Červený pirát

James Fenimore Cooper

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz
knihy pro kapesní i stolní počítače
© Palmknihy 2000-2009

Červený pirát

James Fenimore Cooper

PREDHOVOR

Kto vie, aký zhon a ruch vládne v každom americkom obchodnom meste, sotva by spoznal v tichom Newporte, v bývalom obchodnom stredisku Rhode Islandu, mesto, ktoré bolo jedným z najdôležitejších prístavov na dlhom severoamerickom pobreží. Na prvý pohľad vidieť, že Newport má veľmi dobrú polohu, zodpovedajúcu všetkým potrebám a túžbam námorníkov. Predovšetkým vyhovuje štyrom hlavným požiadavkám; má bezpečné a pohodlné prístavište, je tu pokojný záliv, dobré kotvište a lode môžu stadiaľto nehatene a ľahko vyplávať na šíre more. Európania-kolonisti videli, že Newport je najvhodnejšie miesto, kde by mohli kotviť ich flotily a kde by si mohli vychovať oddiely otužilých, šikovných námorníkov. Výchova námorníkov sa im ako-tak darila. Ale ich nádeje, pokiaľ išlo o flotily, sa nesplnili. V tesnej blízkosti prístavu, ktorý mal takú dobrú polohu, vznikol iný a stal sa mu sokom. Tým padli všetky výpočty špekulujúcich obchodníkov. A tak sa vari už po tisíci raz znovu potvrdilo príslovie: "Ľudská múdrosť ako múdrosť bláznova, keby sa to dalo začať odznova!"

Takmer v každom dôležitejšom meste na rozsiahlom americkom území sa za pol storočia viacej zmenilo než v Newporte. Vo vnútrozemí sa strediská na zotavenie iba vyvíjali. Vtedy sa krásna provincia Rhode Island, v ktorej Newport ležal, stala vyhľadávaným letoviskom. Prichádzali sem plantážnici z juhu a hľadali tu útočište pred páľavami i chorobami. Podnebie juhu bolo veľmi horúce. Plantážnici sa sem valili v celých húfoch, aby sa osviežili na čerstvom morskom povetrí. Aj obyvatelia Severnej i Južnej Karolíny a Jamajky, patriaci vtedy pod tú istú vládu, prichádzali do Newportu. Tu sa všetci priateľsky zvítali, besedovali, vymieňali si názory a navzájom sa presvedčovali o súdržnosti. No táto súdržnosť bola iba vzájomným klamom. Tretie pokolenie začalo chápať, že ide o klam, a veľmi to ľutovalo.

Prostí, neskúsení potomci puritánov sa pri týchto stykoch naučili mnoho dobrého, ale i zlého. Boli iba vidiečanmi, a tak si osvojili tú trochu uhladenej, jemnej zdvorilosti, ktorou sa vyznačovali šľachtici z južných britských kolónií. Pritom si však dali naočkovať i čudné pojmy o stavovských rozdieloch v ľudskej spoločnosti, o ktorých predtým vedeli iba málo, alebo nič. A tak sa Rhode Island prvý zo všetkých provincií Novej Anglie odcudzil mravom a názorom svojich prostých predkov. Drsné, hrubé správanie sa pokladalo za sprievodný zjav pravého puritanizmu, za záruku pevného charakteru; obyvatelia Rhode Islandu prví zanechali takéto správanie. Tým urobili prvý významný krok od puritánskych zásad, ktoré ho schvaľovali. Stretávali sa tu ľudia rozličných spoločenských tried za rôznych okolností, a tak nie div, že v tejto mäteži sa obchodníci z Newportu stali otrokármi a súčasne gentlemanmi.

No nech už boli roku 1759 medzi obyvateľmi Rhode Islandu také či onaké morálne pomery, ostrov nebol nikdy taký lákavý a čarovný ako vtedy. Na jeho zvlnených vrchoch ležali ako zelené koruny stáročné lesy. Úzke doliny pokrývala svieža zeleň severských rastlín a travín. Skromné, ale pritom čisté a pohodlné vilky stáli v lesnej tôni obkľúčené záhonmi kvetín. Krásna okolitá príroda a žírna pôda získali ostrovu meno, ktoré mu neskôr ešte oprávnenejšie patrilo než na začiatku. Obyvatelia nazvali svoje územie "Záhradou Ameriky". Ich hostia z horúcich plání juhu nemohli poprieť, že tento pekný názov je naozaj priliehavý. Toto pomenovanie sa čiastočne udržalo až dodnes. Až potom zovšednelo, keď si cestovateľ mohol poprezerať tisíce širokých a prekrásnych údolí, ktoré pred päťdesiatimi rokmi ležali ešte nepoznané v hlbokých lesoch.

Rok, ktorý sme spomenuli, bol pre britských osadníkov na americkej pevnine veľmi významný. Krvavá odvetná vojna, ktorá sa začala nešťastne a porážkami, chýlila sa k víťaznému koncu. Francúzsko stratilo poslednú prímorskú dŕžavu. Zatiaľ pod anglickú nadvládu patrilo rozsiahle územie od Hudsonovho zálivu až po španielske provincie. Anglickí kolonisti veľmi napomohli k úspechu svojej vlasti. V radosti a pýche nad víťazstvom sa pomaly zabúdalo na straty a hanebné porážky, ktoré zavinili britskí velitelia svojimi hlúpymi predsudkami. Amherstova udatnosť a Wolfeova prezieravosť napravili hrubé Braddockove omyly, Laudonovu nedbalosť a Amercrombyho slabosť. Britské zbrane víťazili na všetkých frontoch. Kolonisti v amerických provinciách, verní vlasti, najhlasitejšie jasali a plesali. Ochotne prižmúrili oči, keď sa im dostávalo iba málo uznania za ich zásluhy. Mocný národ iba neochotne prizná zásluhy tým, ktorí sú od neho závislí. Podobá sa lakomcovi. Čím väčšmi mu niekto ustupuje, tým väčšmi baží po sláve.

Ešte sa nezačal plánovaný útlak a vládna svojvôľa, ktoré až neskoršie urýchlili odtrhnutie kolónií. Ostatne, kolónie by sa aj tak boli odtrhli - celkom prirodzenou cestou - či už skôr alebo neskôr. A keď materská krajina nebola spravodlivá, ukazovala sa aspoň zhovievavou. Oddala sa - ako mnohé staré a veľké národy - príjemnému, ale nebezpečnému pôžitku: obdivovala seba samú. Kolonistov pokladali v Anglicku za nižšiu spoločenskú vrstvu, a preto čoskoro zabudli na ich dobré vlastnosti a služby. A keď Angličania spomínali kolonistov, tak len preto, aby ich znevažovali a tupili. A hanobili ich tým väčšmi, čím väčšmi sa rozmnožovali nezhody medzi materským štátom a kolóniami. Nespravodlivosť a bláznivá pýcha sa vzmáhali vždy viac. Mužovia, ktorí mohli mať lepšiu pozorovaciu schopnosť a lepšie sa mali o veci poučiť, bez ostychu vyhlasovali, dokonca aj v najvyššej štátnej rade, že nepoznajú povahu amerického ľudu. A predsa tento ľud bol ich pokrvný príbuzný. Angličania sa preceňovali, a preto si zakladali na mienke bláznov. Aj starí vojenskí vyslúžilci, akoby uspaní a omámení touto samoľúbosťou, hanobili svoje povolanie a roztrubovali chvastúnstva, aké by beztrestne nemal rozprávať ani ucháň. V takejto pýche vyslovil Burgoyne v dolnej snemovni pamätný záväzok, že bude pochodovať z Quebecu do Bostonu. A nehanebne pripomenul, koľkí mužovia by mu na to stačili. Tento sľub neskôr aj splnil, prešiel cez to územie, lenže s dvojnásobným počtom mužov, ako bol určil, a nie ako víťaz, ale ako zajatec. Anglicko v ošiali pýchy stratilo stotisíc životov a stá a stá miliónov libier.

Dejiny tejto pamätihodnej vojny pozná každý Američan. Pritom však každý Američan sa uspokojí s tým, že jeho vlasť zvíťazila. Stačí mu, že toto skvelé víťazstvo je zaznačené na stranách dejepisných kníh. Vidí, že jeho krajina je dobre opevnená samou prírodou, širokým morom, a teda netreba, aby o tom šírili chvály všelijakí úplatní pisárici. Američan je duševne vyrovnaný a charakterný. Uvedomuje si, že tým nezvýši blaho republiky, keď bude podceňovať susedné národy.

Dej nášho románu sa začína v mierovom období, ktoré predchádzalo búrku revolúcie. V prvých októbrových dňoch roku 1759 vládla v Newporte, ako v každom americkom meste, nálada radostná, ale zmiešaná i s bôľom. Američania jasali, že Wolfe zvíťazil, ale zároveň žialili nad jeho smrťou. Kanadská pevnosť Quebec padla. To bolo posledné významné miesto, kde sa ešte držali nepriatelia Ameriky. Tak sa to aspoň do Američanov vštepovalo už od malička. Teraz Quebec zmenil pánov. Bol verný Anglicku až do posledného dychu. Dlho vydržal, ale napokon musel ustúpiť od svojich čudných zásad. Takmer každý kolonista pokladal klamnú slávu rodu Brunswickovcov za svoju vlastnú česť. Dej nášho románu sa začína práve v deň, keď statočný ľud z Newportu i okolitých dedín verejne oslavoval víťazstvo kráľovských zbraní. Deň oslavy, ako tisíce podobných dní, začal sa tým, že sa rozhlaholili zvony a zaduneli delá. Ľudia sa už skoro ráno hrnuli do ulíc. Všetci boli nadšení, ako to už býva za spoločnej radosti a oslavy. Vybraný rečník povedal skvelú chváloreč o mŕtvom hrdinovi a pritom pekne poukázal i na svoju oddanosť kráľovskému rodu. Pokorne poznamenal, že všetku slávu, ktorú získal generál Wolfe obetovaním vlastného života a ktorú tak draho vykúpili mnohé tisíce jeho spolubojovníkov, treba zložiť k podnožiu trónu.

Obyvatelia, spokojní, že takto verejne prejavili svoju vernosť vlasti, rozchádzali sa domov. Slnko pomaly klesalo do náruče nesmiernej a neprebádanej divočiny, ktorá vtedy ležala na západe. Teraz už aj v týchto končinách vidno plody a výdobytky civilizácie. Vidiečania z okolia a z blízkeho pobrežia sa už pomaly vracali domov. Boli veľmi sporiví, a to sa u nich prejavovalo aj pri najväčších radovánkach. Báli sa, aby ich nezastihol večer a nemuseli si tu platiť večeru a nocľah; to už predsa k oslavám nepatrilo. Čas určený na oslavu sa už pominul. Každý sa vracal do koľaje svojho zvyčajného zamestnania. Ľudia kráčali vážne a mlčky. Podľa toho sa dalo usúdiť, že im nebolo celkom ľahostajné, keď premárnili toľko času počúvaním rečí, a pokladali to všetko tak trocha za zbytočné.

Aj v meste bolo čoskoro počuť buchot kladív, údery sekier a škripot píly. Na nejednom obchode sa otvorili dvere. Obchodník si predsa vykonal svoju vlasteneckú povinnosť a teraz chcel mať i svoj zisk. V celom meste boli iba tri hostince. Každý krčmár stál pred svojimi dvermi a pozeral na odchádzajúcich vidiečanov. Bolo zrejmé, že číha na hostí. No vidiečania peniaze vždy radšej prijímali než vydávali. Márne krčmári kývali známym, vypytovali sa na zdravíčko žien a deťúreniec, márne podaktorých otvorene pozývali, aby si zaskočili dnu dačo vypiť. Krčmárom sa podarilo zvábiť iba niekoľkých hrmotných, otupených námorníkov z lodí, kotviacich v prístave. K námorníkom sa pridružilo ešte niekoľko stálych návštevníkov krčmy.

Ľudia, obývajúci územie nazývané Nové Anglicko, žili v starostiach a zavše hľadeli do budúcnosti s obavami. To už bola ich charakterová vlastnosť. Nezabudnú tak ľahko na to, čo dnes na oslave videli a počuli, aj keď nepokladali za nutné rozprávať o tom pri fľaši a mrhať tak čas. Rozličnými smermi sa uberali do vnútrozemia Rhode Islandu, a to v malých húfikoch. Rozprávali sa o politike, o významných štátnych udalostiach, ako o tom hovorili dnes rečníci, ktorí mali za úlohu tieto otázky rozoberať. Pritom však besedujúci nezabúdali na úctu, ktorú boli povinní zachovať k význačným osobnostiam. Ba naopak, takmer všetci priznávali, že reči, ktoré odzneli, boli bezchybné a dojímavé, aj keď občas rečníci hovorili, akoby s niekým iba besedovali, alebo zas miešali do reči mnoho histórie. Niektorí chceli odporovať tejto mienke, najmä klienti istého advokáta, ktorý bol sokom jedného z rečníkov. No ostatní ich hneď zahriakli a vyhlásili, že práve ten rečník povedal skvelú reč, akú ešte nikdy nepočuli. Toto prízvukovali najmä robotníci, pracujúci na stavbe lode v prístave, ktorú obdivovala celá provincia. Už nejedna budova, most alebo človek sa stali slávnymi preto, že ich mnohí obdivovali. Aj o tejto lodi mnohí presvedčivo tvrdili, že bude jedinečným dielom lodného staviteľstva.

Myslím, že treba povedať zopár slov o rečníkovi, ktorého prejav robotníci tak chválili. Keď už opisujeme všetky zvláštnosti tohto dňa - pravdaže dosť napochytro a nakrátko - musíme spomenúť i tohto veľmi nadaného človeka. Keď ho nejaká udalosť, ako napríklad dnešná, pohla k tomu, aby vypäl svoje duševné sily, stal sa akoby bardom svojho okolia. Bol veľmi vzdelaný a všetci ho pokladali za hlboko založeného a múdreho človeka. Dokonca aj sám tvrdil, že priviedol do úžasu už nejedného európskeho vedca, ktorý sa odvážil merať sa s ním na poli starej literatúry. Jeho sláva tým väčšmi silnela, čím užší bol jej priestor - podobne ako je to s teplom. Pritom nik nevedel tak ako on využívať svoje prednosti iba pre svoj vlastný prospech. Len jediný raz ho múdrosť opustila. Urobil krok, ktorý mu ulúpil časť získanej slávy. Dovolil, aby jednu z jeho skvelých rečí vytlačili. Jeho sok, dôvtipnejší, ale nie taký úspešný advokát, zaujímajúci v meste iba druhé miesto, vyjadril sa takto: "Dovolil, aby tlač zachytila jednu z jeho prchavých rečí." Nech už tento pokus mal za hranicami taký alebo onaký účinok, v okolí sa rečníkova sláva týmto len zvýšila. Obdivovatelia sa teraz naňho dívali ako na "muža od pera." A tak banda "parazitov, priživujúcich sa na tele génia", nemohla nijako kaziť jeho dobré meno, ktoré bolo pevne zakorenené v tunajších spoločenských kruhoch. Brožúrku mnohí horlivo rozširovali aj v susedných provinciách. Chválili ju pri čajových posedeniach a v novinách ju vysoko vychválil akýsi duchaplný obdivovateľ. Štýl prezrádzal - samotného rečníka! Ba istý obdivovateľ, hádam iba z horlivosti, alebo azda z nejakého bližšieho záujmu, poslal brožúru najbližšou loďou "domov". Tak vtedy oddane nazývali Anglicko. Brožúru vložil do obálky, na ktorej bola vznešená adresa: "Jeho kráľovskému veličenstvu Veľkej Británie". Nevieme, ako zaúčinkovala na priameho a zásadného Juraja II., ktorý vtedy sedel na anglickom tróne. No tí, čo boli zasvätení do tohto tajomstva a čo brožúru priviezli, márne čakali na znamenitú odmenu. A predsa vykonali taký rozumný čin!

A ten šľachetný, duchaplný a dobročinný muž, ktorý brožúru odoslal, opäť sa vrátil k svojmu pôvodnému povolaniu, akoby zabudol, že má aj iné talenty. Jeho práca sa nápadne podobala - pisárčeniu. Akoby mu príroda, ktorá ho tak štedro obdarila nadaním, uprela možnosť uplatniť sa. Kritický pozorovateľ by azda bol mohol vidieť vo vynútenej pokore tohto muža skrytú radosť nad tým, že padol Quebec. Hoci sa tento muž správal tak skromne, predsa len sa dalo vybadať, že by mohol byť slávnou osobnosťou, lebo si veľmi vážil svoje cenné a nenahraditeľné minúty. Pôsobil dojmom veľmi usilovného človeka. A hoci si predtým vedel tak skvele zarečniť, teraz sa správal nanajvýš pokorne.

Teraz zanecháme tohto muža, obdareného mnohými duševnými schopnosťami, a navštívime človeka, ktorý žije v inej štvrti Newportu.

KAPITOLA 1

Zavedieme nášho čitateľa do krajčírskej dielne. Tu uvidíme muža, ktorý sa neštíti vykonávať ani najnižšie práce svojho povolania. Biedna chajda, ako nazýval svoje bývanie, ležala neďaleko mora, celkom na okraji mesta. Stadiaľto mohol prezrieť nielen pekné pobrežie zálivu, ale mohol vidieť medzi dvoma ostrovmi aj otvorené prístavište na mori. Vyzeralo ako krásne jazero. Pred dverami krajčírskej dielne sa tiahlo úzke, málo používané mólo. Už sa rozpadalo. Bolo zanedbané. To nasvedčovalo, že v tejto časti prístavu nevládne živý obchodný ruch.

Popoludnie sa podobalo jarnému ránu. Vánok ľahko vlnil hladinu zálivu. Práve takéto vánky veľmi spríjemňujú americkú jeseň svojou sviežosťou. Statočný krajčír pracoval a tešil sa krásnemu počasiu. Sedel na stoličke pri otvorenom obloku a bol spokojnejší než mnohí ľudia, ktorí svoje šťastie vidia iba v tom, že môžu sedieť vo vysokom kresle pod baldachýnom v hodvábe a zlate. Vonku pred chatrčou záhaľčivo postával urastený silný muž. Plecom sa opieral o stenu, akoby jeho nohy nevládali udržať telo. Čakal, kým krajčír dohotoví oblek, v ktorom sa bude pýšiť v nedeľu v blízkej obci.

Ustavične sa rozprávali. Iste si chceli skrátiť čas alebo krajčír mal azda od prírody sklon k zhovorčivosti. Ich rozhovor súvisí s hlavným dejom nášho románu, preto si z neho dovolíme uviesť úryvky, ktoré môžu osvetliť ďalšie príhody v knihe. Nech si čitateľ v duchu predstaví krajčíra už v pokročilom veku. Podľa jeho zovňajšku sa dá vybadať, že nejakou nehodou alebo osudom bol prinútený ťažko sa prebíjať životom. Len jeho usilovnosť a mnohé zriekania mu pomohli, že sa neocitol v najväčšej biede. Zákazník, ktorý sa mu záhaľčivo prizeral, bol ešte mladý a patril k tým ľuďom, u ktorých nový kabát a nohavice značia nové obdobie života.

- Veru, - zvolal usilovný krajčír. A toto "veru" sprevádzal vzdychom, ktorý mohol značiť duševné uspokojenie, ale mohol byť aj dôkazom telesnej vyčerpanosti. - Veru, ešte sme v našej provincii nepočuli silnejšie slová ako dnes od squira. Keď rozprával o pastvinách patriarchu Abraháma, o dyme a dunení boja, milý Pardon, tak ma to vzrušilo a dojalo! Tuším by som hneď mal chuť odhodiť ihlu a náprstok a odtiahnuť do boja, aby som sa bil za kráľa a tak si získal slávu.

Mladíkovi dali zbožní kmotrovia krstné meno, alebo - ako sa to v Novom Anglicku nazýva - prímenie Pardon, to jest Odpustenie, aby si vždy v pokore uvedomoval, čo ho čaká vo večnosti. Pardon obrátil hlavu k chrabrému krajčírovi. Tváril sa trocha posmešne. Príroda ho iste neobdarila humorom macošsky. Zato však nemal uhladené spôsoby, ani jemné správanie.

- Vidíte, ujo Homespun, - riekol, - to je pre ctižiadostivého človeka skvelá príležitosť. Jeho veličenstvo stratilo najchrabrejšieho generála.

- Veru, veru, - odvetil krajčír, ktorý si ako chlapec alebo mladík isto-iste zmýlil povolanie. - Skvelá príležitosť, ale iba pre mladého dvadsaťpäťročného muža. Ja však mám už väčšiu čiastku života za sebou a svoje posledné roky musím prežiť tak, ako ma vidíš, medzi rozličnými látkami a platňami. Kto ti zafarbil látku, Pardy? Už neviem, ako dlho som nemal také čosi v rukách.

- Istá starena, ktorá vie veľmi dobre farbiť i tkať. Ujo Homespun, ušite mi tie šaty najlepšie, ako viete. Stavím sa, že na celom Rhode Islande nebude nikto tak pekne oblečený ako syn mojej mamy! Keď nemôžete byť generálom, ujko, môžete sa utešovať aspoň tým, že sa už nebude dlho bez vás bojovať, lebo už bude po boji. Každý hovorí, že Francúzi už dlhšie nevydržia, a tak čoskoro musíme uzavrieť mier, lebo nebudeme mať nepriateľa.

- Tak to bude dobre, chlapče, tak to bude dobre. Kto videl toľko vojnových hrôz ako ja, ten vie oceniť, aké požehnanie je mier!

- Ujko, teda vy sa vyznáte aj vo vojenskom remesle, po ktorom ste pred chvíľou tak zatúžili?

- Že či! Prežil som päť dlhých a krvavých vojen. Mám za čo ďakovať Hospodinovi! Pomohol mi vyjsť zo všetkých piatich tak, že som nemal ani len také škrabnutie ako od tejto ihly! Veru, päť dlhých a krvavých vojen, a môžem povedať, boli to slávne vojny! A vyšiel som z nich zdravý ako buk!

- Boli ste vo veľkom nebezpečenstve, ujko. Ale pamätám sa iba na dve vojny s Francúzmi.

- Veď ty si iba chlapec v porovnaní so mnou. Ja mám na chrbte už šesť krížikov! Spočítame tie vojny: tá, čo zúri teraz, sa čoskoro skončí. Boh všetko prozreteľne riadi, nech je za to pochválený. Druhá vojna bola v štyridsiatom piatom, keď smelý Warren zaútočil na naše pobrežie. To bol bič na všetkých nepriateľov britského veličenstva a nádej všetkých jeho verných poddaných. Potom bola vojna s Nemeckom. Prichádzali z nej hrozné zprávy. Ľudia padali ako tráva pod kosou silného ženca. To boli tri vojny. - Napravil si okuliare a začal počítať tak, že udrel náprstkom vždy na prst druhej ruky. - Štvrtou vojnou bolo povstanie "Pätnástich". Nemôžem sa chvastať, že by som bol z nej veľa videl, lebo vtedy som bol primladým. A za piatu počítam tie hrozné časy, keď sa po všetkých provinciách šírila zpráva, že sa černosi a Indiáni spojili k ohromnej vzbure a chcú bleskove povraždiť všetkých belochov.

- Vidíte, ujko, vždy som vás pokladal za utiahnutého a pokojamilovného človeka, - poznamenal udivený vidiečan. - Ani len vo sne mi neprišlo na um, že ste prežili toľké vojny.

- A to som sa, milý Pardon, ani trochu nechvastal, lebo som mohol k tomuto výpočtu pridať ešte aj iné udalosti. Tak napríklad v tridsiatom druhom bola na Východe veľká vojna o perzský trón. Zaiste si už dačo čítal o zákonoch Médov a Peržanov. Nuž teda o vladárenie v krajine, v ktorej panovali tieto nezmeniteľné zákony, sa viedla hrozná vojna. Krv tiekla potokmi. Keďže však to nebola krv kresťanská, nerátam túto vojnu medzi ostatné, ktoré som prežil. Zato však celkom oprávnene by som mohol spomenúť boje v Porteous, lebo sa odohrávali v jednej časti kráľovstva, ktoré je mojou bývalou vlasťou.

- Veľa ste pochodili a veľa ste skúsili, ujko. To všetko ste videli a vyviazli ste so zdravou kožou?

- Veru, Pardy, dosť som pochodil po svete. Dvakrát som bol v Bostone a raz som sa plavil cez Great Sound z Long Islandu do New Yorku. Najmä posledná cesta bola hrozne ťažkým podujatím. Jednak bola ďaleká a jednak som musel prejsť miestom, ktorého meno pripomína vchod do pekla.

- Často som počul hovoriť o mieste, ktoré nazývajú "Brána pekla". A môžem povedať, že dobre poznám človeka, ktorý prešiel dvakrát tým miestom. Raz, keď išiel do New Yorku a druhý raz, keď sa vracal domov.

- Ale som si istý, že teraz má toho už dosť. Nerozprával ti o kotle, v ktorom to vrie a buble, akoby pod ním tisíc belzebubov dúchalo do obrovského ohňa? A nehovoril ti o "Kančom chrbte", v ktorom sa tak prudko rúti voda, ako v obrovskom Niagarskom vodopáde? Mali sme skúsených a šikovných námorníkov; všetci cestujúci boli samí smelí a rozhodní ľudia. Počasie nám prialo, a tak sme sa šťastne preplavili cez "Kančí chrbát" a potom i cez "Bránu pekla". Veru, toľko ti poviem - a mne je jedno, kto ma počúva - poriadnu dávku odvahy treba na to, aby sa človek pustil na takú strašnú cestu. Pri ostrovoch, ktoré ležia v určitej vzdialenosti od seba pred týmto nebezpečným miestom, sme vyhodili kotvy a vyslali napred šalupu s kapitánom a dvoma šikovnými námorníkmi, aby preskúmali ďalšiu cestu a aby nám oznámili, či je more v tomto prielive pokojné, alebo nie. Vrátili sa s priaznivou zprávou. My cestujúci sme teda vystúpili na breh a loď s božou pomocou šťastlivo preplávala. Dobre sme urobili, že sme sa pred odchodom odporúčali modlitbám známych. Nie je to taká ľahká vec zanechať pokojný a bezpečný domov.

- Vy ste teda prešli pešky povedľa "Brány pekla"? - spýtal sa načúvajúci vidiečan.

- Pravdaže. Veď inak konať, to by bolo hriešne pokúšanie prozreteľnosti! Jasne sme predsa videli, že prvou našou povinnosťou je zachrániť si život. Načo ho zbytočne obetovať? Slovom, šťastlivo sme vyviazli. A dúfam, že tak šťastlivo sa pominie i táto krvavá vojna, ktorú prežívame. A ponížene dúfam, že aj jeho kráľovské veličenstvo si potom povšimne pirátov, ktorí znepokojujú pobrežie, a rozkáže niekoľkým skúseným kapitánom, aby namerali týmto oplanom takou mierou, akou oni merajú iným. Veru by to bola veľká radosť, keby moje staré oči uzreli, ako kráľovský krížnik vlečie do prístavu loď slávneho a tak dlho hľadaného Červeného piráta.

- A je ten Červený pirát naozaj taký podlý zločinec?

- Že či! A takých ako on je na jeho pirátskej lodi plno. Až po posledného plavčíka sú to všetko krvilační, nehanební zlodeji. Až mi srdce puká, Pardy, keď počúvam, čo vystrájajú na moriach patriacich nášmu kráľovi.

- Aj ja som už často počul o Červenom pirátovi, - vravel vidiečan, - ale nič podrobnejšie o jeho zločinoch.

- Ako si aj mohol počuť, chlapče? Žiješ predsa na vidieku, a tak nemôžeš vedieť, čo sa deje na šírom mori. My sa to už skôr dozvieme, lebo bývame v prístave, do ktorého sa schádzajú námorníci... Bojím sa, Pardon, aby si neprišiel neskoro domov, - doložil a pozrel na vrúbky vyrezané na obločnej doske, pomocou ktorých vedel odhadnúť, za aký čas zapadne slnko. - Čoskoro bude päť hodín a k otcovej farme máš dobrých desať míľ.

- Ale veď cesta je rovná a na okolí niet zbojníkov, iba počestní ľudia, - odvetil vidiečan. Bolo mu jedno, nech príde hoci aj o polnoci, hlavná vec, že prinesie zprávy o hroznom pirátovi. Dobre vedel, že sa okolo neho zhrčí celá hromada zvedavcov, ktorí budú čakať, aké novinky priniesol z prístavu. - Je to naozaj taký strašný zbojník, ako sa povráva? A povedali ste, že ho už dlho hľadajú?

- Pravdaže ho hľadajú. Lenže asi tak, ako modliaci sa kresťan hľadá bránu pekla. Takmer všetci námorníci na mori, nech by boli udatní ako židovský vojvodca Jozue, sa radšej dívajú na pobrežie než na vrcholce sťažňov, pod ktorými pláva ten prekliaty pirát. Mužovia bojujú pre slávu, Pardon. To môžem povedať zo skúsenosti, veď som prežil toľko vojen. Ale nikto ti nebude rád bojovať s nepriateľom, ktorý hneď pri prvom výstrele dá vztýčiť krvavú vlajku a ktorý je ochotný vyhodiť do povetria seba i nepriateľa, keď vidí, že satanova ruka už nie je dosť mocná, aby mu ďalej pomáhala.

Mladík zaťal päste mocných rúk a v očiach sa mu zablyslo.

- Keď je to taký podlý lotor, - riekol, - prečo ostrovania a najmä plantážnici nevystroja pobrežnú loď, ktorá by ho dolapila? Aspoň by sa potom poučil, ako vyzerá šibenica. Keby to u nás vybubnovali, istotne by sa prihlásili dobrovoľníci.

- Preto tak rozprávaš, lebo si ešte nikdy nebol v boji. Proti človekovi, ktorý si dušu zapísal čertovi, nepomôžu ani všetky cepy a vidly. Koľkokrát už videli z kráľovských krížnikov loď Červeného piráta za noci alebo pri západe slnka! Koľkokrát už kráľovské lode obkľúčili tých zlodejov a mysleli si celkom oprávnene, že ich čoskoro dajú do okov. Ale keď svitlo ráno, videli, že im korisť akýmsi spôsobom unikla.

- A sú to naozaj takí krvaví zlosynovia, že ich nazývajú červenými pirátmi?

- Tak volajú len ich vodcu, - odvetil sebavedome krajčír a tváril sa čoraz dôležitejšie. Veď nie hocikto môže rozprávať takéto významné a zaujímavé zprávy! - A tak isto volajú aj jeho loď. Doteraz sa ešte nikto, kto vkročil na jej palubu, nevrátil povedať, či si to meno zasluhuje, alebo nie. Niet na nej jediného statočného námorníka, jediného počestného cestujúceho. Vravia, že je veľká asi ako kráľovská korveta a má aj taký výstroj a podobu. Ale neraz akoby zázrakom unikla už nejednej vyzbrojenej fregate. Ba pošuškáva sa istá udalosť, o ktorej sa ani jeden verný poddaný neodváži rozprávať nahlas, lebo je to naozaj škandál. Predstav si, Pardy, raz na ňu strieľal krížnik s päťdesiatimi delami celú hodinu. Pred očami všetkých loď klesla ku dnu, ako by bola z olova. Už si všetci potriasali ruky a navzájom si blahoželali a tešili sa, že tých lotrov stihol zaslúžený trest. To bolo v noci. Každý si myslel, že piráti sa už odobrali do večnosti. Ale na druhý deň ráno zadul do prístavu západný vietor a tu bolo vidieť, ako sa nadúvajú plachty na lodi Červeného piráta. A čo bolo najhoršie: kráľovský krížnik museli nakloniť, aby sa dali zapchať diery po delových guliach. Zatiaľ však pirátska loď si pekne plávala pozdĺž pobrežia taká neporušená, ani čo by práve v tej chvíli vyšla z lodenice z rúk robotníkov.

- To je naozaj čosi neslýchané! - žasol mladík, na ktorého táto zpráva mocne zaúčinkovala. - Ako vyzerá tá loď? Je dobre stavaná, pekná? A je vôbec isté, že je to skutočná loď?

- Mienky sú rozličné. Jedni vravia hej, iní nie. No istý môj dobrý známy týždeň pracoval s námorníkom, ktorý preplával v prudkom vetre iba nejakých sto krokov vedľa nej. Mal veľké šťastie ako i ostatní námorníci, že Hospodin vtedy veľmi rozbúril more. Červený pirát mal dosť roboty so svojou loďou, aby sa mu nepotopila. A tak známy môjho priateľa mohol uzrieť loď i kapitána a nič sa mu nestalo. Povedal, že pirát je hádam o polovicu menší ako náš vysoký kazateľ. Jeho vlasy majú vraj takú farbu ako slnko v hmle. A má také oči, že nikto by nemohol do nich pozrieť druhýkrát. Videl ho tak zreteľne, ako ja vidím teba. Pirát stál medzi rahnami a plachtami svojej lode a kýval mu, aby uvoľnil cestu, lebo lode sa mohli zraziť. Mal takú veľkú ručisko ako medvedia laba. Aspoň ten statočný námorník sa tak vyjadril.

- Bol to veru smelý námorník, keď sa odvážil tak blízko k tomu ukrutnému pirátovi.

- Nezabúdaj, Pardon, že ho tam zahnal vietor proti jeho vôli. A okrem toho bola taká tmavá noc, že...

- Tmavá noc! - zhíkol mladík, ktorý bol síce ľahkoverný, ale pritom bol i dosť prefíkaný ako všetci americkí osadníci. - Ako je možné, že tak dobre videl Červeného piráta?

To ti nevysvetlí nikto na svete! - odvetil krajčír. - Ale videl ho a to medzi rahnami a plachtami, ako som ti už povedal. Ba ešte si dobre všimol aj loď, aby ju spoznal, keby mu ju dakedy náhoda alebo sama prozreteľnosť priviedla do cesty. Bola to dlhá čierna loď a plávala hlboko ponorená, ako keď slimák lezie v tráve. Pôsobila príšerným dojmom a mala akúsi čudnú konštrukciu. Každý vraví, že pláva rýchlejšie než oblaky na oblohe a že jej nezáleží na tom, skadiaľ duje vietor. Iste to nie je po dobrom, keď dosahuje takú rýchlosť. Keď si zhrniem všetko, čo som počul, tú loď obostiera tajomstvo podobne ako tamtú otrokársku loď, ktorá bohvie prečo už týždeň trčí v našom otvorenom prístave.

Táravý krajčír stratil veľa drahocenného času, kým toto všetko vyrozprával. Teraz sa snažil stratené chvíle dohoniť väčšou usilovnosťou. Ruka s ihlou sa mu len tak mihala. Pri každom bodnutí mykol hlavou a plecami. Zavalitý mladík sa zatiaľ obrátil smerom k lodi, na ktorú krajčír ukázal prstom. Neborák vidiečan len žasol; išla mu hlava puknúť od všetkých týchto zpráv. Obraz otrokárskej lode si teraz chcel vryť do pamäti. Keď sa na ňu díval, ešte pevnejšie veril všetkému, čo mu krajčír tak presvedčivo rozprával. Keďže teraz boli obaja vážne zamestnaní, nastala chvíľa mlčania. Prvý ju prerušil krajčír. Prestrihol niť, lebo oblek práve dokončil. Všetko pustil z rúk, potisol si okuliare na čelo a oprel si lakte o kolená, takže človek by hneď na prvý pohľad ani nebol rozoznal, čo patrí k rukám a čo k nohám. Potom vyklonil hornú časť tela z okna a uprel oči na loď, na ktorú jeho spoločník ešte stále pozeral.

- Vieš, Pardon, - riekol, - že mi hlavou preletujú čudné myšlienky a hrozné podozrenia, keď sa tak dívam na túto loď? Vravia, že je to otrokárska loď a že si sem prišla nabrať dreva a pitnej vody. Už je tu dobrý týždeň, a ešte na ňu nevyložili ani jediné polienko dreva. A stavím sa, že na ňu naložia desaťkrát viacej jamajského rumu než vody. Len si všimni, kde zakotvila. Nemohlo by ju zasiahnuť ani jediné delo našej delostreleckej batérie. Keby to bola skutočná obchodná loď, hľadajúca ochranu, bola by si rozhodne našla iné miesto. Bola by zakotvila tak, aby ju každá pirátska loď, ktorá by azda do prístavu vplávala a na ňu zaútočila, našla rovno pred rúrami našich diel.

- Ste výborný pozorovateľ, ujko, - s údivom riekol vidiečan. - Keby loď kotvila tesne pod delami batérie, ja by som si to veru nevšimol.

- To je už skúsenosť, Pardon, skúsenosť, ktorej nám všetkým pribúda vekom. Rozumiem sa trocha do delostreleckých batérií, veď som videl toľké vojny, a dokonca som bol celý týždeň na poľnom ťažení. Žil som v skutočnej pevnosti. To bolo vtedy, keď sa rozchýrilo, že Francúzi chcú poslať krížniky z Louisburgu k nášmu pobrežiu. A tak sa stalo, že som stál ako stráž pred ozajstným delom. Nie raz, ale hádam dvadsať ráz som si prezeral hlaveň a hádal som, kam asi by trafila guľa, keby na nešťastie museli delo nabiť a vypáliť!

- Akí ľudia sú to tam? - spýtal sa Pardon, akoby ho divy, o ktorých práve počul rozprávať, prebrali z malátnosti a prebudili jeho zvedavosť. - Sú to námorníci z otrokárskej lode, alebo sú to Newportčania, ktorí si prišli poobzerať loď?

- Tamtí? - spýtal sa krajčír. - Ach, to sú iste cudzinci. V týchto nebezpečných časoch musíme sa na nich lepšie prizrieť. Hej, Nab, poď sem, vyhlaď tento oblek, aby nebolo vidieť švíky! Počuješ, ty lenivá baba! Mladý pán Hopkins sa ponáhľa, nemá toľko času ako ty, čo trepeš jazykom ako advokát v súdnej sieni. Len si, moja milá, toľko nešetri svoje lakte! Pod hladidlom nebudeš mať indický mušelín, ale pevnú látku, ktorou by si mohla izbu vyčalúniť! Veru, Pardy, matka ti utkala takú látku, že krajčír sa poriadne nalopotí a ušil by zatiaľ aj tri iné obleky.

S týmito slovami podal oblek dievčaťu, ktoré nezdvorilo ohrnulo pery. Klebetila so susedom a teraz musela prestať a poslúchať pánove príkazy. Pán majster sa zatiaľ rýchlo odkulhal od obloka k dverám a vyšiel na čerstvý vzduch. Odkulhal -- lebo prišiel na svet s jednou nohou kratšou. Keďže musíme teraz čitateľa oboznámiť s dôležitejšími osobami, zakľúčime túto kapitolu a začneme novú.

KAPITOLA 2

Cudzinci boli traja. Ujko Homespun pošepky opakoval svojmu spoločníkovi, že sú to cudzinci. A ujko Homespun poznal nielen mená, ale väčšinou aj tajné historky všetkých mužov a žien na dvadsať kilometrov od svojho bývania. Teraz ešte doložil, že sú to cudzinci záhadní a nebezpeční. Aby si každý mohol urobiť úsudok, či tieto posledné krajčírove slová boli pravdivé, musíme podrobnejšie opísať výzor týchto mužov. Mali to nešťastie, že táravý krajčír z Newportu ich nepoznal, a teda posudzoval ich nesprávne.

Podľa výzoru sa dalo usúdiť, že najvýznamnejší z nich je mladý muž asi dvadsaťšesť až dvadsaťsedemročný. Dni doterajšieho svojho života neprežíval iba v príjemnostiach a za nocí iste neodpočíval vždy v pokoji. To sa dalo ľahko vyčítať z jeho tváre, ošľahanej vetrom a drsným počasím. Bola veľmi opálená, pokrývali ju rozličné odtiene hnedej farby akoby rozličné vrstvy líčidla. Jemná, kedysi biela pokožka sa zmenila na tmavoolivovú, ale zato ešte cez ňu presvitala bohatá červeň, svedčiaca o pevnom zdraví. Črty tváre boli ušľachtilé a mužné. Mohlo v nich byť trochu viacej pravidelnosti a súladu. Rovný nos vyčnieval z tváre dosť hrdo. Husté, výrazné obrvy dodávali hornej časti tváre inteligentný a rozhodný výzor, ako to býva u mnohých Američanov. Ústa poukazovali na pevnosť a mužnosť. Keď sa zvedavý krajčír pomaly približoval, cudzinec si popod nos čosi zamrmlal a usmial sa. Ukázali sa dva rady ligotavých zubov. V opálenej tvári sa ich belosť ešte väčšmi zvýraznila. Jeho vlasy, čierne ako smola, sa krútili do hustých prstencov. Sivé oči boli o trošku väčšie než zvyčajne, a hoci sa výraz v nich rýchlo menil, predsa sa z nich dala vyčítať skôr nežnosť než prísnosť. Mladík bol silný, ale nebol pritom tučný, takže sa mohol šikovne pohybovať. Bol svižký, pekne vyvinutý. Pri tejto peknej telesnej stavbe tým väčšmi vynikalo aj oblečenie. Bolo čisté a vkusné, a prezrádzalo námorného dôstojníka. Podozrievavý krajčírsky majster preto zaváhal, či má osloviť tohto cudzinca, ktorého oči ako očarované hľadeli na otrokársku loď v otvorenom prístave. Mladík trhol hornou perou a znova sa záhadne usmial. Pritom si zasa čosi zamrmlal. To zapôsobilo na váhavého krajčírika. Neodvážil sa vyrušiť zahĺbaného cudzinca, ktorý sa opieral o hlavicu stĺpa. Stál tu dlho a ani netušil, že bo ktosi pozoruje. Krajčír sa napochytro obrátil, aby si povšimol druhých dvoch cudzincov.

Jeden bol beloch, druhý černoch. Obaja mali už stredný vek za sebou. Na tvári oboch bolo vidieť, že boli v mnohých krajoch s drsným podnebím a prežili nejednu búrku. Boli to obyčajní námorníci, oblečení v jednoduchých a znečistených šatách. Hneď na prvý pohľad bolo vidieť, kto sú. Prvý bol nízkej, zavalitej, mocnej postavy. Mal široké, svalnaté plecia a mocné, šľachovité ruky. Mal ich silné od prírody, ale čiastočne si ich aj vycvičil. Keď sa človek na tohto muža díval, zdalo sa mu, že jeho brucho a nohy sú len na to, aby niesli ťarchu hornej časti tela a umožnili jej čo najvhodnejšie pohyby. Hlava sa pomerne dobre hodila k hornej časti tela. Čelo bolo nízke, takmer celkom ho pokrývali vlasy. Oči boli malé, akoby meravé; zračil sa v nich napolo divoký, napolo tupý výraz. Nos bol tupý, silný a pôsobil priam bezočivým dojmom. Ústa boli široké, pažravé. Zuby mal krátke, čisté, dokonale zdravé a bradu širokú, mužnú, výraznú. Tento muž zvláštnej postavy sedel na prázdnom sude. S rukami skríženými na hrudi aj on pozoroval otrokársku loď. Občas prehovoril nejakú poznámku svojmu druhovi černochovi. Iste vedel dobre pozorovať a bol to skúsený muž.

Černoch sedel na nižšom mieste, ako sa to hodilo jeho nižšiemu spoločenskému postaveniu a ako bol už zvyknutý. Čo sa týka postavy a neobyčajnej telesnej sily, obaja si boli veľmi podobní, černoch však bol vyšší a jeho telesná stavba bola súmernejšia. Príroda síce vtlačila do jeho čŕt charakteristické znaky černošského plemena, ale nie v takej veľkej miere, ako to často u černochov vidíme. Jeho tvár bola dosť jemná. V očiach sa mu zračila neha a hrali v nich iskierky radosti. Zavše sa mu okolo úst mihol úsmev podobne ako i jeho druhovi. Hlava sa mu už trochu striebrila šedinami. Jeho pokožka už nemala tú ligotavú čiernu farbu ako za mladi. Podľa malátnych pohybov rúk i nôh dalo sa usúdiť, že tento muž veľa pracoval, a preto sa jeho telo stalo trochu nemotorným a ťažkopádnym. Sedel na nízkom balvane. Všetku pozornosť sústredil na malé oblé kamienky, ktoré vyhadzoval do vzduchu a hneď ich aj šikovne chytal. Táto zábavka svedčila o tom, že černoch sa vie tešiť i z maličkostí a že sa nerád zaoberá vyššími myšlienkami, lebo ho v nich nikto nevychoval. Bol to však výkon, vyžadujúci veľkú silu prstov a ruky. Aby černoch mohol v tejto jednoduchej zábavke nerušene pokračovať, vyhrnul si rukáv ľahkej plátennej kazajky až k lakťu. Jeho obnažená svalnatá ruka veru mohla slúžiť ako model ruky pre Herkulovu sochu.

Keby to boli nejaké vznešené osobnosti, náš zvedavý krajčírik by sa sotva bol odvážil k nim prikradnúť. Ale ani teraz sa počestný majster krajčírskeho cechu hneď nepoddal svojej náramnej vášni - zvedavosti. Chcel svojmu spoločníkovi, zadubenému dedinčanovi, ukázať, že si vie počínať prefíkane. Najprv mu pokynom naznačil, aby bol ticho, a potom sa pomaly prikrádal k cudzincom od chrbta, a to čo najtichšie. Chcel zachytiť každé neobozretné slovo, ktoré by niektorému námorníkovi azda vykĺzlo z úst. Ale márna bola jeho prefíkanosť. Nepočul nič závažného. No aj tak sa jeho podozrenie ešte utvrdilo, lebo každé slovo, ktoré námorníci vyriekli, pokladal za dôkaz, že sú to vlastizradcovia. Pravdaže, ich slová nemohli vzbudiť podozrenie, ale statočný krajčír bol presvedčený, že náročky sa pretvárajú a rozprávajú v nevinných náznakoch, ktoré neprenikne ani taký bystrý um, ako má on. Či mal alebo nemal pravdu, to ponecháme na úsudok nášho čitateľa.

- Pozri, Guinejčan, aký krásny záliv, - poznamenal beloch, žujúci tabak, a po dlhých minútach prvý raz odtrhol oči od lode. - Ktože by nevidel rád svoju loď na takomto miestečku pekne v závetrí? Tu by sa mohla pohojdávať aj bez kotvy. Som námorník, ale veru nechápem filozofiu tohto chlapíka, ktorý necháva svoju loď vonku, mimo prístavu, hoci by ju v tomto pokojnom zátiší mohol mať za polhodinku. Takto ju musia pridržiavať lodníci na člnoch a to je zbytočná robota. No nemám pravdu, Čierny Sip? To je celkom tak, akoby človek fúkal do vzduchu, aby bol silnejší vietor.

černoch dostal pri krste meno Scipio Africanus - skrátené Scipio alebo Sip. Vtedy, keď sa Amerika skladala ešte z provincií, bol hodne zaužívaný žartovný zvyk, ktorý však neskôr v Spojených štátoch pomaly zanikal: dávať služobníctvu mená, označujúce filozofov, hrdinov, básnikov a cisárov starodávneho Ríma. Scipiónovi bolo úplne jedno, či loď stojí na šírom mori alebo v prístave. Ani neprerušil svoju detskú zábavku a ľahostajne odvetil:

- Možno sa domnieva, že v prístave by sa mu loď ponorila hneď až po najvyšší kôš.

- Hovorím ti, Guinejčan, - odvetil jeho spoločník ostro a dôrazne, - ten chlapík je trkvas. Vari by človek, ktorý sa aspoň trocha vyzná v námorníctve, nechal svoju loď v otvorenom prístave, keby ju mohol pekne-rúče zakotviť v takom krásnom zálive?

- Čo nazývate otvoreným prístavom? - prerušil ho černoch. Nesmierne sa potešil, že sa mu podarilo dolapiť spoločníka pri malom omyle. Beloch si totiž splietol vonkajší prístav Newportu s búrlivým kotvišťom o kus poniže. Scipio sa za to naňho vyrútil, ako to zvyčajne robievajú ľudia, ktorí nevedia toho veľa, a zadrapujú sa do maličkostí, pričom im podstatné uniká. - Nikdy som nepočul, že by otvoreným prístavom volali prístavište, okolo ktorého je breh.

- Počúvaj, pánko zo Zlatého pobrežia, - osopil sa beloch na Scipióna. Pokýval hlavou, aby dodal svojim výhražným slovám väčší dôraz, ale neuznal pritom úbohého černocha za hodného pohľadu. - Ak chceš ešte i na budúci mesiac nosiť na tele neporušenú kožu, nechaj si svoju múdrosť pre seba a dvakrát si rozmysli, kým niečo vypustíš z úst. Teraz mi odpovedz iba na túto otázku: je prístav prístavom? Je otvorené more otvoreným morom?

Boli to také jednoznačné otázky, že ani prefíkaný Scipio sa nevedel vykrútiť. Preto sa rozhodol, že neodpovie ani na jednu. Iba pokrútil povýšenecky hlavou a rozosmial sa, akoby sa v tomto slovnom súboji už pokladal za víťaza. Smial sa tak od srdca, akoby nikdy nebol poznal starosť a akoby nebol dlhé roky človekom, ktorému stále krivdia a ponižujú ho, a ktorý to všetko po celý čas trpezlivo musí znášať.

- Ej, ej, - zahundral beloch, ktorý zaujal predošlý postoj a ruky opäť skrížil na hrudi, lenže teraz ich tam držal trocha voľnejšie, aby mohol z plných pľúc chrliť vyhrážky na neboráka černocha. - Teraz nevieš odpovedať, čo? Len sa smeješ, lepšie povedané škrekoceš ako kŕdeľ pobrežných havranov. Myslíš si, že si ma pretromfol. Černoch je, a aj ostane zadubencom! Skúsený námorník, ako napríklad ja, ktorý oboplával dva veľké mysy a pozná všetky krajiny medzi Fundy a Hornom, by sa zbytočne namáhal a podaromnici by strácal čas, keby chcel vyučovať niekoho z čierneho plemena. Hovorím ti, Scipio, keď už ťa tak zapisujeme do lodných kníh, hoci tvoj otec doma sa iste volal Zožer-ho a matka Užsom-ho, hovorím ti, Scipio Africanus, že ten chlapík tam v otvorenom prístave sa nevyzná v kotvení, inak by bol vlečnú kotvu spustil zarovno s južným výbežkom tohto ostrovčeka, potom by bol s loďou priplával bližšie k brehu a bol by ju zaistil konopnými lanami a železnými hákmi. - Potom beloch pokračoval už pokojnejšie. Predošlé búrlivé slová boli iba prehánkou, výmenou názorov, ktorá bola u nich častá, ale po nej vždy nasledovalo priateľské bezvetrie. - Ale teraz, Sip, dávaj pozor, čo ti poviem. Kapitán lode, ktorý si zvolil toto kotvište, buď mal na to nejaký dôvod, alebo nemal. Dúfam, že to nahliadneš aj ty? Nemal dôvod? Tak to urobil iba naslepo, náhodou a k tomu viac nemám čo povedať. Mal na to dôvod? Aj v tom prípade by bol lepšie urobil, keby bol zakotvil na mieste, ktoré som ti pred chvíľkou označil, a ani o siahu ďalej. Loď teraz kotví na nesprávnom mieste. Ale mohla celkom ľahko zakotviť na správnom, to sa dalo celkom ľahko urobiť, bez väčšej námahy. Ak azda vieš, prečo tu kapitán zakotvil, von s tým, som ochotný počúvať, veď som ešte nezabudol na dobré vychováme.

- Povedzme, že zrazu začne fúkať vietor zo severozápadu, - riekol černoch a hneď roztiahol obe ruky v smere kompasovej ihly. - Ak by sa nejaká loď chcela za tohto vetra rýchlo dostať na more, musela by kotviť práve tu, ďalej od brehu, a nie pri ňom. No povedzte, misser Dick, nemám pravdu? Ste skúsený námorník, ale viem, že ste ešte nevideli plachetnicu plávať proti vetru práve tak, ako ste ešte nepočuli rozprávať opicu.

- Černoch má pravdu! - zvolal tretí námorník, skôr než Dick mohol odpovedať. Zdalo sa, že ani nenačúval škriepke, a človek by si bol myslel, že sa v duchu zaoberá čímsi celkom iným. - Otrokár zanechal loď v otvorenom prístave, pretože vie, že v tomto ročnom období podúva vietor väčšinou zo západu. Okrem toho vidíte, že laná sú popustené až po samý vrch. No podľa toho, ako sú zvinuté plachty, môžeme usudzovať, že má dosť námorníkov, ktorí ich raz-dva môžu zasa roztiahnuť. Čo myslíte, priatelia, má loď pod sebou kotvu, alebo ju drží iba lano priviazané k brehu?

- Kapitán je iste trkvas, - odvetil Dick Fid, ktorý nemyslel na to, že skúsený námorník sa musí správať aj podľa iných zásad, nie iba podľa tých, ktoré sa učil v škole. - Je to trkvas, keď nespustil kotvu, ba ani hák, aby upevnil loď. A tu je predsa silný príboj! Odpustil by som mu, že zakotvil na nevhodnom mieste. Ale nemôžem mu odpustiť inú hlúposť. Dal zvinúť všetky plachty. Každý na jeho mieste by sa snažil loď dobre upevniť, najmä ak by tu mala ostať dlhší čas. A on ju priviaže jediným lanom, takže ňou vlny hádžu sem a tam. Mimovoľne si spomínam na poskakujúce žriebä, priviazané dlhým povrazom o strom, ktoré sme videli, keď sme šli z Bostonu.

- Loď obrátili po prúde, a keby bolo treba, kotvy majú naporúdzi, - poznamenal černoch, ktorého tmavé oči sa jednostaj upierali na plavidlo. Pritom však neprestal v zábavke s kamienkami. - Myslím, misser Harry, že je to tak dobre, musia mať predsa kormidlo vzadu. Až loď vypláva, to sa budete dívať, ako rýchlo ju prúd zozadu poženie! Tisíc striel! Teraz loď naozaj vyzerá ako o strom priviazané žriebä, na ktorom cvála náš Dick.

Černoch sa rozosmial nad vlastným žartom a pokyvoval hlavou, akoby v duchu videl cválajúce žriebä, ktoré mu jeho fantázia vyčarila. Tak sa smial, až sa mu do očí tisli slzy. Zatiaľ beloch len tak sypal naňho silné, šťavnaté nadávky. Tretí námorník, ešte mladík, akoby ani nepočúval túto žartovnú škriepku svojich druhov. Neodtŕhal oči od lode, ktorá ho nadmieru zaujímala. Aj on pokyvoval hlavou, ale ešte vážnejšie než černoch. Akoby sa v tejto chvíli naraz rozuzlili všetky jeho pochybnosti, alebo akoby bol čakal, kým sa Scipio prestane smiať, lebo až po chvíli zvolal:

- Máš pravdu, Scipio. Keby bolo treba, kotvy majú naporúdzi. Na palube je všetko prichystané na rýchle odplávanie. Za desať minút môže byť loď mimo dostrelu prístavnej batérie, ak len trocha zafúka vietor.

- Sir, veľmi dobre sa vyznáte v námorníctve, - ozval sa zrazu neznámy hlas za chrbtom troch zhovárajúcich sa mužov. Mladík sa rýchlo zvrtol a až teraz zbadal, že okrem nich troch je tu ešte ktosi. Ale nečudoval sa iba sám. Zadivil sa aj klebetný krajčír, a to hádam viac než ktokoľvek zo skupinky, ktorú počúval a pozoroval, takže ani nezbadal nového príchodzieho.

Bol to asi tridsať až štyridsaťročný muž zaujímavého výzoru, a tak zvedavosť počestného krajčíra Homespuna, už aj tak dosť veľká, ešte vzrástla. Cudzinec bol chudý, ale bolo na ňom vidieť, že je vrtký, ba dokonca aj silný, hoci bol pomerne malej postavy. Tvár sa mu až ligotala. Človek by bol povedal, že je to jemná ženská pleť. No líca i brada boli tmavočervenej farby ako i pekný orlí nos, a tým sa dojem ženskosti celkom stratil. Aj vlasy mal pekné; vinuli sa mu okolo spánkov v bohatých kučerách. Ústa i brada boli pekne vykrojené, ale frenológ by bol z nich vyčítal sklon k požívačnosti. Okrem toho na cudzincových perách hral trošku posmešný úsmev. Oči boli belasé, výrazné, ale nie azda priveľké. Zračil sa v nich pokoj a miernosť, no chvíľkami sa v nich zablysol aj svit neskrotnej divosti. Na hlave mal kužeľovitý klobúk, mierne posunutý na bok, ktorý mu dodával trochu parádnický výzor. Na sebe mal jazdeckú kazajku z jasnozelenej látky, jazdecké nohavice z jelenej kože, vysoké čižmy s ostrohami. V jednej ruke držal malý jazdecký bičík a ľahostajne ním šľahal do vzduchu. Oči všetkých sa prekvapene zadívali na cudzinca.

- Vravím vám, sir, zdá sa mi, že sa skvele vyznáte v námorníctve, - opakoval. Pokojne zniesol, keď si ho mladík obkukával.

- Rozprávate isto ako človek, ktorý si je vedomý, že má právo vyjadriť svoju mienku.

- Čudujete sa, že sa námorník vyzná vo svojom povolaní, v ktorom pracuje po celý život?

- Hm. To práve nie. Divné je mi iba to, že človek, ktorý vykonáva nejaké remeslo, používa výraz povolanie. Ako potom mám hovoriť o svojom povolaní napríklad ja, keď som na univerzite študoval právo?

- Pre mňa za mňa, nazývajte si svoje povolanie hoci šudierstvom. Námorník nechce mať nič spoločného s ľuďmi vášho odboru, - odsekol mladík a odvrátil sa od neznámeho s odporom, ktorý nijako nevedel zakryť.

- To je skvelý mladík! - zahundral cudzinec a významne sa usmial. - Ale, priateľko, vari sa len nepohneváme pre nejaké to slovíčko? Priznám sa vám, že sa do námorníctva rozumiem ako koza do petržlenu a s radosťou sa poučím od človeka, ktorý je v tomto povolaní skúsený ako napríklad vy. Ak som dobre počul, povedali ste čosi o tom, ako je tamtá loď zakotvená a ako je upravená jej dolná i horná časť.

- Dolná i horná časť? - zvolal mladý námorník a premeral si neznámeho od hlavy až po päty. Pred chvíľou sa naňho díval s odporom, teraz zasa s prekvapením.

- Dolná i horná časť, - opakoval neznámy.

- Hovoril som len o jej hornej časti. Čo sa týka dolnej, tú nemôžem z takejto vzdialenosti posúdiť.

- Tak som sa zmýlil a prosím o prepáčenie. Uvážte, že sa v námorníctve neveľmi vyznám a som v ňom iba nováčikom. Ako som už spomenul, som iba skromný advokát v službách jeho veličenstva a napochytro ma sem poslali z vlasti so zvláštnou úlohou. Keby sa v tom neskrýval dvojzmysel, doložil by som, že nie som sudcom.

- Ale bezpochyby sa ním čoskoro stanete, - odvetil námorník. - Ministri jeho veličenstva iste raz pochopia vaše skromné zásluhy. Pravdaže, ak vás len predtým neobe...

Mladík nedokončil, zahryzol si do pery a rázne pokýval hlavou. Potom sa pomalým krokom odišiel poprechádzať po móle s oboma námorníkmi. Všetci traja odchádzali zadumane. Cudzinec v zelenom obleku pozoroval troch námorníkov pokojne, ale pritom mu v očiach žiarili iskierky veselosti. Bičíkom sa udieral po čižmách a zdalo sa, že nad čímsi rozmýšľa. Iste chcel nadviazať pretrhnutú niť rozhovoru.

- Ak ma len predtým... neobesia, - zamrmlal napokon a tak dokončil vetu, ktorú mladík nedohovoril. - Je to hlúpe, že taký niktoš sa mi odváži tak povýšenecky predpovedať šibenicu.

Už sa chystal ísť za troma odchádzajúcimi, keď zrazu zacítil, že ktosi ho trochu nezdvorilo tľapol rukou po pleci. Zastal.

- Len na slovíčko, sir, - živo riekol krajčír a zatváril sa ako človek, ktorý má povedať dôležité oznámenie. - Na jediné slovíčko, sir. Povedali ste, že ste v službách jeho veličenstva. Kmotor Pardon, - obrátil sa blahosklonne k svojmu druhovi, - slnko zapadá. Bojím sa, že prídeš neskoro domov. Moja slúžka ti už vydá oblek, nuž teda - zbohom. Nevrav nič o tom, čo si počul alebo videl, kým ti to nedovolím. Dvaja mužovia, ktorí už tak veľa skúsili za tejto vojny, musia byť nanajvýš obozretní. Zbohom, chlapče! Povedz ctenému farmárovi, svojmu oteckovi, že ho dávam pekne pozdraviť. A nezabudni odovzdať môj srdečný pozdrav aj svojej mamičke, ktorá je takou dobrou gazdinou. Zbohom, mladý priateľko, zbohom!

Homespun sa takto zbavil zvedavého druha. Ešte chvíľu povznesene čakal, kým dotieravý chalan zmizol za mólom, a až potom sa obrátil k cudzincovi v zelenom obleku. Ten zatiaľ pokojne stál a nepohol ani svalom na tvári. Jediným pohľadom zistil, čo je krajčír za človeka.

- Povedali ste, sir, že ste v službách jeho veličenstva? - opakoval krajčír. Zrejme, najprv si chcel byť celkom istý, kým sa neznámemu zdôverí. Nerád by urobil nejakú hlúposť.

- Môžem povedať viacej: som dokonca dôverným služobníkom jeho veličenstva.

- To je ozaj česť pre mňa, keď sa môžem s vami rozprávať. Veľká česť, až mi radosťou hrá každá žilka v tele, - odvetil chromý krajčír. Napochytro si uhládzal zopár vlasov, ktoré mu na hlave ešte ostali, a ukláňal sa takmer až po zem. - Je to pre mňa veľké šťastie... vysoká pocta... Som vám za to nesmierne povďačný... Také vyznačenie pre mňa!

- Nech už je tak či onak, priateľko, v mene jeho veličenstva si dovoľujem srdečne vás pozdraviť.

- Ste taký láskavý ku mne, že sa mi priam srdce samo od seba otvára, a keby v ňom azda bola zrada alebo nejaká neprávosť, museli by v tejto chvíľke zmiznúť. Som taký šťastný! Je to pre mňa pocta a nepochybujem, vážený sir, že sa mi naskytla skvelá príležitosť dokázať, ako veľmi mi ležia na srdci záležitosti nášho kráľa. A dúfam, že o mojich nepatrných službách utrúsite slovíčko aj pred jeho veličenstvom.

- Len hovorte otvorene, - prerušil ho cudzinec v zelenom obleku. Tváril sa blahosklonne ako knieža. Každý, kto by bol len trošku duchaplnejší než náš krajčírik a kto by nehľadal tak veľmi svoju vlastnú česť a prospech, bol by zistil, že už začína druhého nudiť. - Len hovorte úprimne, priateľko, ako sme na dvore zvyknutí.

Potom si švihol jazdeckým bičíkom po čižmách, ľahko sa pootočil na opätkoch a ľahostajne si zamrmlal pod fúzy: "Keď ten chlapík aj toto ešte prehltne, tak je hlúpejší než jeho vlastná hus."

- Poviem vám všetko, sir. Je to veľká zhovievavosť od takého vznešeného pána, keď chce počúvať. Vidíte, sir, tamtú veľkú loď, kotviacu v otvorenom prístavišti?

- Pravdaže. Akiste vzbudila nemalú pozornosť a všímajú si ju všetci obyvatelia mesta.

- Myslím, sir, že ste trocha precenili mojich spoluobčanov. Loď tu stojí už viacej dní, ale ešte som nepočul o nej ani slovíčko. Nik o nej nehovorí, iba jeden človek, a to som ja sám.

- Ale, ale! - začudoval sa cudzinec a zahryzol do rukoväti bičíka. V očiach sa mu zablyslo a uprene pozrel do tváre táravého krajčírika, ktorý sa doslovne nafúkol pýchou, že urobil taký významný objav. - A máte azda nejaké podozrenie?- spýtal sa cudzinec.

- Možno sa mýlim, sir. Ale poviem vám, čo si o celej veci myslím, poviem vám to úprimne. Statoční Newportčania pokladajú loď za otrokársku a jej posádku za nevinných a statočných ľudí. Otrokárstvo je dovolené, nuž loď teda naši ľudia vpustili do prístavu a dovolili jej zakotviť. Jej posádku zasa srdečne pozdravujú, keď ju vidia v prístavných krčmách alebo obchodoch. Nemyslite si však, že niektorý z jej námorníkov si dal u mňa azda zaplátať oblek alebo dokonca ušiť nový! Všetko si dávajú plátať a šiť mladému krajčírovi Tapovi. Ten si už vie zákazníkov lákať! Ohovárkou a všelijakým spôsobom špiní dobré meno najlepších majstrov. Ani len jediný oblek som neušil pre niektorého z námorníkov tej lode, ba ani len pre plavčíka.

- Môžete byť šťastný, - poznamenal cudzinec v zelených šatách. - Aspoň nemáte s tými oplanmi nič do činenia. Ale zabudli ste mi spomenúť, čo mám povedať kráľovi.

- Hneď prídem k tomu dôležitému bodu. Musíte vedieť, sir, že som človek, ktorý v kráľových službách veľa už videl a veľa pretrpel. Prežil som päť krvavých a hrozných vojen, prešiel som nejedným nebezpečenstvom a mnoho som skúsil. Nuž ale koniec koncov povinnosťou každého poddaného je pokorne a mlčky všetko znášať.

- To všetko porozprávam kráľovi. A teraz, milý priateľ, povedzte mi otvorene a bez okolkov o svojom podozrení.

- Ďakujem vám, vážený sir, ďakujem. Nikdy nezabudnem, že ste ku mne taký láskavý. Nechcem však, aby ste si mysleli, že vám prezrádzam tak ľahkomyseľne a nečestne svoje tajomstvo len preto, aby ste sa za mňa prihovorili u kráľa. Vedzte, vznešený pane, že včera, práve o takomto čase, keď som tak sedel sám vo svojej dielni, všelijaké myšlienky sa mi preháňali hlavou. Uvažoval som okrem iného aj o tom, ako závistlivý sused láka všetkých nových príchodzích k sebe. Áno, sir, i keď sú ruky nečinné, myseľ zato nezaháľa. Nuž keď som tak sedel, poviem vám to stručne, a rozmýšľal o tom i o inom, o životných ťažkostiach ako i o svojich zážitkoch z vojny - musím vám totiž povedať, veľactený pane, že okrem šarvátok v krajine Peržanov a Médov, okrem vzbury Porteovcov v Edinbro som prežil päť krvavých a krutých...

- Ach, sir, už na nose vám vidím, že ste boli vojakom, - prerušil ho cudzinec, ktorý už ledva zakrýval netrpezlivosť. - Keďže však je môj čas veľmi vzácny, rád by som vedel, čo mi chcete povedať o lodi.

- Áno, sir, kto prežil nespočetné vojny, tomu to vidieť naozaj na tvári. A prežil som ich šťastlivo, inak by som tu nestál a nemohol vám prezradiť tajomstvo, týkajúce sa lode. Ako som už povedal, sedel som a rozmýšľal o tom, ako môj klebetný sused láka cudzích námorníkov - ešte to vám musím povedať sir, že Tape je náramné táradlo a neskúsený zelenáč, nanajvýš ak videl jednu vojnu... Nuž keď som tak sedel a premýšľal, že mi odvádza zákazníkov, a myšlienky sa mi len tak preháňali mozgom - veď z jednej vzniká vždy nová a z tej zasa ďalšia - naraz len som prišiel na rozumný a odôvodnený uzáver. Celkom tak, ako keď náš pobožný kňaz, ktorý nám v nedeľu tak pekne a povzbudzujúco káže, zakončí kázeň uzáverom. Nože, blyslo mi hlavou: keby tí námorníci boli čestnými a statočnými otrokármi, vari by obchádzali statočného remeselníka, ktorý má početnú rodinu? Vari by pchali svoje ťažko zarobené peniaze do rúk takému tárajovi? Sir, sám som si na to odpovedal: nie, nerobili by tak. Bol som taký smelý, že som si v duchu takto odpovedal. A teraz, keď ste ma láskavo vypočuli, spytujem sa vás: ak to nie sú otrokári, ktože sú? Aj sám kráľ vo svojej kráľovskej múdrosti by zaiste priznal, že túto otázku je ľahšie položiť, než na ňu odpovedať. Spriadal som myšlienky ďalej: ak to nie je otrokárska loď, ak to nie je ani krížnik jeho veličenstva, tak každý rozumne zmýšľajúci človek musí nahliadnuť, že to môže byť jedine loď podlého morského zbojníka, nazývaného Červený pirát.

- Červený pirát! - zhíkol cudzinec v zelenom obleku. Jeho údiv bol nestrojený. Už pomaly aj prestával sledovať krajčírovo táranie, ale pri posledných vetách sa jeho záujem znova prebudil. - Ach, to by bol objav, ktorý by naozaj stál za to!... Ale ako to dokážete?

- Mám na to viacej dôkazov, sir. Vypočítam vám ich postupne. Po prvé: je to ozbrojená loď, sir. Po druhé: nie je to kráľovský krížnik, lebo o tom by všetci vedeli a v prvom rade ja. Keď sem príde nejaká kráľovská loď, vždy si námorníci dajú dačo zaplátať alebo ušiť. Keď zarobím čo len penny, ale zarobím vždy. A po tretie: niekoľkí námorníci z tej lode sa na súši správajú surovo, akoby to boli praví zbojníci. A keď sa tak správajú, to znamená, že nimi aj sú. Nuž teda všetky tieto veci dokazujú, že mám pravdu a že je to naozaj pirátska loď. Vyrátal som vám, sir, všetky okolnosti, ktoré ma k tomuto uzáveru priviedli. Vlastne tie som mal povedať najprv a uzáver až potom. Dúfam že budete taký láskavý a porozprávate to všetko jeho veličenstvu samému kráľovi.

Právnik v zelenom obleku veľmi pozorne načúval Homespunovým vývodom, aj keď ich poradie nebolo správne a slová boli trochu zmätené a nejasné, lebo ctižiadostivý krajčírik ich len tak sypal zo seba. Cudzincove oči bystro preskakovali z lode na rečníka a naopak. Trvalo hodnú chvíľu, kým sa zmohol na odpoveď. Na jeho tvári už nebolo ani stopy po bezstarostnej veselosti, s ktorou začínal a potom i viedol rozhovor. Vážne sa zamyslel. Bol síce veselej povahy, ale teraz bolo zrejmé, že sa vie oddať hlbokým a vážnym myšlienkam. Naraz sa však opäť zasmial a všetka vážnosť zmizla. Jeho smiech znel ironicky, ale pritom dobrosrdečne. Dôverne položil ruku na plecia krajčírovi, ktorý napäto čakal, čo bude, a riekol mu:

- Prezradili ste mi dôležitú vec. Ste statočný a verný poddaný kráľov. Každý vie, že na hlavu, hoci aj najmenšieho z posluhovačov Červeného piráta, je vypísaná vysoká odmena. Bohatá, ba priam kniežacia odmena čaká tých, ktorí budú mať to šťastie, že ich pričinením sa celá banda týchto zlosynov dostane do rúk spravodlivosti. Som presvedčený, že kráľ by im za túto službu venoval svoju priazeň. Napríklad istého Phippsa, ktorý bol nízkeho pôvodu, kráľ povýšil do rytierskeho stavu...

- Do rytierskeho stavu! - opakoval krajčír v úžase.

- Veru, do rytierskeho stavu, - chladne potvrdil cudzinec.

- Urobil z neho počestného a váženého rytiera. Aké meno ste dostali pri krste?

- Hector, vážený a láskavý sir, Hector.

- Ako znie vaše priezvisko?

- Volajú ma Homespun.

- Nuž to by celkom pekne znelo: sir Hector Homespun. Ale aby ste neprišli o odmenu, milý priateľ, musíte zachovať mlčanie. Obdivujem vašu bystroumnosť. Ako logicky viete rozmýšľať! Svoje podozrenie ste podopreli takými dôkazmi, že vám celkom verím. Vôbec nepochybujem, že je to loď Červeného piráta. A takisto nepochybujem, že budete čoskoro nosiť rytierske ostrohy a že vás budú volať sir Hector. Som o tom skalopevné presvedčený, ale musíme byť veľmi opatrní. Môžem sa spoľahnúť na to, že ani živej duši nepoviete o tejto veci?

- Ani živej duši. Tape by prisahal, že posádka lode sa skladá z počestných otrokárov.

- Dobre. Najprv si musíme všetko dôkladne overiť. Odmenu máte istú. Presne o týždeň - večer o jedenástej ma čakajte tam na tom nízkom výčnelku, ktorý smeruje k otvorenému prístavišťu. Odteraz budeme loď stále pozorovať. Keď už nebudeme mať ani najmenšiu pochybnosť, rozhlásime váš objav, takže sa o ňom bude hovoriť od Koloniálneho zálivu až k osadám v Oglethorpe. Teraz sa rozídeme. Nemúdre by bolo, aby sme sa tu ďalej rozprávali, lebo by nás z lode mohli pozorovať. Pamätajte na tri veci: mlčanie, presnosť, kráľova priazeň. To nech sú vaše heslá.

- Zbohom, veľactený pane, - odvetil krajčír a opäť sa uklonil takmer až po zem. Advokát sa však sotva dotkol klobúka.

- Zbohom, sir Hector, - lúčil sa cudzinec v zelenom obleku. Prívetivo sa usmial a blahosklonne zakýval rukou. Potom pomaly prešiel povedia móla a zmizol za domom Homespunovej rodiny. Hlava tejto rodiny, pán majster Homespun, potomok statočných dedov a otec budúcich rytierskych pokolení, stál tu opojený ružovými snami. Telesnými očami síce mohol rozoznať pravú ruku od ľavej, ale jeho duševný zrak bol úplne zaslepený; zacláňali mu ho mraky ctižiadosti.

Podľa cudzincovej rady mlčal ako ryba. O týždeň však cudzinca márne čakal na dohovorenom mieste.

KAPITOLA 3

Len čo cudzinec v zelenom obleku odišiel od ľahkoverného krajčíra, prestal sa pretvarovať. Jeho tvár nadobudla prirodzený, pokojný výzor. Akiste nerád sa oddával úvahám, lebo si poklepkal jazdeckým bičíkom na čižmu a ľahkým krokom sa pustil do hlavnej ulice mesta. Oči mu len tak šibali sem a tam. Len máloktorí z chodcov ušli jeho pozornosti, hoci rýchlo preletoval pohľadom na všetky strany. Podľa toho, že sa tak bystro obzeral, aby všetko videl, dalo sa usudzovať, že aj jeho duch je práve taký činný a čulý ako zrak. Takto oblečený cudzinec, najmä keď bolo zrejmé, že prišiel zďaleka, musel vzbudiť pozornosť bdelých krčmárov, ktorých sme spomínali v prvej kapitole nášho rozprávania. Odmietol zdvorilé pozvania popredných krčmárov a zastavil sa - čomu sa človek naozaj mohol diviť - pred biednou krčmou, v ktorej sa schádzala všetka zberba prístavu. Nad dverami visela tabuľa s nápisom: "U spustenej kotvy".

Cudzinec vošiel do výčapu. Vlastne ani sa to nemalo krčmou volať. V inom kraji by takúto krčmu nazvali jednoducho búdou. Miestnosť bola naplnená stálymi hosťami. Keď vstúpil hosť, ktorého správanie i oblek naznačovali, že je čímsi viac než ostatní obyčajní hostia, všetko v krčme zmĺklo. Ale iba na chvíľku. Cudzinec si sadol na lavicu a požiadal hostinského o nápoj. Krčmár hneď nápoj priniesol. Pritom hosťa polohlasne upozornil, aby to počuli aj ostatní naokolo, aby sa nehneval, ale práve teraz si všetci chcú vypočuť muža na druhom konci miestnosti. Doteraz tu vraj mal hlavné slovo a pred chvíľou sľúbil, že bude rozprávať neobyčajne zaujímavé zážitky.

- Viete, vznešený pane, ten muž je zbrojmajstrom z otrokárskej lode, ktorá kotví v otvorenom prístavišti, - doložil krčmár. - Veľa dní prežil na mori a videl už nejeden boj a nejeden div. Keby sa to všetko popísalo, bola by z toho hrubá kniha. Volajú ho Starý Boreas, hoci jeho občianske meno znie Jack Nightingale... Chutí vám ten grog, vznešený pane?

Cudzinec si oblizol pery, prikývol a položil kalištek s grogom opäť na stôl. Potom obrátil hlavu k mužovi v rohu miestnosti, ktorý rozprával tak zápalisto, že by z neho iste bol býval dobrý rečník na hociktorej slávnosti.

Bol vysoký takmer dva metre a bol taký zarastený, že mu bolo vidieť iba polovicu tváre. Nie div, že pôsobil hrozným dojmom. Táto polovica tváre bola rozdelená na dve štvrtiny jazvou, ktorá tu ostala po zle vyhojenej rane. Ruky i nohy mal silné, ako aj ostatné telo. Oblečený bol v námorníckych šatách. Okolo krku mu visela očernetá strieborná retiazka s píšťalkou z toho istého kovu. Tento syn mora akiste nezbadal, že do miestnosti vkročil muž oveľa vznešenejší než ostatní poslucháči, lebo neprišiel do rozpakov, ale pokračoval vo svojom rozprávaní. Jeho hlas bol chrapľavý; bola to tak trocha irónia osudu, lebo muž mal muzikantské meno. Nightingale značí totiž Slávik. Mužov hlas sa nápadne ponášal na rev býka a veru, kto nemal vycvičené uši, bol by ťažko rozumel jednotlivým slovám.

- Well! Predpokladajme, že tu leží pobrežie Guiney! - pokračoval vo svojej reči a palcom ukázal na sever akoby ihlou námorníckeho kompasu. - Ako už viete, vietor z pevniny nedul. Fúkal iba z mora, a to v poryvoch, ako keď mačka prská. Starovekí Gréci verili, že morské vetry drží boh Aeolus vo vreci. Nuž teraz to vyzeralo tak, akoby starý Aeolus občas povolil prstami otvor vreca, aby pustil trochu víchra, ale potom vrece ešte tuhšie stiahol, ba dva razy ho omotal povrazom... Kamarát, vieš, čo je to vrece?

S touto otázkou sa obrátil na zvedavého mladíka, ktorého čitateľ už pozná. Bol to vidiečan, ktorý si niesol od krajčíra pod pazuchou nový oblek. Sedel tu s otvorenými ústami a hltal námorníkovo rozprávanie, aby potom mohol doma svojim priateľom a známym rozpovedať, čo počul v krčme a čo sa bol dozvedel od krajčíra.

Všetci sa rozosmiali a mladík upadol do rozpakov. Nigbtingale zažmurkal na niekoľkých dôverných kamarátov z mokrej štvrte. Využil príležitosť, keď sa ostatní rehúňali, a "namočil si pery" do rumu zriedeného vodou. Tak sa totiž vždy vyjadroval, keď si chcel trochu glgnúť. Potom, obrátený k mladíkovi, dôstojne pokračoval ako ozajstný rečník:

- Keď sa nebudeš správať počestne, braček, príde čas, že sa oboznámiš so slučkou. Hlavu máme na to, aby sa pekne pohybovala na krku ako loď na vode, a nie aby sa kývala na šibenici ako zle zatvorené krídlo okna, s ktorým si pohráva vietor. Statočne pracuj, braček, dávaj veľký pozor na olovnicu svedomia, aby si sa nedostal na zlé chodníčky. - Rečník požul tabak v ústach a poobzeral sa dookola, akoby bol pyšný, že povedal také pekné morálne ponaučenie. Potom pokračoval vo svojom rozprávaní: - Nuž, tu leží pobrežie, ako som už spomenul. Stadiaľto fúkal vietor. Bol to východo-južný vietor alebo možno východo-južno-polojužný. Občas zadul prudko, ako keď veľryba vychrlí prúd vzduchu, občas ani nezadul, takže plachty viseli spľasnuté na rahnách a nástavcoch, akoby laná, ktoré ich napínajú, nestáli ani za fajku močky. Počasie sa mi veru nepáčilo. Vedel som, že nebudem mať pokojnú stráž. Nuž tak som sa pobral na kormu, aby som prípadne mohol kapitánovi povedať svoju mienku, keby sa ma na ňu opýtal. Musíte vedieť, kamaráti, že podlá mojich názorov človek nestojí za nič, ak nemá dobrý charakterový základ a nevie sa dobre správať. Preto som sa nikdy nemiešal kapitánovi do remesla, ak ma len sám o to nepožiadal. Ostatne, moje miesto i lôžko je na prednej časti lode a kapitán sa zdržuje väčšinou zas na zadnej časti. Nechcem tu rozoberať otázku, na ktorom konci lode bol lepší námorník. Viacerí ľudia, viacero mienok. Ale tí, čo sa vo veci vyznali, boli jednotnej mienky. Nuž, ako som už povedal, kráčal som na kormu, aby som prípadne mohol kapitánovi povedať svoju mienku, keby sa ma na ňu opýtal. Netrvalo dlho a stalo sa, čo som čakal. "Mister Nightingale," oslovil ma kapitán. Vedzte, že náš kapitán je naozaj gentleman a správa sa k posádke zdvorilo, ako sa patrí. "Mister Nightingale," povedal mi, "čo súdite o tom zdrape mračna tam na severozápade?"

"Nuž, sir," odpovedal som smelo, lebo ja sa veru neostýcham hovoriť, keď hovoriť treba. "Nuž, sir," vravím mu, "vy to viete lepšie, ale ak dovolíte, poviem svoju mienku." Pravdaže, to bola len zdvorilostná fráza, veď kapitán neslúžil ani zďaleka toľké roky na mori čo ja a nemá ani také skúsenosti. Je voči mne iba ucháňom na mori. Nuž ale načo by som si to s ním rozhádzal? Ja najradšej s každým len pekne podobrotky. "Sir," hovorím mu, "podľa mojej mienky bolo by treba zvinúť tri košové plachty a kosatku. Neponáhľame sa. Aj zajtra ráno bude guinejské pobrežie ležať na tom istom mieste ako dnes večer. Aby sme mohli loď udržať na tom istom mieste aj v týchto nárazoch vetra, bude treba rozvinúť hlavnú plachtu..."

- Aj hlavnú plachtu ste mali zvinúť! - ozval sa zozadu hlas. Znel práve tak rozhodne ako hlas rozrečneného zbrojmajstra, ale nie tak huhňavo.

- Aký trubiroh sa to ohlásil? - spýtal sa Nightingale pyšne. Zlostil sa, že ho ktosi tak nezdvorilo a opovážlivo prerušil.

- Nie som trubiroh; oboplával som viac ráz Afriku od mysu Bon až k mysu Dobrej nádeje. Vybadám, keď sa na obzore za jasnej oblohy zdvíha vietor a nepopletiem si ho s dúhou.

Muž, ktorý sa tak smelo ozval, bol náš známy Dick Fid, ktorý sa nedávno bol škriepil s černochom. Vystrel sa, hoci bol pomenšej postavy, a odvážne sa postavil proti zúriacemu sokovi. Okolo hrdého zbrojmajstra stál húf chlapov. Dick si širokými plecami razil cestu pomedzi nich a dostal sa až k rečníkovi.

- Kamarát, počúvaj, - vravel ďalej zbrojmajstrovi. - Nech už som trubiroh alebo nie, na tom nezáleží. Nikdy však by som za takých okolností neradil kapitánovi, aby nechal na lodi napnutých veľa zadných plachiet. Veď by hrozilo nebezpečenstvo, že mu vietor naberie loď odzadu.

Všetci prítomní začali hundrať. Táto mienka sa im videla príliš odvážna. Nightingala povzbudilo, že mu kamaráti dávajú za pravdu, a preto odvážlivcovi odsekol, a to veľmi ostro. Všetci zhromaždení začali revať, vrieskať, pískať, takže bol z toho hotový koncert. Z hurhaj a vynikali dva hlboké basy: to dvaja hlavní speváci v tomto koncerte si vymieňali mienky, dôvody a protidôvody. Hurhaj bol taký silný, že zo začiatku sa nedalo rozoznať ani slovo dvoch sokov. Aj Dick, aj zbrojmajster sa v dokazovaní tak rozohnili, že sa len-len nechytili do bitky. Bola to chvíľa hrozného napätia. Obaja protivníci sa obchádzali, šermovali silnými rukami, na ktorých svaly, zhyby, šľachy len tak hrali a len sa tak mihali, celkom ako uzly na pružných ohýbajúcich sa trsteniciach. Zdalo sa, že tieto ruky zničia všetko, čo sa im postaví do cesty. No keď sa všeobecný hurhaj trocha utíšil, chlapi začali obidvoch protivníkov počúvať. Keďže si teraz obaja uvedomili, že môžu ukázať svoje rečnícke umenie, prestali sa chystať do bitky. Ruky im klesli. Veď teraz všetko vyriešia nie svalnatými rukami, ale inou svalnatou časťou tela, ktorá vie dakedy zraniť horšie než ruky: budú bojovať jazykom.

- Si smelý námorník, kamarát, - povedal Nightingale a sadol si opäť na stoličku. - Keby hovoriť a robiť bolo to isté, bol by si na lodi hlavnou osobou. Ja som už videl nejednu flotilu dvoj- a trojpalubových lodí, a to boli flotily rozličných národností! Pravdaže, krížniky, na ktorých sa plavia takí oplani, ako si ty, do toho nerátam! Videl som tieto flotily hojdať sa so skasanými plachtami na vlnkách ako kŕdle bielych čajok. Keď som toľko videl, zaiste viem, ako zaobchádzať s loďou a ako ju udržať v priamom smere.

- Ani do posledného súdu vám neuverím, že loď treba udržiavať na tom istom mieste pomocou zadných plachiet, - odvetil Dick. - Pre mňa za mňa napnite kosatky, nepoviem, že to je nesprávne. No ani jeden pravý námorník, ak sa len trocha vyzná vo svojom remesle, nepripustí si ani len slabé závany vetra medzi hlavný sťažeň a laná zadných plachiet. Ale slová sú len ako hrmenie, ktoré síce hučí pod oblohou, no ničomu neuškodí. Veď som to neraz zažil. Predložme náš spor niekomu, kto sa vyzná v námorníctve a vie o lodiach a zaobchádzaní s nimi toľko čo my dvaja.

- Keby tu bol najstarší admirál kráľovskej flotily, hneď by rozhodol, kto z nás má pravdu. Počujte, kamaráti! Ak je tu medzi vami niekto, koho vychovali na mori, nech sa ohlási!

- Tu je taký muž, - odvetil Fid. Napriahol ruky a chytil Scipióna za golier. Bez akýchkoľvek okolkov ho zaviedol do stredu kruhu, ktorý sa utvoril okolo oboch rečníkov. - To je muž, akého hľadáte. Preplával stadiaľto do Afriky a nazad viac ráz než ja sám, a to jednoducho preto, že sa tam narodil. No odpovedz, Sip, a predstav si, že sme ťa práve teraz zavolali dolu spomedzi rahien a lán. Keby si bol s loďou pri pobreží svojej domoviny, ktoré plachty by si dal napnúť, ak ti hrozia nárazy vetra od chrbta?

- Ja by som vôbec nedal napnúť plachty, - odvetil černoch. - Ja by som plával bez plachiet.

- Ale počúvaj, kamarát! Keby si chcel udržať loď na tom istom mieste aj za vetra, zvinul by si hlavnú plachtu alebo len kosatku?

- Veď to vie aj somár! - nahnevane zahundral Scipio, lebo tieto školácke otázky ho už nudili. - Keď zviniem kosatku, načo mi je hlavná plachta? No, odpovedzte mi, misser Dick!

- Gentlemani, - povedal Nightingale a obzrel sa dookola s výrazom urazenej hrdosti, - pýtam sa vás, či sa to sluší, priviesť sem obyčajného černocha, aby pred belochom vykrámil svoju múdrosť?

Na túto výzvu všetci začali nahnevane hundrať. Scipio bol pripravený brániť svoju mienku, veď sa v námorníctve vyznal. Bol by ju bránil proti každému. No nemal odvahu postaviť sa proti zhromaždeniu, ktoré ho tu nechcelo trpieť. Nepovedal ani jediné slovo, nikoho neobviňoval a ani sa nebránil, len skrížil ruky na hrudi a vyšiel z krčmy. Odišiel pokojne a ticho. Už dávno si privykol na odstrkovanie a nebúril sa. Ale jeho druh Fid to neprijal tak pokojne. Ľutoval, že černoch nemôže svedčiť v jeho prospech. Nahnevane kričal, že je nespravodlivé takto černocha odháňať. No keď videl, že si tým nič nepomôže, všetkým prítomným vynadal, vopchal do úst kus tabaku a odchádzal. No prv než vyšiel z dverí, ešte raz pevne pozrel protivníkovi do tváre a zakričal naňho:

- Keby tento černoch mal bielu kožu, bol by najmúdrejším námorníkom.

Zbrojmajster sa cítil víťazom a od radosti sa rozosmial.

- Gentlemani, - povedal potom a bolo na ňom vidieť, že mu sebadôvera vzrástla. Pestrá spoločnosť zvedavo načúvala. - Vidíte, že pravda sa podobá lodi, ktorá musí plávať na vlnách rovno, lebo keby sa príliš naklonila, mohla by si polámať sťažne a ponoriť sa. No nechcem sa príliš chváliť, že som v tejto slovnej potýčke vyhral. Ani neviem, kto bol ten chlapík, čo sa tu tak rozťahoval a ešte včas zmizol, aby si zachránil kožku. Len toľko vám poviem, že medzi Bostonom a Západnou Indiou nenájdete človeka, ktorý by vedel lepšie než ja, ako treba loď pohnúť alebo zastaviť. Pravdaže, okrem...

Hlboký Nightingalov hlas zrazu zmĺkol. Ako očarovaný meravo hľadel na cudzinca, ktorý mal taký prenikavý zrak. Až teraz si povšimol, že medzi obyčajnými námorníkmi stojí cudzinec v zelenom obleku.

Zbrojmajster prehltol slová, ktoré chcel povedať. Tak ho prekvapil pohľad na cudzinca.

- Možno, - spamätával sa zbrojmajster, - možno tento gentleman sa vyzná v námorníctve a mohol by rozriešiť náš spor.

- Na univerzitách sa nevyučuje námorníctvu, - odsekol rázne cudzinec. - No aj podľa svojich skromných vedomostí usudzujem, že by bolo treba stiahnuť všetky plachty, lebo inak by loď mohla odplávať, ako stadiaľto odplávam i ja.

Povedal to prudko a nik nevedel, či to naozaj bola jeho mienka, alebo či sa vyjadril len preto, aby si urobil žartík. "Odplával" naozaj. Zaplatil krčmárovi a odišiel. Nightingale teda ostal na bojišti bez soka. Pokračoval po chvíli v rečnení, ale akiste bol už vyčerpaný alebo azda z inej príčiny boli jeho slová menej zápalisté. A nápadne rýchlo skončil. Dopil grog a kolísavým krokom sa odtackal k pobrežiu, čoskoro mu z lode poslali čln, ktorý ho zaviezol na palubu. Toto všetko pozoroval počestný majster Homespun, ktorý loď nespúšťal z očí. Zatiaľ cudzinec v zelenom obleku kráčal hlavnou ulicou mesta. Fid bežal za svojím druhom Scipiónom. Černocha celá príhoda veľmi mrzela. Fid, pravda, nevedel sa zdržať a idúcky trúsil popod nos nie príliš lichotivé poznámky o slabých námorníckych vedomostiach zbrojmajstra. No keď dohonil černocha, prestal brýzgať na zbrojmajstra a osopil sa na Scipióna. Káral ho, že ušiel a zahodil tak flintu do žita, ako sa vraví. Veď pravda bola na ich strane. To ako keby boli tvrdili, že škuner pláva rýchlejšie, keď ho ženie vietor z oboch strán, než keď doňho narážajú dva veterné prúdy, jeden spredu a druhý zozadu.

Cudzinec kráčal za oboma druhmi, Dickom a Scipiónom. Možno sa mu zapáčilo ich správanie v krčme a možno šiel za nimi len tak z vrtochu. Vzďaľovali sa od mora. Pustili sa hore kopcom. Cudzinec šiel za nimi v určitej vzdialenosti. Keď zahli za roh ulice alebo lepšie povedané, keď prišli za zákrutu cesty - domov tu bolo totiž už len poriedko - cudzinec stratil zrazu oboch z očí. Preto zrýchlil krok. Bol rád, keď po niekoľkých minútach zočil obidvoch sedieť pod plotom. Zajedali si. Beloch vyťahoval jedlo z batôžka, ktorý doteraz niesol pod pazuchou, a štedro z neho udeľoval svojmu priateľovi. Černoch sedel blízko pri ňom. To značilo, že sa už zmierili. Pravda, Scipio sa predsa okúňal a o kúsok sa odtiahol dozadu, aby aspoň takto naznačil, že belochovi vzdáva povinnú úctu. Keď sa cudzinec k nim priblížil, riekol:

- Ale sa poriadne napchávate! Takto rýchlo vyprázdnite batôžtek! Nie div, že tretí muž musí ísť spať bez večere.

- Kto je tu? - zavrčal Dick a odtrhol oči od kosti, ktorú objedal.

Netváril sa veru vľúdne, ale skôr ako buldog, ktorého vyrušili, keď sa hostil na chutnom mäse.

- Chcel som vás len priateľsky upozorniť, že máte ešte jedného spoločníka.

- Chcete si zajesť, kamarát? - spýtal sa námorník a štedro ponúkol cudzincovi batôžtek. Keď videl, že niekto má chuť do jedla, nemohol ho odmietnuť.

- Nerozumeli ste mi dobre. Tam pri pobreží bol s vami ešte jeden priateľ.

- Ach, či tak! Ten si prezerá zrúcaniny tamtoho majáka, ktorý sa veru už rozpadáva. Nuž ale ukazovať cestu volským záprahom a vnútrozemským kupcom do prieplavu, na to je až pridobrý. Tam je to, pane, ako stojí tá hŕba kamenia, ktorá len-len že sa nezosype.

Cudzinec pozrel naznačeným smerom a uvidel mladého námorníka, na ktorého sa pýtal. Stál neďaleko rozpadávajúcej sa veže, ktorú zub času poriadne poobhrýzal. Právnik hodil obom námorníkom hrsť menších mincí, zaželal im dobrú chuť a preskočil plot. Zrejme aj on si chcel obzrieť zrúcaniny veže.

- Ten chlapík sa mi páči, keď tak štedro rozdáva peniažky,

- povedal Dick a na chvíľu prestal hrýzť. Pozrel za cudzincom už priateľskejšie. - No tu, kde ich rozosial, sa neujmú a nebudú rásť. Preto ich pekne pozbieraj, Sip, a vstrč mi ich do vrecka. Vidíš, Afričan, toto už je obchodík, keď človek tak ľahko príde ku grošom. Všetci právnici sú takí. Rozhadzujú peniaze kdekade ba tuším samému čertovi by ich strčili do pažeráka, ale to iba preto, že sú istí, že sa im začnú sypať ako z vreca, keď sa im truhlica vyprázdni.

Černoch pozbieral peniaze a statočne ich vsypal do vrecka svojmu druhovi. Nebol to síce jeho pán, ale správal sa, akoby ním bol. Cudzinec kráčal k polozrúcanej veži. Nebolo to nejaké pozoruhodné stavenisko, aby si ho musel zvlášť všímať človek, ktorý iste mal príležitosť vidieť - aspoň sám to často tvrdil - významnejšie zrúcaniny za oceánom. Bola to malá okrúhla veža. Stála na hrubých pilieroch, ktoré boli pospájané murovanými oblúkmi. Možno voľakedy za dávnych čias ju tu vystavili ako pevnôstku, ale pravdepodobnejšie je, že neslúžila na vojnové účely. Táto malá zvláštna veža, napoly rozpadnutá, sa stala už päťdesiat rokov pred dejom nášho rozprávania strediskom záujmu mnohých učených mužov, amerických archeológov. Niet sa čo čudovať, že táto pozoruhodná zrúcanina spôsobila, že mnohí učenci sa pustili do tuhého vedeckého boja. Básnici a spisovatelia opisovali, ako rytieri útočili na túto pevnôstku kopijami. Archeológovia to zasa vysvetľovali vedecky. Boli mienky pre i proti. Menej vzdelaní sledovali tento literárny boj a obdivovali bojovníkov. Lenže vyzeralo to tak, akoby obdivovali rytiera Dona Quijota de la Mancha, bojujúceho proti veterným mlynom, ako to duchaplne opísal slávny Cervantes.

Keď cudzinec prišiel k zrúcanine, prudko si švihol bičíkom po čižme, aby upútal pozornosť zadumaného námorníka. A hneď aj začal rozhovor, akoby sa s námorníkom dobre poznal a akoby si neuvedomoval, že ho vyrušil z dúm:

- Pekná zrúcanina, však? No bola by ešte krajšia, keby ju človek uzrel na čistinke lesa obrastenú machom. Ale prosím o prepáčenie. Námorníci predsa majú malý záujem o lesy a zvetrávajúce kamene. Tam, - a ukázal na sťažeň lode, zakotvenej v otvorenom prístavišti, - tam je veža, ktorú máte rád. Táto zrúcanina je vo vašich očiach iste iba vrakom.

- Zdá sa, sir, že dobre poznáte vkus námorníkov, - odvetil mladík.

- Dovtípil som sa, dovtípil. Vidíte, mal som málo príležitostí bližšie sa zoznámiť s námorníkmi. Ba ani nemám vyhliadky, že by som v tomto ohľade bol v budúcnosti šťastnejší. Dovoľte mi teda, aby som bol k vám úprimný, aby som sa k vám správal ako priateľ a aby som sa s vami priateľsky mohol porozprávať. Čo zaujímavého vidíte na tejto zrúcanine? Veď iste by bolo pre vás zaujímavejšie obzerať si aj naďalej tamtú krásnu a elegantnú loď. Celé hodiny ste sa na ňu dívali a mohli ste na nej oči nechať.

- Čudujete sa, že som si obzeral tú loď? Som námorný dôstojník bez miesta. Tá loď sa mi veľmi páči a veru by som sa na ňu rád dostal, len neviem, či by jej kapitán neodmietol moje služby.

- Kapitán, ktorý by odmietol takého skvelého mladíka, ako ste vy, musel by byť hlupák!

- Ach, nechajme to! Radšej mi povedzte, čo súdite o tejto zrúcanine? Na čo ju používali kedysi, keď bola v lepšom stave než teraz?

- Aby som to mohol posúdiť, - odvetil cudzinec v zelenom obleku, - musím si ju dôkladne prezrieť. Vystúpme na ňu!

A právnik pri tých slovách už aj liezol hore práchnivejúcim rebríkom až k povale, ktorá ležala ako klenba na vrcholoch murovaných oblúkov. Boli tu otvorené dvierka. Mladý námorník najprv váhal, nechcel liezť hore. Ale keď videl, že právnik naňho čaká na samom vrchu rebríka, kýva mu a ukazuje dvierka, skočil k rebríku a vyliezol po ňom šikovne a rýchlo, ako sa na pravého námorníka svedčalo.

- Už sme tu! - zvolal muž v zelenom. Začal sa obzerať po holých múroch, ktoré boli vystavené z malých kameňov rôzneho tvaru. Zdalo sa, že stavisko sa každú chvíľu môže zosypať. - Pod nohami máme palubu z dubových dosák, aspoň tak by ste sa vyjadrili vy ako námorník. A nad hlavou máme oblohu ako strechu... Ale aby som nezabudol, ešte ste mi nepovedali, ako sa vlastne voláte...

- To závisí od okolností. Mávam rozličné mená podľa toho, kde som a v akom položení. No volajte ma Wilder, vždy sa vám na to meno ohlásim.

- Wilder... dobré meno. Myslím, že by ste sa mali skôr volať Wild, Divý. Vy mladí námorníci si neraz divo poskáčete, či už na lodi alebo v tanci. A nejedno dievčenské srdiečko nechávate vzdychať a žialiť v tôni besiedky, kým vy si brázdite šíry oceán... Dobre som to povedal, však? Vyjadrujú sa tak námorníci: brázdiť šíry oceán?

Na mladíkovi bolo vidieť, že mu je táto lekcia trochu proti srsti a zachmúrený odvetil:

- Za mnou ich nevzdychalo veľa... Ale obzerajme si ďalej túto vežu! Čo myslíte, na čo vlastne slúžila?

- Na čo slúži teraz, to je jasné a hneď vám to poviem. Na čo slúžila prv, nie je ťažko uhádnuť. Teraz je to napoly zrúcaný palác, v ktorom tlkocú dve mladé, ľahkomyseľné srdcia a ak sa nemýlim, sú tu aj dve mladé, ľahké hlavy. Ľahké preto, že nie sú obťažené prílišnou zásobou vedomostí. Prv tu bola zásobáreň obilia a mala aj obyvateľov: malé zvieratká, s takými ľahkými labkami, ako my máme ľahké srdcia a hlavy. Skrátka a dobre: bol to mlyn.

- Ale iní tvrdia, že to bola pevnosť.

- Hm... V prípade potreby to mohla byť aj pevnosť, - odvetil muž v zelenom a rýchlo sa obzrel dookola. - No jednako to bol mlyn, aj keď pevnejší a krajší než iné. Všetko to dokazuje: miesto, na ktorom výdatne fúka vietor, piliere, ktoré tu postavili preto, aby sa k obiliu nedostala chrobač a červy, vhodný tvar stavby, vzdušná miestnosť, vnútorné zariadenie, no všetko. Ručím vám za to, že to tu prv pekne klopotalo: klopi-klop, klopi-klop, klopi-klop... Pst, ticho! Aj teraz počujem akýsi klepot.

S týmito slovami tíško pristúpil k jednému z malých otvorov, ktoré slúžili za okienka. Opatrne vystrčil hlavu. O pol minútky ju znovu stiahol a naznačil Wilderovi, aby bol ticho. Mladík poslúchol. Netrvalo dlho a mladý námorník sa dozvedel, čo to pred chvíľkou klepotalo: ženské jazyky.

Najprv obaja počuli z istej vzdialenosti striebristý ženský hlas. Podľa toho, ako sa hovoriace blížili, aj ich hlasy jasnejšie zaznievali v tmavej miestnosti na povale. Wilder a právnik sa potichu utiahli do najtmavšieho kúta, kde by ich návštevníčky nezbadali, ale kde by ich oni sami mohli dobre počuť. Je to smutné, keď musíme prezrádzať na dve hlavné osoby nášho rozprávania takýto priestupok proti dobrému správaniu. Nepatrí sa predsa zo zábavy načúvať potajomky rozhovoru iných.

KAPITOLA 4

Spoločnosť, ktorá sa pomaly blížila, skladala sa zo štyroch osôb. Všetky štyri boli ženy. Jedna bola staršia lady. Druhá mala už za sebou stredný vek. Tretia bola v puku mladosti, stála na prahu života, svet sa pred ňou len otváral. Štvrtá bola černoška asi dvadsaťpäťročná. Bola slúžkou, ako to za tých čias a v tejto krajine ani nemohlo inak byť. Kráčala pozadu a skromne. Možno ju jej páni mali radi, ale pocit podradenosti jej i tak ostal.

Stará lady sa obrátila k mladej dáme a povedala:

- A teraz, milé dieťa, keď som ťa už poučila, ako bolo za týchto okolností potrebné a ako si to tvoje srdiečko žiadalo, poviem ti konečne čosi príjemnejšie. Povieš otcovi, že som mu ešte stále priateľsky naklonená a pripomeň mu sľub, že ťa pošle ešte raz ku mne, skôr než sa navždy rozlúčime.

Mladá dáma na tieto slová nežne a úprimne pohliadla na lady. Privrela oči, v ktorých sa jej ligotali slzy. Márne sa snažila utajiť to. Odvetila hlasom, ktorý v ušiach oboch načúvajúcich mužov znel ako sladká hudba:

- Milá tetuška, nemusíš ma upomínať na to, čo otec sľúbil, lebo to mám stále na pamäti. Dúfam dokonca, že ťa budem môcť častejšie navštevovať, tak často, že ti to možno bude až nepríjemné. A keď môj otec nasledujúcej jari nepríde sem aj so mnou, iste ho zadrží len nejaká vážna príčina, lebo ja ho budem o to stále prosiť.

- A naša dobrá Mrs. Wyllysová nám pri tom bude pomáhať, - riekla teta s úsmevom a obrátila sa k druhej staršej panej. V tetinej tvári žiarilo priateľstvo a blahosklonnosť, ako keď sa nadriadený rozpráva s podriadeným. - Verne slúžila Gertrúdinmu otcovi, a teda právom má naňho určitý vplyv.

- Áno, môže požadovať od neho všetko, - zvolala neter. - Môj otec jej iste nič neodoprie.

- Lenže či bude pani Wyllysová držať s nami? - spýtala sa teta. - Keby sa k nám pridružila taká mocná priateľka, bol by náš spolok priam nepremožiteľný.

- Som presvedčená, že tunajší dobrý vzduch je veľmi prospešný pre moju chránenku, madam. Keby som nemala ešte aj iné príčiny, už z tohto dôvodu by som urobila všetko, aby sa vaše želania splnili. Pravda, veľa toho nemôžem vykonať.

Wyllysová hovorila dôstojne, ale trocha zdržanlivo, ako sa patrilo, veď bola iba platenou a závislou guvernantkou, a pani, s ktorou sa práve rozprávala, bola teta jej chránenky Gertrúdy, bohatá a urodzená dáma, vdova po admirálovi Laceym.

- To už je teda akoby vyhratá vec, ako hovorieval môj nebohý manžel. Veru, drahá Mrs. Wyllysová, nebohý admirál vždy vravel, že najdôležitejšie je chcieť a ešte raz chcieť, keď si žiadame niečo dosiahnuť. A táto zásada mu dopomohla, že to tak ďaleko dosiahol vo svojom povolaní.

Mrs. Wyllysová sa úctivo uklonila. Potom sa obrátila ku svojej chránenke:

- Gertrúda, všakže sa rada vrátiš do tohto rozkošného kraja a na toto svieže morské povetrie?

- Pravdaže, veď zároveň uvidím svoju drahú tetu, - zvolala Gertrúda. - Želala by som si, aby otec zariadil svoje záležitosti v Južnej Karolíne tak, aby tu mohol ostať celý rok. Gertrúda bola so svojou guvernantkou Mrs. Wyllysovou na návšteve u svojej tety na Rhode Islande. Teraz sa mala zasa vrátiť domov do Charlestonu, veľkého prístavného mesta Južnej Karolíny. Nie div, že sa jej srdce zvieralo ľútosťou, keď mala opustiť tento krásny kraj a milú tetu.

- Vidíš, drahá Gertrúda, - riekla Mrs. Laceyová, - vidíš, ako dobre som urobila, že som ťa sem zaviedla. Stadiaľto máme výhľad na celý prístav. Tam stojí loď Royal Caroline, na ktorej sa zajtra vydáš na cestu do svojej domoviny spolu s Mrs. Wyllysovou. Je to krásna a zároveň pevná loď. Dúfam, že budeš mať dobrú plavbu a šťastlivo sa dostanete domov.

- Veru, to môžeme smelo dúfať, - prehovorila Mrs. Wyllysová.

- Ba dokonca by som povedala, že to musíme dúfať, lebo Mrs. Laceyová, ako vdova po slávnom admirálovi, iste vybrala pre svoju neter najlepšiu loď, aká v tomto prístave bola.

- Máte pravdu, Mrs. Wyllysová, - odvetila vdova po admirálovi. Potom sa obrátila k dievčine a dodala: - Včera som sa dohovorila s pánom Baleom, majiteľom tejto lode, a viem, že budeš mať šťastnú plavbu, milá Gertrúda.

- Ktorá loď je to vlastne? - spýtala sa Gertrúda. - Tamtá s tými vysokými sťažňami?

- Hej, - prikývla Mrs. Laceyová. - Je to nádherná loď a pán Bale mi sľúbil, že ty a Mrs. Wyllysová dostanete najlepšie kajuty. Pravda, ani najkrajšia kajuta sa nemôže porovnať s tvojou izbietkou, ale...

- Povedz radšej, drahá tetuška, že aj najkrajšia kajuta sa podobá žalárnej cele, - zvolala slečna Gertrúda. - Celý mesiac budem ja i Mrs. Wyllysová v takej cele vzdychať a smútiť.

- Vari by si radšej cestovala po suchej zemi? - spýtala sa so smiechom guvernantka. - Myslím, že si ešte nezabudla na príjemnú cestu, ktorú sme nedávno vykonali z Charlestonu.

- Nie, nie, veru som na ňu nezabudla, - rozosmiala sa Gertrúda. - Na tú cestu do smrti nezabudnem.

- A odkiaľ vieš, že tá plavba bude trvať celý mesiac? - vážne sa spýtala Mrs. Laceyová. - Môj nebohý muž ako admirál doviedol raz celú flotilu z Bostonu do Charlestonu a netrvalo mu to veru mesiac. Pravda, vtedy prenasledoval nepriateľa kráľa a vlasti.

- Dobre, dobre, - vpadla Gertrúda tete do reči, - ale ja som počula, že na tejto morskej ceste je veľa piesočných nánosov a zúria tam často búrky. A okrem toho tadiaľ vraj často pláva loď Červeného piráta, o ktorom rozprávajú také hrozné reči, že mi až zimomriavky behajú po chrbte. Pravda, rada by som už konečne chcela vidieť a vyobjímať svojho drahého otecka, ale dovtedy musím zniesť veľa nepríjemností.

- Fuj, Gertrúda, hanbi sa! - zahriakla ju guvernantka. - Dcéra generála Graysona, a takto sa báť! Ostatne, všetky tie nebezpečenstvá, ktoré spomínaš, jestvujú iba v tvojej obrazotvornosti.

- Dobre ste jej to povedali, Mrs. Wyllysová, - ohlásila sa Mrs. Laceyová. - Takéto pocity strachu z nej musíte vyhnať! Členovia našej rodiny boli všetci smelí a odvážni, ako Laceyovci tak i Graysonovci, a najmä jej otec, teda môj brat. A smelý bol i môj najmladší brat, ba až príliš smelý. Len tejto svojej vlastnosti môže ďakovať, že teraz zaujíma také vysoké postavenie. Nože, dievča, hore hlavu, - obrátila sa Mrs. Laceyová k neteri, - smelo hľaď do budúcnosti! Dokonca ti tú plavbu závidím. Veď či môže byť niečo krajšieho než nádherná loď, rozrážajúca kormou hladinu a zanechávajúca za sebou haditý pruh, ktorý mizne v morských vlnách?...

Vtom sa ozval akýsi pridusený zvuk, ako keď zaševelí vietor. V skutočnosti však to nebol vietor, ale zhora z veže sa ozval pridusený smiech.

- Počuli ste? - zľakla sa Mrs. Laceyová. - Čo to bolo?

- To myši šarapatia, - poznamenala pokojne Mrs. Wyllysová.

- Poďme radšej preč, - riekla stará dáma. - Už aj tak je načase vrátiť sa. Máme ešte všeličo pripraviť na cestu. Všetky štyri ženy sa obrátili a pomaly kráčali nazad.

- Počuj, Cassandra, - povedala cestou Gertrúda černošskej slúžke, - nezdá sa mi, že by v tej veži šarapatili iba myši. To bol celkom inakší zvuk než piskot týchto zvieratiek. Rada by som sa ta pozrela, ale teta by mi to iste nedovolila.

- Myši sú tam, nič iné, - odvetila černoška. - Veď ste počuli, aj Mrs. Wyllysová je tej mienky.

Gertrúda sa zasmiala a snehobielymi prštekmi jemne poštípala černošku na líce, akoby ju tým chcela potrestať, že jej protirečí. Potom zbehla dolu briežkom a ponáhľala sa za tetou a Mrs. Wyllysovou, ktoré už boli zatiaľ hodne vpredu. Obaja mužovia stáli pri okienkach veterného mlyna a napäto hľadeli von, až kým svižká Gertrúdina postava nezmizla v diaľke. Napokon sa obrátili k sebe a snažili sa vyčítať si navzájom z tvárí, aký dojem na nich urobila krásna dievčina.

- A predsa sú tu myši, - zasmial sa muž v zelenom obleku.

- Ale s nimi aj dva potkany, - doložil mladý námorník.

- Hej, morské potkany, - prikývol právnik. - Ach, tá stará pani bola ozaj podarená. Ako básnicky sa vyjadrila! Už som sa nemohol zdržať smiechu. Vraj či môže byť niečo krajšieho než nádherná loď, rozrážajúca kormou hladinu a zanechávajúca za sebou haditý pruh, ktorý mizne v morských vlnách... Lenže zabudla, že loď predsa nerozráža hladinu kormou, teda zadnou časťou! Všakže, tak to povedala tá stará pani, vdova po admirálovi Laceym?

- Hej, tak, - prisvedčil Wilder chladne. Nepáčilo sa mu, že sa právnik vtedy zasmial. - No musím doložiť, že nie je od vás pekné, keď sa posmievate starej dáme.

- Máte pravdu, to sa nepatrí, - rýchlo riekol muž v zelenom a zvážnel. - Nie je to odo mňa pekné už aj z toho dôvodu, že tá pani je tetou mladej krásavice Gertrúdy, ktorá zajtra bude na palube Royal Caroliny. Či neznelo v jej hlásku čosi neobyčajne ľúbezného?

- Páčil sa vám jej hlas? - spýtal sa námorník pomaly.

- Veľmi, - prisvedčil druhý a začal sa prechádzať sem a tam po malej miestnosti. - Tá slečna a najmä jej milý strieborný hlások mi tuším počarili. Zdá sa mi, že som omladol.

Ešte hodnú chvíľu sa rozprávali o krásnej Gertrúde, ale cudzinec v zelenom sa zrazu otriasol, akoby chcel zhodiť zo seba neviditeľnú ťarchu. Pomaly pristúpil k Wilderovi a spýtal sa:

- Vraveli ste mi, že nemáte miesto.

- Áno, - prikývol mladý námorník a začudovane pozrel na svojho spoločníka, lebo nechápal, prečo zrazu obrátil rozhovor iným smerom.

Muž v zelenom vystrel ruku a ukázal prstom na otrokársku loď, zakotvenú v otvorenom prístavišti.

- Tamtú loď ste dlho obdivovali. Páči sa vám? - spýtal sa úsečné.

- Pravdaže, - odvetil mladý dôstojník.

- Prečo na ňu nezájdete a nespýtate sa, či tam pre vás nemajú miesto?

- Na otrokárskych lodiach nemajú radi, keď ta prichádzajú neznáme osoby, - odvetil mladý námorník. - A ja nepoznám ani kapitána, ani nikoho iného z posádky.

- Počúvajte! Slobodní murári sa poznávajú podľa tajného hesla. Hádam by sa tak mohli dorozumieť aj námorníci. Mohli by ste povedať napríklad slová, ktoré sme počuli od starej dámy: "Nádherná loď, rozrážajúca kormou hladinu."

Wilder prekvapene pozrel na svojho spoločníka a dlho sa nezmohol na odpoveď.

- Čo vlastne majú vaše slová znamenať? - spýtal sa napokon chladne.

- Nechápete? Keď chcete získať miesto na lodi alebo srdce krásnej dievčiny, nesmiete otáľať, ale musíte byť rozhodný. Nože, hľadáte miesto na lodi. Keby som bol admirálom, urobil by som z vás svojho kapitána. A možno kapitán tej otrokárskej lode vás zoberie ako lodného dôstojníka. Azda hovorím príliš dôverne s človekom, ktorého ani dobre nepoznám. Nezabúdajte však, že vám radím nezištne, hoci som právnikom!

- Len či môžem brať vašu radu vážne, keď je zadarmo?

- To už musíte sám posúdiť, - odvetil muž v zelenom. Potom veľmi opatrne položil nohu na rebrík a začal zostupovať. Čoskoro bolo vidieť už len jeho hlavu. - Nádherná loď, rozrážajúca kormou hladinu, - pokračoval a zostupoval vždy nižšie. Zdalo sa, že na posledné slová kladie veľký dôraz. - Zbohom, milý priateľ. Keby sme sa už nikdy nemali vidieť, spomeňte si občas, že tu v tomto zrúcanom veternom mlyne sa raz stretli dva morské potkany.

Pri posledných slovách zoskočil svižko na zem, ľahostajne sa obrátil a kopol do spodnej časti rebríka. Rebrík spadol na zem. Wilder, ktorý sa tomu nemálo začudoval, nemohol dolu. Muž v zelenom ešte raz zdvihol k nemu tvár, pokýval hlavou a opakoval pozdrav na rozlúčku. Hneď nato rýchlym krokom zmizol za rohom zrúcaniny.

- Ten sa ale čudne správa, - zahundral Wilder, ktorý sa takto stal zajatcom vo veternom mlyne. Videl, že zoskočiť nemôže, lebo by si zlámal väzy. Pribehol k oblôčiku, aby svojmu zradnému druhoví robil výčitky alebo aby sa presvedčil, či ho naozaj opustil. No právnik už bol tak ďaleko, že nemohol nič počuť. A kým Wilder uvažoval, ako sa dostať dolu, cudzinec v zelenom sa dostal zatiaľ k mestu, lebo kráčal veľmi rýchlo, a jeho postava čoskoro zmizla medzi budovami.

Mladý námorník veru nevedel, ako zísť. Napokon začal volať na svojich druhov, Dicka a černocha, ktorí neďaleko zrúcaniny veterného mlyna sedeli pod plotom a poriadne sa napchávali. Začuli ho, pribehli a pristavili rebrík. Wilder bol rád, že sa konečne šťastlivo dostal dolu.

KAPITOLA 5

V menších mestách Severnej Ameriky je zvykom ísť spať skoro zvečera, a to od najdávnejších čias, a ten zvyk trvá i podnes. A tak, keď mladý Wilder šiel cez mesto Newport do prístavu so svojimi druhmi, černochom a belochom, vo všetkých oblokoch boli svetlá zhasnuté. Obyvatelia mesta boli už pohrúžení do hlbokého spánku. Iba psi, ktorí sa zobudili, keď počuli kroky, nespokojne vrčali.

Traja druhovia prešli cez mesto a nestretli ani živú dušu. Dostali sa až k pobrežiu.

- Kde je čln, ktorý som vám kázal najať na dnešnú noc? - spýtal sa Wilder svojich druhov.

- Hneď sme s ním tu, - odvetil Dick.

Wilder podišiel kúsok po brehu a zastal na mieste, ktoré bolo veľmi vhodné na pristátie.

O chvíľku už sem aj prirazil čln s Dickom a Scipiónom. Wilder nasadol. Vesla začreli do vody a čln sa rozbehol po hladine ako vystrelený šíp.

- Zamierte do vonkajšieho prístavu, - rozkázal Wilder. - Ale veslujte čo možno najtichšie, aby nás nezbadali stráže rozostavené v prístave.

- Ó, celé mesto spí, - zasmial sa Dick, - a zaiste aj prístavná polícia si ľahla spať. Inak by nás už bola zadržala.

No i tak sa Dick so Scipiónom snažili veslovať čo najtichšie. Cestou sa rozprávali iba pošepky. Po niekoľkých minútach dorazili k miestu, kde stála Royal Caroline.

- Prestaňte veslovať! - rozkázal Wilder. - Tak, čln bude teraz plávať sám pozdĺž lode.

Teda Mrs. Wyllysová a rozkošná Gertrúda nasadnú zajtra ráno na toto plavidlo, aby sa vydali do Južnej Karolíny. Kým sa čln kĺzal povedľa lode, Wilder si ju pri matnom svetle hviezd obzeral okom skúseného námorníka. Hľadel na jej sťažne, plachty, palubu. Nič mu neušlo. A keď mu potom loď zmizla z očí v tmavej diaľke, zamyslel sa.

"Teda zajtra loď odpláva," šepkal si, "a na nej budú cestovať obe panie, za ktorými mi stále zalieta myseľ. A len čo Royal Caroline zdvihne kotvy a pustí sa na cestu, hneď za ňou vypláva aj pirátska loď a bude sa za ňou hnať ako jastrab za holubicou..."

- Ach, priatelia moji, - zvolal zrazu hlasne, aby ho jeho druhovia počuli, - kamaráti drahí, tu je čas, aby som vás upovedomil o svojich úmysloch. Je s nimi spojené veľké nebezpečenstvo. Už vyše dvadsať rokov ste mi najlepšími priateľmi. Bol som ešte takmer chlapcom, keď ste ma vybrali za kapitána vašej lode. Nemal sa kto o mňa starať, vy ste sa ma ujali. Vám ďakujem za živobytie a vám ďakujem aj za to, že sa zo mňa stal lodný dôstojník.

- No, no, master Harry, - ozval sa Dick, - veď nás už toľko nechváľte.

- Robili sme len to, čo nám kázalo srdce, - skromne poznamenal Scipio.

- Som vám zaviazaný veľkou vďakou, - nedal sa zmiasť Wilder. - Šľachetne ste sa ku mne zachovali a vždy ste verne vytrvali po mojom boku.

- Ej, veru Scipio pri vás vydrží v každej víchrici a búrke, - usmial sa černoch.

- Viem, že len smrť by nás troch mohla rozlúčiť, - vravel Dick.

- Dobre, dobre, - riekol Wilder. - No uvažujem, či by nebolo lepšie, keby ste preťali puto, ktoré vás viaže s mojím osudom. Musím vám totiž vysvetliť, že sa chcem pustiť do podujatia, ktoré sa môže skončiť smrťou alebo veľkou biedou. Vedzte, že...

- A to vaše podujatie vás zavedie na súš alebo na more? - prerušil ho Dick.

- Na more, - odvetil Wilder. - Na šíre more...

- Keď je tak, môžete so mnou rozhodne počítať, - vyhlásil Dick.

- A to len tak naslepo pristaneš a ani nevieš poriadne, o čo ide!

- Pravdaže. Pôjdem s vami do ohňa i do vody, všetko jedno. A čo sa týka Scipióna, nech vám sám povie, či chce ostať s vami, alebo nie.

- Scipio vždy bude plávať na tej lodi, na ktorej jeho pán Harry, - odvetil černoch.

- No tak vidíte, - zvolal Dick, - obaja súhlasíme. Dajte nám rozkazy, pán Harry, a poslúchneme.

Mladý námorník dojato pozrel na svojich druhov. Povedal im potichu niekoľko slov a zakončil hlasnejšie:

- Viete teda, čo máte odpovedať, keď sa nás budú spytovať. A teraz dopredu! Priamo k otrokárskej lodi, zakotvenej v otvorenom prístavišti.

Dick i černoch splnili rozkaz. Začali rýchlo veslovať a čoskoro sa ocitli neďaleko otrokárskej lode.

- Stoj! Kto tam? - zvolal z paluby akýsi hlas. - Nepribližujte sa, lebo vás zasypem olovom!

- Nádherná loď, rozrážajúca kormou hladinu! - odvetil Wilder, ktorý si dobre zapamätal heslo muža v zelenom obleku.

- Čo to táraš, ty hlupák? - zahrmel hlas z paluby. - Vari sa ti rozum čistí?

- Počkaj! Nechaj tých ľudí! - bolo počuť na lodi iný hlas. - Všetko je v poriadku. Hoďte povraz tomu člnu!

O chvíľku stál už Wilder na palube otrokárskej lode a zvedavo sa obzeral dookola. Znaleckým okom skúseného námorníka obdivoval poriadok na palube. Začudoval sa však, keď uzrel po oboch jej stranách rozostavené obrovské delá. Na každom boku lode ich bolo dvanásť. Na celej lodi vládlo pošmúrne, hrobové ticho, bolo počuť len kroky stráže, ktorá sa prechádzala sem a tam.

- Chcel by som sa rozprávať s kapitánom lode, - riekol Wilder.

- Očakáva vás vo svojej kajute.

- Očakáva ma? - žasol Wilder.

- Hej, - odvetil druhý strážca, ktorý rozkázal, aby hodili člnu povraz. - Vari sa nazdávate, že tu na lodi nemáme ďalekohľady? Vy ste takmer celý deň obdivovali z brehu našu loď, a tak sme si domysleli, že nás chcete navštíviť.

- Vidieť, že ste veľmi bdelí a pozorní, - usmial sa Wilder.

- Veru, veď v dnešných ťažkých časoch to aj treba, - odvetil strážca.

- Kedy odplávate? - odvážil sa spýtať Wilder.

- Hneď, len čo tamtá obchodná loď rozvinie plachty. Pustíme sa zaraz za ňou. Ale poponáhľajte sa, lebo náš kapitán už bude netrpezlivý. Nech sa páči za mnou!

S týmito slovami odprevadil Wildera k dverám kajuty a povedal:

- Tu dvakrát zaklopte, a keď počujete "voľno", smelo vojdite.

Wilder poslúchol a dva razy zaklopal. No len čo otvoril dvere, zastal a zmeravel, akoby ho bol zasiahol blesk. Pred ním stál muž v zelenom, vlastne teraz nebol v zelenom, ale v kapitánskej námorníckej uniforme, no ľahko ho bolo spoznať.

- Akej šťastnej okolnosti môžem ďakovať za návštevu vzácneho pána? -- riekol kapitán s úsmevom.

- Sám ste ma predsa požiadali, pán kapitán, aby som sem prišiel, - odvetil Wilder. - Vyhovel som vašej žiadosti.

- S veľkým záujmom ste sa dívali na moju loď, nuž som si domyslel, že by ste si ju chceli obzrieť aj zblízka. Ostatne, milý pane, vzbudili ste môj záujem a zatúžil som spoznať vás lepšie. Ako viem, hľadáte miesto?

- Hej, - odvetil mladý námorník úsečne.

- A nastúpili by ste aj u mňa?

- Áno, - odvetil Wilder bez váhania.

- Keď je tak, to značí, že už vopred ste sa museli dozvedieť, čo je to za loď.

- Obyvatelia Newportu hádajú, že pirátska.

- Ejha, - vybúšilo z kapitána. - Newportčania sú veľmi bystrí pozorovatelia. Ale čo poviete na to, milý priateľ, keď sa vám priznám, že táto loď je naozaj pirátska? Pozrite!

Z malej skrinky vytiahol akýsi pergament.

- Tu je listina, - pokračoval, - ktorá mi v mene jeho veličenstva britského kráľa dáva splnomocnenie bojovať za jeho záujmy, ale zároveň i za moje vlastné.

- Súhlasí, - prisvedčil Wilder, keď si prezrel dokument. - Lenže toto splnomocnenie sa týka malej brigy, a nie takej veľkej lode.

- Ach, máte pravdu, - zvolal kapitán. - Zmýlil som sa. To nie je tá listina. Túto som vám chcel ukázať.

Pri tých slovách vytiahol zo skrinky iný dokument. - Nech sa páči, čítajte!

- Táto listina sa zasa vzťahuje na loď, ktorá má iba desať štvorfuntových diel, - riekol Wilder. - No vaša loď má dvadsaťštyri diel, a to až deväťfuntových.

- Hoho-ho! - zasmial sa kapitán. - Ako vidím, ste príliš punktičkársky. Hlavná vec je mať listinu. Ostatné je vedľajšie. Nech už mi to kráľovskí úradníci zazlievajú, nech označia môj postup za nesprávny, to mi je srdečne jedno. V. prvom rade je môj vlastný záujem. Nuž, prijmete u mňa miesto, či nie?

- Prijmem, - rozhodne odvetil Wilder.

- Výborne, - zvolal kapitán a oči sa mu radostne zablysli. - Vy potrebujete mňa a ja vás. Pred niekoľkými mesiacmi nám zahynul lodný poručík. Dúfam, že budete schopný zastávať miesto toho neboráka, ktorý sa stal pokrmom rýb.

- Utopil sa?

- Nie, - chladne odvetil kapitán. - Padol, keď sme bojovali s kráľovskou loďou.

- S kráľovskou loďou? Vari ste dostali od kráľa splnomocnenie, aby ste bojovali i s jeho vlastnými loďami?

- A či vari niet viacej kráľov na svete iba britský kráľ Juraj Druhý? Možno to bol krížnik dánskeho kráľa, možno iného, čo na tom záleží? Ale nebudem vám to tajiť. Bola to naozaj loď anglického kráľa.

- A pod akou vlajkou ste vtedy bojovali?

- Pod akou vlajkou? - posmešne opakoval kapitán. - Mám tu na lodi niekoľko tuctov všelijakých vlajok a vyvesujem ich na loď podľa toho, ako sa mi zapáči.

Pri týchto slovách začal vyťahovať zo zásuvky skrine rozličné vlajky, jednu po druhej.

- Táto s ľaliou, to je francúzska, - vysvetľoval. - Táto s polmesiacom turecká. Táto nádherná, zlatožltá, je španielska. Toto je zasa dánska, táto švédska. A táto je talianska. No a tu mám i vlajku jeho veličenstva anglického kráľa. Ukoristil som ju, keď som bojoval s loďou spomínaného admirála.

- Ach, kráľovská vlajka! - zdesil sa Wilder.

- Čo je na tom? - zasmial sa kapitán. - Som predsa na svojej lodi pánom a jediným vladárom. Môžem bojovať, proti komu sa mi zachce.

- A ako sa skončil váš boj s loďou anglického admirála?

- Ako viete, milý priateľ, v Anglicku býva admirálom iba lord alebo pair. Nuž aj tento admirál bol šľachtický panáčik. Hoci mal dvakrát viacej diel než ja, zo strachu ufujazdil.

Kapitánova tvár zažiarila hrdosťou. Kedykoľvek vyslovil slová "Anglicko" alebo "anglický", zaiskrila sa mu v očiach nenávisť.

- Dobre, ale pod akou vlajkou ste vy vtedy bojovali?

- Keď to tak veľmi chcete vedieť, ukážem vám ju. - Kapitán sa začal prehrabávať v zásuvke a napokon vytiahol krvavočervenú vlajku bez akýchkoľvek ozdôb.

- Pod touto vlajkou sme bojovali, - riekol.

Wilder cítil, že mu v žilách tuhne krv. Na smrť sa zľakol. Teraz už vedel presne, na čom je.

- Ale veď to je... to je... vlajka... - ani sa neodvážil dopovedať.

- Červeného piráta, - doložil kapitán, keď videl, že Wilderovi sa tieto slová nemôžu predrať cez hrdlo.

Nastala chvíľa mlčania. Kapitán - vlastne Červený pirát - sa prechádzal po kajute. Pred duševným zrakom mladého Wildera sa len tak mihali hrozné obrazy krutých výčinov tohto morského zbojníka. Teraz, keď videl na vlastné oči tohto človeka, a to blízko pred sebou, nahováral si, že sa o Červenom pirátovi rozpráva viac, než je pravda. Iste všetky zprávy o jeho výčinoch boli zveličené a hádam mnohé aj celkom vymyslené. No pri tom všetkom sa nemohol ovládnuť a po chrbte mu prebiehali zimomriavky.

- Teraz už viete presne, milý priateľ, kto som, - ozval sa napokon Červený pirát. - Teda ešte máte čas rozhodnúť sa, či u mňa nastúpite, alebo nie. No dúfam, že dnešné naše stretnutie nebolo daromné. Som presvedčený, že by sa vám na mojej lodi páčilo. Priznám sa vám úprimne, že mám o vás veľký záujem.

- Ostanem tu, pán kapitán, - odvetil Wilder pevným, rozhodným hlasom.

- Čakal som to! - zvolal radostne Červený pirát a tuho stisol mladému námorníkovi ruku. - Od tejto chvíle ste po mne prvý na lodi a vyhlásim to aj posádke. Nemyslite si však, že vás prijímam na takú význačnú hodnosť len z nejakej osobnej chúťky. Poznám vás lepšie, než si myslíte. Ba viem i to, že ste ma chceli vyhľadať a spolčiť sa so mnou.

- To je pravda, - žasol Wilder. - Ale ako ste sa to mohli dozvedieť, veď som o tom ani živej duši...

- Viem, viem, že ste o tom nikomu nepovedali. Ale počúvajte! Nedávno ste boli v Bostone. Tam ma pred súdom obžaloval istý človek, že vraj som mu ulúpil loď i celý náklad. Podliak, beda mu, keby sa mi dostal do rúk, dostal by poriadnu príučku a druhý raz by sa správal čestnejšie.

- Ach, teda luhal? - živo sa spýtal mladý námorník.

- Pozrite na mňa, Mr. Wilder! Vyzerám azda ako lúpežník a vrah, za akého ma pokladajú? Alebo azda ako stelesnený diabol? Kde mám rožky a kde konské kopytá? Či azda vzduch okolo mňa páchne sírou?... Ale vráťme sa k veci. Vy ste sa toho človeka veľmi podrobne vypytovali na mňa, zaujímali ste sa o moju osobu a boli ste zvedavý na moju loď. Dozvedel som sa, že ste bez miesta, a ľahko som si teda domyslel, že by ste sa radi venovali službe na mojej lodi. Upútali ste moju pozornosť, potajme som sa o vás všetko vyzvedal. A tak sa nedivte, že som vo vás našiel, alebo sa aspoň domnievam, že som našiel človeka, akého už dávno hľadám. Priateľa, ktorému môžem úplne dôverovať. No teraz už je načase, aby som vám ukázal kajutu a aby ste sa oboznámili... s predpismi na mojej lodi.

- Ešte jedno, pán kapitán, - prerušil ho Wilder. - Kedy odplávame?

- Veď to som vám povedal už v zrúcaninách veže. Čakáme, až vypláva Royal Caroline, a hneď sa pustíme za ňou. Aby som však nezabudol, nehnevajte sa, že som vám tam vo veži odkopol rebrík. Musel som tak urobiť, aby ste ma nesledovali a nezistili azda moju totožnosť.

- Chápem vás... Zajtra predpoludním budete ešte tu kotviť?

- Rozhodne, veď Royal Caroline vypláva najskôr popoludní.

- To sa mi práve hodí, - povedal nový poručík. - Kým sa tu na vašej lodi natrvalo usadím, musím si ešte na pevnine vybaviť nejaké veci. Dúfam, že mi dovolíte odísť zajtra skoro ráno do mesta na niekoľko hodín...

- Odísť... Z lode?... - prekvapil sa pirát a ostro sa zahľadel na svojho nového poručíka. - Moji dôstojníci nesmú odchádzať z lode, ako sa im zachce. Námorník musí mať svoju loď rád a nesmie ju tak ľahko opustiť.

- Pán kapitán, - odvetil Wilder pevne a rozhodne, - ak chcete mať zo mňa otroka, ktorého tu na lodi môžete držať zamknutého na sedem zámkov, tak miesto neprijímam.

- No len pomaly, pomaly, - utišoval mladého námorníka Červený pirát. - Poznáme sa len krátky čas, no musíte uznať: kde mám záruku, že vám môžem dôverovať?

- Musím ísť späť na pobrežie, - pokračoval Wilder neochvejne. - A keby som tam aj nemal nijakú prácu, i tak by som ta chcel ísť už len z toho dôvodu, aby som videl, či mi dôverujete. Nestrpím myšlienku, že som väzňom.

- Alebo vám tieto slová vnuká šľachetnosť, alebo podlosť a úskočnosť, - pokračoval Červený pirát po chvíľke mlčania. - No chcem veriť, že ste šľachetný. Sľúbte mi, že nikomu, ani živej duši neprezradíte, kým budete v Newporte, čo je toto za loď a komu patrí.

- To vám môžem nielen sľúbiť, ale aj prisahať môžem na to, - riekol mladý námorník.

- Netreba! Verím vám! Ostatne, keby ste niečo zlého chceli proti mne kuť alebo ma prezradiť, mám tu ako rukojemníkov vašich dvoch druhov. Tí ostanú tu na lodi, nesmú ísť s vami.

- - Sú to výborní námorníci, - povedal Wilder. - Od mojej mladosti sú stále so mnou. Som presvedčený, že sa vám veľmi zídu, pán kapitán.

- V poriadku, dohovorili sme sa. Zajtra skoro ráno môžete odísť na niekoľko hodín.

Potom kapitán potiahol šnúru zvonca a na cengot pribehol lodný posluhovač, asi pätnásťročný chlapec.

- Roderick, - povedal mu Červený pirát, - toto je náš nový poručík a môj priateľ. Keď bude niečo potrebovať, poslúžiš mu. A teraz ho zaveď do jeho kajuty!

KAPITOLA 6

Na druhý deň zavčas ráno nový poručík odplával na člne od Delfína, ako sa nazývala loď Červeného piráta, a vesloval k brehu. Len čo vkročil na suchú zem, hneď zamieril k hostincu "U spustenej kotvy". Cestou bol taký zahrúžený do myšlienok, že si takmer ani neuvedomoval, čo sa okolo neho deje. Preto nie div, že nezbadal dvoch mužov, ktorí ho potajomky sledovali. Jeden z nich bol v civilných šatách, druhý v námorníckych.

"Je to zaujímavý človek," uvažoval Wilder. "Ľudia si o ňom urobili zlú predstavu, myslia si o ňom to najhoršie. Rozhodne je celkom iný než ostatní piráti, ktorých jediným cieľom je olupovať lode. Červený pirát sleduje aj iné plány a pirátstvo je mu čímsi vedľajším. Mrzí ma, že si zaumienil hnať sa za Royal Carolinou, aby ju olúpil. Iste chce upokojiť túžby svojich ľudí a podelí ich bohatou korisťou z obchodnej lode. Beda, na tej lodi budú plávať aj obe dámy, ktoré boli včera pri zrúcaninách veže, Mrs. Wyllysová a jej chránenka miss Gertrúda Graysonová, ten nevinný anjel. Čo keď ich Červený pirát zajme? Až mi mráz prebieha po chrbte! No ešte nie je všetko stratené. Musím obe dámy prehovoriť, aby tou loďou necestovali. Ak sú čo len trocha opatrné, podarí sa mi to."

Takéto a podobné myšlienky sa preháňali hlavou mladému námorníkovi, a jedine preto sa vydal ešte raz na breh, aby obidve dámy vystríhal.

Krčmár Joram stál práve predo dvermi svojho hostinca, keď sa Wilder približoval. S úctivými hlbokými poklonami odprevadil hosťa dnu a zdvorilo sa spýtal, čo si žiada. Mladý námorník si rozkázal raňajky a rum.

- Dnes bude krásne počasie, - zabával krčmár hosťa. - Tento čistý, svieži vetrík poodháňa a potrhá všetky hmly. Veru, Rhode Island je veľmi zdravý kraj. Ako sa mi vidí, ste tu cudzí, všakver?

- Hej, sir. Len nedávno som sem prišiel, - odvetil Wilder.

- Námorník, ako vidieť podľa šiat. Veľa cudzích námorníkov sem chodieva. Hľadajú miesta na lodiach. Nebodaj aj vy ste jeden z tých, čo hľadajú miesto?

- Dobre hádate, - odpovedal Wilder. - No dúfam, že v krátkom čase sa mi podarí niečo nájsť. Práve preto som prišiel k vám. Neviete náhodou, či na lodi Royal Caroline nepotrebujú lodného dôstojníka? Počul som, že tá loď má čoskoro odplávať a že nemá dosť ľudí.

- Múdro ste urobili, že ste prišli ku mne, mladý pán, - usmial sa krčmár. - Do môjho hostinca prichádzajú mnohí námorníci, a preto viem o všetkom, čo sa na ktorej lodi deje. Čo sa týka Royal Caroliny, ešte dnes zdvihne kotvy. No či tam potrebujú námorníkov...

- Viete to iste, že tá loď dnes zdvihne kotvy? - netrpezlivo ho prerušil Wilder.

- Pravdaže, - uisťoval ho krčmár. - Dnes predpoludním naložia posledný náklad a loď hneď popoludní odpláva, ak bude čo len trochu priaznivý vietor. Ba viem aj čosi viacej. Na tej lodi pocestuje miss Gertrúda, dcéra generála Graysona, a jej guvernantka Mrs. Wyllysová.

- Ale, ale... - tváril sa mladý námorník začudovane. - Nebodaj tie dámy bývajú tu vo vašom hostinci?

- Ach, nie, - usmial sa krčmár. - Moje izby sú príliš skromné a úbohé pre také vznešené dámy. Miss Graysonová má tu blízkych príbuzných. Mrs. Laceyová je sestra jej otca.

- Aha, - ľahostajne poznamenal Wilder, - to je vdova po tom slávnom admirálovi Laceym. Počul som už čosi o nej. Tak sa mi zdá, že býva tu kdesi neďaleko.

- Ba veru nie, býva práve na opačnom konci mesta, smerom na východ. Je to veľmi pekná vilka a veľmi ľahko ju spoznať. Je pri nej krásny parčík s mohutnými, košatými stromami. Nikde inde naokolo niet takého parčíka.

Tu mladý námorník zrazu obrátil reč iným smerom a o chvíľku už zaplatil a na nemalý údiv hostinského poberal sa preč.

Bolo prekrásne jesenné ráno. Z juhu povieval svieži vánok. Wilder sa blížil k vilke s príjemnými pocitmi v hrudi. Keď už bol neďaleko parčíka, zrazu zastal. Začul hlasy. Podišiel bližšie k pootvorenej bránke a srdce sa mu prudko rozbúšilo. Uvidel všetky štyri ženy, ktoré boli včera pri zrúcaninách veže. Prechádzali sa v parčíku. Iste chceli využiť posledné krásne jesenné dni a svieže povetrie. Vdova po admirálovi Mrs. Laceyová a Mrs. Wyllysová boli trocha bližšie k bránke a rozprávali sa s akýmsi tulákom, ktorý pravdepodobne prišiel pýtať almužnu. Sedel na balvane, ktorý sa tam povaľoval vedľa cestičky. Bol to starý muž so sivými vlasmi a v ruke držal palicu, ktorou sa pri chôdzi podopieral. Podľa otrhaných šiat dalo sa usúdiť, že býval kedysi námorníkom.

- Hovorím vám, milostivá pani, - vykladal tulák trasľavým hlasom, - nám starým morským vlkom stačí jediný pohľad na more, aby sme vedeli, aká bude plavba. Môžete sa spoľahnúť na moje slová. Keď vám vravím, že Royal Caroline je skvelá loď a jej plavba bude šťastná, môžete mi veriť. Nech bude akékoľvek počasie, nech budú zúriť víchrice či búrky, táto loď vydrží všetko a šťastlivo vás dovezie do prístavu. Viem, čo hovorím. Slúžil som ako námorník na kráľovských lodiach...

- Ach, vy ste teda slúžili na kráľovských lodiach? - milo sa prekvapila stará dáma, lebo jej nebohý manžel bol admirálom kráľovského loďstva.

- Áno, milostivá pani. A môžem povedať, že som si nadobudol výborné námornícke znalosti a skúsenosti.

- A teraz teda tvrdíte, milý priateľ, že plavba na Royal Caroline bude bezpečná, nech bude akékoľvek počasie?

- Tetuška, aké šťastie! - zvolala vtom Gertrúda a pobehla dopredu k Mrs. Laceyovej. - Pozri, tu prichádza ešte jeden námorník. Musíme si vypočuť aj jeho mienku!

Mrs. Laceyová prekvapene pozrela na Wildera, ktorý pomaly prešiel cez otvorenú bránku a úctivo sa dámam uklonil.

- Počúvam, že tu treba rozhodnúť o akejsi dôležitej veci, ktorá sa týka môjho námorníckeho remesla. Prosím, ctené dámy, som vám k službám.

Mrs. Laceyová sa blahosklonne usmiala, ukázala na Gertrúdu a Mrs. Wyllysovú a vysvetľovala:

- Viete, milý pane, tieto dve dámy majú dnes popoludní nasadnúť na loď Royal Caroline a pustiť sa s ňou na šíre more. Mám o ne strach. Čo poviete, aké bude počasie, aká bude plavba?

- Madam, - riekol Wilder vážne, - neodporúčam vám, aby ste dámy pustili na tú plavbu.

Mrs. Laceyová sa mykla, akoby ju bodol nožom. Tulák, sediac na balvane, pri týchto slovách vyskočil a zagánil na hovoriaceho.

- Čože? - divila sa vdova po admirálovi. - Vari nie je tá loď bezpečná? Veď je to najpevnejšia loď, aká kedy z tohto prístavu vyplávala.

- Nepovažujem ju za bezpečnú. Ba naopak. Ani jednu loď, ktorá z tohto prístavu vyplávala, nečakali také veľké nebezpečenstvá ako túto.

- Zveličujete, mladý pán. Ako to môžete tvrdiť?

- Ja hovorím pravý opak, - ozval sa starý tulák a hlas sa mu chvel rozčúlením. - Videl som a skúsil som už na mori všeličo. Je to pevná loď a vydrží akúkoľvek búrku. Odporúčam obom dámam, aby na nej cestovali.

- A ja zasa im to neodporúčam, - rozhodne riekol Wilder.

- To je zaujímavé, - ozvala sa Mrs. Wyllysová. - Tento starý a podľa všetkého veľmi skúsený námorník rozmýšľa celkom inak než vy, sir.

- Isteže videl a skúsil v živote viacej než ja, madam. No pochybujem, že by teraz mal pravdu. Bol ďaleko od lode, aby ju mohol dobre ohodnotiť a posúdiť. Ja som bol pri nej bližšie.

- Myslíte, že sa naozaj máme čo obávať? - spýtala sa Gertrúda a v jej striebornom hlásku sa chvel strach.

- Áno. A keby som mal matku alebo sestru, - a Wilder pri tých slovách sňal klobúk a uklonil sa krásnej slečne, akoby tým chcel dodať svojim slovám väčšiu vážnosť, - nepustil by som ich na túto loď. Verte mi, ctené dámy, pokladám plavbu na tejto lodi za veľmi nebezpečnú, nebezpečnejšiu ako na ostatných lodiach, ktoré tu kotvia.

- Zvláštne, - krútila Mrs. Wyllysová hlavou. - Pravdepodobne nám potom tú loď opísali nesprávne, lebo ju náramne vychvaľovali. Smiem sa spýtať, sir, podľa čoho o nej usudzujete tak nepriaznivo?

- Je to celkom jednoduché. Prova lode je príliš ľahká, no korma je masívna, ťahá ju nadol a takú loď pomerne ťažko kormidlovať. Nemá hlavnú plachtu, ktorá býva v prostrednej časti lode. Najviac plachiet má na prove a to je zle. Za silného vetra môže síce veľmi rýchlo plávať, ale hrozí jej nebezpečenstvo, že sa prevráti.

Dámy počúvali slová mladého námorníka nemo a s úctou. Neboli odborníčky v námorníckom remesle a nemohli teda posúdiť, či sú to pravdivé slová, alebo nie.

- Zdá sa mi, že ma môj agent tentoraz sklamal, - povzdychla si Mrs. Laceyová a znepokojene sa zadívala smerom k Royal Caroline.

- Tisíc hromov a bleskov! - ozval sa starý tulák a hrozivo zakrútil v povetrí palicou. - Madam, keď som ja bol námorníkom, nikto sa veru nestaral o takéto maličkosti. To vôbec nepokladám za chyby lodnej konštrukcie!

- Už je dávno odvtedy, čo ste vy boli námorníkom, - riekol Wilder.

- Ani nie tak dávno. Päť alebo šesť rokov je odvtedy, nie viac.

- Teda vy sa domnievate, že sa nemáme čo báť a že môžeme smelo nastúpiť na loď? - spýtala sa Mrs. Wyllysová starého tuláka.

- Madam, som starý a nevládny, ale keby som bol mladší a kapitán tej lode by ma prijal do služby, pokladal by som si to za veľkú priazeň.

- Nešťastie nechodí po horách, ale po ľuďoch, - poznamenala Mrs. Laceyová zamyslene a hodila na svoje družky významný pohľad. - Ja by som sa skôr prikláňala k mienke tohto mladého námorníka. Zdá sa mi, že sa dobre vyzná vo svojom remesle.

- Milostivá pani, - ozval sa starý tulák - opakujem vám, že všetko, čo tu tento mladý námorník spomínal, nie sú chyby. Môj nebohý veliteľ, hádam najlepší a najskúsenejší námorník, aký kedy žil, vždy hovorieval, že nezáleží toľko na lodi, ale skôr na kapitánovi, ktorý jej velí.

- Ach, akože sa volal váš veliteľ, ktorého tak vychvaľujete? - spýtala sa Mrs. Laceyová.

- Akože sa volal? Nazývali sme ho admirál Pekný čas, pretože vždy, keď sme plávali pod jeho velením, mali sme pekné počasie a šťastnú plavbu. Vlastným menom sa volal admirál Lacey.

- - Veď to bol môj muž! - zvolala stará dáma dojatá.

- Váš muž? - tváril sa tulák prekvapene a okolo úst mu zaihral lišiacky úsmev. - To je pre mňa ozaj veľká česť, to je ozaj potecha pre moje staré oči, že môžem vidieť pred sebou manželku svojho obľúbeného admirála. Šestnásť rokov som slúžil pod jeho velením, priamo na jeho lodi a päť rokov na inej lodi, patriacej do jeho flotily, či ste nepočuli, milostivá pani, nespomínal niekedy meno Dechtový Bob? To som ja, mal ma veľmi rád.

- Možno aj spomínal, ale ktože by si to pamätal? Toľko tých mien pospomínal za deň, že by som musela mať zázračnú pamäť, aby som sa na všetky rozpomenula.

- Dovolím si pripomenúť, milostivá pani, že váš manžel vždy chcel mať lode takého typu, ako je Royal Caroline, a aj s takým usporiadaním plachiet, verte mi.

Na tvári starej dámy sa zjavila ľahká červeň, svedčiaca o netajenej hrdosti. Starý tulák si ju poslednými slovami celkom získal na svoju stranu. Wilder si od hnevu potajme hrýzol pery.

- Mladý pane, - povedala Mrs. Laceyová rozhodným hlasom Wilderovi, - sme vám veľmi vďačné za vašu mienku, ale počuli ste, čo povedal tento starý skúsený námorník. Vždy som si veľmi vážila námornícke skúsenosti a vedomosti svojho manžela. Keďže teraz už nie je medzi živými, nemôžem sa s ním poradiť, no keď sa dozviem o jeho názoroch a zmýšľaní, ako práve teraz, vždy sa podľa toho zariadim. Musím pripustiť, že ste nebezpečenstvo nebodaj precenili.

- Verte mi, madam, - riekol Wilder a položil si ruku na srdce, aby tým väčšmi zdôraznil svoje slová, - verte mi, a to vám môžem aj odprisahať, na tej lodi vám hrozí nebezpečenstvo. Nemyslite si, že ma k tomuto vyhláseniu ženie azda nejaká nenávisť, ktorú prechovávam voči kapitánovi tej lode. Nie!

- Verím vám, že to myslíte úprimne, ale vaša mienka je iste mylná, - odvetila pani admirálova so súcitným a takmer pohŕdavým úsmevom. - No sme vám povďačné za vašu snahu a dobrú vôľu. Poďte, starký, - obrátila sa k tulákovi, - poďte dnu, vypijete si niečo teplého a dačo si zajete. Kedykoľvek pôjdete okolo, vždy sa môžete u nás zastaviť, neodoženieme vás od nášho prahu.

Potom sa stará dáma uklonila pred meravo stojacim Wilderom a vykročila i so svojimi družkami a tulákom smerom k vilke. Jej krok bol hrdý a rázny.

Wilder tu stál smutný a nešťastný a sledoval zrakom dámy i tuláka, až kým nezmizli vo vilke. V duchu zúril na starca. Kto to bol? Naozaj iba náhodný tulák? Wilder neveril, že ten človek slúžil pod velením admirála Laceyho.

KAPITOLA 7

Čo sa teraz stane s oboma dámami, ktoré nastúpia na loď Royal Caroline? Aký osud ich čaká? Loď napadnú piráti, olúpia ju, niektorých námorníkov pozabíjajú, iných vezmú azda do zajatia. Čo bude s Gertrúdou? Čo ak ju v boji porania alebo zabijú?

Takéto neveselé myšlienky sa preháňali hlavou nešťastného Wildera, keď sa smutný vracal k pobrežiu tou cestou, ktorou bol sem prišiel. Lenže teraz nekráčal rýchlo a rázne ako vtedy, keď šiel hľadať vilku. Teraz sa ledva vliekol. Nezáležalo mu na čase, nezáležalo mu už na ničom na svete. Ako žeravý oheň pálila ho v duši myšlienka, že to krásne mladé stvorenie, ktoré sa vedelo tak ľúbezne usmievať a ktorého tvár žiarila nádychom červene ako zore nad ránom, ktorého hlas znel ako zvuk strieborných zvončekov, môže pri tejto plavbe zahynúť.

- Márne, všetko márne, - šepkal si Wilder. - Zbytočne som sa ustával, zbytočne som sa namáhal... Možno by sa to aj bolo podarilo, keby nie toho starého tuláka...

Tu zrazu zacítil, že sa mu na plece položila čiasi ruka. Obrátil sa a tu zazrel - starého tuláka.

- Ej, ej, mladý priateľko, - zasmial sa mu tulák do očí, - ako to, že sa tak pomaly vlečiete? Máte mladé nohy, už ste mali byť pri pobreží. Za ten čas, čo sa vy tu ťaháte pomaly ako slimák, ja som sa naraňajkoval, a ešte som vás aj dohonil. No a vidíte, chodím o palici! Vari máte lámku v nohách, či kieho beťaha?

Wilder zagánil na starca a pod dotykom jeho ruky sa nepríjemne otriasol.

- Vidím, priateľko, že sa na mňa hneváte, - pokračoval tulák, - ale nesmiete mi to mať za zlé. Pozrite, som bedár, nuž som rád, že mi stará pani dá aspoň občas niečo dobrého pod zub. Musel som sa jej zalíškať. Nerád som vám protirečil, ale nešlo to inak.

- Dobre, dobre, starký, - nevrlo odvetil Wilder. - Vidím, že vám o nič iné nejde len o to, aby ste si naplnili brucho. Počujte, ktorým smerom teraz pôjdete?

- Ktorým smerom? - začudoval sa tulák. - Nuž len rovno ďalej, do mesta.

- To sa teším, kamarát. Ja idem totiž opačným smerom. Šťastlivú cestu!

Mladý námorník sa zrazu zvrtol na opätku a už sa aj vracal nazad. Starý tulák sa iba štipľavo rozosmial.

Keď sa Wilder opäť blížil k vilke Mrs. Laceyovej, tváril sa čo možno najľahostajnejšie. Chcel pôsobiť dojmom človeka, ktorému je dlhý čas a z nudy sa prechádza ulicami. Chodil sem a ta pred oknami vilky, ale nepodarilo sa mu uzrieť ani jednu z jej obyvateliek. Sluhovia vychádzali z brány a odnášali k prístavu batožinu. Wilder pokladal už všetko za stratené, a keď dlhý čas márne obchádzal okolo vilky, rozhodol sa odísť. No ako zabočil za roh parčíka, počul za múrikom ženské hlasy. Blížili sa, boli čoraz zreteľnejšie. Bystrým sluchom rozoznal aj Gertrúdin melodický hlások.

- Zbytočne si robíme starosti, madam, - vravela Gertrúda. - Nevieme predsa, kto bol ten človek a aké mal zámery, keď nás odrádzal od plavby. Ktovie, či mu možno veriť.

- Máš pravdu, dievča, zbytočne sa znepokojujeme. Ale nevšimla si si, bol to námorný dôstojník.

- Ach, to som veru nezbadala. To teda značí, že predsa len nemohol rozprávať do vetra a že nám naozaj hrozí na tej lodi nebezpečenstvo...

- Hrozí, slečna, a veľké nebezpečenstvo, - preriekol Wilder a pružným skokom sa preniesol ponad nízky múrik do parčíka. Bola tu len miss Gertrúda a Mrs. Wyllysová. Obe až zhíkli od prekvapenia, keď sa mladý námorný dôstojník tak nečakane pred nimi zjavil.

- Kde sa tu beriete? - vyjachtala konečne guvernantka.

- Dnes predpoludním mám voľno, nuž sa trocha prechádzam. Páči sa mi toto okolie, je stadiaľto pekný výhľad až na prístav. Kráčal som práve povedľa múrika, keď som začul váš rozhovor. Verte mi, ctené dámy, na tej lodi vám naozaj hrozí nebezpečenstvo.

Mrs. Wyllysová sa naňho ostro zahľadela a riekla:

- A nemohli by ste nám svoje dôvody podrobnejšie vysvetliť?

- Môžem opakovať len to, čo som už vravel. Loď má zle rozložené plachtovie. V strede lode je plachiet málo, na prove zasa veľa. Pri silnejšom vetre sa všetok tlak sústredí vpredu a loď sa môže prevrátiť.

- Sir, - ozvala sa guvernantka prísne, - keby ste neboli námorným dôstojníkom, ani chvíľku by som vás nepočúvala. To je nezmysel, čo vravíte. Keď sa navrhuje plán lode, podľa ktorého ju majú vystavať, s takýmito vecami predsa počítajú. Nemyslite si, že ma obalamutíte a oklamete planými rečami. No podľa vášho správania a výzoru usudzujem, že máte nejaký iný dôvod, pre ktorý nás chcete odradiť od cesty.

Wilder sa začervenal ako malý chlapec, ktorého pristihnú pri cigánstve.

- Madam, máte pravdu, pri navrhovaní konštrukčného plánu počítajú so všetkým. Lenže tu nejde o chybu konštrukčného plánu. Loď sa môže prevrátiť, pretože laná, ktoré tieto plachty pridržiavajú, sú prislabé a pri silnom vetre sa môžu pretrhnúť.

- Nie sú prislabé! - ozval sa zrazu akýsi hlas z múrika. - Sú to najlepšie laná, aké kedy povrazník uplietol.

Všetci traja sa obrátili a uzreli za sebou sedieť na múriku - starého tuláka. Zachichotal sa a pokračoval:

- Práve teraz som bol v prístave a obzrel som si loď zblízka, ako to Mrs. Laceyová prikázala. Môžem povedať, že je to skvelá loď, nádherná loď a plavba na nej bude úplne bezpečná.

Starec hovoril rozhodným hlasom, čo na obe dámy zapôsobilo.

- Vidíte, - poznamenala Mrs. Wyllysová a obrátila sa k Wilderovi, ktorý sa od prekvapenia ani na slovo nezmohol, - vidíte, ako sa mienky ľudí rozchádzajú. Komu máme teraz veriť? Vám, či tomu starcovi?

- Verte tomu, kto si zasluhuje viacej dôvery. Madam, opakujem vám, nebo mi je svedkom, že vlastnú sestru alebo matku by som nezveril tejto lodi!

- To je nepochopiteľné, - povedala Mrs. Wyllysová a pozrela na Gertrúdu. - Zdá sa mi, že si tento mladý námorník z nás strieľa, aspoň jeho slová tomu nasvedčujú, ale podľa jeho správania a podľa jeho tváre by som povedala, že to myslí úprimne. Komu by si ty viacej verila, Gertrúda, tomu starcovi, alebo tomu mladému námorníkovi?

- Viete, madam, že sa rada prikloním k vašej mienke, - odvetila dievčina a v rozpakoch odšklbla steblo trávy. Potom tíško, aby to okrem guvernantky nik nepočul, doložila: - Zdá sa mi, že ten starec má zlé oči.

- Teda myslíš, že máme veriť tomu mladému? - rovnako tíško sa spýtala guvernantka.

- Prečo nie? Je to dôstojník, vyzná sa vo svojom odbore.

- No, ja by som na to nič nedala. Ľudia neraz dosiahnu vysoké hodnosti aj bez vlastného pričinenia a nemusia byť pritom najschopnejší.

Potom sa Mrs. Wyllysová obrátila opäť k Wilderovi a ostro povedala:

- Sir, ak sa nevyjadríte otvorenejšie, budeme nútené nedať na vašu radu nič a odplávame na Royal Caroline.

- Madam, zo srdca mi je to ľúto, že sa tak rozhodnete.

- Môžete zmeniť naše rozhodnutie, ale iba ak budete úprimný.

Zdalo sa, že Wilder uvažuje. Aj pery sa mu pohli, akoby chcel čosi povedať, ale zrazu sa zháčil. Mrs. Wyllysová a Gertrúda napäto čakali. Ale boli sklamané, keď po chvíli mlčania Wilder prehovoril:

- Ľutujem, no nemôžem sa zrozumiteľnejšie vyjadriť. Uisťujem vás však znova, že práve tak, ako nad nami visí slnko, aj nad loďou visí nebezpečenstvo.

- My nevidíme nijaké nebezpečenstvo, sir. Azda len nie sme zato slepé? - posmešne povedala Mrs. Wyllysová a pokračovala: - Ďakujeme vám za vašu ochotu a dobrú vôľu pomôcť nám. Nemôžete nám však zazlievať, že neuposlúchneme vašu radu. Nehovoríte otvorene, nie ste úprimný. Prepáčte, už musíme ísť. Hodina nášho odchodu sa blíži.

S chladným pozdravom sa rozlúčila a odchádzala i s Gertrúdou.

KAPITOLA 8

Wilder tu stál ako zmeravený a nehol schopný slova, ani pohybu.

- Poďte, braček, - vyrušil ho zrazu starý tulák. - Nemáme tu už čo robiť!

- Ja som myslel, že sme sa tamdolu už navždy rozlúčili, - odvrkol Wilder a od hnevu ani len nepozrel na starého tuláka. - Čo sa mi lepíte na päty? Ký beťah vás sem znova doniesol!

Wilder sa zvrtol a odchádzal. Išiel ráznym krokom, ale starý tulák sa nedal len tak ľahko odbiť a pustil sa za ním. Dohoniť ho však nevládal, ostávala medzi nimi vzdialenosť asi troch, štyroch krokov.

- Ženiete sa rýchlo ako loď pod všetkými plachtami, - volal starec. - Veďže sa tak nenáhlite! Kým sa dostaneme do mesta, môžeme sa trocha porozprávať a ten rozhovor nám môže byť obom užitočný. Takmer by sa vám už bolo podarilo obom dámam nahovoriť, že Royal Caroline je nejaká strašidelná loď.

- A čo vám vlastne na tom tak záležalo, aby ste mi všetko pokazili? - trpko sa ozval Wilder a zastal, aby počkal starca.

- Sir, päťdesiat rokov som prežil na mori a nemohol som už počúvať, ako ste tie dámy balamutili. Starého morského vlka, ako som ja, neoklamete. Musel som sa ozvať v záujme pravdy.

- Alebo v záujme vášho brucha, čo? Urobíte všetko, keď vám ľudia dajú jesť a dačo vypiť.

- Nuž, viete, - usmial sa starý námorník, - jedlo mám rád, to je pravda, ale tú pijatiku, tisíc morských ďasov, ešte radšej! A keby ste ma trošku chceli podporiť, verte, mohol by som to ešte obrátiť vo váš prospech!

- Ach, - prekvapil sa Wilder, - to už je reč! Výborne! Dohodneme sa! Tu máte závdavok, starký! - Vytiahol z mešca zlatú guineu a podal ju tulákovi. - Ak sa niekoľko hodín budete pre mňa namáhať a budete mať úspech, dostanete ešte jednu guineu.

- Ešte jednu? - potešil sa starec a chamtivo strčil zlatú mincu do vrecka. - Urobím všetko, čo je v mojich silách.

- Odvoláte všetko, čo ste povedali o tej lodi. Vyhlásite, že ste sa mýlili. Ste dosť prefíkaný, aby sa vám to podarilo. Ale najprv mi úprimne povedzte, naozaj ste slúžili pod velením admirála Laceyho?

- Len včera som o ňom počul prvý raz, - uškrnul sa starec. - Nuž, viete, človek musí využívať všetko, čo sa dozvie.

- Vidím, že máte filipa viac než treba. Aj táto vec sa vám podarí. Poradím vám ako na to. Počúvajte!

- Počkajte, vážený priateľ! - prerušil ho starec. - My tuláci vravievame, že aj kamene majú uši. Námorníci zasa hovoria, že aj čerpadlá na lodi majú uši. Počuli ste už o krčme zvanej "U spustenej kotvy"?

- Nielenže som o nej počul, ale som tam aj bol.

- Buďte taký láskavý a ešte raz si ta zájdite! Tu sa však musíme rozísť. Vy pôjdete trocha okľukou a hore briežkom. Veď ste ešte mladý, čosi vydržíte. Ja som už starý, pôjdem kratšou cestou.

- Ale načo to všetko? Myslíte, že budete môcť lepšie rozmýšľať, keď vás rum trocha rozohreje?

- Krivdíte mi. Predstavte si, že nás uvidí na ulici niekto z tých, čo bývajú v dome Mrs. Laceyovej. Vy to máte u tých dám veľmi zlé. Keby nás tak spolu videli kamarátsky sa na ulici zhovárať, aj ja by som stratil všetku ich dôveru.

- Máte pravdu. Ponáhľajte sa teda do krčmy. Nemáme veľa času.

- Nebojte sa, loď tak skoro neodpláva, - odvetil starý a zdvihol ruku nad hlavu, aby na nej zacítil vánok. - Ešte to fúka slabo, treba čakať!

Wilder pokynul starcovi na rozlúčku a pustil sa okľukou ku krčme. Starý tulák sa chvíľu díval za odchádzajúcim spokojným a trocha pohŕdavým pohľadom. Potom aj on zrýchlil krok, aby bol včas na mieste.

KAPITOLA 9

- Pekne vítam! -- usmial sa krčmár Joram, keď zbadal prichádzajúceho Wildera. - Teší ma, že sa môj hosť opäť vracia. Iste sa mu u mňa páčilo. Čím poslúžim?

- Mám sa tu stretnúť so starým námorníkom, ktorý sa volá Dechtový Bob. No ako vidím, ešte tu nie je. Alebo si možno zo mňa iba strelil a nepríde.

- Zbytočné strachy, - uškrnul sa krčmár. - Dobre poznám Dechtového Boba, ten si z nikoho nestrieľa. Už je tu, ale neborák, nemôže zniesť krik, nuž sa odobral do izbietky, ktorú mám pre zvláštnych hostí. Nech sa páči za mnou!

Krčmár odviedol Wildera do zadnej časti krčmy do neveľkej kutice. Uprostred nej sedel pri stole Dechtový Bob pred tanierom pečeného mäsa a džbánom piva.

- Ach, už ste aj tu, mladý priateľ! - usmial sa starý tulák. - Myslel som si, že sa pokojne najem, kým prídete, a zatiaľ ste už tu. No bolo by škoda, aby mi vychladlo toto dobré mäsko. Najprv sa teda dobre napapkám, ak dovolíte, a potom si môžeme pohovoriť o našom obchode.

- Len sa nedajte vyrušovať, - odvetil Wilder. - Máme dosť času.

- Pravdaže, pravdaže, dosť času, - prikyvoval starec a žul s veľkou chuťou, že si div čeľuste nepolámal. - Vládne takmer bezvetrie, a teda loď tak skoro neodpláva.

Wilder hľadel s nemým obdivom na starého tuláka, ktorému tak chutilo. Len nedávno zjedol raňajky u Mrs. Laceyovej a teraz zasa hádže do úst kusy mäsa, že sa nimi div nezadrhne. Má dobrý apetít. No ľahko sa to dá pochopiť, nebodaj chudák celý týždeň hladoval.

- Ponajprv by som rád vedieť, - prehovoril starec po hodnej chvíli mlčania, - ako sa voláte, mladý pán. Veď neviem, ako vás oslovovať.

- Moje krstné meno je Harris, - odvetil Wilder.

- Nuž teda, pán Harris, rozkážte niečo, lebo pán krčmár nám tu bude stáť do večera. Nemyslite si, že nezvládnem ešte jednu takúto porciu hovädzieho! Ojej, to nepoznáte Dechtového Boba. Keď hladovať, tak hladovať, ale keď je čo jesť, vtedy sa tak napracem, že mi to vystačí znova na dlhé obdobie hladu.

Mladý námorník teda objednal pečenú hovädzinu a pivo pre seba i pre Dechtového Boba. Krčmár s poklonami hneď odišiel.

- Ej, tento Joram má skvelú kuchyňu, - začal starý Bob, len čo krčmár zavrel dvere. - Som zvedavý, či aj v Anglicku jedia ľudia ako tu?

- V Anglicku? - začudoval sa Wilder. - Prečo sa spytujete?

- Pretože Angličania sa pýšia tým, že u nich je všetko najlepšie. A predsa - keby nás nemali, museli by zhynúť od hladu. Azda nemám pravdu? Veď my Američania im dodávame nielen hodne tovaru, ale i hodne zlata, aby mali čím ten tovar zaplatiť. Veď ako aj inakšie, sme len kolonisti, ktorí sa musia bezmocne prizerať, ako im zdierajú a okrádajú vlasť. Ach, keby sme len mohli striasť zo seba to jarmo!

- Ej, ej, starý Bob, počujte, to sú nebezpečné reči, - prerušil ho Wilder. - Zhovárajme sa len o našej záležitosti. Veď ste azda len nezabudli na zlatú mincu, ktorú som vám dal!

- Nie, nie! Človek, do služieb ktorého vstúpim, môže so mnou rátať. V týchto veciach som gentleman. Myslím, že ma pokladáte za čestného človeka?

- Pravdaže, pravdaže, - uspokojoval ho Wilder. - A teraz ma konečne počúvajte! Podľa toho, čo som hovoril pani admirálovej a guvernantke Mrs. Wyllysovej, ľahko si domyslíte, o čo mi ide. Chcem, aby sa obidve dámy, ktoré majú odplávať na Royal Caroline, vzdali tejto plavby. Prečo si to želám, to vám môže byť ľahostajné...

- Oho, - zaškeril sa Dechtový Bob, - som síce už starý, ale zato mám bystré oči! Tá miss Gertrúda, či ako sa volá, je veľmi pekné dievča. No musím vás upozorniť, že majiteľ Royal Caroliny by s vaším počínaním nebol spokojný. Cesta tých dvoch dám na jeho lodi by znamenala značný zisk.

- Počúvajte, Dechtový Bob, - nevrlo riekol Wilder. - Hádate, hádate, ale zle. Nechcem poškodiť kapitána Royal Caroliny, nemám s ním nijaké nevybavené účty, lebo ho ani nepoznám.

- Aha, teraz už viem, o čo ide, - riekol starec a začal si šúchať ruky. - Vy ste nebodaj z pirátskej lode, ktorá kotví vo vonkajšom prístavišti. Počul som, že tá loď má skoro odplávať. V poriadku, zariadim to tak, aby obe dámy odcestovali tou loďou.

- Nie, - zľakol sa Wilder, - to už vôbec nie. Ide mi o to, aby tie dámy vôbec neodcestovali.

- Naozaj? - ústa starého námorníka ostali dokorán otvorené. - No teraz vám už vonkoncom nerozumiem. Ani pirátska loď sa vám nepáči? Pripúšťam, Royal Caroline by človek mohol vyčítať takú alebo onakú chybu, ale tej pirátskej lodi nemožno vyčítať nič, vôbec nič. Je to loď, na ktorej by mohol cestovať sám pán kráľ, alebo nástupca trónu.

- To nepopieram, - odvetil Wilder, - a predsa tá loď nie je podľa môjho želania. Ale dosť už o tom...

- Nie je podľa vášho želania! - Dechtový Bob znovu prerušil svojho druha. - Ani podľa môjho želania nie je, ale teraz nejde o to. Chápete? Je to loď krásna, pevná, rýchla, nijakú chybu na nej nemožno nájsť. Lenže podľa toho, že kotví vo vonkajšom prístave a podľa toho, že je zakotvená tak, aby mohla ihneď odplávať, usudzujem, že kapitán tej lode si nezarába na chlieb čestným spôsobom.

- Obchoduje s otrokmi, - riekol Wilder sucho. - Či už sa to komu páči, alebo nie, je to obchod dovolený.

- Obchod s otrokmi? - opakoval Dechtový Bob a mykol plecami. - Kto tu hovorí o obchode s otrokmi?

- Veď o iné tu nemôže ísť, - odvetil Wilder. - Alebo o obchod s otrokmi alebo o pašovanie zahraničného tovaru.

- Hm, hm... - zahundral starec a ostro sa zahľadel mladému námorníkovi do očí. -- Pašeráctvo prináša veľké zisky, to je pravda, ale na to netreba takú veľkú loď. A načo by bola pašerákom taká silná delostrelecká batéria na lodi?

- Myslím, že tá batéria by poslúžila majiteľovi lode na obranu proti Francúzom, keby mu chceli vziať tovar, - riekol mladý námorník.

- Možno. Ale zdá sa mi, že na tej lodi nie je všetko v poriadku.

Pri posledných slovách sa otvorili dvere a vošiel krčmár s objednaným jedlom a nápojom.

- Čo myslíš, Joram?

- O čo ide? - spýtal sa krčmár, ktorý sa tváril, že nepočul nič z rozhovoru svojich hostí.

- Ale rozprávame sa o tej lodi, čo kotví vo vonkajšom prístave. Ja tvrdím, že to nie je s ňou všetko v poriadku.

Krčmár zbledol a nebol schopný odpovedať.

- Pýtam sa ťa ešte raz, Joram, čo súdiš o tej lodi? Čo myslíš, sú na nej počestní ľudia, či nie?

- Bob, - odvetil krčmár, - dávate mi tu otázky, na ktoré ťažko odpovedať.

- Ale čoby bolo ťažko odpovedať. Buď je to loď, ktorej námorníci sa živia statočným a čestným spôsobom, alebo nie. Z tých dvoch jedno.

- Nuž akože, sú to počestní ľudia, veľmi počestní, - zahováral hostinský. - Veľa ráz u mňa pijú a vždy počestné zaplatia.

- Ja by som nepovedal, že sú to počestní ľudia, - riekol starý Bob priduseným hlasom. - Tvrdím, že sú to morskí zbojníci!

Keď Joram počul tie slová, ustúpil o tri kroky dozadu a bojazlivo sa začal obzerať dookola.

- To je vážne obvinenie, Dechtový Bob! Dávajte si pozor na jazyk! Veď ani neviete, pred kým tieto slová hovoríte.

- Čo by som nevedel! - zaškeril sa Dechtový Bob. - Pred zbabelcom. Presvedčil som sa už neraz, že si zbabelec. Ale zato nič. Mal by som k tebe prosbu.

- Všetko urobím, čo je v mojej moci, - rýchlo sľuboval Joram.

- Choď do veľkej izby, či tam tvoji hostia dačo nepotrebujú, - s úškľabkom riekol starý Bob, ktorý sa takýmto spôsobom chcel zbaviť krčmára. - Nože, čo poviete na moje slová, mladý pán, -- pokračoval, keď Joram odišiel.

- Len toľko, - zlostne odsekol Wilder, - že ste najnebezpečnejší človek, s akým som sa doteraz stretol.

- Len nie tak prudko, priateľko, - utišoval ho Dechtový Bob. - Som už síce starý, ale to neznamená, že sa mi od staroby mätie rozum a že táram dve na tri. Aj sám dobre viete, že v týchto časoch šarapatí na Atlantiku mnoho pirátov. Medzi nimi je najhroznejší takzvaný Červený pirát. Hovorí sa o ňom, že je hneď na tom, hneď na onom mieste, slovom všade... Mohol by som prisahať, že teraz...

Starec sa odmlčal a pozoroval, aký účinok budú mať jeho slová.

- Čo by ste mohli prisahať? - netrpezlivo sa ozval Wilder.

- To, že teraz kotví tu, v Newporte. Len on je veliteľom lode, ktorá kotví v otvorenom prístavišti, nikto iný, - šepkal Dechtový Bob, aby ho azda náhodou niekto nezačul. - A dokonca som sa dozvedel, - dodával ešte tichšie, - že na jeho hlavu je vypísaná veľká odmena.

- Naozaj? - riekol Wilder a zahľadel sa na starca prenikavým pohľadom. - A prečo si nechcete zarobiť tie peniaze?

- Pozrite, pán Harris, -- usmial sa Dechtový Bob, akoby si nebol povšimol Wilderov pátravý pohľad, - ja som už starý, nevládny... dlho sa už nebudem potĺkať po tejto hrboľatej zemi. Načo by mi boli toľké peniaze? Ale keby ste vy chceli upovedomiť o tom políciu, dostali by ste nielen veľkú odmenu, ale i hodnosť veliteľa na niektorej lodi. Veľmi by ste poslúžili aj nášmu obchodu a priemyslu, keby ste vydali na šibenicu Červeného piráta a jeho druhov. Veď skôr či neskôr sa na ňu aj tak dostanú.

Mladý Wilder pozrel na starca takým pohľadom, akoby ho chcel prebodnúť očami. Zrazu skočil k nemu a zdrapol ho za hrdlo.

- Lotor, - zvolal priduseným hlasom, - čo si myslíš, že som azda policajný špiceľ, keď mi predkladáš taký ohavný návrh?

- Ho-ho, mladý pánko, máte príliš horúcu krv! - smial sa Dechtový Bob, hoci sa takmer dusil a ledva chrčal. - Pustite ma, pustite!... Tak... - vydýchol si, keď Wilder uvoľnil stisk prstov. - Aby ste vedeli, to som vás len skúšal, zohral som malú komédiu. Chcel som len vedieť, koho mám pred sebou. Ale teraz si pohovorme otvorene o našom obchode. Čo to vlastne mám urobiť a ako?

- Počúvajte! - riekol Wilder a sadol si opäť naproti starcovi. - Ale už chcem mať pokoj s takými rečami, ako ste pred chvíľou viedli. Také dačo mi viac nespomínajte!

- No, veď nie, dobre! Počúvam, počúvam!

- Chápete, o čo ide, nie?

- Dokonale, - odvetil starec. - Pôjdem do prístavu, obzriem si Royal Carolinu zo všetkých strán, potom zaskočím do vilky Mrs. Laceyovej a úprimne sa priznám, že som sa mýlil, keď som rozprával o tej lodi. Poviem jej, že ten mladý námorník, ktorému som tak krivdil, mal naozaj pravdu. Vysvetlím jej, že loď je skutočne zle vystavaná, že neodolá v silnejšej búrke. Ja to už zaonačím, nebojte sa, mladý pánko. Naženiem tej dáme toľko strachu, že veru nepošle svoju neter na tú loď ani za tri svety!... Ale keď už všetko zariadim, kde sa potom s vami stretnem? Tu, či v prístave, kde stojí Royal Caroline?

- Radšej v prístave naproti Royal Caroline. Ale nezdržujte sa dlho, nemôžem dlho čakať. Mám všelijaké iné povinnosti.

- Rýchlo to vybavím, nebojte sa, - zaškeril sa Dechtový Bob. - Ledva čakám, aby som mal v kešeni už aj druhú guineu, ktorú ste mi sľúbili.

KAPITOLA 10

V časoch, v ktorých sa dej nášho románu odohráva, odchod lode z amerického prístavu bol veľkou udalosťou. Preto nie div, že sa na pobreží newportského prístavu zhromaždilo veľké množstvo ľudí, ktorí sa chceli prizerať Royal Caroline, až zdvihne kotvy a odpláva. Vedelo sa, že jej odchod je určený na popoludnie. Náklad naložili na loď už predpoludním a teraz sa čakalo už len na delový výstrel, ktorý mal dať cestujúcim znamenie, aby sa zhromaždili na palube.

Harry Wilder dlho stál na pobreží a díval sa na všetok ten ruch. Videl, ako námorníci na Royal Caroline liezli po sťažňoch a rozvinovali plachty. Všimol si aj pirátsku loď, zakotvenú v otvorenom prístavišti. A napodiv, zatiaľ čo na Royal Caroline vládol taký ruch, na pirátskej lodi panoval úplný pokoj. Zdalo sa, že na nej niet živej bytosti.

Ale tento zdanlivý pokoj nemohol oklamať skúseného námorníka, akým bol Harry Wilder. Pirátska loď sa podobala šelme, ktorá je pohrúžená do hlbokého spánku, no len čo zvetrí blížiacu sa korisť, hneď sa na ňu vrhne ohromnou rýchlosťou.

Zrazu zahučal delový výstrel. Wilder sa mykol a pozrel smerom k ulici, odkiaľ mali prísť cestujúci.

Nevidel nikoho a tvár sa mu rozjasnila. Ale o chvíľku sa v ulici zjavili dvaja černošskí sluhovia s ťažkou batožinou a niekoľko krokov za nimi šli tri ženské postavy. Len čo ich Wilder zbadal, krv mu stuhla v žilách. Boli to tri známe dámy i s černoškou a ešte s niekoľkými dievčatami, pravdepodobne Gertrúdinými kamarátkami. Wilder si bol teraz na čistom: príbuzné vyprevádzajú Gertrúdu i jej guvernantku Mrs. Wyllysovú. Teda obe dámy predsa odcestujú! Všetka jeho námaha odvrátiť ich od tejto cesty bola daromná.

Starý námorník Dechtový Bob ich teda neprehovoril, aby sa nevydávali na túto plavbu!

"Lotor, podliak!" šeptal si Harry Wilder. "Vzal peniaze a oklamal ma!"

V hneve dupol nohou, lebo si už ani neuvedomoval, čo robí. Vtom ho ktosi chytil za rameno. Obrátil sa a uzrel chlapca Rodericka, ktorý slúžil u Červeného piráta.

- Mám vám odovzdať tento rozkaz, - riekol pomaly chlapec a podával Wilderovi zapečatený list. - Od koho je, viete.

A chlapec po týchto slovách zmizol bez stopy v množstve ľudí.

- Rozkaz? - začudovane si zašeptal mladý námorník a potom sa trpko usmial. - Ach, ja hlupák, takmer by som bol zabudol, komu slúžim.

Rýchlo otvoril list a čítal:

"Kapitána lode, ktorá sa nazýva Royal Caroline a má práve odplávať, stihla nehoda, takže nemôže svoju úlohu na lodi zastávať. Jej majiteľ Mr. Bale však nechce kapitánstvo odovzdať lodnému poručíkovi, lebo mu nedôveruje. Loď však stoj čo stoj musí odplávať! Naložený tovar musí byť načas v Charlestone. Iste budete mať pri sebe dokumenty, ktorými dokážete svoju námornícku hodnosť i šikovnosť. Využite túto príležitosť, veď ste na to miesto naozaj súci. Moji ľudia už informovali o vás kupcov, ktorí majú na lodi tovar, a tí sa teraz po vás zháňajú a hľadajú vás po všetkých krčmách. Považujú vás za najsúcejšieho na uprázdnené kapitánske miesto na Royal Caroline. Keď tento list dostanete, buďte rozumný a neotáľajte! Nečudujte sa, keď sa vás na lodi zastanú vplyvné osobnosti. Mám oveľa viac tajných pomáhačov, než sa domnievate, a to z toho jednoduchého dôvodu, že zlato je žlté, hoci ja som

Červený"

Dva razy prečítal Harry Wilder list a až potom sa trocha spamätal z prekvapenia.

- Kapitána lode stihla nehoda... - čítal to tretí raz. - Hej, - zašomral si popod nos, - Červený pirát píše, že to bola nehoda, ale mne sa vidí, že tú nehodu pripravil a nachystal on.

Na chvíľu sa zamyslel. Áno, pred niekoľkými hodinami počul, že kapitán Royal Caroliny Nicholas Nichols si zlomil nohu, keď sa skĺzol zo schodov. Možno je to naozaj iba náhoda a Červený pirát nemá s tým nič spoločného. Lenže prečo si Červený pirát žiada, aby sa kapitánom stal on, Harry Wilder? Zaiste preto, aby mu potom loď dobrovoľne vydal do rúk! A s loďou aj obe dámy!

Wilder sa pri týchto úvahách zachvel. A čo keby sa pokúsil obe dámy zachrániť i s loďou? Keď bude kapitánom lode, môže sa mu to podariť.

Rýchlo ako vystrelený šíp prebehol po lodnom mostíku, ktorý spájal Royal Carolinu s pobrežím, a o niekoľko minút už stál pred húfikom ľudí, zabraných do vážneho rozhovoru. Podľa ich ustaraných tvárí usúdil, že sa zhovárajú o nepríjemnom položení, v ktorom sa loď ocitla.

- Hľadám majiteľa lode, - riekol Wilder a tlačil sa čoraz ďalej do stredu húfika.

- Tu som, - odvetil jeden spomedzi pánov a podával Wilderovi ruku. - Volám sa Bale, hneď som vám k službám. Mr. Earing, -- riekol a obrátil sa k námorníkovi vedľa seba, ktorý mal na pleci odznak lodného poručíka, - nejde to. Ste veľmi šikovný, ale dve úlohy nemôžete zastávať. Byť poručíkom i kapitánom lode, nie, to nejde. To by bola príliš veľká zodpovednosť a na obidve úlohy by ste nestačili. Len si pomyslite, aký vzácny náklad loď vezie a aká ďaleká je cesta!... Nože, čím vám môžem poslúžiť? - spýtal sa napokon Wildera.

- Povedali mi, - odvetil Wilder, na ktorého poručík pozrel veľmi nahnevane, - že terajšieho kapitána Royal Caroliny stihlo nešťastie a že jeho miesto je voľné.

- Hm, - riekol Mr. Bale zadumane, - či to miesto je voľné, to vám vlastne nemôžem potvrdiť, hoci je pravda, že Mr. Nieholsa stihlo nešťastie. Možno počkáme, kým sa uzdraví a opäť bude môcť vykonávať svoju povinnosť. Zle vás informovali. Vari ste sa chceli uchádzať o to miesto?

- Myslel som si, že miesto kapitána je voľné a chcel som vám ponúknuť svoje služby. Keďže miesto nie je voľné, moja námaha je zbytočná a ľutujem, že som vás vyrušil. Do videnia!

Po tých slovách sa obrátil a už chcel odísť z lode, ale Mr. Bale ho zadržal.

- Len sa tak nenáhlite, mladý pán! Ktovie, možno sa nejako dohodneme, ale... akože sa vlastne voláte?

- Volám sa Wilder, Harry Wilder, - odvetil mladý námorník.

- Hej, tušil som to, - odvetil Mr. Bale. - Keď sa nášmu kapitánovi zlomila noha, dozvedel som sa o vás, že ste šikovný a veľmi skúsený námorník, lodný dôstojník, a že by ste sa hodili na to miesto. No nemôžete odo mňa žiadať, aby som vám zveril velenie lode bez dokladov a námorníckych vysvedčení. Máte ich so sebou?

- Pravdaže, - prikývol Wilder. - Všetky dokumenty i námornícke vysvedčenia nosím so sebou.

Vyňal z náprsnej tašky listiny a podal ich Mr. Balovi, ktorý si ich s veľkým záujmom začal prezerať.

- Hm... hm... - riekol napokon, - pekné, pekné... Vysvedčenia podpísané takými firmami ako sú Spriggs, Boggs a Tweedj, Hammer a Hacket, to už čosi znamená. Vám možno naozaj dôverovať.

- Prijmete ma teda na uvoľnené miesto? - živo sa spýtal Wilder.

- Hm... hm... - okúňal sa Mr. Bale. - Nemôžem vám to sľúbiť. Mr. Nicholas Nichols rozhodne neodstúpi od kapitánstva. A jeho zástupcu v skutočnosti nemôžeme menovať kapitánom. Záleží vám na tejto okolnosti?

- Vôbec nie, - usmial sa Wilder. - Ide mi len o to, aby som mohol lodi veliť.

- Múdro, múdro ste to povedali, -- prikývol majiteľ lode a pokračoval: - Páči sa mi, že tak dobre rozoznávate podstatu veci od vedľajších okolností, ktoré koniec koncov nezavážia. Lenže je tu ešte jeden háčik.

- Aký?

- Iste pochopíte, že plat sa musí zhodovať so stupňom hodnosti. Možno to budete pokladať za sebectvo zo stránky nášho podniku, ale nemôžem inak postupovať. Nie som iba sám majiteľom tejto lode, sme viacerí, ja ich tu teraz iba zastupujem. Hoci by som chcel k vám byť neviem aký štedrý, nemôžem. Mám určité záväzky voči našej spoločnosti, a podľa toho musím konať.

- Na plate mi málo záleží, - rýchlo riekol Wilder. - Túžim len po tom, aby som mal zamestnanie vhodné a primerané svojim schopnostiam.

- Dostanete ho, - odvetil Mr. Bale chytro. Takýto nezištný kapitán sa mu páčil. - Jednako sa však musíme dohodnúť na výške platu... Lenže, počkajte, ešte... ešte jedna vec. Kto mi zaručí, že osoba, o ktorej sa tak pochvalne píše vo všetkých týchto vysvedčeniach, ste naozaj vy?

- Mr. Bale, - zvolal Harry Wilder a ustúpil o niekoľko krokov dozadu, - azda chcete povedať, že som k týmto dokumentom prišiel nepočestným spôsobom?

- Len sa, prosím, nerozčuľujte, Mr. Wilder, - utišoval ho Mr. Bale. - Len chladnú krv! V týchto búrlivých časoch, ktoré prežívame, je opatrnosť naozaj na mieste. Veľa ráz sa stalo, že ľudia si zadovážili dokumenty od iných osôb a... Čože si želáte, Mr. Joram? - spýtal sa, keď zacítil na pleci ťažkú ruku. Bol to naozaj krčmár z hostinca "U spustenej kotvy".

- Prepáčte, Mr. Bale, - odvetil krčmár. - Prišiel som na loď za istým známym námorníkom a tu som začul vaše slová. Pochybujete, či tento mladý človek je naozaj Harry Wilder a či dokumenty patria jemu. Či je tak? Alebo som azda zle počul?

- Hej, tak je, Mr. Joram, - odvetil lodiar. - Dobre ste počuli.

- Nuž teda, - hovoril Joram ďalej, - môžem dosvedčiť, že tento mladý muž je naozaj Harry Wilder. Nielenže to môžem dosvedčiť, ale môžem za to ručiť celým svojím majetkom.

- Tak?... - usmial sa Mr. Bale. - Môžete sa zaňho zaručiť? A to vari len preto, že tento pán bol u vás niekoľko dní a zaplatil počestné svoj účet?

- Nie preto, nie iba preto, hoci i to je dôležité, - odvetil Joram. - Opakujem, tento mladý muž je naozaj Harry Wilder, o ktorom je reč v listinách a je to námorník, akého široko-ďaleko človek nenájde. Poznám ho totiž už oddávna.

- Ale? - usmial sa Mr. Bale a bolo na ňom vidieť, že sa Joramovej reči potešil. - Aby sme mali úplnú istotu, pozrite, Mr. Joram, do papierov, prečítajte si všetko a poviete mi, či sa to zhoduje so skutočnosťou.

Mr. Joram vzal papiere do ruky, založil si na nos okuliare, ktoré vytiahol zo zafúľaného puzdra, a veľmi vážne sa zabral do čítania. Potreboval na to veľa času a Harry Wilder zatiaľ stál akoby na žeravom uhlí. Vedel, že krčmár Joram ho nemôže poznať a že jeho dosvedčenie je teda číra lož.

Napokon krčmár prestal čítať, vložil okuliare späť do puzdra a zamyslel sa.

- Všetko je pravda do poslednej litierky, - riekol napokon a podal listiny Mr. Balovi. - Zabudli tam však dodať, že tento mladý námorník zachránil dve lode, "Lively Nancy" a "Peggy a Dolly", keď ich v daždi gúľ šťastlivo previedol cez nebezpečné miesta a dorazil s nimi až do prístavu. Veľa som už počul rozprávať o týchto jeho smelých činoch. Hovorili mi o tom námorníci, ktorí prichádzajú do mojej krčmy, a všetci sa vyjadrovali o Harrym Wilderovi s obdivom a úctou.

K rozprávajúcim sa pridružil i jeden zo zámožných obyvateľov mesta, ktorý mal na palube akéhosi príbuzného medzi námorníkmi a prišiel sa s ním rozlúčiť. Teraz dosvedčil aj on, že počul o Harrym Wilderovi rozprávať samé chvály. Mr. Bale ďalej neváhal a podpísal Wilderovi dekrét na miesto lodného kapitána na Royal Caroline. Wilder zasa podpísal zmluvu, ktorou sa zaviazal, že dopraví tovar i posádku lode a cestujúcich šťastlivo až do Charlestonu. Napokon ho Mr. Bale predstavil celej posádke ako kapitána lode, ktorého všetci musia poslúchať a podľa príkazov ktorého sa bezpodmienečne musia správať. Mr. Bale bol spokojný, že takto vybavil nepríjemnú záležitosť a že pritom ešte ušetril svojej spoločnosti značnú sumu. Srdečne sa rozlúčil s Harrym Wilderom a odišiel do Newportu.

Takýmto spôsobom sa teda Wilder stal kapitánom veľkej a krásnej lode Royal Caroliny.

KAPITOLA 11

Hneď po odchode Mr. Bala prišiel na palubu lodivod, ktorý mal loď vyviesť z prístavu. Za ten čas bude Harry Wilder voľný, lebo hlavné velenie na lodi bude mať lodivod. Harry sa preto odobral do svojej kajuty, aby si v nej ako-tak zariadil bývanie. Keď bol s tým hotový, odišiel na kormu, aby si stadiaľ dobre poobzeral loď a jej posádku, ktorej odteraz bude vehť. Na lodivodov príkaz námorníci napli plachty a loď sa pohla. Wilder videl, že všetko je v najlepšom poriadku a že námorníci presne plnia rozkazy. Všimol si, že loď je dobre stavaná, a tešil sa tomu. Tvár mu žiarila radosťou. Prechádzal sa sem a tam po korme a tu sa zrazu stretol s Mrs. Wyllysovou a miss Graysonovou, ktoré vyšli z kajút, aby sa prizerali odchodu lode. Obe dámy na krok cúvli od prekvapenia, keď uzreli Wildera, a to ešte v kapitánskej rovnošate. Wilderovi udrela krv do tváre.

- Panie sa iste čudujú, že ma tu vidia? - oslovil ich.

- To veru nepopierame, - odvetila Mrs. Wyllysová a týmito slovami priviedla Wildera ešte do väčších rozpakov.

- Zaiste ste sa dopočuli o nešťastí, ktoré sa prihodilo kapitánovi tejto lode, - vravel Wilder a snažil sa ovládať. - Keďže miesto po ňom sa uvoľnilo, nastúpil som na Royal Carolinu ja ako kapitán.

- Dozvedeli sme sa o nehode, len čo sme vystúpili na loď, - vravela Mrs. Wyllysová. - Onedlho nás upokojili, že kapitánovo miesto dostal skvelý námorný dôstojník s veľkými znalosťami a skúsenosťami. Veru som netušila, že by ste to mohli byť vy...

- Mr. Bale si prezrel moje dokumenty a hneď bol ochotný ma prijať. Ak nedôverujete, že môžem loď doviesť do prístavu, nech sa páči, poďte si prezrieť moje námornícke vysved...

- Prepáčte, - prerušila ho Mrs. Wyllysová, - nie tomu sa divíme, ja a miss Gertrúda, že ste sa stali kapitánom. Divíme sa tomu, že ste sa stali kapitánom práve tejto lode, ktorú ste tak ohovárali. Tvrdili ste, že je zle postavená, že má takú a onakú chybu, že nevydrží v búrke, a naraz len ste - jej kapitánom!

- Hm... - Wilder sa červenal od zahanbenia, - hm... viete, ja som vás vystríhal... A hoci si pokladám za veľké šťastie plávať s vami na tej istej lodi, predsa len by som si želal, keby ste ma boli poslúchli a nevydali sa na túto plavbu...

- Ale veď si protirečíte, - žasla Mrs. Wyllysová. - Nahovárate nás, aby sme na tejto lodi necestovali, a sám ste prijali na nej kapitánske miesto.

- Viete, ja som námorník... - vykrúcal sa Wilder. - Ako námorník nesmiem sa báť nijakého nebezpečenstva. No plavba na tejto lodi nie je pre vzácne dámy, ktoré nie sú navyknuté na ťažkosti a nepríjemnosti. Preto sa vám zdá, že si protirečím.

- Ach, nie, - odporovala Mrs. Wyllysová, - nemáte pravdu. Každý, kto sa vydáva na plavbu po mori, je prichystaný na ťažkosti a nepríjemnosti, i na to, že príde búrka alebo víchrica. Ale teraz ide ešte o čosi viac. Tvrdili ste, že loď je zle vystavaná a že nevydrží búrku a víchricu. Keby to bolo naozaj tak, rozhodne by ste neboli na nej prijali kapitánske miesto. To značí, že ste nás...

- Chcete povedať, že som vás oklamal, - doložil Wilder, keď pani váhala vysloviť posledné slová. - Potvrdzujem vám to, áno, klamal som vás. Royal Caroline je výborná loď, je schopná čeliť každej búrke a víchrici. Nedostatky, ktoré som jej pripisoval, som si iba vymyslel. No to všetko som konal v najlepšom úmysle, aby som vás odvrátil od myšlienky cestovať na tejto lodi. Možno teraz, keď som sa stal na lodi kapitánom, nebezpečenstvo sa trocha zmenšilo, ale celkom nezmizlo... No nech bude akokoľvek, - doložil rozhodným hlasom, - pokúsim sa chrániť vás stoj čo stoj a za každú cenu. Najmä miss Gertrúdu budem ochraňovať, hoci by som na to i vlastným životom mal doplatiť.

Obe dámy s prekvapením počúvali Wilderove slová a iste by sa ho boli vypytovali na podrobnosti, keď tu zrazu ich pozornosť upútalo čosi iné. Royal Caroline pod velením lodivoda plávala práve povedľa pirátskej lode, ktorá tu bola priviazaná k brehu dlhým lanom. Paluba bola prázdna a zdalo sa, že na lodi niet živej duše. Námorníci Royal Caroliny sa tomu nemálo divili a so smiechom vraveli, že to bude nebodaj strašidelná loď. No vo chvíli, keď obe lode boli tesne pri sebe, na palubu pirátskej lode vyšiel pomenší človek v kapitánskej rovnošate a pozdvihol čiapku na pozdrav. Podľa plavých vlasov a iskrivých očí poznal Wilder Červeného piráta.

- Čo myslíte, dlho potrvá tento vietor? - zavolal Červený pirát na kapitána Royal Caroliny.

- Prinajmenej niekoľko hodín, aspoň podľa mojej mienky, - odvetil Wilder.

- Mne sa zdá, že čoskoro začne duť vietor od východu. Dobrý veliteľ lode preto využije západný vietor, ktorý teraz fúka, a rozvinie čo najviac plachiet.

- Súhlasím s vami, že sa vietor zmení, lenže nie na východný, ale na južný.

- To je už vedľajšie, - znela odpoveď. - Hlavná vec je rozvinúť čo najviac plachiet. Ak to urobíte, získate čas!

O chvíľočku Royal Caroline minula stojacu pirátsku loď, ktorá sa v diaľke čoraz väčšmi zmenšovala.

Náhle sa Wilder strhol. Za chrbtom počul tiché zastonanie. Bleskurýchle sa obrátil.

- Čo vám je, Mrs. Wyllysová? - zazvonil Gertrúdin strieborný hlások.

Wilder prekvapene hľadel na Mrs. Wyllysovú, ako sa pridŕžala oboma rukami palubného zábradlia, aby nespadla. Líca mala bledé a očami meravo hľadela smerom k pirátskej lodi, hoci tá im už pomaly mizla z očí.

Wilder jej hneď priskočil na pomoc, podoprel ju a Mrs. Wyllysová sa napokon spamätala.

- Nie, to nebola bytosť z mäsa a krvi, - šeptala si. - Tam na palube... nie... to nemohol byť živý človek... neverím.

- Aj mne sa videla tá osoba čudnou, akoby duch... - s hrôzou preriekla Gertrúda.

- Povedzte mi, pán kapitán, - riekla Mrs. Wyllysová a obrátila sa k Wilderovi, - to bol veliteľ tej lode?

- Hej, - prisvedčil Wilder.

- Poznáte ho? - prudko sa spýtala Mrs. Wyllysová.

- Stretol som sa s ním v Newporte, - odvetil Wilder v rozpakoch.

- Ako sa volá?

- Ani neviem. Len toľko viem, že je kapitánom Delfína, tak sa tá loď volá. V Newporte o nej hovoria, že je to otrokárska loď.

- Poď, Gertrúda, - povedala Mrs. Wyllysová, - poď, ideme do kajuty. Pozri, lodivod sa chystá na odchod, kapitán Wilder sa musí ujať ďalšieho velenia. Bude mať veľa práce, nemôžeme ho rušiť.

Mrs. Wyllysová mala pravdu. Loď už vyplávala z otvoreného prístavišťa a lodivod sa onedlho rozlúčil s Wilderom, lebo na malom člne mal už čoskoro odplávať späť do Newportu. Mladý kapitán sa teda ujal velenia. Námorníci zaraz spoznali, že vládne nad nimi skúsená a pevná ruka. Wilder sa veru mohol vyrovnať hociktorému kapitánovi. Námorníci poslúchali presne a ochotne všetky jeho rozkazy. Trochu sa začudovali, že hneď po odchode lodivoda kapitán rozkázal rozvinúť všetky plachty. Royal Caroline letela po vlnách tak rýchle ako ešte nikdy. Lodný podporučík Knighthead a poručík Earing, ktorý by bol dostal velenie na lodi, keby mu ho nebol prebral Wilder, hádzali na seba veľavýznamne pohľady. Posmievali sa z rozkazov nového kapitána. Po polhodinovej plavbe Wilder vyšiel s ďalekohľadom na najvyšší sťažeň a dlho, predlho sa díval smerom k newportskému prístavu. Najprv sa len díval, díval, zrejme nemohol nájsť, čo hľadal. Napokon uzrel, čo chcel: pirátsku loď. Stála nehybne v otvorenom prístavišti, nezmenila polohu. Na Wilderovej tvári sa zjavil radostný úsmev.

"Nepláva za nami," potešil sa v duchu. "Ak vyrazí za nami neskôr, mám nádej, že jej unikneme."

Rozradostnený zišiel zo sťažňa. Pozhováral sa trochu s Mr. Wyllysovou a s Gertrúdou, spolu sa navečerali a potom s nimi vyšiel na palubu, aby ich sprevádzal na večernej prechádzke. Na lodných hodinách odbila už ôsma. Ľudia na pobreží nemajú ani len tušenie, ako rýchlo sa človek s človekom na lodi zblíži. Prejde hodina a dvaja ľudia, ktorí sa predtým nepoznali, sú najlepšími priateľmi. Na lodi niet ceremónií, niet zbytočnej etikety, ktorá na pevnine stavia medzi ľudí akoby neviditeľné hradby.

- Čo znamená ten výkrik? - spýtala sa miss Gertrúda, keď sa zrazu povetrie rozochvelo dlhým, ťahavým volaním ktoréhosi námorníka. Trocha sa aj vyľakala a spýtavo pozrela na Wildera, ktorý sa iba usmial.

- To je volanie stráže, - vysvetľoval. - Istá časť námorníkov doteraz spala a teraz pôjde vystriedať tých, ktorí dosial mali službu. Pravdaže, je to nepríjemné, keď človeka zobudí zo spánku takéto volanie, ale čo sa dá robiť. Na lodi niet nič príjemnejšieho ako sladký, hlboký sen... Lenže, žiaľ, námorník spí iba niekoľko hodín a už ho budia. Všetci majú radi spánok a ledva naň čakajú, iba kapitán lode sa ho bojí, lebo nevie, čo sa môže stať za ten čas, čo bude spať.

- A to už ako? - zasmiala sa miss Gertrúda. - Vari kapitán nemá právo na spánok?

- Má, lenže nespí sa mu tak dobre ako ostatným. Pod jeho hlavou je veľmi tvrdá poduška.

- Ale? - vyvalila Gertrúda oči.

- Áno, poduška, ktorá sa volá "zodpovednosť".

- Ste ešte taký mladý, - ozvala sa Mrs. Wyllysová súcitne, - a už ste si vzali na plecia takúto zodpovednosť.

- V drsnej službe na mori človek rýchlo zostarne, - poznamenal Wilder.

- Keď je to naozaj tak, - zasmiala sa dievčina, - potom musíte túto službu čo najskôr zavesiť na klinec.

- Zavesiť na klinec? - prekvapil sa Wilder. - Až vtedy, keď mi odbije posledná hodinka. Tak som si obľúbil život na mori, že sa ho nemôžem vzdať.

- Dávno ste už námorníkom? - spýtala sa Mrs. Wyllysová.

- Veľmi dávno, - odvetil Wilder s úsmevom. - Aspoň mne sa tak zdá. Ba povedal by som, že od narodenia.

- Ako to? - zadivila sa Mrs. Wyllysová. - Azda ste sa narodili na mori?

- Keď sa rozpomínam na svoje detstvo, v mojich spomienkach sa vlní more... šíre, nekonečné, mohutné... Spievalo mi detské uspávanky, hojdalo ma... Nepoznal som rodičov. Námorníci ma našli na morskom pobreží ako bezvládne dieťa a ujali sa ma... Áno, som syn mora... Morské diaľavy a hudba morských vĺn mi boli tým, čím sú iným deťom rozprávky starých materí...

- Teda cudzí ľudia sa vás ujali, starali sa o vás a vychovávali vás? - spýtala sa Mrs. Wyllysová a v jej hlase znel čoraz väčší súcit.

- Tak je, - prikývol Wilder. - Našli sa dobrí ľudia, ktorí ma mali radi ako vlastného syna... Starali sa o mňa... Ale nechajme tieto veci... Pripomeňme si, že sme na šírom mori, na lodi, kde človek nikdy nesmie zabúdať na opatrnosť. Kým sa uložíme na odpočinok, musíme sa presvedčiť, či nám azda nehrozí búrka, veď inak by ctené dámy nemali pokojné sny.

Odviedol ich na dunetu, vyvýšené miesto na zadnej časti lode, a začal skúmať obzor. Noc nebola temná, lebo mesiac jasne ožiaroval šíru morskú hladinu. Každá chmárička na oblohe bola dobre viditeľná. Vietor hnal pred sebou obláčky do diaľav. Loď sa nahýbala raz na jednu, raz na druhú stranu a vlny, udierajúce do jej bokov, sa rozprskávali na drobné kropaje, ktoré občas spŕchli na palubu ako diamantový dážď.

- Ach, aká tichosť, aká nesmierna, šíra hladina! - zašepkala miss Gertrúda a s údivom hľadela okolo. - My tu na lodi sme jedinými živými bytosťami a naširoko-naďaleko vôkol nás je len nebo a voda.

- Tu človek viacej cíti než na zemi, že je iba nepatrný, biedny tvor a že nad ním vládne vyššia sila, - vravel Wilder. - Sila, ktorej dielom je obloha, more i zem... Ale počkajme... Čože je to tam? Ej, ej, nepáči sa mi tamto mračno a ešte menej tento silný východný vietor, ktorý začína pofukovať. Kapitán Delfína mal predsa pravdu, keď tvrdil, že vietor začne duť od východu.

- To teda značí, - prehovorila Mrs. Wyllysová, ktorá pre šumot morských vín nedobre rozumela posledným kapitánovým slovám, - že rýchlo poplávame a že v krátkom čase sa dostaneme k cieľu našej cesty?

- Možné to je, - pripustil Wilder, - ale radšej by som bol, keby sa vietor zmenil na severný. Mr. Earing! - zvolal hlasno na poručíka, stojaceho niekoľko krokov obďaleč. - Treba dobre pripevniť plachty, lebo vietor sa do nich zapiera čoraz silnejšie. Musíme to využiť a dostať sa čo najďalej na šíre more, kým sa vietor neobráti.

- Dobre, dobre, pán kapitán! - odvetil Earing a sňal si čiapku. O chvíľku podporučík vydal už príslušné rozkazy.

Za ten čas, kým sa námorníci driapali po lanách a pripevňovali plachty, obe dámy ustúpili k palubnému zábradliu, aby im neprekážali. Wilder využil príležitosť a ešte raz sa zadíval na obzor. Najväčšmi ho znepokojoval vietor, ktorý sa teraz rýchlo začal meniť. Hneď vial z juhu, hneď zasa z východu a celou silou sa opieral do plachiet.

- Ach, čože je to? - zvolal náhle Wilder a uprene sa zahľadel jedným smerom.

- Vari sa chystá búrka, pán kapitán? - spýtala sa Mrs. Wyllysová s obavou. Pristúpila aj s Gertrúdou bližšie k Wilderovi.

- Stade, kam sa dívam, neduje vietor, teda stade ani búrka nemôže prísť, - riekol vážne.

- Nože nám teda povedzte, čo vás tam zaujíma, - dobiedzala Mrs. Wyllysová. - Ja tam nič nevidím.

- To musel byť nejaký očný klam! - zašepkal Wilder. - Aspoň dúfam, že to bol iba očný klam.

Prešiel sa niekoľko ráz energickými krokmi po palube. Keď sa opäť vrátil na staré miesto, znova sa zadíval predošlým smerom.

- Ach! - zvolal zrazu vyľakane. - To nebol očný klam!

Obe dámy obrátili zrak smerom, ktorým hľadel kapitán, ale nevideli nič, iba šíre rozvlnené more.

- Mýlite sa, pán kapitán, - riekla miss Gertrúda. - Mám bystré oči, ale nevidím nič.

- Tam! Tam! - zvolal Wilder a ukázal prstom smer.

Dámy upreli zrak naznačeným smerom, ale i tentoraz nadarmo.

Nevideli nič, len more.

- Dívate sa na vodu, ctené dámy, ale nie tam, kde sa obloha spája s morskou hladinou. Tam sa dívajte a uzriete, čo ma znepokojuje. Vidieť tam plávajúcu loď!

- Vidím loď! - ozval sa zrazu výkrik námorníka zo strážneho koša.

- Kde ju vidíš? - zavolal naňho kapitán.

- Tam na tej strane! - ukazoval námorník z koša. - Loď sa ženie smerom vetra. Najprv som myslel, že je to iba hmla, ale teraz ju vidím zreteľne.

- Máš pravdu, je tam loď! - odvetil Wilder a po chrbte mu prebehli zimomriavky. - Vám to nie je čudné, dámy, že tam pláva loď?

- Prečo by nám to malo byť čudné? - spýtala sa Mrs. Wyllysová. - Veď okrem našej lode sú aj iné na mori, či nie?

- Pravdaže, pravdaže, - prikývol Wilder. - Ale divné je to, že je to loď, ktorú sme videli v Newporte, a že je teraz na tomto mieste.

- Ach, už som ju zbadala, vidím ju! - zvolala miss Gertrúda. - Celkom zreteľne ju vidím, má tri sťažne a množstvo plachiet, ktoré z diaľky vyzerajú ako pavučinka.

- Hej, aj ja ju už vidím, - ozvala sa Mrs. Wyllysová. - Ale je ešte veľmi ďaleko.

- Želal by som si, aby bola desať ráz ďalej, - riekol Wilder, - alebo ešte lepšie, keby odplávala na sever. Mr. Earing! Ste na svojom stanovišti?

- Tu som! - ozval sa poručík drsným hlasom ako vždy.

- Prosím, prineste mi ďalekohľad! - vravel kapitán. - Aj vy si vezmite!

Poručík Earing pribehol s dvoma ďalekohľadmi a jeden podal kapitánovi.

- Dívajte sa tým istým smerom ako ja, - nariaďoval kapitán. - No, čo vidíte?

- Hm... - zahundral poručík. - Pláva tam loď!

- Tak je. Lenže aká loď?

- Myslím, že kupecká, - hádal poručík. - Podobá sa našej Royal Caroline. Ale mohla by to byť aj vojenská.

- A nie je vám divné, že je na tom mieste? - spýtal sa Wilder.

- Hm... - pohundrával si poručík. - Pláva za nami, a to dosť rýchlo. Keby sme boli čo len o desať, dvanásť míľ ďalej, mohli by sme si byť istí, že nás nedohoní.

- Tak... pláva za nami? - pokračoval kapitán. - A čo myslíte, poručík, z ktorého prístavu vyplávala?

- Nuž... hm... - opäť hmkal Earing. - Z nejakého prístavu ležiaceho južne od Newportu vyplávať nemohla. Pri tomto vetre by sa nemohla dostať tak ďaleko, to by sme ju boli už dávno spozorovali. Nie, nie je možné, aby vyplávala z nejakého južného prístavu. A keby bola vyplávala z niektorého zo severných prístavov, to by k nám zasa nebola obrátená provou.

- Dobre, - riekol Wilder, - čo z toho všetkého usudzujete?

- Z toho vyplýva, že... že... - poručíkovi sa slová len ťažko tisli na jazyk. - Tá loď musela vyplávať stadiaľ, skadiaľ my. Ale...

- Ale?... - nútil Earinga kapitán do reči.

- Keď sme odchádzali z Newportu, nebola tam predsa nijaká loď, ktorá by sa bola chystala odplávať. Čudujem sa, že vidíme loď na tom mieste. Raz - bolo to pred desiatimi rokmi - keď sme plávali okolo mysu Dobrej nádeje, zbadali sme za sebou podobnú loď. Námorníci vravia, že v tých končinách blúdieva akási strašidelná loď.

- Ešte raz pozrime tým smerom, - vravel kapitán. - Som zvedavý, či sa tá loď ešte dlho bude hnať za nami.

Opäť sa obaja dlho dívali ďalekohľadmi. No Wilderova tvár sa nerozjasňovala, loď uháňala stále za nimi.

- No, čo poviete, Mr. Earing? - spýtal sa konečne kapitán.

- Čo mám vravieť? - odvetil poručík a bojazlivo sa obzrel za seba. - Tá loď pláva stále za nami, akoby nás stoj čo stoj chcela dohoniť. Keďže má za sebou tmavé pozadie, vyzerá, akoby bola z hmly a podobá sa skôr prízraku než ozajstnej lodi.

Kapitán súcitne pozrel na poverčivého námorníka, ale sa ani nesnažil rozptýliť jeho obavy. Vedel, že poverčivosť je medzi námorníkmi hlboko zakorenená a ťažko proti nej bojovať.

- Hej, ty tam v strážnom koši, - zvolal potom Wilder, - ako dlho už bolo vidieť túto loď?

- Ja som prišiel sem iba pred chvíľou, - zvolal hlas z výšky, - ale môj kamarát Bob Brace mi vravel, keď som ho vymieňal, že už hodinu pozoroval neznáme plavidlo za nami. Sedí tam hore pri samom vrcholci hlavného sťažňa.

- Ako to? Prečo nešiel spať, keď má po službe?

- Povedal mi, že sa mu nechce spať a že radšej ostane na čerstvom vzduchu neďaleko mňa, aby mi nebolo smutno.

- Pošli ho zaraz dolu. Chcem sa s ním rozprávať!

O chvíľu stál Bob Brace pred kapitánom.

- Prečo nespíš! - ostro riekol Wilder.

- Nechce sa mi spať, - smelo odvetil Bob Brace.

- Námorníkovi sa vždy chce spať! - zahrmel naňho Wilder ešte prísnejšie. - Máš nejaký iný dôvod, prečo si hore.

- Aby som povedal pravdu, pán kapitán, - okúňavo začal Bob Brace, - chcel som pozorovať tú neznámu loď, či nás dohoní. Od chvíle, ako sme zdvihli kotvy, trápi ma akási zlá predtucha.

- Ale, ale, netáraj! Aká predtucha?

- Aká? Nuž... - námorník upadol do pomykova a žmolil v rukách čiapku, - nuž... po prvé... odplávali sme v piatok, teda v nešťastný deň... A po druhé, nemôžem pochopiť, ako si náš kapitán, s ktorým sme plávali už toľké roky, mohol zlomiť nohu práve vo chvíli odchodu. Tu čosi nie je v poriadku... A po tre...

- Ech, čuš! - zahriakol ho Wilder. - Ako dlho si pozoroval tú loď?

- Uzrel som ju presne o siedmej, - odvetil námorník, - ale to som si ešte nebol istý, že je to naozaj loď. Preto som ju ani nehlásil, ale upozornil som na ňu svojho druha, ktorý ma vymenil v službe.

- V akej polohe bola, keď si ju uvidel prvý raz? - spýtal sa kapitán.

- V takej ako teraz. Ženie sa stále za nami ako jastrab za holubom, hoci nerozvinula ani tretinu svojich plachiet, zatiaľ čo my...

- To som sa ťa nepýtal! - opäť sa naňho vyrútil kapitán. - Choď a ľahni si spať! Neopováž sa o tom všetkom povedať niečo svojim druhom!

Námorník odišiel a Wilder sa začal opäť prechádzať sem a tam po palube.

- Mr. Earing, - obrátil sa zrazu k poručíkovi, - čo poviete na to, keby sme zamierili viacej na východ?

- Chcete týmto spôsobom ujsť pred neznámou loďou? - odvetil poručík. - No pri takom silnom vetre obrátiť loď, to bude ťažká robota. Keď si to však želáte...

- Áno, želám si to, - rozhodne riekol Wilder. - Musíme sa presvedčiť, či aj tá druhá loď zmení smer ako my, či sa bude ďalej hnať za nami. Rozkážte námorníkom vykonať obrat!

Poručík poslúchol a o necelú minútu sa už námorníci hrnuli do práce. Krátko a stručne zneli povely a onedlho Royal Caroline zmenila smer.

- Loď nám zmizla z očí! - radostne zvolal poručík, keď sa hodnú chvíľu díval ďalekohľadom na obzor.

- Ani ja ju nevidím, - potvrdil jeho slová Wilder.

- Vidíte, pán kapitán, je to celkom tak ako vtedy, keď sme pri myse Dobrej nádeje videli strašidelnú loď. Bol to len prízrak... a možno aj táto loď, ktorá sa za nami tak hnala...

- Znova ju vidím! - prerušil ho Wilder. - Bože, obrátila sa tým istým smerom ako my.

Bolo to naozaj tak, ako vravel Wilder. Aj ostatní námorníci sa mohli o tom presvedčiť, a to i bez ďalekohľadu. Hmla sa trochu potrhala a bystré oko mohlo jasne rozoznať sťažne vzdialenej lode. Royal Caroline potrebovala istý čas na zmenu smeru, ale loď, ktorá sa za ňou hnala, sa obrátila vo chvíľočke a nebolo treba ani veľa rúk k tomuto obratu, lebo ako sa zdalo, na palube a sťažňoch nebol jediný námorník. Pravda, na takú diaľku bolo človeka ťažko rozoznať. Teraz sa loď ešte rýchlejšie hnala za Royal Carolinou.

- Máte pravdu, pán kapitán, - ozval sa poručík Earing. - Loď zmenila smer ako my. Dlhé roky už som námorníkom, ale ešte som nevidel, že by loď bola tak rýchlo zmenila smer.

- Keď je loď dobre stavaná, nie je to také veľké umenie, - poznamenal Wilder. - A keď sú ešte k tomu na nej zruční a vycvičení námorníci, poslúchajúci presne a rýchlo, netreba sa ničomu diviť.

- Povedzte radšej, že na tej lodi velí sám rožkatý, - zahundral poručík. - Ten môže aj najhoršiu loď hnať neslýchanou rýchlosťou.

- Mr. Earing, - riekol kapitán, akoby nebol počul poručíkove slová, - skúsme ujsť pred tou loďou, ktorá sa nám tak vešia na päty. Rozkážte, aby rozvinuli hlavnú plachtu.

Poručík prekvapene pozrel na svojho predstaveného a chcel mu odporovať, ale v poslednej chvíli sa spamätal a ovládol. Royal Caroline mala dovtedy už toľko rozvinutých plachiet, že to bolo pri takom silnom vetre pomerne nebezpečné, a tu kapitán káže rozvinúť ešte i hlavnú plachtu, najväčšiu na lodi! Poručíkovi sa to videlo čudné a zároveň nebezpečné. Veď prichádzala búrka a víchrica! Ale kapitánov rozkaz bol stručný a jasný. Neostávalo nič iné, len ho vyplniť, a to čo najskôr. Keď námorníci rozkaz vypočuli, splnili ho čo najrýchlejšie. Bolo vidieť, že aj im záleží na tom, aby sa podľa možnosti čím prv zbavili nepríjemného prenasledovateľa. Keď skončili robotu, ostali na palube a pozorovali, čo bude s loďou.

Zaiste, rozkaz bol dobre myslený. Royal Caroline sa teraz nachýlila na záveternú stranu a to tak veľmi, že takmer ležala na vode. Vlny udierali do nej prudšie a rozprskávali sa na kvapky, ktoré ako hustá sprcha padali na palubu. Loď letela ako vták. Wilder po celý čas napäto striehol na chod lode a na každý jej otras. Kedykoľvek vlny udreli do jej bokov ako obrovský balvan, vždy sa mu mykli ústa, akoby už-už chcel vydať rozkaz na stiahnutie niektorých plachiet. Podobal sa hráčovi, ktorý postavil posledné peniaze na kartu.

Ale aj poručík Earing ustarostené pozoroval otrasy lode. Pristúpil k Wilderovi a riekol:

- Pán kapitán, tie sťažne nevydržia. Pri silnejšom nápore vetra sa zlomia.

- Nech sa zlomia! - odvetil Wilder. - Máme predsa až tri.

- Hm... hm... - zahundral Mr. Earing. - Do lode sa načiera voda. To jej len priťaží...

- Sú pumpy v poriadku? - spýtal sa kapitán.

- Áno, - odvetil Earing. No rád by bol kapitána pohol k tomu, aby zmenšil plochu plachiet, a preto pokračoval: - Námorníci vždy strácajú odvahu, keď dostanú rozkaz vypumpovávať vodu. A teraz to bude ešte horšie, lebo vidia, že akoby náročky ste...

- Námorníci budú poslúchať! - riekol Wilder ostro.

- Dúfajme, - odvetil Earing. - Ale nepáči sa mi to akosi. Chcete ujsť pred ňou? - a pri tých slovách ukázal na loď, ženúcu sa za nimi. - To je nemožné. Kto sa preteká s diablom, nemôže vyhrať.

- Či je to človek alebo diabol, všetko jedno, - zvolal Wilder. - Skúsiť to môžeme, ba aj musíme!

- Hm... hm... - frflal nenapraviteľný poručík. - Veď aj my sme vtedy skúšali ujsť, keď sa za nami hnala tá strašidelná loď pri myse Dobrej nádeje. Ba aj vietor sme mali za chrbtom. A jednako nám to nič nepomohlo. Rozvinuli sme všetky plachty a strašidelná loď mala iba biedne plachtičky. A predsa nás doháňala, ale na šťastie sme natrafili na inú väčšiu loď, a náš prenasledovateľ sa pustil potom za ňou, lebo tam ho čakala väčšia korisť.

- Dajte už pokoj s tou strašidelnou loďou. Taká loď, na ktorej by boli prízraky a strašidlá, vôbec nejestvuje.

- Ba hej, veď som ju sám videl, ako vám vravím! - zanovito sa škriepil poverčivý námorník. - Bola to loď, na ktorej nevelil človek z mäsa a kostí, ale strašidelný prízrak, Blúdiaci Holanďan! Každý námorník už počul o tej lodi.

- Prestaňte už s takými táraninami! Sú to nezmysly!

- Ako vidím, pán kapitán, ste tvrdohlavý a nedáte si povedať! A predsa je to celkom tak ako vtedy pri myse Dobrej nádeje. Blúdiaci Holanďan nás nie a nie pustiť, hnal sa tesne za nami. Je síce pravda, ešte nikto nepočul, že by sa bol Blúdiaci Holanďan zjavil aj na tomto mori, ale možné to je. A keď nie Blúdiaci Holanďan, možno sa iný podobný prízrak ženie za nami!

Kapitán už-už chcel čosi ostrého odseknúť poverčivému poručíkovi, ale napokon sa predsa ovládol a rozkázal mu odísť. Potom znova začal ďalekohľadom sledovať loď, ktorá ich prenasledovala. Neušiel mu najmenší jej pohyb.

Royal Caroline zápasila s prudkými vlnami. Udierali na ňu čoraz silnejšie. Bolo ich každou chvíľou viac a viac. Prova sa do nich ponárala hlbšie a hlbšie a vždy ťažšie sa potom dostávala na povrch. Boli chvíle, že prova sa celkom pohrúžila do vín a zdalo sa, že loď sa ponorí. Zrazu zo zadnej časti lode zaznel úzkostný výkrik. To vykríkli obe dámy, ktoré sa uchýlili nabok k palubnému zábradliu, aby neprekážali kapitánovi.

- Vy ste ešte tu, dámy? - zvolal Wilder, keď sa na ich výkrik obrátil. - Myslel som, že ste už dávno odišli do kajút.

- Nie, - ohlásila sa Mrs. Wyllysová, celá prestrašená, lebo ich obrovská vlna div nezmietla z paluby. - Chceli sme vidieť, či ujdeme pred tamtou loďou. No ako vidíme, všetka vaša námaha, pán kapitán, je márna.

- Zato však nemusíte strácať nádej, - utišoval ju Wilder. - Royal Caroline ukázala, čo vydrží. Doteraz zvládla všetky ťažkosti.

- Márne ma chcete uchlácholiť, pán kapitán, - odvetila Mrs. Wyllysová vážne. - Vyznám sa trocha v námorníctve, veď som väčšinu svojej mladosti prežila na mori. Viem, že spôsob, ktorým Royal Caroline pláva, je veľmi nebezpečný. Chcete ujsť pred tamtou loďou, ale prečo vlastne? Či je to naozaj také nebezpečné, ak nás tá loď dohoní?

- Keby to nebolo nebezpečné, - odvetil Wilder s trpkým úsmevom, - Royal Caroline by teraz plávala iným smerom a pokojne, pomaly.

- Ale to značí... pán kapitán... - zašeptala Mrs. Wyllysová a s hrôzou pozrela na Wildera, - to značí, že tú loď... musíte poznať. Azda je to ten obávaný...

- Ctené dámy, - prerušil Wilder guvernantku, - pozrite tam na oblohu, na tie čierne mrákavy! Vidíte samy, že o chvíľu tu máme veľkú búrku. Dovoľte, aby som vás odprevadil do kajút. Na palube nemôžete ostať.

KAPITOLA 12

Wilder odprevadil dámy do ich kajút a hneď sa vrátil na palubu. Námorníci tu stáli tak, ako ich pred chvíľkou zanechal. Ani jeden z nich nemyslel teraz na spánok a odpočinok. Veď kto by aj mohol pokojne spať, keď prichádza hrozná búrka a víchrica! A okrem toho ich znepokojovala aj loď, ktorá ich prenasledovala a ktorú poručík Earing pokladal za strašidelnú. Poverčivosť bola v tých časoch medzi námorníkmi veľmi rozšírená a dokonca aj medzi lodnými dôstojníkmi.

Podporučík Knighthead, starý a ostrieľaný námorník, stál opretý o palubné zábradlie a okolo neho sa zhromaždili teraz všetci ostatní, lebo začal rozprávať, čo si myslí o neznámej lodi. Podporučíka Knightheada si námorníci väčšmi vážili než poručíka Earinga. Čo povedal podporučík, to brali za bernú mincu a verili mu. Mr. Knighthead už dlhé roky plával na mori a cítil sa na lodi ako doma.

- Celkom tak vyzerala tá loď, keď som ju prvý raz zbadal, akoby ju obtáčal mrak, - vravel Bob Brace Knightheadovi.

- Ba radšej povedz, Bob, že sa vezie na mraku, - povedal mu podporučík. - Som presvedčený, že to nie je skutočná loď.

- Hej, lenže kapitán je inej mienky, - poznamenal ktorýsi z námorníkov.

- Ech, čo tam po kapitánovej mienke, - hodil rukou Knighthead. - Chce ujsť pred tou neznámou loďou, a preto dal roztiahnuť na Royal Caroline toľko plachiet! To by iný kapitán neurobil! Za tohto počasia je to hrozne nebezpečné. Nuž ale títo ľudia z kolónií si myslia, že oni všetko vedia lepšie než iní.

- Z kolónu? - začudoval sa tretí. - Tak on nie je z Anglicka?

- Pravdaže nie, - odvetil mu podporučík. - Hneď na prvý pohľad na ňom vidieť, že sa narodil v Amerike. Ba aj reč ho prezrádza. Akým zvláštnym spôsobom sa stal kapitánom na našej lodi! Starý statočný kapitán Nicholas Nichols musel spadnúť a zlomiť si nohu! Koľko ráz ten alebo onen námorník spadol zo sťažňa a nezlomil si nič! Kapitán sa skotúľa dolu schodmi a hneď má zlomenú nohu! Videl to kedy svet! Nie je vám to čudné? Musím veriť, že to sám rožkatý tak zariadil, aby Nichols spadol a musel svoje miesto uvoľniť inému.

Námorníci pozerali na seba a prikyvovali hlavami.

- Aj to je čudné, - ozval sa štvrtý, - že Mr. Earing sa nestal kapitánom. Veď je to skúsený námorník a vlastne on mal hneď zaujať kapitánovo miesto.

- To má zasa inú príčinu, - riekol Knighthead. - Skúpy Mr. Bale sa domnieval, že ušetrí spoločnosti značnú sumu, keď nájde kapitána, ktorému nemusí dať celý plat. Ale taká šetrnosť sa nevypláca... Ach, pozrite len, pozrite, tá strašidelná loď nás doháňa... Veru, bojím sa, že nás potopí i s celým naším nákladom!

Námorníci s hrôzou hľadeli na loď, ktorá sa k nim nebezpečne približovala.

- Ale to by sa s nami musel potopiť aj náš kapitán, - ohlásil sa ktorýsi z námorníkov.

- Ten? - zasmial sa podporučík. - Kdeže! Preskočí na tamtú strašidelnú loď, ktorej pravdepodobne velí sám Blúdiaci Holanďan, ak nie dakto ešte horší, a objíme sa s ním ako s bratom!

- Hej, námorníci! - zahrmel zrazu kapitánov hlas z dunety. - Vrcholovka na hlavnom sťažni sa uvoľnila! Treba ju priviazať!

Jeden z námorníkov sa vydriapal na hlavný sťažeň a hneď vyplnil rozkaz.

Rozhovor námorníkov s podporučíkom na palube sa tým skončil. Potom sa podporučík Knighthead pridružil k Earingovi a obaja podišli trocha nabok. Dlhú chvíľu sa potichu o čomsi rozprávali a prikyvovali si navzájom. Napokon poručík Earing odišiel na dunetu ku kapitánovi. Zastal obďaleč neho a začal pokašlávať, aby pritiahol na seba jeho pozornosť.

- Hm... - riekol, keď sa kapitán konečne obzrel. - Zdá sa mi, že nijako neujdeme pred tým prízrakom, ktorý nás naháňa. Máme už rozvinuté všetky plachty, a predsa vzdialenosť medzi ním a nami sa jednostaj zmenšuje...

- No a?... - sucho odvetil Wilder.

- Hm... hm... - okúňal sa poručík Earing. - Je to naozaj váš nezmeniteľný úmysel, pán kapitán, ujsť pred tou loďou? Je to nemožná vec. To vlastne nie je skutočná loď, a tak sa márne namáhame uniknúť. Lepšie by sme urobili, keby sme plávali pokojne a pomaly.

- Neviem, či by to bolo lepšie, - nevrlo riekol Wilder.

- Ale ja viem! - nedal sa poručík. - Poviem vám otvorene, čo si myslím. Ujsť pred tou strašidelnou loďou nemôžeme! Dvakrát som oboplával mys Dobrej nádeje a mám určité skúsenosti s loďou Blúdiaceho Holanďana. Ujsť mu, to je nemožná vec.

- Mr. Earing, vezmite si môj ďalekohľad! - riekol kapitán. - Povedzte mi, koľko plachiet má tá loď!

Poručík vzal do rúk ďalekohľad a dlho ním pozeral.

- Ak je to skutočná loď, - riekol pomaly a rozpačito, - povedal by som, že je to skvele vystavaná loď, ponášajúca sa na vojenskú.

- Ale pýtal som sa, koľko má plachiet.

- Ak sa nemýlim, šesť.

- I ja som toľko narátal, - povedal Wilder, - chcel som si to overiť. - Potom si ťažko vzdychol a doložil: - A predsa jej Royal Caroline nemôže ujsť, hoci máme rozvinutých toľko plachiet!

- Pán kapitán, - odvetil Earing a tvár mal až popolavosivú od poverčivého strachu, - keby ste celú loď ovešali plachtami, koľko by sa ich na ňu len zmestilo, aj tak by sa nám nepodarilo uniknúť pred tým prízrakom!

Ale kapitán akoby jeho slová nepočul.

- Ako ďaleko môže byť od nás tá loď? - spýtal sa.

- Ak je naozaj na tom mieste, ako ju vidíme, - nesmelo odpovedal poručík, - tak je od nás najviac ak šesť morských míľ.

- Tak isto som odhadoval i ja, - riekol Wilder. - No, šesť míľ, to je zato pekný náskok. Viete, Mr. Earing, musíme stoj čo stoj uniknúť pred tou loďou, aj keby sme sa museli uchýliť dakde k pobrežiu.

- Hm... hm ... - zahundral poručík pod nos, ako to už bol jeho zvyk. - Mne sa vidí, že sa skôr uchýlime i s celou loďou dakde na morské dno. Zachránilo by nás iba to, keby ste rozkázali zvinúť polovicu pla...

Uprostred slova sa zasekol, lebo zrazu mu oči padli na hroznú mrákavu, ktorá sa k nim hnala. Vyzerala ako príšerný čierny drak, ktorý rozdlávi a spáli všetko pred sebou. Aj kapitán s obavou pozrel na mrákavu a nahliadol i sám, že plávať ďalej touto rýchlosťou a pod toľkými plachtami je naozaj číre šialenstvo. Každú chvíľu hrozí lodi nebezpečenstvo, že sa potopí. Asi dvadsať stôp pred ňou vztýčila sa zrazu obrovská vlna a množstvo kvapiek, ktoré sa z nej rozprsklo, znieslo sa na palubu ako hustý lejak. Prova sa ponorila do vín, a keď sa horko-ťažko opäť dostala na hladinu, celá loď sa triasla, škrípala a praskotala. Zdalo sa, že vzdychá, tlmene plače a škrípe zubami ako živá bytosť.

- Vietor stále zosilnieva... - znepokojoval sa kapitán. - Nepáči sa mi tá hrozná mrákava. Poručík, rozkážte zmenšiť rýchlosť lode o dva uzly a stiahnuť tri menšie plachty!

Earing pozrel prekvapene na kapitána a hneď sa náhlil vyplniť jeho príkazy.

Potom Wilder rozkázal obrátiť loď smerom k pobrežiu.

- Pán kapitán, - ozval sa Earing, - vari chcete pristáť? Nemal by som sa do veci vlastne pliesť, lebo nie som zodpovedný, ale radil by som vám zmenšiť plachty na polovicu. Tým spôsobom by sme mohli plávať v tom istom smere ako doteraz a mali by sme nádej dostať sa skôr k cieľu.

- Nemusíte mi nič radiť. Konám tak, ako uznám za najlepšie, - tvrdo odvetil Wilder.

Poručíkovi neostávalo nič iné, len sa podrobiť. Odišiel k námorníkom a začal kapitána ohovárať, že nekoná správne. Podporučík mu horlivo prisvedčoval. Ani ostatným námorníkom sa nepáčilo, že kapitán zmenil smer.

No kapitán vedel dobre, čo robí. Keď sa Royal Caroline obrátila iným smerom, rýchlosti jej pribudlo, letela na vlnách ľahko a pružne ako ryba. Ale Wilder ešte nebol s rýchlosťou spokojný. Opäť rozkázal rozvinúť tri menšie plachty, ktoré pred chvíľou zvinuli, a loď teraz letela ako strela.

Kapitán chytil do rúk ďalekohľad a díval sa na loď, ktorá ich prenasledovala. Aj ona zmenila smer a letela priamo za Royal Carolinou. A napodiv, hoci na nej nerozvinuli viacej plachiet, zdalo sa, že pláva ešte rýchlejšie než Royal Caroline! Kapitán vyvalil oči a takmer by bol uveril poverám svojho poručíka, že tu nejde o skutočnú loď, ale iba o prízrak.

Vtom sa naokolo zotmelo. Obloha sa celkom zmenila. Jasný pás belasého blankytu, ktorý bolo doteraz vidieť na východe, zmizol, lebo ho zastreli čierne mraky, ktoré sa po nebi rýchlo šírili. Aj na západnej strane obloha potemnela, lebo sa na nej rozťahovali hrozivé mrákavy. Len cez štrbinu medzi nimi občas preblysol svit mesiaca. Všetko predpovedalo veľkú búrku. Kapitán Wilder zaťal zuby.

- Všetci námorníci k lanám! - vydal rozkaz. - Bočné plachty skasať a všetky ostatné zvinúť. Rýchlo!

Námorníci na tento rozkaz už dávno čakali. Domnievali sa, že kapitán chce potopiť celú loď i s nimi, keď za silného vetra dal rozvinúť všetky plachty. Podľa ich mienky to holo nielen zbytočné, ale i veľmi nebezpečné.

- Stiahnuť okrem vrcholoviek všetky plachty, ktoré by mohli zachytávať vietor! - znel o chvíľočku ďalší kapitánov rozkaz. Námorníci zaraz poslúchli.

Loď, ktorá ich prenasledovala, zmizla v okolitej temnote. Nebolo po nej ani chýru. Zdalo sa, že aj samo more vycítilo prichádzajúcu búrku, lebo sa oveľa silnejšie hádzalo a zmietalo. Vyzeralo ako obrovská živá masa. Vlny teraz už neudierali do bokov lode ojedinele, ale v celých skupinách, jedna za druhou. Zrazu príšerný, obrovský blesk preťal hrozné mrákavy. To značilo, že sa začína morská búrka. Po chvíľke sa ozval dunivý hukot. Bolo to hrmenie? Či azda delový výstrel? Wilder spozoroval, že v diaľke na mori vyšľahol malý plamienok a na chvíľu ožiaril loď ich prenasledovateľov. Teraz vyzerala naozaj ako mátožný zjav. Teda nebolo to hrmenie, ale delový výstrel.

- Hlupáci, myslia si, že my tu spíme, - zahundral si mladý kapitán pod nos. - Chcú nás takto upozorniť, aby sme sa prichystali na blížiacu sa búrku. Akoby sme boli slepí a nevideli, čo sa deje.

Začal sa opäť prechádzať nepokojne po palube. Chvíľami skúmavo hľadel na oblohu a hneď zasa do diaľky na more.

- Stiahnuť všetky vrcholovky! - zakričal na svojich námorníkov. - Rýchlo, chlapi, rýchlo!

Námorníci dobre vedeli, že od toho, ako rýchlo vykonajú rozkazy, závisí ich osud ako aj osud lode. Sotvaže dozneli kapitánove slová, už bolo vidieť dvadsať tmavých postáv liezť po šliapniciach a lanách k sťažňovým nástavcom. O niekoľko minút boli už vrcholovky zvinuté.

Teraz loď plávala bez jedinej plachty. Všetky boli stiahnuté a pevne priviazané k rahnám.

Nastala chvíľa hlbokého ticha. Ale na lodi dobre vedeli, čo tá chvíľa ticha znamená. Každý čakal víchricu a v nejednej hrudi bilo srdce prudko ako zvon, rozkolísaný trasúcou sa rukou za hroznej živelnej pohromy.

- Budeme mať strašnú noc, pán kapitán, - riekol Earing, ktorý spolu s podporučíkom Knightheadom sa priblížil k Wilderovi. Zdalo sa, akoby obaja hľadali po kapitánovom boku záštitu.

- Už som raz takú prežil, - odvetil Wilder.

- Veru aj ja, - vravel Earing. - Dvadsať rokov som slúžil na lodi "Greenlandman" a bolo mi ťažko pri srdci, to si môžete myslieť, keď som sa musel dívať na jej skazu. Práve takáto tíš vládla, keď sme sa blížili k Orknejám. Ale hneď potom sa rozpútala priam pekelná víchrica a šmarila nás tak prudko k brehu, že sa loď na mieste rozčesla. Len akoby zázrakom som vyviazol živý.

- Tak... tak... To isté som prežil i ja, - prikyvoval podporučík Knighthead. - V podobnej búrlivej noci stroskotala naša loď "Vesuvius"... Ale, čo to? Pozrite tam do diaľky v smere, ktorým pláva naša loď! Vidíte tú žltú chmáričku, ktorá sa tam mihotá a poblyskuje?

- To sa blíži orkán! - zvolal zrazu Wilder tak hlasno, že ho bolo počuť na celej lodi. - Všetko, čo stojí na palube, povaliť, a to čo najrýchlejšie!

Prekvapení námorníci zaraz pochopili, o čo ide. Napli každý sval a nerv, len aby kapitánov rozkaz čo najskôr uskutočnili. Ani jediný z námorníkov nepreriekol slovko, všetci sa hnali do roboty ako osy, len aby sa mohli ubrániť pred hroziacim nebezpečenstvom. Nebolo kedy na reči, lebo šialený orkán sa už rozhučal nad ich hlavami. Vlny sa prevaľovali a hádzali v mori ako ranené šelmy a vypľúvali naširoko kusiská bielej peny. Kapitán Wilder vyskúmal presný smer, skadiaľ sa víchrica a búrka blíži, a potom vydával rýchlo za sebou potrebné rozkazy. Chcel postaviť loď tak, aby orkán udrel do jej zadnej časti, tak by jej totiž najmenej uškodil. Ale nestihol urobiť tento obrat. Royal Caroline sa síce skrúcala, ale iba bok stačila nastaviť víchrici, ďalej to už nešlo, tak prudko sa na ňu navalila masa obrovských vĺn. Teraz sa ukázalo, že loď má veľmi pevnú konštrukciu. Sťažne sa chveli, laná na nich sa napínali, triasli a vydávali ostré prenikavé tóny ako struny harfy, hrajúce žalostnú pieseň.

- Obrátiť kormidlo proti vetru! - zvolal Wilder tak hlasno, že prevýšil aj hukot víchrice. - Priviazať ho tak pevne, aby sa ani nehlo, od toho závisia naše životy!

Starý osvedčený kormidelník sa snažil vyplniť kapitánov rozkaz, napäl všetky sily a jednako sa mu to nepodarilo. Loď bola tak hlboko ponorená vo vode, že kormidlom nemohol pohnúť. Ešte niekoľko ráz udrela do boku lode obrovská masa zúrivých vín, až všetko zapraskalo, ešte niekoľko ráz sa loď hlboko ponorila a horko-ťažko sa opäť zdvihla na povrch. A naraz - po poslednom najprudšom nápore vín - položila sa bokom na hladinu.

Poručík začal behať po palube ako zmyslov zbavený.

- Nestrácať hlavu! - volal Wilder. - Mr. Earing, spamätajte sa, prineste sekeru!

Až po chvíli sa poručík Earing ovládol. Odbehol po sekeru a čoskoro už s ňou stál pri zadnom sťažili. Rozmáchol sa a spýtal sa:

- Mám rúbať?

- Ešte nie! - zvolal Wilder. Obrátil sa ku kormidelníkovi a zakričal naňho:

- Loď nevstáva?

- Veru nie! - znela odpoveď. - Ani o jedinú stopu, ba ani o jediný palec!

- Poručík, hore na sťažeň, a rúbať!

Earing sa vydriapal na sťažeň, sekera sa zamihala a už aj začala presekávať laná, šliapnice, zvratičky, liace, rahna. Všetko sa rútilo do vzbúrených vĺn. Keď bol sťažeň už bez rahien, lán a plachiet, poručík zoskočil dolu a začal rúbať do sťažňa celkom pri palube. Netrvalo dlho a sťažeň sa s obrovským praskotom zrútil do mora.

- Vstáva už loď? - spýtal sa Wilder kormidelníka.

- Ani sa len nepohla, - bola odpoveď.

Earing už liezol na hlavný sťažeň a zašvihal sekerou.

- Mám rúbať? - spýtal sa.

- Rúb! - znel kapitánov rozkaz.

A zasa leteli do mora rahna, plachty i s lanami. Poručík potom zoskočil, zoťal sťažeň tesne nad palubou, takže o chvíľku s rachotom druzgol do vín ako pred pár minútami zadný.

- Zdvihla sa, zdvihla sa! - zvolali zrazu námorníci, ktorí doteraz stáh akoby nemí od hrôzy. Len teraz akoby bol do nich vošiel život. Ozaj, loď sa zdvihla a začala plávať v smere vetra.

- Hej, chlapi! - zahrmel Wilderov hlas. - Zavesiť prednú plachtu! Rýchlo, rýchlo! Ujdeme pred nebezpečenstvom!

V piatich minútach bol rozkaz vyplnený. Loď letela na vzbúrených vlnách ako svižká lastovička.

Víchrica sa zatiaľ rozbesnela plnou silou. Zároveň sa začal liať prudký dážď.

Bystré Wilderovo oko odhalilo nové nebezpečenstvo, ktoré hrozilo lodi. Z troch sťažňov, ktoré Royal Caroline mala, ostal iba predný. Teraz sa tento jediný sťažeň stoj čo stoj musí zachrániť, lebo bez neho je plavba nemožná. Boli na ňom dve plachty: predná a nad ňou košová. Lenže košovú plachtu víchor tak silne vzdúval a tak ňou lomcoval, že ju bolo treba čo najskôr strhnúť, lebo inak by sa sťažeň mohol zlomiť.

- Earing! - zvolal Wilder. - Predný sťažeň musíme zachrániť za každú cenu. Keby sa nám zlomil, loď by sa stala hračkou vĺn a čoskoro by sme sa potopili.

- Máte pravdu, pán kapitán! - odvetil poručík. - Lenže pozrite! Sťažeň je v dolnej časti už prasknutý. Kto by chcel liezť až hore ku košovej plachte, ľahko by na to mohol doplatiť životom.

- To je pravda, - prisvedčil Wilder. - A predsa musíme plachtu strhnúť, lebo inak nám hrozí záhuba.

Po tých slovách schytil sekeru, ktorú bol Earing pred chvíľou pohodil na palubu, a vykročil k sťažňu.

- Čo chcete robiť, pán kapitán? - zvolal Earing a chytil ho za ruku.

- Veď vidíte! - chladnokrvne odvetil Wilder a chcel sa poručíkovi vyšmyknúť. - Ak pritom zahyniem, dopravíte loď do prístavu Charleston, kam plávame, alebo keď tam nie, tak aspoň do Virgínskeho zálivu.

- Beda! - zvolal Earing a náhle v ňom uzrelo šialene odvážne rozhodnutie. - Nedovolím, aby sa o poručíkovi Earingovi rozprávalo, že v nebezpečenstve nechcel konať svoju povinnosť! Vy ste kapitán, vy musíte loď doviezť do prístavu. Mojou povinnosťou je strhnúť zo sťažňa tú plachtu. Ak ma stihne nešťastie, zapíšete do lodného denníka, že som zahynul pri konaní povinnosti. Pre námorníka je takýto zápis v lodnom denníku najlepším pomníkom.

Po tých slovách vytrhol kapitánovi sekeru z ruky a začal liezť na sťažeň. Keď to videli ostatní námorníci, aj v nich sa vzbudil pocit zodpovednosti a povinnosti a asi desiati sa začali driapať na sťažeň za poručíkom.

- Dolu, chlapi! Ihneď dolu! - zvolal Wilder.

No nepodarilo sa mu prehlušiť víchricu, ktorá hučala a zavýjala, akoby všetci diabli boli vyšli z pekla.

- Ešte raz vravím, všetci dolu okrem poručíka! Je to príliš veľké zaťaženie pre sťažeň!

Ale námorníci ho pre skučanie víchra nepočuli, alebo keď počuli, nerozumeli jeho slovám. Earing už pretínal zvratičky a laná držiace košovú plachtu a jej uvoľnený koniec silne pleskotal o sťažeň. Desiati námorníci sa náhlili pomáhať poručíkovi, no kým čo len prvý z nich mohol priložiť ruku k dielu, nastala hrozná katastrofa. Plachta sa zrazu s náramným pleskotom celkom odtrhla a v tú istú chvíľu sa ozval aj ohlušujúci praskot. Sťažeň sa v dolnej časti, kde bol prasknutý, teraz celkom odlomil a zrútil sa i s poručíkom Earingom a desiatimi námorníkmi do rozbúrených vĺn.

Wilder tu stál ako skamenený. Nevládal prehovoriť slovo. Meravými očami, naširoko vypleštenými, hľadel na besnejúce spenené vlny, ktoré len pred chvíľočkou pohltili celý sťažeň so všetkými lanami, rahnami, a čo najhoršie i so všetkými desiatimi námorníkmi a poručíkom.

Na chvíľu zavládla hlboká tíš, plná hrôzy a desu. Zdalo sa, že aj živly zmĺkli v úžase nad príšerným divadlom, ktoré sa tu pred chvíľočkou odohralo.

Wilder, ktorého ani v najkritickejšom položení neopúšťala chladnokrvnosť, zvolal:

- Rýchlo, rýchlo spustite čln!

Ale nikto nepočúval jeho rozkaz. Námorníci stáli na palube a hľadeli uprene na miesto, kde ich druhovia pred chvíľkou zápasili krátko s vlnami a potom zmizli v hroznej vodnej priepasti. A znovu sa rozhučal víchor. Výskal a zavýjal, spieval svoju príšernú víťaznú pieseň.

- Už je neskoro, neskoro! - zašepkal Wilder.

Áno, bolo už neskoro. Veď by to bolo šialenstvo spúšťať na rozbúrené more čln, keď nebolo možno nikoho zachrániť. Ba ešte aj tí, ktorí by boli v člne, iste by našli v rozbesnených vlnách rýchlu smrť.

- Loď nablízku! - zvolal zrazu Knighthead hlasom chvejúcim sa od strachu. - Pozrite, ženie sa k nám!

Oči všetkých sa obrátili smerom, ktorým ukazoval podporučík. Naozaj, v sinavom svetle bleskov bolo vidieť plávajúcu loď. Ani trochu nebola poškodená búrkou a víchricou. Vyzerala veľmi pekne, niesla sa na rozbúrených vlnách hrdo a ladne ako pávica. Všetky sťažne boli holé, bez plachiet. Plachty boli zvinuté a pripevnené na rahnách.

Wilderovi i všetkým námorníkom prebehli po chrbte zimomriavky.

- Vrazí do nás! - Zvolalo niekoľko hlasov. - Rozožať svetlá!

- Netreba! - ohlásil sa Knighthead. - Na lodi nie sú ľudia, ale prízraky. Teda sa nedívajú ľudskými očami a vidia nás aj tak veľmi dobre.

Loď ľahko prekĺzla povedia Royal Caroliny. Námorníci hľadeli na ňu vyvalenými očami. Keď videli jej čierny trup, jej palubu, na ktorej nebolo ani živej duše, zdalo sa im, že akýsi fantóm sa nečujne šinie povedia nich.

A po chvíľke zmizla pred nimi v temnote.

Wilder si zhlboka oddýchol.

- Odplávala, odplávala! - vykríkol a oči mu zažiarili radosťou. - Zmizla v hmle.

- Alebo dakde v čiernych mrakoch, - odvetil Knighthead, ktorý teraz už vôbec nechcel pripustiť, že by šlo o skutočnú loď.

- Na tom už nezáleží, - odvetil Wilder. - Hlavná vec, že zmizla.

Podporučík sa potom utiahol na prednú časť lode, kde sa za ním odobrali aj ostatní námorníci, čo ešte ostali na lodi. A tu si potom čosi dlho šepkali a o čomsi sa radili.

KAPITOLA 13

Búrka sa pomaly utišovala. Zdalo sa, že je to obrovská zavýjajúca šelma, ktorá už našla svoju korisť a teraz je spokojnejšia. Víchor ešte síce hučal, ale už nebol taký nebezpečný ako na začiatku.

No pomaly sa utišoval aj on, a preto sa upokojovalo aj vlnobitie. Royal Caroline začala pokojne, pomaly plávať, už ju nehádzalo sem a tam ako orechovú škrupinku.

Pre kapitána Wildera nastali teraz ťažké chvíle. Stoj čo stoj bolo treba zachrániť loď. Z náhradných súčiastok sťažňov, ktoré loď viezla so sebou, sa mu podarilo zhotoviť aký-taký sťažeň. Bol síce slabý, veľa nevydrží, ale predsa len sa teraz loď dala kormidlovať. Medzi námorníkmi boli dvaja veľmi zruční a tých ustanovil, aby vykonávali poručíkove povinnosti. Jedine títo dvaja pomáhali kapitánovi pri zhotovení nového sťažňa, ostatní s podporučíkom Knightheadom sa držali stranou a nechceli počúvať Wilderove rozkazy.

Po hroznej nočnej búrke svitlo ráno. Víchor úplne prestal a na celom mori zavládla nemá tíš. Blankytné, čisté nebo sľubovalo pekný čas. Aj smutná tvár mladého kapitána sa trocha vyjasnila.

- Podporučík Knighthead! - riekol Wilder svojmu podriadenému, ktorý sa hneď po východe slnka ukázal na palube aj s ostatnými námorníkmi. - Pred chvíľou som bol v podpalubí a zistil som, že sa v nočnej búrke načrelo do lode vody.

Podporučík, ktorý hľadel na kapitána nevraživo, teraz sa ešte väčšmi zamračil. Chvíľu neodpovedal, iba hodil na ostatných námorníkov významný pohľad.

- Môj kamarát Earing, - ozval sa napokon podporučík, - výborný a osvedčený námorník, vám dosť zreteľne povedal, pán kapitán, že sa do Royal Caroliny pri rýchlej plavbe naberá voda! Ale vy ste ho neráčili počúvať.

- Myslím, - odvetil Wilder vážne, - že nie je vašou vecou kritizovať moje rozkazy a počínanie. Hovorím vám, že v lodi je voda...

- A okrem toho aj diera, - grobiansky mu vpadol do reči Knighthead.

Wilder sa nahneval nad touto odpoveďou a hrozným pohľadom si premeral poručíka od hlavy až po päty. Musel napäť všetky sily, aby ovládol hnev, ktorý ním lomcoval. No pomyslel si, že podporučík je hrubý asi preto, že veľa vytrpel v hrôzach uplynulej noci, a tak mu odpovedal pokojne a ľahostajne:

- Zaiste je v lodi diera, máte pravdu. Po takom hroznom vlnobití nie je to nič divného. Ale to môžeme predsa opraviť a vodu vypumpujeme. Veď...

- Áno, - opäť prerušil Wildera Knighthead, - pretože ste rozkázali plávať pod plnými plachtami za takej hroznej víchrice a búrky, ako bola včera, loď sa musela poškodiť. Divím sa, že je v podpalubí iba jedna diera.

- Čo tým chcete povedať? - ostro zvolal Wilder. - Vravím, že vodu treba vypumpovať! Rozkaz máte poslúchnuť a dosť, nijaké reči viacej! Potom poškodenú lodnú stenu opravíme. Teda všetci k pumpám! - Wilder sa pri posledných slovách obrátil k námorníkom, ktorí sa motali po palube a tvárili sa, že nepočúvajú hádku podporučíka s kapitánom.

- Rozumeli ste? - hrozivo ich okríkol Wilder, keď sa ani jeden z nich nemal k činu. - K pumpám a rýchlo!

Námorníci, zastrašení hrozivým kapitánovým hlasom, sa pomaly a neochotne rozhýbali splniť rozkaz. Kráčali ku schodíkom, vedúcim do podpalubia. Knighthead sa pustil za nimi.

- Splnilo sa, čo som predpovedal, - zlostne frflal podporučík a očami blčiacimi hnevom snažil sa rozhuckať ostatných námorníkov. - Vody v podpalubí je toľko, že na jej vypumpovanie naše sily nestačia. Na to by bolo treba nejakého čarodeja. Kto zavinil, že sa do podpalubia načiera voda, nech si ju aj vypumpuje!

Posledné slová vyriekol Knighthead tak hlasno, že ich musel počuť aj Wilder. Bolo zrejmé, že podporučík týmto vypovedáva kapitánovi poslušnosť.

Tu Wilder pristúpil ku Knightheadovi tak blízko, že sa ho takmer dotýkal, a riekol chladnokrvne a rozhodne:

- Vy prvý vezmete do rúk rukoväť pumpy, aby ste iným slúžili za príklad!

Knighthead o krok ustúpil a odsekol:

- Nevezmem! Nebudem pumpovať!

Wilder teraz už jasne videl, že medzi podporučíkom a ostatnými námorníkmi je tajná dohoda. Vzbura visí vo vzduchu. Teraz musí ukázať energiu a rozhodnosť, lebo bude zle. Ale tento zákrok si nechával až na posledný moment. Rozhodol sa, že skúsi všetko, aby zvládol nebezpečné položenie, ak možno bez násilností a podobrom.

- Podporučík Knighthead, - riekol pokojne a pevne, - vy podpaľujete vzburu namiesto toho, aby ste upevňovali na lodi disciplínu? Neviete, že prvou námorníkovou povinnosťou na lodi je poslušnosť?

- Aj Earing poslúchol, - odsekol Knighthead, - a desiati námorníci, ktorí s ním zahynuli, taktiež poslúchli. Boli hlúpi, že poslúchli neskúseného kapitána, zelenáča, ako ste vy! Vy ste ich vlastne zabili, vy ste ich vrahom!... Keby nie vás, tak...

Nestihol dokončiť, lebo Wilder zrazu k nemu priskočil a vylepil mu také silné zaucho, že podporučík sa roztiahol na palube, aký bol dlhý.

- Ja ťa naučím búriť sa! - hrmel kapitánov hlas. - Na tejto lodi bude každý poslúchať, lebo...

Nestačil už vetu dokončiť. Námorníci sprvu zmeraveli, keď podporučík padol na palubu, ale vzápätí sa spamätali a s hrozným revom sa rútili na kapitána. Divo sa rozháňali päsťami. No udrieť sa neodvážil zatiaľ ani jeden. Pred súdom bol za vzburu na lodi neraz ortieľ smrti.

No aj tak bolo položenie pre Wildera nanajvýš nebezpečné. Ak čo len jeden z námorníkov začne, zosypú sa naňho všetci ako osy a živý viac neopustí túto loď.

Vtom zaznel vyľakaný dievčenský výkrik. Miss Gertrúda, ktorá práve vyšla s Mrs. Wyllysovou z kajuty, sa náramne preľakla, keď videla, čo sa deje. A práve tento výkrik Wildera zachránil. Mrs. Wyllysová aj miss Gertrúda sedeli vo svojich kajutách, kam hrozné burácanie víchra a zavýjanie búrky doliehalo iba tlmene. Obe dámy nepočuli rúbanie sťažňov, nevedeli, že sa predný sťažeň zlomil a spadol do mora i s poručíkom a desiatimi námorníkmi. Až teraz, keď vyšli na palubu, jediným pohľadom sa mohli presvedčiť o hroznej skaze. No nestihli sa dlho obzerať, lebo ich vyrušili udalosti, odohrávajúce sa pri vchode do podpalubia.

- Čo sa tu deje? - spýtala sa Mrs. Wyllysová, keď s Gertrúdou pribehla ku skupinke pokrikujúcich námorníkov.

- Vzbura, milostivá pani, vzbura sa tu chystá, podlá a trestuhodná vzbura! - odvetil kapitán.

- Bože môj! - preľakla sa Mrs Wyllysová. - Ale či aj tomu je na vine vzbura, že už nemáme sťažne? Kde sú? Kde sú rahná a plachty? Je tu len akýsi biedny náhradný sťažeň. Čo sa to porobilo?

- Madam, počúvajte ma! - ozval sa Knighthead, ktorý sa medzitým pozbieral zo zeme. - Dúfam, že sa pridáte na našu stranu, keď vám rozpoviem, čo sa tu všetko porobilo. Dosvedčíte nám pred súdom, že sme kapitána museli zhodiť a postaviť sa proti nemu. Dnes v noci som bol svedkom takých udalostí, aké som ešte nikdy nezažil. Za hroznej víchrice prešmykla sa povedia nás loď s holými sťažňami a to ľahučko, bystro ako lastovička. Hrozná búrka a víchor jej ani najmenej neuškodili. Zatiaľ však na našej lodi - no veď sama vidíte to hrozné spustošenie! Sťažne preč i s rahnami, plachtami a lanami. A tá loď preplávala povedľa nás ako fantóm. Nebolo na nej živej bytosti. Iste ju vedú len dáke prízraky. Slovom, bolo to niečo príšerného.

- Ale čo to má spoločného so vzburou, ktorú tu chystáte? - vyhŕkla Mrs. Wyllysová. - Ach, zdá sa mi, že sa všetko sprisahalo, aby túto loď zničilo. Pán kapitán, nože nám vysvetlite, čo sa deje!

- Pani, - riekol jej Wilder sucho, - keby ste len boli počúvali moje výstrahy!

- Ach... tak? - ozval sa Knighthead so zlovestným úškľabkom. - Teda on dokonca vystríhal ctené dámy? Dívajme sa! Teda dopredu vedel o všetkom, čo sa stane? Bosorák! Nešťastný Nicholas Nichols mal iste počarené, keď spadol a zlomil si nohu. A my sme boli takí hlúpi, že sme sa v piatok pustili na cestu! Veď každý dobre vie, že piatok je nešťastný deň. Ale to všetko ešte nič nie je. Dostali sme kapitána, ktorého nikto z nás nepoznal a ktorého nikto predtým v Newporte nevidel. Či kto kedy slýchal také čosi? Vyzerá to celkom tak, akoby nám bol ktosi počaril, aby sme mali samé nešťastie. Earing s desiatimi námorníkmi sa zrútil s odlomeným sťažňom do mora a všetci do jedného zahynuli. A to ešte nie je všetko. V lodnej stene je diera, ktorou sa do podpalubia valí voda!

- V lodi je diera? - skríkla vylákaná Mrs. Wyllysová, ktorá sa však oveľa viacej bála o svoju zverenku než o seba.

- Áno, - prikývol Knighthead, - v lodi je diera a o šesť hodín pôjde celá loď na morské dno i so všetkými, čo sú na nej. Možno to potrvá trochu dlhšie než šesť hodín, ale dôjde k tomu.

- Preboha! Pán kapitán! - zalomila Mrs. Wyllysová ruky. - Je to pravda? Musíme všetci zahynúť? Niet nám pomoci? Nie je tu nablízku nejaká loď, ktorá by nás vzala na palubu?

- Božechráň, dajte pokoj s cudzími loďami! - zvolal Knighthead. - Nepotrebujeme nijakú. Tam visí osemveslový čln. Zmestia sa doňho všetci, čo sú na lodi. Bude tam teda miesto i pre vás, Mrs. Wyllysová, ako i pre miss Gertrúdu. Máme dosť zásob pitnej vody i živnosti a dosť párov silných rúk, aby sme sa mohli dostať k americkému pobrežiu.

- Teda chcete opustiť loď? - riekol Wilder, ktorý doteraz mlčal. - Nedbáte na to, že ste prisahali poslušnosť a plnenie povinností?

- Rozhodli sme sa, ako som povedal, - odvrkol Knighthead. - Pravda, osud lode leží na srdci každému námorníkovi, ale vlastný život si každý cení oveľa viacej. Nože, teraz už viete všetko, pani, - riekol a opäť sa obrátil k Mrs. Wyllysovej. - Pozrite, námorníci už idú odviazať čln a spustia ho na vodu. Dobre urobíte, pani, keď sa pridáte k nám i s miss Gertrúdou. O niekoľko minút odplávame.

- A čo sa stane s vaším kapitánom? - spýtala sa miss Gertrúda a zbledla ako stena. Hrýzla si do perí, aby ovládla plač. - Nebudete predsa takými barbarmi, aby ste ho nechali zahynúť, keď sa loď potopí.

- Nebojte sa oňho. Nenecháme ho tu napospas krutému osudu. Má tu na lodi šalupu, nech si do nej sadne a odpláva.

- Podliak! - zvolal naňho Wilder s neopísateľným pohŕdaním. - Vieš veľmi dobre, - v rozhorčenosti už podporučíkovi tykal, - že bez lodného žeriava nemožno šalupu spustiť na vodu. A žeriav spadol do mora spolu s hlavným sťažňom. Ale škoda slov pre takého lotra, ako si ty!

Kapitán dopovedal a odvrátil sa od zlomyseľného podporučíka. Začal sa pokojne a ľahostajne prechádzať po palube, akoby sa nič nedialo. Knighthead sa diabolsky uškŕňal, pokročil k námorníkom, ktorí spúšťali čln na vodu, a duril ich, aby sa len poponáhľali.

Obe dámy stáli na palube v najväčších rozpakoch. Pravda, Knighthead ich vyzval, aby zaujali miesto v člne, že ich dovezie k americkému pobrežiu. Lenže Knighthead bol surový a podozrivý človek, ťažko mu bolo zveriť vlastný život. No keď dámy ostanú na lodi, čo ich čaká? Hoci bol Wilder skúseným námorníkom, sotva sa dalo čakať, že by sám mohol zachrániť loď, ktorá bola značne poškodená a do podpalubia sa už valila voda. Či ostanú, alebo či nasadnú na čln s Knightheadom, bolo rovnako zlé.

- Preboha, pán kapitán, - zvolala Mrs. Wyllysová, - poraďte, čo máme robiť!

Wilder, ktorý sa jednostaj prechádzal hore-dolu po palube, teraz zastal. Prebehol zrakom obzor a potom riekol:

- Čo máte robiť? Hm, ťažko radiť. Možno, že vzbúrenci sa dostanú za dvadsaťštyri hodín k americkému pobrežiu, ale iba pod jednou podmienkou: ak po celý ten čas vydrží pohoda. Chápete ma, pani: ak po celý ten čas bude more pokojné.

- A ak nebude?

- Ak začne duť vietor, či už z tej alebo onej strany, zahynú, lebo čln sa na vlnách prevráti.

- A keby sme ostali na lodi? Možno ju zachrániť?

- Sám ju nezachránim. Keby tu ostali všetci vzbúrenci, šlo by to. Je ich spolu s Knightheadom šesť. Dvanásť rúk už čosi dokáže, a to nepočítam ešte seba.

- Dobre, - rozhodla sa náhle Mrs. Wyllysová, - pokúsim sa dojať srdcia tých tvrdých a zanovitých ľudí, aby tu ostali.

- Škoda reči, drahá pani. Dohovorili sa o tom potajomky, bez môjho vedomia. Neustúpia od svojho. A keby sa aj niektorý z nich chcel ku mne pridať, už je neskoro. Ostatní by ho vyhlásili za zradcu a zabili by ho alebo hodili do mora.

- Tak ich požiadam, aby aj vás vzali na čln!

Po tých slovách sa obrátila a chcela vykročiť k podporučíkovi, ktorý sledoval prácu námorníkov, spúšťajúcich čln na more. No Wilder ju v poslednej chvíľke chytil za ruku a zastavil.

- Zbytočne by ste sa namáhali, milá pani, - riekol pokojne. - Všetko je zbytočné.

- Ale to nemôžete vopred tvrdiť, - nedala sa Mrs. Wyllysová. - Aj to sú predsa ľudia! Majú srdce v hrudi, či nie? My s Gertrúdou sa ich pokúsime obmäkčiť. Hádam len dajú dačo na slová žien!

- A predsa by ste sa zbytočne unúvali, aj keby dali na vaše slová. Nevstúpil by som do toho člna, aj keby ma neviem ako prosili. Mojou povinnosťou je ostať na lodi!

- To že je vašou povinnosťou? - žasla Mrs. Wyllysová.

- Áno, - riekol Wilder s hlbokým povzdychom. - Je to mojou povinnosťou a od toho závisí moje dobré meno a česť. Kapitán, veliaci lodi, nesmie z nej odísť, kým z nej ostane čo len jedno rahno alebo jeden trám.

- Preboha! - zdesila sa Mrs. Wyllysová. - Čože to pomôže lodi, keď na nej kapitán ostane?

- Zrejme nič, - odvetil Wilder s trpkým úsmevom. - A jednako musím tu zomrieť, aby ostatní mali príklad, ako treba plniť povinnosti.

Mrs. Wyllysová i miss Gertrúda s úžasom hľadeli na mladého muža, ktorý tak pokojne hovoril o vlastnom ortieli smrti. Najradšej by ostali s týmto šľachetným človekom, tak dobre a pokojne sa cítili pri ňom. Myšlienka na podporučíka Kniglitheada im naháňala priam hrôzu.

- Nastúpte do člna, dámy! - ozval sa v tej chvíli Knighthead. - Ihneď nastúpte, lebo odplávame.

- Čo máme robiť? - vzdychla si Mrs. Wyllysová. - Poraďte nám, pán kapitán, ako by ste vlastnej matke poradili.

- Keby som mal pri sebe také šľachetné a milé bytosti, ako ste vy dve, - odvetil Wilder hlboko vzrušený, - urobil by som všetko, aby som ich zachránil, a bol by som šťastný, že sa pre ne môžem namáhať.

- A vari je nejaká nádej, že by sme sa zachránili, keby sme ostali pri vás?

- Je, - odvetil Wilder, - a myslím, že je to väčšia nádej, než akú by vám mohli poskytnúť vzbúrenci. A ak nie je väčšia, tak sa jej aspoň vyrovná.

- Vyrovná? - prekvapila sa Mrs. Wyllysová.

- Áno, - odvetil pokojne a rozhodne Wilder. - Pozrite na mňa a povedzte, či sa v mojich očiach zračí faloš a či úprimnosť! Uisťujem vás, že čoskoro príde opäť búrka. A je tiež veľmi pravdepodobné, že nás môže stretnúť nejaká loď, zatiaľ čo vzbúrenci v člne, ktorý popláva k pobrežiu, takúto nádej mať nemôžu. Tadiaľto vedú morské cesty, ale pri pobreží nie, veď v tejto zemepisnej šírke nie je pri pobreží nijaký prístav.

- Ostaneme tu s kapitánom, - zvolala miss Gertrúda rozhodným hlasom a krv jej zrumenila bledé líčka. - Áno, ostaneme tu, - opakovala ešte raz. - Nerada by som plávala v spoločnosti tých drsných námorníkov a najmä Knighthead je odporný.

- Nastúpte! - zahrmel podporučíkov hlas. - Nastúpte, lebo odchádzame!

Ale dámy sa nepohli.

Vtom vesla začreli do vody, voda vyšpľachla a zažblnkotala, čln vyplával na šíre more.

Na lodi nastalo ticho. Kapitán a obe dámy hľadeli nemo na vzďaľujúce sa plavidlo a všetci cítili, ako sa im hruď zviera žiaľom. Čln sa čoraz viac zmenšoval, bol už len ako malá bodka a napokon aj tá zmizla v belasej šírave mora.

- Odišli, - povzdychol si Wilder.

- Odišli... - opakovala Mrs. Wyllysová a pozrela na bledú tvár svojej zverenky. - Odišli a zanechali nás tu... bez pomoci. Ale pán kapitán povedal, že máme možnosť sa zachrániť...

- Pán kapitán, - ozvala sa miss Gertrúda, - však stretneme nejakú loď a zachránime sa?

Wilder vyšiel na vyvýšenú dunetu na zadnej časti paluby a obzeral sa naokolo. O chvíľku stade zavolal:

- Áno, je celkom možné, že stretneme nejakú loď. V tejto zemepisnej šírke lode nie sú zriedkavé. Ale keby sme aj nestretli nijakú loď, môžeme sa zachrániť iným spôsobom. Naše položenie ešte nie je zúfalé. Nie! - opakoval a doložil ešte rozhodnejším hlasom: - Máme nádej, že sa zachránime.

- Chvalabohu! - zvolala Mrs. Wyllysová a z očí jej vytryskli slzy. Miss Gertrúda sa jej vrhla s plačom do náručia.

Harry Wilder s hlbokým dojatím hľadel na tento výjav.

O chvíľu sa miss Gertrúda obrátila k nemu, pozrela naňho radostným, žiarivým pohľadom a riekla:

- Všakže nás zachránite, pán kapitán? - a pri tých slovách podávala mu ruku. - Sľubujete nám to, pravda?

Wilder s radostným úsmevom mlčky prikývol.

- Vidíte, - riekla miss Gertrúda guvernantke, ktorej sa vždy so všetkým zdôverovala, lebo jej od detských rokov zastupovala matku, - vidíte, tento mladý muž mi sľúbil, že nás zachráni. Verte mu, ako mu verím ja. Vopred vedel o všetkých nehodách, ktoré nás postihli, veď inak by nás nebol odrádzal od plavby na tejto lodi!

- Že by bol o všetkom vopred vedel? - s úsmevom odvetila Mrs. Wyllysová. - Ach, nie, Gertrúda, ani jeden smrteľník nemohol vopred vedieť, čo postihne Royal Carolinu! Nie, nie! Výstrahy pána kapitána mali inú príčinu, ktorú nám doteraz neobjasnil. Nechcem sa ho vypytovať, - doložila, - aby nepovedal, že sme dotieravé a zvedavé. Veď až raz bude sám chcieť a uzná to za vhodné, iste nám to povie. No teraz by som radšej chcela vedieť, akým spôsobom nás chce zachrániť, to je predsa dôležitejšie.

- To vám môžem vysvetliť zaraz, - odvetil Wilder. - Len prosím, neprerušujte ma, kým neskončím! Pozrite, tu visí šalupa, pripevnená k lodnej stene tak pevne, že ani najväčšia búrka by ju nemohla odtiaľto odtrhnúť. Je to oveľa väčšie a mocnejšie plavidlo než chatrný čln, na ktorom odplávali vzbúrenci. Je taká ťažká, že ani dvadsať silných chlapov by ju nemohlo zdvihnúť a spustiť na more. Na jej spúšťanie sme tu mali zvláštny žeriav, pripevnený pri hlavnom sťažni. No búrka a víchrica nám sťažeň i so žeriavom strhli do mora. Vzbúrenci si len preto nevzali šalupu, lebo s ňou nevládali pohnúť. Nuž, mojím plánom je sekerou poodtínať kliny, ktoré pripevňujú šalupu k lodnej stene, a popretínať aj laná a šnúry, ktorými je priviazaná. Z oboch strán pod šalupu vbijem koly, takže bude stále vo vodorovnej polohe. Vnesieme do šalupy všetko, čo budeme na ceste potrebovať, a keď nadíde kritická chvíľa, v ktorej sa Royal Caroline potopí, naša šalupa samočinne vypláva na more a vydáme sa na cestu k pobrežiu. To je teda môj plán a mám veľkú nádej, že sa mi podarí.

Obe dámy napäto počúvali kapitána, ale v ich očiach sa nezažíhali plamienky radosti, ako on očakával.

- Toto je spôsob, ktorým sa máme zachrániť? - sklamane riekla Mrs. Wyllysová. - Milý pane, myslím, že sa veľmi mýlite a že ste sa prerátali. Veď pri potopení lode vznikne obrovský vír a ten nás stiahne na morské dno!

Wilder sa usmial.

- Nie, drahá pani. Ľahšie predmety vír pohltí, to je pravda, ale takú ťarchu, ako je naša šalupa, nevtiahne!

- A či sa naozaj nedá nič iné robiť, iba spustiť šalupu na more až potom, keď sa loď potopí?

- Veru nie, - odvetil pevne Wilder.

- Ale hádam spoločnými silami by sa nám to predsa len podarilo, - nedala sa guvernantka. - Ani my nie sme také slabé, ako sa zdá. A okrem toho v kajute spí ešte naša slúžka, černoška Cassandra. Tá je silná ako muž.

- Aj keby bola silná ako desať mužov, nepomohlo by to, - odvetil Wilder a zakrútil hlavou. - Máme však vážnejšie veci na práci, než radiť sa o tom, či sa nám to podarí, či nie. Čas letí, treba poodnášať do šalupy všetko, čo budete na ceste potrebovať.

Práve v tej chvíli vyšla na palubu aj Cassandra, akoby bola vycítila, že sa tu pred chvíľou o nej rozprávalo.

- Dobre, že prišla, - usmial sa Wilder. - Pomôže vám odnášať veci do šalupy. Musíme mať všetko prichystané, a keď vám poviem, začnete veci nakladať do šalupy.

Obe dámy i so slúžkou odišli do svojich kajút a zabalili si batožinu. Wilder odišiel do podpalubia, aby zistil stav vody. Nebolo jej tak mnoho, a keby bezohľadní námorníci boli počúvli svojho kapitána, mohli zachrániť loď a s ňou i seba samých. Bolo treba iba vypumpovať vodu a opraviť deravú lodnú stenu. To by sa bolo dalo ľahko urobiť. Kapitána znovu začalo hnevať, že námorníci boli takí nerozumní a že sa dali zviesť tomu oplanovi Knightheadovi. No hneď si uvedomil, že škoda myslieť a trápiť sa nad tým, čo sa nedá napraviť, a tak sa chytil do roboty. Presvedčil sa, že Royal Caroline sa nepotopí skôr ako pred polnocou. Chytil sekeru, prerúbal všetky drevené kliny a popretínal všetky laná a šnúry. Potom vztýčil dva malé sťažne, ležiace v šalupe, a pripevnil plachty. Vniesol do šalupy potraviny, pitnú vodu, kompas a iné námornícke prístroje. Veľa vecí, ktoré sem Cassandra poprinášala, odhodil, hoci sa černoška hnevala. To by bolo bývalo zbytočné zaťaženie. Keď už bolo všetko v poriadku, nastúpil i s troma ženami do šalupy.

Hodina plynula za hodinou, slnko začínalo zapadať... More šumelo svoju večnú pieseň. Prišiel večer zaodetý hviezdnym hávom. Vo vlnách sa zaiskril odraz mesiaca. Dookola sa vlnila šíra, nekonečná hladina zaliata zlatistým svitom.

- No tak vidíte, - smial sa Wilder a pokúšal sa žartovať, - hviezdičky nám budú na cestu svietiť ako lampáše a mesiačik ako horiaca zlatá fakľa.

- Čo myslíte, pán kapitán, kedy sa loď potopí? - spýtala sa Mrs. Wyllysová, ktorá v tejto chvíli nemala ani trochu pochopenia pre žarty a vôbec nevnímala ani čaro hviezdneho večera na šírom mori.

- Onedlho, - odvetil Wilder. - Ale dávajte pozor, dámy. Keď zvolám "teraz", hneď sa pevne chytíte lán, ktoré som tu náročky ponaťahoval. Šalupa sa vo víre veľmi rozhojdá, a keby ste sa nedržali, mohli by ste vypadnúť do mora.

Ešte chvíľu sa zhovárali o katastrofe, ktorá mala nastať. Spoločné obavy a spoločné položenie akoby bolo zrúcalo medzi nimi neviditeľné steny všetkých ľudských predsudkov a všetci sa teraz cítili ako pokrvní príbuzní, ako jedna rodina, ktorú nič nemôže rozdeliť. No čoskoro im zamreli slová na perách, nebezpečenstvo sa blížilo. Načúvali temnému sykotu, ktorý sa ozýval z podpalubia. To voda vnikala čoraz ďalej a ďalej, zatápala všetky miestnosti a priestory, drala sa čoraz vyššie a vyššie, a prelievala sa už na palubu.

- Pozor, dámy! - zvolal Wilder. - Loď už stráca rovnováhu. Buďte prichystané... Pozor!... Teraz!

Nastala hrozná chvíľa. Loď sa naplnila vodou, celú palubu zalialo. Dámy sa mocne chytili lán, držali sa až kŕčovite, ale ani jedna z nich neskríkla od ľaku. Zdalo sa, že v tej príšernej desnej sekunde onemeli.

Zakrátko sa ozval hukot, žblnkot, špľachot a pleskot. Loď sa potápala čoraz hlbšie. Vlny sa prevaľovali cez palubu čoraz prudšie. Loď už klesala na morské dno ako bezvládna ťažká veľryba, ktorej práve vyhasili život dobre mierenou harpúnou. Len čo Royal Caroline zmizla pod morským povrchom, šalupa sa rozhojdala a už sa aj pohrúžila do vĺn až po samé okraje. Zdalo sa, že je koniec, že sa potopí a všetci, čo sú na nej, zahynú. Ale zrazu v poslednej chvíľočke sa pružne vyhúpla zasa dohora a už sa aj ladne kĺzala na šíre more.

Z miesta, kde sa potopila Royal Caroline, ešte bolo počuť sykot a šum vody, akýsi žalostný nápev, akoby tisíce hárf pritlmene hralo smutnú pohrebnú pieseň. Potom naraz všetko utíchlo, zmĺklo a oči videli iba oblohu rozžiarenú hviezdami a okrúhlym mesiacom. A pod tým všetkým nesmiernu, ohromnú, bezhraničnú šíravu morskej hladiny.

KAPITOLA 14

- Sme zachránení! - zvolal Wilder. To boli jeho prvé slová, len čo zbadal, že šalupa sa dostala z okruhu víru, ktorý sa utvoril nad potopenou loďou. - Sme zachránení.

Dámy si zakryli oči dlaňami, nemali odvahu dívať sa do tváre hroznej smrti, ktorá im hrozila. Wilder to musel teda znovu a znovu opakovať, kým sa Mrs. Wyllysová a Gertrúda odvážili pozrieť okolo seba. Černoška otvorila oči posledná. Keď sa presvedčili, že sú zachránené, všetky tri si pokľakali a poďakovali sa najprv nebu. Potom vstali, pristúpili k Wilderovi a ďakovali i jemu za námahu, ktorú na ich záchranu vynaložil. Zôkol-vôkol bolo iba ohromné vodné priestranstvo. Okrem vody a oblohy nebolo nič vidno. Wilder sa zo všetkých síl snažil potešiť a povzniesť na duchu svoje tri priateľky.

- Naša malá plachetnica je celkom pekná lodička, - smial sa. - Nepotrebujeme nič, len dobrý vietor a o dvadsaťštyri hodín sme pri americkom pobreží.

- Tak rýchlo? - spýtala sa Gertrúda a oči jej zažiarili radosťou.

- Áno, ak sa nezmení vietor, - odvetil Wilder.

- No keď sme boli ešte na Royal Caroline, - ozvala sa s obavou Mrs. Wyllysová, - povedali ste, pán kapitán, že tomuto počasiu nemožno dôverovať a že čoskoro príde búrka a čln so vzbúrencami sa potopí.

- Áno, to som povedal, - prisvedčil Wilder, - a na tom trvám. Ľutujem, že nie sme s kalendárom aspoň o dva mesiace pozadu.

- To teda značí, - pokračovala Mrs. Wyllysová, - že naozaj čakáte ešte búrku?

- Čakám, - riekol Wilder. - Pravda, nie hneď búrku, ale najprv silný vietor, ktorý ju potom iste priženie. Ale naša šalupa je pevne stavaná a za istý čas môže čeliť vlnobitiu, aj keby prišla silnejšia búrka alebo víchrica. Nestrácajte, milé dámy, odvahu. Jednu noc a jeden deň vydržať - a vyhrali sme. Aha... už začína pofukovať silnejší vietor, ako som to predvídal... Poplávame rýchlejšie.

Po tých slovách rozprestrel na laná v šalupe plachtu takým spôsobom, že urobil akýsi šiator či stan. Potom poradil dámam, aby sa do toho útulku uchýlili a ľahli si spať. Sám zaujal miesto pri kormidle.

Dámy poslúchli. Po toľkých útrapách a duševnom napätí čoskoro ich pohyby šalupy ukolísali v sladký spánok. Jediná bytosť na plavidle bdela nad spiacimi a zároveň kormidlovala. Harry Wilder zhlboka vdychoval ostrý morský vzduch a zdalo sa mu, že krv v žilách mu horí ohňom odvahy. Len keby dorazili k pobrežiu skôr, než príde búrka!

Polnoc prešla bez akejkoľvek zmeny. Vietor bol studený, ale dul stále jedným smerom, a to smerom k pobrežiu. Loďka sa teda rýchlo blížila k súši. Nad ránom sa však na severnej strane začali zbíjať akési mračienka. Vzduch bol čoraz ostrejší. Mladý námorník bol skúsený vo svojom odbore a dobre vedel, že o chvíľu sa smer vetra zmení a poženie ich šalupu opačným smerom, to jest na šíre more. S obavou hľadel raz na nebo, raz na rozsiahlu morskú hladinu.

A naozaj, vietor sa náhle zmenil a začal duť smerom od pobrežia. Šalupa najprv zastala, skrútlo ju nabok, potom ju celkom obrátilo a už aj uháňala práve opačným smerom ako doteraz. Hnala sa od pevniny preč na šíry oceán. Vietor stále silnel a Wilder napokon bol nútený stiahnuť i poslednú plachtu. Jeho predpovede o počasí sa splnili. Oceán, ktorý sa zdal do tejto chvíle že bude oddychovať a driemať, naraz akoby sa bol prebudil. Rozvidnelo sa. Obe dámy i s černoškou vyšli spod šiatra a pristúpili k Wilderovi. Lenže aká zmena sa teraz ukázala ich očiam! Aký to rozdiel medzi včerajším a dnešným morom. Vietor už zavýjal ako rozbesnená šelma, more sa penilo a vlny sa hádzali o bok lode, akoby sa do nej chceli zahryznúť. Šalupa poskakovala na chrbtoch vĺn a letela napred čoraz rýchlejšie.

- Hrozí nám nebezpečenstvo? - spýtala sa tichučko Mrs. Wyllysová.

- Doteraz nie, - odvetil Wilder. - Šalupa sa drží skvele.

- Máme teda nádej, že okolo večera uzrieme americký breh? - spýtala sa miss Gertrúda.

- Americký breh? - opakoval s úsmevom Wilder. - Mýlite sa, slečna. Vietor nás prinútil zmeniť smer. Keby sme chceli pristáť pri americkom brehu, museli by sme preplávať celý oceán.

- Ach, čože je to tamhľa!? - prerušila ich náhle Cassandra, ktorej čierne oči sa už dlhšie upierali jedným smerom.

Wilder pozrel v tú stranu a po dlhom pozorovaní sa mu podarilo predmet rozoznať. Bol to čln! Lenže plával hore dnom, prevrátene.

Vtom černoška zrazu hrozne skríkla a zakryla si tvár oboma dlaňami.

Belošky od strachu zbledli. Aj Wilder sa zachvel. V mori plávala mŕtvola, napoly ponorená pod hladinu. Bolo vidieť aj jej zohyzdenú, opuchnutú tvár. Akiste vyplávala z morského dna. Najhroznejšie bolo, že tú tvár všetci poznali! A po smrti bola ešte hroznejšia než za života. Bola to tvár - podporučíka Knightheada!

- Taký istý osud by bol stihol i nás, - zašeptala Mrs. Wyllysová a zalomila rukami. - Aké šťastie, že sme so vzbúrencami neodplávali v člne! Čo myslíte, - obrátila sa ku kapitánovi, - tá tmavá škvrna tam v mori to je iste ich čln, nie?

- Pravdaže, - prisvedčil Wilder. - O tom niet pochybností. Bolo to chatrné plavidlo, a preto nie div, že ho stihlo toto nešťastie. Istotne ho zachytila búrka a za vlnobitia sa potopil.

- A čo myslíte, pán kapitán, zahynuli všetci, čo boli v člne?

- Všetci, - rozhodne odpovedal mladý námorník. - Trest za neposlušnosť a vzburu ich stihol skôr, než sa nazdali.

- To značí, že my sme jediní, čo sa zachránili z Royal Caroliny, - poznamenala Mrs. Wyllysová.

- Ten prevrátený čln je nám iba smutnou spomienkou na Royal Carolinu, - povzdychol si Wilder.

- A predsa nie je možné, aby ľudská bytosť mohla toto nešťastie lode predvídať! A vy, pán kapitán, ste nás pred tým nešťastím vystríhali. Neviem si to vysvetliť. Vari naozaj by sa našiel na svete človek, ktorý by mal také schopnosti, že by vedel presne, čo sa bude diať v budúcnosti?

- Na to je jednoduchá odpoveď, - usmial sa Wilder. - Taký človek nejestvuje.

- Teda vy ste nás vystríhali pred nejakým iným nešťastím, a nie pred tým, ktoré Royal Carolinu postihlo.

- Pravdaže, pred iným, - prikývol Wilder.

- A to nebezpečenstvo nám hrozí i teraz? - vyzvedala sa ďalej Mrs. Wyllysová, ktorá akosi pozabudla na svoje rozhodnutie, že sa na tieto veci nebude vypytovať. - Alebo azda už pominulo?

- Myslím, že už pominulo, - riekol Wilder. - Ale ručiť za to nemôžem.

- Ach, čo je to tam? Čo to vidím? - skríkla zrazu miss Gertrúda a jej hlas zazvonil radosťou. - To je loď, iste je to loď. Plachty, roztiahnuté plachty, to nemôže byť čajka, tá nemá také široké krídla.

- Kde? Kde? - zvolali razom Mrs. Wyllysová i mladý námorník.

Miss Gertrúda ukázala prstom smer, kde videla mihnúť sa plachty. Lenže v tejto chvíli tam nebolo už nič, plachty, alebo čo to bolo, zmizli, akoby to bol býval iba prelud.

- Ako som sa len mohla tak zmýliť, - zavzdychala miss Gertrúda. - Iste to bol len očný klam.

A na riasach sa jej zablyšťala slza, žiarivá ako perla.

- Možno, že to nebol očný klam, - prehovoril Wilder. - Keď v diaľke pláva loď, obyčajne to býva tak, že plachty sa nám ukážu a hneď zasa zmiznú, podľa toho, či loď pláva na hrebeni vlny, alebo sa po nej skĺzne. Trpezlivo vyčkajme... Ach, nemýlili ste sa! Je to loď! Dobre ju vidím!

Naozaj to bola loď. Povievali nad ňou iba dve roztiahnuté plachty, ale o chvíľku námorníci obe plachty zvinuli. Čoskoro stroskotanci uzreli trup lode. Teda nemýlili sa, k ich šalupe pláva loď! Boli si istí, že sú zachránení. Ženy padli na kolená, aby sa poďakovali nebu, a potom sa začali od radosti objímať. Mladý námorník hľadel na blížiacu sa loď a zrazu si zašeptal: "Je to on! Všetka moja námaha bola daromná! Ako hrdo pláva tá loď! Všetko je na nej zachované: sťažne i plachty. A našu Royal Carolinu pohltilo more! Zvláštne šťastie musí sprevádzať túto loď, čosi podobného som v živote nevidel. Ach, aký osud teraz čaká na úbohé ženy! Iste z nich urobí otrokyne! Niet ozaj vyhnutia, musia sa mu dostať do rúk? A ony, neborky, sa ešte tešia z toho, že uvideli loď... Nešťastnice..."

- Mr. Wilder! Môj drahý, mladý priateľ! - zvolala Mrs. Wyllysová. - Všakže sme už teraz zachránení? Ach, akože sa vám len odvďačíme?

- Milá pani, - odvetil Wilder s povzdychom. - Boh mi je svedkom, že rád by som urobil všetko možné, len aby som vás zachránil, ale...

- Znovu akési "ale", - zasmiala sa Mrs. Wyllysová. - Čo tým chcete povedať?

- Zdá sa mi, - ozvala sa miss Gertrúda, - akoby sa mladý pán kapitán netešil, že sa zachránime z nebezpečenstva.

- Miss Graysonová, - odvetil mladý námorník, - zabudli ste na jedno: a čo ak je to vojenská loď?

- Ach, možno je to kráľovský krížnik, - ozvala sa Mrs. Wyllysová. - V tom prípade by sme sa mohli len tešiť, iste by nás ochotne vzali na palubu. Pán Wilder, vyveste na šalupu kus nejakej látky ako zástavu. Môže sa stať, že nás loď nezbadá, rozvinie plachty a ujde.

Ale čo keď je to francúzska loď! - namietol Wilder. - Iste viete, milé dámy, že nepriateľské lode často plávajú v týchto miestach?

- Keď sú to aj nepriatelia, čo na tom? Aj to sú ľudia, - odvetila Mrs. Wyllysová trochu netrpezlivo. - Sme stroskotanci, teda aj nepriatelia nás prijmú radi na loď a budú s nami zaobchádzať ako s ľuďmi, ktorí potrebujú pomoc.

Wilder neodpovedal, iba sklopil oči. V duši bojoval sám so sebou. Poslúchnuť radu Mrs. Wyllysovej a vyvesiť na šalupu zástavu, či nie? Ale vtom už Cassandra chytila dlhú žrď s hákom na konci, ktorou sa rozvinovali a sťahovali plachty. Uviazala na hák svoju zásterku, vztýčila žrď a začala dávať lodi znamenie. O chvíľku sa ukázal vedľa lode malý mráčik a potom bolo počuť delový výstrel.

- Už nás zbadali, - zvolala naradovaná miss Gertrúda. - Delovým výstrelom nám to oznamujú.

- Tak je, - prikývol Wilder a čelo sa mu zachmúrilo. - Museli nás zbadať. Kapitán tej lode má výborný ďalekohľad a nie nadarmo križoval v týchto končinách. Chcel sa presvedčiť, aký osud postihol našu loď.

Hneď po výstrele loď zamierila priamo k šalupe. Aj Wilder obrátil šalupu smerom k lodi a plával k nej. Videl, že márne by sa namáhal pred ňou ujsť.

O chvíľu šalupa prirazila k lodi, z ktorej hneď spustili povrazový rebrík. Na palube stál človek pomenšej postavy a dával rozkazy. Onedlho zišli po povrazovom rebríku dvaja námorníci, aby pomohli Mrs. Wyllysovej a miss Gertrúde hore na palubu. Za nimi sa potom uberal Wilder s Cassandrou. Len čo sa ocitli na lodi, námorníci šalupu odtisli a nechali ju napospas vlnám. Potom na lodi rozvinuli všetky plachty. Ako svižká ľahkokrídla čajka rozletela sa loď po šírom oceáne a zamierila na juh.

KAPITOLA 15

Uplynul týždeň od udalostí opísaných v predchádzajúcej kapitole. Nádherná loď Delfín, ktorá nedávno stála v newportskom prístave, preplávala za ten čas vyše tisíc morských míľ a teraz sa ocitla ďaleko na juhu, v Atlantickom oceáne pri nízkych ostrovoch, ktorých je tam veľký počet.

Istého krásneho rána, keď obloha žiarila čistým blankytom a sľubovala nádherné počasie, námorníci vyšli na palubu, či už po nejakej práci alebo jednoducho len preto, aby sa nadýchali čerstvého povetria a pohovorili si s druhmi. Doteraz bolo celý týždeň väčšinou zamračené alebo hmlisto, a tak keď konečne svitol pekný deň, bolo treba využiť príležitosť. Námorníci sa živo zhovárali a ani najmenej sa nestarali o plavbu. Na zadnej zvýšenej časti paluby, na dunete, prechádzali sa mladí dôstojníci v uniformách, no ťažko by bolo podľa týchto uniforiem zisťovať národnosť, ku ktorej loď patrila. Všetci dôstojníci mali pri boku pošvu s dýkou a spoza opaska im vytŕčali rukoväte pištolí. Podľa ich hlasitého rozhovoru a veselého smiechu sa dalo usudzovať, že všetci majú dobrú náladu a že sú bezstarostní. V prostrednej časti paluby stála stráž oblečená do vojenskej rovnošaty. Podľa toho sa dalo usudzovať, že na lodi je aj vojsko. Veliteľa tohto vojenského oddielu na lodi nebolo treba dlho hľadať. Stál opretý o lodné zábradlie. Podľa zlatých epoliet a odznakov bolo možno zistiť, že je to generál. Tak ho titulovali všetci námorníci i vojaci na lodi.

Trochu obďaleč stál kapitán Delfína Červený pirát. Bystrým zrakom si prezeral loď alebo hľadel na obzor, či sa neukazuje nejaké mračno, veštiace búrku. Potom zasa blúdil zrakom po mori a skúmal, či neuvidí nejakú loď. Jeho plavé vlasy zakrývala kapitánska čiapka ozdobená zlatou stuhou. Mal na sebe belasý, zlatom lemovaný plášť. Spoza opaska mu vytŕčali dve pištole a rukoväť dýky. Pri boku mu visela turecká šabľa, na ktorej by odborník hneď na prvý pohľad rozoznal najlepšiu oceľ.

V jednej z kajút, ktoré stáli na dunete, boli i tri ženy, zachránené z Royal Caroliny. A napodiv - boli veselé, natešené, usmiate. Pravdepodobne nevedeli nič o tom, na akej lodi sa vlastne ocitli. Oči sa im rozžiarili, keď uzreli v šírej morskej diaľave akýsi ostrov. Mrs. Wyllysová sa obrátila k Wilderovi, ktorý pred chvíľou vstúpil do kajuty.

- Mladý môj priateľ, - povedala mu milo a srdečne, - práve pred štvrťhodinkou som vravela Gertrúde, že za tým ostrovom, ktorý tam v diaľke vidíme, leží jej domovina a že pri priaznivom vetre sa dostaneme do Charlestonu už za niekoľko dní. Neborká Gertrúda. Hrôzy, ktoré prežila od stroskotania Royal Caroliny, tak na ňu zaúčinkovali, že sa stala malomyseľnou. Nechce veriť tomu, čo jej hovorím. Povedzte, pán Wilder, či nemám pravdu, že sa čoskoro dostaneme do Charlestonu.

- Teraz sme trocha južne od Charlestonu, - odvetil Wilder. - Ale to neznamená, že by sme sa ta za niekoľko dní nemohli dostať. To závisí len od vetra a od dobrej vôle kapitána Heideggera.

- Počuješ, ty neveriaci Tomáš, - riekla Mrs. Wyllysová miss Gertrúde so smiechom. - Ale ešte čosi, - doložila a opäť sa obrátila k Wilderovi. - Istá otázka mi leží na srdci ako balvan a už pred pár dňami som vám ju chcela položiť. Ste druhým dôstojníkom na tejto lodi, či nie?

- Som, - prisvedčil Wilder.

- Vysvetlite mi láskavo, ako je to možné. Dostali ste sa na túto loď ako stroskotanec a naraz len ste druhým dôstojníkom hneď po kapitánovi.

- Jeden dôstojník na tejto lodi náhle umrel, - odvetil Wilder. - Tým sa jeho miesto uprázdnilo. Pretože sa kapitán Heidegger z mojich dokladov presvedčil, že mám potrebné vzdelanie i skúsenosti, dosadil ma na to miesto.

- Vy ste teda už slúžili na kráľovskej lodi? - vypytovala sa ďalej Mrs. Wyllysová.

- Áno, - odvetil Wilder.

- Ak je tak, - pokračovala Mrs. Wyllysová, - iste dobre poznáte zvyky na kráľovských lodiach. Dôstojníci predsa nenosia zbrane, keď lodi nehrozí nijaké nebezpečenstvo.

- Kapitán vydal rozkaz, aby každý dôstojník mal pri sebe zbrane, - odpovedal Wilder.

- Kapitán je zaiste skúseným námorníkom, - riekla po chvíľke mlčania Mrs. Wyllysová. - A vie sa veľmi pekne a zdvorilo správať, ozaj, neobyčajný človek. Ale najdivnejšie je, že sa mi zdá, akoby som ho už bola kdesi videla. Poznáte ho už dávno?

- Nie tak dávno, - odpovedal Wilder.

- Heidegger, Heidegger, - opakovala Mrs. Wyllysová a zamyslela sa. - Podľa priezviska by sa človek mohol domýšľať, že je to Nemec. Neviem sa rozpamätať na to meno. A predsa málo bolo dôstojníkov v službách jeho kráľovskej výsosti, ktorých by som nebola poznala. A jeho rodina už dávno žije v Anglicku?

- Nemôžem vám na to odpovedať, lebo o tom nič neviem. Ale radšej prestaňme, lebo, pozrite, práve prichádza.

Kapitán sa naozaj blížil ku kajute dám. Wilder sa zo zdvorilosti hneď vzdialil.

Kapitán vošiel do kajuty ľahkým pružným krokom, zaželal dámam dobré ráno a bolo vidieť, že si veľmi potrpí na zdvorilé správanie. No pritom sa z jeho tváre dalo vyčítať, že sa na svojej lodi cíti pánom.

- Na obzore vidíme ostrov, - riekol s úsmevom. - Iste sa srdcia mojich vážených cestovateliek naplnili radosťou, keď prvý raz uvideli obrysy ostrova. No srdcia nás námorníkov sa pri tom pohľade naplnili smútkom a clivotou. Nemáme radi pevninu, iba more.

- A to prečo? - zvedavo zvolala miss Gertrúda. - Veď na pevnine je toľko príjemností, toľko zábav a radostí. Tu na mori vládne len jednotvárnosť.

- Myslíte si, že my tu na lodi nemáme nijaké zábavy, - zasmial sa kapitán. - Ja tvrdím, že ich tu máme rozhodne toľko ako vy na súši, aj keď sú trochu inakšie. Ba dokonca aj plesy tu mávame.

- Plesy bez dám? - začudovala sa miss Gertrúda.

- Dámy nám chýbajú do tanca, to je pravda, - neprestával sa smiať kapitán. - Ale zato naši námorníci si zatancujú aj bez dám. Ba dokonca aj za búrky si zadrepčia tak, že sa celé podpalubie otriasa. A čo poviete na to, slečna, keď vám ešte prezradím, že tu na lodi mávame dokonca aj divadelné predstavenia?

- Azda komédie v divadelných kostýmoch? - zvolala miss Gertrúda a zo srdca sa rozosmiala. - Ale, pán kapitán, iste žartujete!

- Nie, môžete sa o tom samy presvedčiť. Keďže teraz vládne na mori tíš a nemáme roboty, môžem svojim ľuďom povoliť trocha zábavy! Poručík Wilder! - zvolal na dôstojníka cez poodchýlené dvere kajuty. - Poďteže sem na chvíľku!

Wilder, ktorý stál obďaleč opretý o palubné zábradlie, ochotne pribehol.

- Prosím, pán kapitán! Želáte si?

- Zavolajte mi zbrojmajstra!

O chvíľku zbrojmajster prišiel. Bol to vysoký, širokoplecí muž s veľkou jazvou na tvári, ten istý, čo sa vtedy tak škriepil v krčme "U spustenej kotvy". Menoval sa Jack Nightingale. Vypočul rozkaz, aby sa postaral o malú zábavu, a hneď nato odbehol do prostriedku paluby. Tam zahvízdal na striebornej píšťalke a zvolal:

- Všetci sem ku mne privítať Neptúna, ktorý čoskoro príde medzi nás!

Zbrojmajstrov hlas bol taký mocný ako hlas orkánu. Hneď sa pozbiehali zo všetkých strán námorníci a vojaci a zastali okolo neho. Všetci vedeli, o čo ide, a už vopred sa tešili na zábavu. Lenže aj vojaci, aj námorníci stáli v osobitnom húfiku. Medzi oboma skupinami vládla na lodi nezhoda. Neraz to vyústilo v škriepky, hádky, ba až bitky.

Po chvíli sa časť námorníkov odobrala do podpalubia.

Miss Gertrúda, Mrs. Wyllysová a kapitán Heidegger vyšli z kajuty na dunetu.

- Teraz robia prípravy na komédiu, - riekol kapitán. - Ale neprejde ani desať minút a už to začnú. Poručík Wilder, preberiete zatiaľ moju úlohu, budete mojím zástupcom. Ste mladší, lepšie vám to pristane než mne.

Po tých slovách sa kapitán ľahkým úklonom rozlúčil s dámami a odišiel do svojej kajuty.

Náhle sa z podpalubného vchodu ozval pridusený, chrapľavý hlas, akoby vychádzal priam z morského dna:

- Hej, pustite ma na Delfín!

- Ktože to chce prísť na našu loď? - spýtal sa Wilder.

- Starý Neptún, boh mora! - znela odpoveď.

- A prečo vlastne chce Neptún prísť na loď?

- Dozvedel som sa, - huhňal ďalej hlas z podpalubia, - že sa do mojej vodnej ríše dostalo niekoľko suchozemcov. Preto prosím o dovolenie vyjsť na palubu a prezrieť si ich, aby som zistil, čo sú to za ľudia!

- Neptún môže prísť! Čakáme ho!

Z podpalubia sa vyterigala zbrojmajstrova postava, ale ťažko by ho bol niekto v tom prestrojení spoznal. Na hlave mal veniec z morskej trávy. Brada, siahajúca až po pás, bola tiež z morských travín. A na pleciach mal veľký zelený plášť z toho istého materiálu. Morská tráva tu v hojnosti plávala po hladine, stačilo len ruku natiahnuť. Boli jej tu celé masy.

Neptún vážne kráčal po palube a s ním asi päťdesiat námorníkov, zamaskovaných a ovešaných morskou trávou.

Keď Neptún prišiel k miestu, kde stáli dôstojníci, uklonil sa im, ale naschvál veľmi nemotorne.

- Ako vidím... hm... ako vidím... - vravel Neptún Wilderovi ako zástupcovi kapitána, - máte to tu na lodi všetko v poriadku. Povedzte mi, koľko dní uplynulo, čo ste odrazili od brehu?

- Bude to zo desať dní, čo sme vyšli z prístavu, - riekol Wilder.

- Och... ich... - zarehúňal sa Neptún. - Za ten krátky čas ste nemohli naučiť nováčikov chodiť po palube. Tu na mori je každý iba taký starý, koľko dní pláva. To značí, že vaši nováčikovia sú ešte iba dojčencami. Musíme ich troška popestovať, okúpkať, slovom opatrovať, ako to treba robiť s malými deťmi.

Prestrojení námorníci netrpezlivo čakali rozkazy svojho veliteľa Neptúna. Medzi vojakmi bolo niekoľko nováčikov, na tých si námorníci už ostrili zuby.

Začali sa prípravy. Prestrojení námorníci, pomocníci boha Neptúna, priniesli obrovský prázdny sud a naplnili ho vodou. Potom priniesli tvrdé prikrývky presiaknuté dechtom a položili ich nabok. Keď nováčikov okúpu v sude, zavinú každého do takejto prikrývky ako malé decko do plienky. Napokon priniesli obrovský kotlisko, podpálili pod ním oheň a jeden z námorníkov sa chystal variť v ňom kašu pre novorodeniatka.

Keď už bolo všetko pripravené, Neptún sa začal obzerať po vojakoch, aby zistil, ktorí z nich sú na mori nováčikmi. V Newporte totiž pribrali na loď niekoľkých nováčikov.

- Tam pri tom dôstojníkovi je zopár ucháňov, ktorí ešte neprivoňali k morskej vode! - vyriekol napokon Neptún hromovým hlasom. - Nože s nimi sem pred môj trón, nech si ich dobre poobzerám. Pekne ich okúpeme a zavinieme do plienok! Sem s nimi! Najprv tamtoho, čo tak na mňa oči vypliešťa! Hej, toho malého s veľkou hlavou!

Na Neptúnov pokyn hneď priskočilo niekoľko pomocníkov k vojakovi nižšej postavy, na ktorého ukázal prstom. Ale vojaci zasa chceli svojho druha brániť a tak sa začal predstieraný boj.

- Nože na pomoc mojim bojovníkom! - skríkol Neptún. - Mojim rozkazom sa nikto nesmie protiviť!

- Stojte! - zahučal hlas generála. - Zakazujem také žarty, ktorými sa znevažuje vojenská česť! Ak sa čo len dotknete niektorého z mojich vojakov, vydám rozkaz, aby zaútočili na vás nožmi a dýkami! Preč, morskí potkani, ak chcete mať hlavy na krku!

- Čo? - zareval urazený Neptún. - Rebélia sa tu chystá proti mne? Napred, chlapci moji, napred, rozdrvíme tých vojačikov na kašu! Ryby budú mať potravu!

A po tých slovách skočil ako lev medzi vojakov, no jeden z nich ho tak ovalil päsťou po tvári, že mu z nosa zaraz vystrekla krv. Ale Neptúna tým nezmiatol. Hrozný morský boh si trošku vydýchol a už začal rozdávať údery päsťou napravo, naľavo, len tak hvízdalo. A jeho pomocníci nelenili. Nasledovali veľmi horlivo jeho príklad. Rozpútala sa ostrá bitka. Vojakov bolo viacej než námorníkov. Lenže o chvíľu sa zablýskali v rukách vojakov i námorníkov - dýky a nože.

Kapitán Heidegger, ktorý medzičasom bol vyšiel zo svojej kajuty, stál chrbtom k zápasiacim. Nevšímal si hurhaj a krik, lebo si myslel, že ide len o obyčajnú komédiu, ktorú už neraz videl a ktorá ho ani najmenej nezaujímala. Opieral sa o palubné zábradlie a skúmal obzor.

Poručík Wilder nebol zbabelcom. Rozhodol sa, že musí upokojiť mužov, ktorých už pomaly schytávala ozajstná zúrivosť a bojachtivosť.

- Každý na svoje miesto - zavolal Wilder a vrútil sa medzi zápasiacich. - Na miesta! Dosť, prestaňte, ak vám je život milý! Pán generál, ihneď rozkážte vojakom ustúpiť!

Generál poslúchol a vydal príslušné rozkazy.

Boj na chvíľu prestal, ale na oboch stranách bolo vidieť zamračené tváre a oči blčiace pomstychtivosťou a hnevom. Najmä námorníci zatínali päste a vyhrážali sa, hoci vlastne šarvátku začali oni. Wilder zašiel v horlivosti trochu priďaleko. Chcel ukázať námorníkom, že je ich pánom, a zdrapol za krk jedného z najväčších krikľúňov. No v tej istej chvíli mu vari dvadsať párov rúk námorníka vytrhlo. Na Wildera sa len tak sypali hromženia a nadávky.

- Dívajme sa na toho lotra! - nadával jeden z námorníkov. - Taký odkundes sa opováži zaútočiť na statočného námorníka! Počína si, akoby bol prinajmenej komodorom! A vlastne ako sa dostal na našu loď? Rozumie sa vôbec do námorníckeho remesla?

- Tak, tak... Pravdu vravíš! - prisvedčoval mu iný námorník. - Ba, kde je tá kupecká loď, ktorú nám mal vydať?

- Oklamal nás!

- Náročky ju potopil!

- Zradca!

- Podliak!

Situácia bola čoraz nebezpečnejšia. Kruh námorníkov okolo Wildera hustol a zužoval sa.

- Do vody s ním! - zvolalo niekoľko hlasov a zopár rúk sa už aj natiahlo, aby poručíka chytili a hodili cez palubu.

- Poď, Scipio! - zvolal zrazu Richard Fid. Schytil kus lana, povaľujúceho sa pri palubnom zábradlí, stočil ho do kolesa a prvého námorníka, ktorý bol najbližšie, tak ovalil po chrbte, že sa hneď roztiahol na palube. Zatiaľ hrdinský Scipio schytil samého Neptúna, prehodil si ho cez plece, odbehol s ním k lodnému zábradliu, akoby ho chcel hodiť do mora ale potom ho zhodil iba na palubu a pritisol pevne kolenom.

- Fid a Scipio, nazad! - zvolal Wilder. - Nemiešajte sa do toho! Ja si s tými lotrami už poradím.

- Do mora tých troch, do mora! - zaryčal Neptún, ktorý sa za ten čas akosi zviechal z paluby. No sám nevládal stáť na nohách a tackal sa pritom, akoby mal motolicu. Scipio ho bol poriadne pritlačil k palube.

- Do mora s ním! - zahučala celá banda námorníkov a už sa aj všetci rútili na Wildera.

Ten stál nepohnute, s blýskajúcimi sa očami a zaťatými päsťami.

Odvážia sa zaútočiť naňho? Čo si pomôže proti takej presile? Ani keby tu mal dvadsať Scipiónov a Fidov, nemohol by sa zachrániť.

Bola to chvíľa hrozného napätia.

Vtom pribehla Mrs. Wyllysová ku kapitánovi Heideggerovi a chytila ho za rameno.

- Pán kapitán, pán kapitán! - zvolala. - Vari dopustíte, aby sa vo vašej prítomnosti ľudia zabíjali? Vášho poručíka obkolesili rozzúrení námorníci a chcú ho hodiť do mora! Hrozí mu veľké nebezpečenstvo! A vy tu tak pokojne pozeráte do diaľky, a ani nepomyslíte na to, že by mu bolo treba pomôcť.

Kapitán sa mykol, ako keď niekoho náhle prebudia z tuhého spánku. Preľakol sa. Pozrel na palubu, a keď videl, čo sa tam deje, krv mu udrela od rozčúlenia do tváre. Rýchlosťou blesku pribehol na miesto, kde rozzúrení námorníci obkľučovali Wildera. Predral sa medzi nich. Len čo ho námorníci spoznali, rozpŕchli sa ako kŕdeľ vrabcov, keď medzi ne niekto streh. Hoci len pred chvíľočkou hučal tu rev ako ohlušujúci uragán, naraz zavládlo hrobové ticho.

- To má byť vzbura, či čo? - zaznel hromový kapitánov hlas. - Tu, na mojej lodi? Vari sa vám odnechcelo žiť, chlapci? Či je medzi vami niekto, čo túži po tom, aby som na ňom ukázal, ako trestám vzburu? Nech len zdvihne ruku! Nech otvorí ústa a pozrie mi do očí. Nech čo len pípne, že nechce poslúchať moje rozkazy!

Zmĺkol a jeho zrak začal blúdiť po námorníkoch, ktorým od strachu prebiehali po tele zimomriavky.

- Ako vidím, spamätali ste sa, - pokračoval kapitán. - Trochu neskoro síce, ale predsa. Poručík Wilder, dajte signál na cvičenie! Musím sa presvedčiť, či mám poriadnych a poslušných námorníkov, alebo či len zberbu, ktorú treba potrestať.

Ihneď sa ozvala trúbka. To bol znak, že každý námorník má zaraz zaujať svoje miesto. Bez najmenšieho váhania všetci sa strmhlav rútili splniť rozkaz.

Začalo sa cvičenie, ale ťažké, únavné a dlhé. Každý námorník musel svoju prácu konať čo najpresnejšie, nik sa nesmel zmýliť ani len trochu, lebo by bol zle pochodil.

- Musíme tým oplanom ukázať, že sa ich nebojíme, - povedal kapitán poručíkovi Wilderovi. - To je na nich najlepší prostriedok.

Po dlhom, úmornom cvičení kapitán rozkázal, aby mu rozpovedali celý priebeh šarvátky, a hneď potom si dal zavolať zbrojmajstra Nightingala.

- Či vieš, že si si zaslúžil veľký trest? - spýtal sa ho kapitán ostro. - Alebo chceš azda popierať, že ty si vyvolal dnešnú nepríjemnosť?

- Viem, že ja som na vine, - odvetil ticho zbrojmajster. - Ale pán kapitán, keď tá kupecká loď z Newportu, ktorú nám mal vydať, sa nám nedostala do rúk, myslel som si...

- Nemáš si nič myslieť! - okríkol ho kapitán. - Či onej noci zúrila vari malá búrka? Myslíš, že sa nepotopilo viacej lodí, iba Royal Caroline? A komu môžete ďakovať, že sa nepotopila aj táto loď? Iba mne! Pamätaj si, človeče, že o takých veciach rozhodujem ja! Počul si ma, žc by som bol preto robil poručíkovi Wilderovi nejaké výčitky? Veď to nie je jeho vina, že sa loď potopila. Ak mu to ešte raz budeš vyčítať, beda ti, to si zapamätaj! Tentoraz ti to výnimočne odpúšťam, lebo poručík Wilder ma pred chvíľou prosil, aby som ťa netrestal. A vieš dobre, aký trest by ťa bol stihol! Na mojej lodi trestám také činy, akého si sa aj ty dopustil, smrťou! Teda len poručíkovi Wilderovi môžeš ďakovať za to, že ti ešte hlava sedí pevne na krku. A teraz choď!

Nightingale zahanbený a rozpačitý odišiel. Kapitán sa obrátil k Wilderovi a veselo povedal:

- No, ste spokojný? Alebo som ho azda mal potrestať?

- Nie, nie, - rýchlo odvetil Wilder. - Táto príučka mu rozhodne postačí. Ale povedzte, pán kapitán, často sa prihodia na Delfíne podobné výjavy?

- Či často? - zamyslel sa kapitán. - Dlhý čas tu bol pokoj. Ale nedávno sme zakotvili v prístave istého mesta a odišiel som z lode. Keď som sa vrátil, našiel som niekoľko oplanov v mojej kajute, ako sa napájali mojím vínom. Dôstojníci ležali poviazaní na palube.

- Ach, - zdesil sa Wilder. - A podarilo sa vám skrotiť tú chásku?

- Bol som sám proti nim, - odvetil kapitán a ani jediná črta sa mu na tvári nepohla pri tej spomienke. - Ale dosť o tom... Od tých čias ma moji námorníci poznajú dokonale.

- Museli ste ich vtedy prísne potrestať, - poznamenal Wilder.

- Podľa spravodlivosti, - chladne odvetil kapitán. - Ale hovorím, dosť o tom. Teraz dajte signál, aby sa námorníci rozišli.

Wilder poslúchol a o niekoľko minút vládol na lodi opäť pokoj a ticho.

KAPITOLA 16

Cez deň bol naozaj krásny čas, aký sa ukazoval už zrána. Driemajúci oceán vyzeral ako nesmierne ligotajúce sa zrkadlo.

Na palube šlo všetko v riadnych koľajach. Námorníci sa snažili konať svoju prácu čo najdokonalejšie, vystríhali sa i najmenších chýb, lebo nechceli, aby sa na nich vylial kapitánov hnev, ktorý na dne jeho duše tlel ešte od rannej udalosti. Po celý ten deň bolo kapitána málo vídať na palube. Sedel vo svojej kajute a iba večer vyšiel na palubu a prechádzal sa po nej rýchlymi krokmi.

- Poručík Wilder! - oslovil svojho dôstojníka, ktorý mal mať práve nočnú stráž. - Nože sem ku mne, tu je sviežejšie povetrie než tam dole.

Wilder vybehol hore schodíkmi ku kapitánovi na dunetu. Chvíľu sa tu obaja mlčky prechádzali.

- Dnes ráno to bola veľmi nepríjemná udalosť, - začal kapitán, ale takým tichým hlasom, že okrem Wildera ho nikto iný nemohol počuť. - Z toho by bola iste vypukla na lodi vzbura. Prežili ste už také dačo?

Jeden jediný raz v živote, - odvetil Wilder. Myslel na posledný výjav na palube Royal Caroliny. - Lenže, pán kapitán, kto nám zaručí, že sa to nebude opakovať? A čo ak sa to stane práve vo chvíli, keď budeme mať naproti sebe kráľovský krížnik?...

- Nie, vzbura nesmie na mojej lodi vypuknúť. To sa nestane. Za to ručím, - riekol rozhodne kapitán. - A čo sa týka kráľovských krížnikov, neľakám sa ich. Ostatne, cieľom našej plavby je teraz španielske more a tam nám hrozí menšie nebezpečenstvo než tu pri anglických kolóniách.

- A predsa ste nedbali ani na nebezpečenstvo a zakotvili ste v Newporte, - riekol zamyslene Wilder.

- Na to som mal zvláštne dôvody, - odvetil kapitán. - Ale keď už hovoríme o Newporte, mali by ste mi objasniť, prečo vlastne tak nenávidíte spoločnosť žien? Stoj čo stoj ste chceli prehovoriť dámy, ktoré sú teraz na mojej lodi, aby len necestovali na Royal Caroline.

- Ako? - prekvapil sa Wilder a vyvalil údivom oči. - Vy... vy... o tom... viete?

- Pravdaže, - zasmial sa kapitán. - Veď som bol očitým svedkom.

Wilder otvoril ústa a nebol schopný reči.

- Ale... ako? Nerozumiem... - vyjachtal po hodnej chvíli.

- Predsa Dechtový Bob a ja... Myslím, že sa mi to zamaskovanie dobre podarilo?

Wilder v tejto chvíli nevyzeral ani trochu duchaplne. No keď videl, že kapitán sa naňho stále priateľsky usmieva, konečne sa spamätal.

- A krčmár zo "Spustenej kotvy"? To bol... to bol... to ste neboli vy?

Neborák Wilder bol taký prekvapený, že nevedel už ani dobre usudzovať. V tejto chvíli sa takmer domnieval, že azda kapitán má čarovnú moc a môže sa rozdeliť na dve, tri alebo viacej osôb.

- Ach, myslíte Jorama, - zvolal kapitán so smiechom. - To je dobráčisko! Pomôže každému námorníkovi, ktorý sa ocitne v ťažkostiach. Zlatý človek. Nenašiel by som lepšieho priateľa od neho. Ale čo to?... Nepočuli ste? Čo to pleslo dolu pri lodnom boku?

Obaja pristúpili k palubnému zábradliu a nachýlili sa nad vodu. Po lane, ktoré tu viselo, driapala sa akási postava. V tme sa zdalo, že to lezie na palubu akási obrovská mačka.

- To si ty, Davis? - zašeptal kapitán.

- Hej, pán kapitán, - odvetil námorník a už sa aj prešvihol cez palubné zábradlie a zastal pred svojím veliteľom. - Nikto z nich ma nevidel, spia ako zabití.

- Dobre, - riekol kapitán. - Aké zprávy mi prinášaš?

- Vypočul som ich pod okienkom, keď sa chystali spať. Visel som na lane a zachytil som každé slovo. Sú krotkí ako baránkovia.

- Nik nepovedal dačo proti mne?

- Nie. Ba povedal by som, všetci by šli za vami hoci aj do ohňa. Len Jack Nightingale čosi frflal. A to proti pánu poručíkovi.

Muž pri tých slovách pozrel na Wildera.

- Vari sa pokúšal nahuckať proti nemu aj iných? - spytoval sa ďalej kapitán.

- Nie, to sa nepokúšal. Ale nezaškodí dávať naňho trocha lepší pozor. Ten chlap sa mi nepáči.

- Dobre, poslúchnem tvoju radu, - riekol kapitán. - Postarám sa už o to, aby ho voľakto mal vo dne v noci na očiach. Tu máš, vezmi si za námahu!

A pri tých slovách podal mužovi mešec zlatých mincí. Chlap po nich dychtivo siahol a odišiel tichými krokmi do tmy.

- Vidíte, - obrátil sa kapitán k Wilderovi, - na takej lodi, ako je táto, človek musí mať sto očí a veľmi smelé a odvážne srdce.

- Ale to je hrozné... za takýchto okolností... - zašeptal Wilder.

- Môj milý, mladý priateľ, - riekol kapitán po krátkej pomlčke. - Vy stojíte na prahu života, jeho brána sa pred vami práve otvára. Môžete si sám vybrať cestu, ktorou sa pustíte. Doteraz ste nemali nijakú účasť na činoch, ktoré sa protivia zákonom. Máte teda ešte možnosť vrátiť sa z cesty, na ktorú som vás zlákal. Ale, aby som bol úprimný, zlákal som vás na ňu iba preto, že som si vás obľúbil a že vám dôverujem. Vidíte tam v diaľke tú popolavú škvrnu? Neďaleko pred nami leží pevnina. Ešte skôr než vyjde slnko, môžete byť na pobreží.

- Ja sám? - zvolal Wilder, a ani si neuvedomil, ako sa v tejto chvíli preriekol. Na šťastie Červený pirát si to nevšimol. Wilder sa však hneď spamätal a dodal: - Zem je nablízku. Dolu pri boku lode máme čln. Sadneme doňho obidvaja a pod rúškom tmy sa navždy stratíme zúrivým námorníkom z očí.

- My dvaja? - začudoval sa kapitán. - Vari by ste súhlasili s tým, aby sme my dvaja odplávali?

- Ach, nie, nie! - zvolal Wilder a tvár mu oblial rumenec. - Nie iba my dvaja. To by na celom našom budúcom živote ležala škvrna hanby, že sme tri nešťastné ženy nechali napospas oplanom.

- Máte pravdu. Ale či by nebolo rovnakou hanbou pre nás nechať napospas oplanom tých námorníkov, ktorí nám ostali verní? Poručík Wilder, počúvajte ma! V očiach sveta som zločincom, ale nikdy by som neopustil tých, ktorí mi dôverujú. Možno príde raz hodina, keď sa rozídu všetci, ktorým táto loď bola domovom, pokladom, vlasťou, slovom všetkým. Ale tá rozlúčka by musela byť srdečná, úprimná, priateľská. Už som vám raz spomenul, že vás poznám dávnejšie. V Newporte som vás nevidel prvý raz. Videl som vás predtým aj v Bostone. Či viete, čo ma do toho mesta priviedlo?

- Nie.

- Počúvajte teda. Jedného z mojich ľudí v boji zajali. So všetkou okázalosťou mu už chystali šibenicu. Mne veľmi záležalo na tom, aby sa na šibenicu nedostal. Ale ako ho zachrániť? Nikto sa nechcel podujať na taký šialený čin. Vydal som sa teda do Bostonu, pravdaže, s poriadnou zásobou zlata. A vyhral som, podarilo sa mi to! Teraz ma ten chlap vychvaľuje pri každej príležitosti a celá posádka si ma za ten čin nesmierne obľúbila. Nože, vari si prajete, aby som teraz s vami odišiel medzi ostatných ľudí a žil životom pokojného amerického občana? Ako by som mohol zanechať niekoľko svojich ľudí, ktorí by za mňa šli aj do ohňa, do vody, ktorí mi veria a spoliehajú sa na mňa. Len podobné skutky, ako som vám pred chvíľou spomenul, môžu získať srdcia týchto ľudí. A teraz by som mal všetko nechať, čo som s toľkou námahou dosiahol?

- Zaiste, - prikývol Wilder, - stratili by ste na cene v očiach svojich ľudí. Ale zato by ste získali u ostatných ľudí na pevnine. Vážili by si vás a ctili.

- Kde? - krátko sa spýtal kapitán.

- V Amerike, - rovnako krátko odvetil Wilder.

- V Amerike? - zasmial sa kapitán. - V tých kolóniách, ktoré sa nehanbia slúžiť cudziemu zámorskému pánovi?

Wilder videl, že márne bude prehovárať Červeného piráta, aby sa vzdal svojho nebezpečného podujatia. Vedel teraz už celkom jasne, ako to je s kapitánom Heideggerom. Bojoval proti Angličanom za slobodu a nezávislosť amerických kolónií, ako mohol, na vlastnú päsť. Aby mal čím platiť žold svojim zbojníkom, stal sa pirátom, prepadával lode, lúpil ich a okrádal. A tak sa stal postrachom pre vlastných amerických spoluobčanov, ktorým chcel vydobyť slobodu. Ľudia sa báli cestovať po mori. Meno Červeného piráta budilo všade hrôzu. Všelijaké historky sa rozprávali o jeho výčinoch. Pravda, mnoho z toho bolo vybájené, ale...

Poručík Wilder nestihol vetu domyslieť. Červený pirát pokračoval:

- Milý priateľ, raz som vám ukázal všetky vlajky, ktoré mám na lodi... Ale jedna tam chýbala: vlajka slobodných štátov amerických. Takej ešte nieto. Ale keby jestvovala, bránil by som ju do posledného dychu, ba aj život by som vedel za ňu dať.

- Chápem vás, pán kapitán, ale nie celkom... - zašeptal Wilder.

Kapitán hovoril čoraz vzrušenejšie:

- Zaiste ste už plávali povedľa juhoamerických brehov. Videli ste tam ohromné rieky, ústiace do Atlantiku. Videli ste tam krásne, hrdé prístavy, ktoré prinášajú kolóniám hodne zisku, videli ste tam množstvo lodí a na nich amerických námorníkov. No a všetci títo ľudia, Američania, sa nehanbia poslúchať cudzí národ, dovolia, aby ich cudzinci deptali a šliapali. Prisluhujú im dokonca, líškajú sa im a nedbajú, že sú vlastne v nevôli, že majú čoraz menej práv...

- Hej, teraz vás už chápem, dokonale chápem, - riekol Wilder a povzdychol si. Potom pozrel na kapitána a doložil: - Môžem vám povedať úprimne, že i ja podobne ako vy rojčím o oslobodení Ameriky.

- Ako to? Rojčíte? - zvolal kapitán. - A ja vám poviem, - doložil rozhodne, - ja nerojčím, ja v to verím, pevne dúfam. Tak ako po dnešnej noci svitne ráno, tak príde raz deň, keď Amerika strasie zo seba nenávidené jarmo Angličanov a ukáže svetu svoju vlastnú zástavu. Keby taká zástava jestvovala, nik by viac už nepočul o Červenom pirátovi!

Nastalo dlhšie mlčanie a obaja dôstojníci sa začali rýchlo prechádzať sem a tam.

- Kedysi som slúžil pod anglickou vlajkou, - zadumane začal hovoriť kapitán. - Ba dokonca ma vychovali na anglickej vojenskej lodi. Ale jeden z predstavených sa odvážil hanebne potupiť predo mnou našu krásnu vlasť, Ameriku. Neovládal som sa, skočil som mu na krk, zvalil ho na palubu. Nastal medzi nami boj na život a na smrť. Nevedel som, čo robím... Môžete si predstaviť, ako ma potom potrestali. Ale teraz už dosť... Musím sa trocha vyspať... Dobrú noc...

Rozlúčili sa a mladý poručík na palube osamel. Hádam ešte nikdy, keď mal nočnú stráž, sa mu nerojilo v hlave toľko myšlienok ako teraz. Loď sa nečujne kĺzala po vlnách, hviezdy žiarili a tam v diaľke spala Amerika... sputnaná neviditeľnými, a predsa takými ťažkými okovami. Sloboda, ty dar najvzácnejší! Bez teba ani sen nie je sladký, bez teba trpko v duši a márny je i lesk hviezd za tichej noci, nepotešia skormútené srdce. Neviditeľné sú putá otroctva, ale tým hlbšie sa vrývajú ich ostré hrany. Ale tak ako po noci svitne deň, tak musíš raz zažiariť, slnko slobody...

KAPITOLA 17

Kajuta, ktorú kapitán Heidegger pridelil obom dámam, bola bohato a nádherne zariadená. Mrs. Wyllysová a miss Gertrúda sedeli pri stolíku a zhovárali sa. Ešte sa im nechcelo spať.

- Drahá moja Gertrúda, - vravela Mrs. Wyllysová, - od tej šarvátky, ktorej sme boli dnes ráno svedkami, nemám nikde pokoj.

- Veru ani ja, Mrs. Wyllysová. Celá sa chvejem, keď si spomeniem na tú hroznú udalosť... - Zhlboka si vzdychla a pokračovala: - Bože môj, keby sme už len skôr boli doma! Ako sa poteší môj drahý otecko, keď mu pobežím v ústrety! Ako ma objíme! Odvtedy, ako mamička umrela, je ku mne dvojnásobne nežný... Ale, madam, dnes ráno, ako ste vstali, zdôverili ste sa mi, že máte akési podozrenie.

- Hej... Už nemôžem dlhšie mlčať, - rozvravela sa Mrs. Wyllysová tichým hlasom a nachýlila sa ku Gertrúde. - Bude lepšie, keď sa o všetkom dozvieš. Myslím, že by sme nemali dôverovať ľuďom na tejto lodi. Od dávnych rokov poznám zvyky a obyčaje dôstojníkov na vojenských anglických lodiach, ale nikde som nevidela nič podobného ako tu. Gertrúda, myslím, že títo ľudia, ktorí nás obklopujú, nemajú čisté ruky ani charakter.

- To je isté, že sú medzi nimi aj zlí ľudia, - odvetila Gertrúda. - Ale všetci predsa nie sú takí. Že by nemali čisté ruky a charakter? Nemyslím, že by konali niečo protizákonného, iste sa boja prísnych kráľovských trestov, nemusíme sa teda znepokojovať.

- Bola by som rada, keby si mala pravdu, Gertrúda... Lenže ja sa domnievam, že sa správajú podľa svojich vlastných zákonov a že neuznávajú nad sebou kráľovskú moc.

Miss Gertrúda zbledla ako stena.

- Ak je to naozaj tak, - zašeptala, - potom sme v rukách pirátov!

- Tak je! - potvrdila Mrs. Wyllysová. - Všetci na tejto lodi sú piráti, od kapitána až po posledného námorníka.

- Nie! - zvolala zrazu Gertrúda a celá sa zapýrila. - Mladý námorník, ktorý sa s nami dostal na túto loď, nie je pirátom.

- Želala by som si, aby si mala pravdu, milá Gertrúda, - riekla Mrs. Wyllysová a zhlboka si vzdychla. - Ešte nikdy v živote som sa nestretla s takým šľachetným a milým mužom. Lenže nezabúdaj, drahá moja, že on je tu prvá osoba hneď po kapitánovi. To značí, že sa od neho nemôže odlišovať a má s ním spoločné záujmy. Ruku by som dala za to do ohňa, že mám pravdu. Všetky okolnosti svedčia proti nemu. Celé jeho slušné správanie je iba komédia. Ale ticho, ktosi prichádza. Ach, to je náš sluha Roderick. Pokúsim sa dozvedieť od neho pravdu. Ale ovládni sa, Gertrúda, aby nevytušil naše podozrenie.

V tej chvíli Roderick vstúpil do kajuty, aby sa dozvedel, či si dámy niečo neželajú.

- Dnes už nepotrebujeme nič, - riekla Mrs. Wyllysová. - Môžeš ísť spať, lebo vidím, že sa ti privierajú mihalnice, akoby si ich mal z olova.

- Ó, ja vydržím veľa, - usmial sa chlapec. - Som zvyknutý chodievať neskoro spať.

- A páči sa ti služba tu na lodi? Veď to akoby si bol na vojne, toľko vojakov je tu.

- Hej, máte pravdu, milostivá pani, - usmial sa Roderick. - Ale inak to nejde. Keď náš kapitán chce bojovať, musí mať vojakov.

- Zaiste dostávate všetci nemalý podiel z koristi? - vyzvedala sa opatrne Mrs. Wyllysová.

- Hej, veľmi často, - prikývol Roderick. - Korisť a peniaze, to sú predsa hlavné veci.

- A potom občas si zájdete do menších prístavných miest, aby ste sa tam za peniaze zabavili, nie?

Nerobievame to často, - odvetil zhovorčivý chlapec, - Nedávno sme boli v Newporte, to je pravda. Ostatne, veď to viete, lebo sme sa pohli za vami niekoľko hodín po vašom odchode.

Až teraz pochopila Mrs. Wyllysová, že Delfín a otrokárska loď, zakotvená vtedy v Newporte, sú jedno a to isté plavidlo.

- Tak je, - prikývla a len s najväčšou námahou sa ovládla. - Odplávali sme z Newportu pred touto loďou a naším kapitánom bol Mr. Wilder, ktorý je teraz tu poručíkom.

- Pravdaže tam bol kapitánom, - prisvedčoval táravý Roderick. - Veď ja sám som mu priniesol rozkaz nášho kapitána, aby prevzal velenie na Royal Caroline.

- Ach či tak, - usmiala sa Mrs. Wyllysová. - Mr. Wilder bol vlastne iba preložený z vašej lode na Royal Carolinu? Musel teda už dlhšie predtým slúžiť na vašej lodi.

- Nie, madam, mýlite sa, - zakrútil chlapec hlavou. - Prvý raz prišiel Mr. Wilder na našu loď večer predo dňom, ako sme mali odplávať.

- Prvý raz? - začudovala sa Mrs. Wyllysová. - Ale kapitán ho iste poznal už predtým, a to veľmi dobre, inak by ho predsa nebol prijal.

- Nie, - rozhodne odvetil Roderick. - Kapitán ho predtým nepoznal. Ale...

- Ale?... - zvedavo opakovala Mrs. Wyllysová, keď chlapec akoby váhal dokončiť vetu.

- Ale kapitán si ho na prvý pohľad tak obľúbil, že sa rozhodol prijať ho na loď. A vôľa nášho kapitána je na lodi zákonom.

- A či aj to je jeho vôľa, - vravela Mrs. Wyllysová, - každý deň vyvesiť inú vlajku? A okrem toho premaľovali ste v posledných dňoch loď, takže vyzerá celkom inak. Aké dôvody mal na to kapitán?

- Neviem, madam, to sa ho musíte sama na to opýtať, pozrite, práve prichádza, -- rýchlo vyšepol chlapec a už aj zmizol z kajuty bočnými dvermi.

O chvíľku sa ozvalo klopanie na hlavné dvere a vstúpil kapitán.

- Prichádzam síce v nevhodnú hodinu, keď sa na návštevy nechodí, - ospravedlňoval sa s úsmevom, - no nemôžem zanedbať svoje kapitánske povinnosti. Musím predsa svojich cestujúcich upokojiť a uistiť ich, žc po dnešnej rannej nepríjemnosti môžu v tichu a v pokoji odpočívať. Všetko je zasa medzi mužstvom v najlepšom poriadku.

- Ďakujeme, pán kapitán, za vaše ubezpečenie, - usmiala sa Mrs. Wyllysová. - Vieme, že sa na vaše slová môžeme spoľahnúť. Dôverujeme vám.

- Nikdy nesklamem vašu dôveru, - uklonil sa kapitán Heidegger. - Kým ja velím na tejto lodi, ste tu také bezpečné ako pod strechou pána generála Graysona.

- Ale ako je to možné, - poznamenala Mrs. Wyllysová, - že sa všetka tá čeliadka oborila na Mr. Wildera?

Kapitán nevedel napochytro odpovedať na tú nečakanú otázku.

- Možno, - odvetil po krátkej úvahe, - Mr. Wilder nevie zaobchodiť s tými chlapmi tak, ako sú zvyknutí. Ale zato mal pri sebe aj priateľov. Videli ste, ako ho bránili dvaja druhovia? To sú jeho najlepší kamaráti.

- Hej, lenže nechápem, ako si mohol získať takých dobrých priateľov za taký krátky čas.

- Ech, - usmial sa kapitán, - dvadsaťštyri rokov nie je krátky čas.

- Dvadsaťštyri rokov?! - zvolala s údivom Mrs. Wyllysová. - Veď ako kapitán Royal Caroliny nemal tých dvoch priateľov pri sebe, a tak som si myslela, že sa s nimi zoznámil iba tu.

- Za ten čas, čo bol Mr. Wilder na Royal Caroline, boli tí dvaja tu na Delfíne. Viem, že sa poznajú s poručíkom Wilderom už dvadsaťštyri rokov, počul som to z ich vlastných úst. Čo ich vlastne spája, aké priateľské či príbuzenské puto, veru neviem. Nechcel som sa tak veľmi vypytovať. Toľko však viem, že tí dvaja námorníci, jeden černoch a druhý beloch, by boli hotoví zaňho hoci aj do ohňa skočiť.

- Ach, to je divné, veľmi divné, - riekla Mrs. Wyllysová zamyslene. - Ešte som nikdy nevidela, že by medzi ľuďmi takých rozdielnych spoločenských vrstiev vládla taká družnosť a kamarátstvo.

- Hej, aj ja sa tomu čudujem, - prikývol kapitán. - A dal by som tuším tisíc zlatých guineí tomu, kto by mi ich pomer vysvetlil.

Po tých slovách kapitán vstal a chystal sa na odchod. Jeho správanie bolo také milé, jeho slová také srdečné, ale to všetko na veci nič nezmenilo. Dámy stratili i najmenšiu pochybnosť... Boli naisto presvedčené, že sú na pirátskej lodi. A ich nálada sa nezlepšila ani potom, keď kapitán pri odchode otvoril dvere a z paluby zaznela ľubozvučná melódia. Kapitán nechal dvere pootvorené, zastal pri nich a načúval. Vlažným večerným vzduchom sa niesli sladké zvuky nežnej piesne.

To Roderick stál neďaleko opretý o palubné zábradlie a príjemným, zvonivým hlasom spieval:

Tam na západe pri pobreží

nádherný svieti kraj,

ktorý si tichosť svätú streží,

slobody tam je raj.

Tam stojí čas, tam slnka jas

po celý večer nebo zdobí

i tiché vlny, stromov rad.

Tam dýcha čaro zlatej doby

a každý je tam rád.

Žiaria tam vlny, stromov rad.

Tam devy blúdia hájičkami

a smejú sa tak ľúbezne,

tam medzi tisíc hrdličkami

o láske krásna pieseň znie.

Ó sladkosť večera, keď nám za šera

šepoce nádej ...

- Dosť, dosť, Roderick! - netrpezlivo prerušil chlapca kapitán. - Dámy chcú spať a ty ich zbytočne vyrušuješ!

Zmĺkla pieseň a kapitán vykročil smerom k svojej kajute. Tak clivo a čudne mu bolo pri srdci. "Pieseň o slobodnej krajine", ktorú Roderick spieval, vždy ho veľmi dojala, kedykoľvek ju počul. Bude aj Amerika, jeho vlasť, voľakedy šťastnou krajinou, bude slobodná, nezávislá?

Keď toho večera kapitán zaspával, zdalo sa mu, že počúva melodické a zvonivé slová: "Ó sladkosť večera, keď nám za šera šepoce nádej..."

KAPITOLA 18

Na druhý deň sa počasie zmenilo. Od severu začal viať prudký vietor. Roztiahli plachty a loď letela ako vypustený vták smerom na juh.

Tak ubehlo niekoľko dní. Delfín zatiaľ preplával stovky a stovky míľ. Dámy vychádzali denne na palubu, ale bolo na nich vidieť, že sa nútia do veselej nálady. Ako len mohli, stránili sa kapitána i poručíka Wildera. Nebolo to ťažké, lebo kapitán obyčajne vysedával vo svojej kajute a poručík zasa, len čo ich zbadal, vyhol im. Spytovali sa samy seba, či to robil azda z hrdosti, či svedomie mu robilo výčitky, nevedeli si však na túto otázku odpovedať. Delfín stretával pri plavbe mnoho iných lodí, ale každej sa už z diaľky vyhol, lebo medzi nimi bolo mnoho anglických kráľovských krížnikov. Napokon po dlhej plavbe dostal sa prielivmi medzi Antilskými ostrovmi na more patriace Španielsku. Teraz sa tváre pirátov vyjasnili. Bolo vidieť, že sa cítia bezpeční a že netrpezlivo čakajú, kedy sa im naskytne príležitosť lúpiť. Kapitán Heidegger rozkázal plachty z väčšej časti zvinúť, aby loď plávala pomalšie a námorníci si mohli nejaký čas oddýchnuť.

Práve keď vydával rozkaz zvinúť plachty, vyšla na palubu Mrs. Wyllysová i s Gertrúdou. Začudovala sa, že kapitán nemieni pristáť pri brehu, aby mohla so svojou zverenkou a Cassandrou vystúpiť, veď z týchto miest by sa pomerne ľahko mohli dostať domov.

- Pán kapitán, - obrátila sa k veliteľovi lode, - myslela som, že nás tu dakde vyložíte na breh. Z týchto ostrovov by sme sa už ľahko dostali domov. Pán generál Grayson iste už netrpezlivo očakáva svoju dcérušku.

- Teším sa, ctené dámy, že vás mám na svojej lodi, - odvetil kapitán vyhýbavo a hneď sa odvrátil od nich. - Hej, kamarát, nože poď sem trocha! - zvolal na námorníka, ktorý neďaleko čistil palubu. - To je jeden z druhov Mr. Wildera, - vysvetľoval Mrs. Wyllysovej. - Spýtame sa ho na niečo, možno z neho vytiahneme, prečo sa tak kamaráti s poručíkom.

- Som vám k službám, kapitán, - odvetil Richard Fid a uklonil sa pred Červeným pirátom.

- Poďme sem, - riekol kapitán a viedol všetkých k lavičke pri palubnom zábradlí.

Keď si všetci posadali, kapitán sa opäť obrátil k Richardovi Fidovi:

- Radi by sme sa od teba niečo dozvedeli. Povedz nám, či sa ti služba na mojej lodi páči.

- Vec sa má tak, - usmial sa Fid. - Cítim sa výborne všade, kde ma mladý pán Harry umiestni. A tak isto aj černoch Sip, ako ho voláme. Plným menom sa nazýva Scipio Africanus. My dvaja už dvadsaťštyri rokov žijeme po boku mastera Harryho.

- Teda zoznámili ste sa s ním pred dvadsiatimi štyrmi rokmi? - ozvala sa Mrs. Wyllysová. - Porozprávajte nám, ako k tomu došlo.

- Hovoríte, madam, že sme sa s ním zoznámili, - zasmial sa Fid. - Veru on vtedy ešte nevedel, čo je to zoznámiť sa.

- Rozprávajte teda, rozprávajte, ako to bolo, - nedočkavo naliehal kapitán.

- Ej, ej, to nie je také jednoduché, - riekol Richard Fid. - To musím vyrozprávať celú históriu. Prosím teda, počúvajte! Môj nebohý otec ma dal už ako chlapca na loď, aby som sa vyučil za námorníka. On sám prežil väčšiu časť života na vode. Sám nebol námorníkom, iba rybárom, ale keďže sa mnoho zdržiaval na mori, mal pochopenie pre námornícky život. Nuž plával som na lodiach niekoľko rokov. Prechádzal som z jednej lode na druhú, slúžil som na veľkých vojenských kráľovských krížnikoch i na menších kupeckých lodiach. Na jednej lodi som sa spoznal i s černochom.

- So Scipiónom Africanom? - spýtala sa Mrs. Wyllysová.

- Hej, - prikývol Fid. - Smelo môžem povedať, že na celom oceáne po pánu Wilderovi nieto lepšieho človeka nad Scipióna, aj keď je jeho koža čierna ako smola. Skamarátili sme sa, ba boli sme si ako bratia až do onoho pamätného dňa, keď sa naše "bratstvo", aby som sa tak vyjadril, ešte utužilo.

- A to ako? - ozval sa kapitán.

- Bolo to tak, - pokračoval Fid. - Jedného dňa, to sme vtedy plávali na lodi Proserpine, naďabili sme na topiacu sa loď. Bolo to neďaleko Antilských ostrovov v Karibskom mori. Kapitán chcel z ponárajúcej sa lode zobrať všetko, čo stroskotanci nemohli vziať so sebou, keď sa zachraňovali na člnoch. Preto vyslal menší čln s piatimi námorníkmi, aby zistili, či na stroskotanej lodi sú ešte nejaké hodnotné veci. V člne som bol ja, Scipio, jeden dôstojník a ešte dvaja starší námorníci. Keď sme sa dostali k lodi, práve sa zvalila nabok, toľko vody mala už v sebe. Lenže dôstojník a dvaja námorníci sa už boli vydriapali na palubu takže ich zhodilo do hlbín mora. Ja som práve preliezal palubné zábradlie. Dôstojník a dvaja námorníci našli smrť v morských vlnách a mne by sa bolo tak isto povodilo, keby ma nebol zachránil Scipio.

- Skočil za vami do vĺn? - spýtala sa vzrušene Gertrúda.

- Hej, a zachránil ma! - riekol Fid. - A odvtedy sa bratské puto medzi nami ešte väčšmi upevnilo. Ale budem pokračovať. Prezreli sme celú nešťastnú loď, keď už ležala na boku, vzali sme, čo sa vziať dalo, a nastúpili sme do člna. Pustili sme sa smerom k našej lodi, k Proserpine.

- Ale akosi odbočujete, milý priateľ, - poznamenala Mrs. Wyllysová. - Chceli sme sa dozvedieť, ako ste sa stretli s pánom Wilderom.

- Práve chcem o tom hovoriť. Už sme so Sipom, budem ho volať len tak skrátene, to je šikovnejšie, plávali k našej Proserpine, keď tu zrazu sme uvideli v diaľke inú stroskotanú loď. Chceli sme sa ešte viacej zásobiť, nuž sme zamierili k nej.

- Zobrali ste všetko, čo tam nebolo priklincované, všakže? - zasmial sa kapitán.

- To sa rozumie, - prikývol Fid. - Robota to nebola ťažká. Celá posádka sa skladala iba z vychudnutého psa. Hneď podľa konštrukcie som spoznal, že loď je anglická. Mohla to byť asi štyristotonová loď, ležala pred nami nehybná, pochmúrna, a vládlo v nej ticho ako v kostole. Bolo v nej plno vody.

- Teda bola opustená! - prerušil rozprávajúceho kapitán.

- Nie celkom. Posádka alebo odplávala na člnoch, alebo zahynula v mori. Ako som už povedal, našli sme na palube iba vychudnutého psa, všetky kosti na ňom bolo vidieť. To bola jediná živá bytosť, čo z posádky ostala. Prezreli sme na palube a v kajutách všetky kúty, ale našli sme málo hodnotných vecí. Do podpalubného priestoru sme sa nemohli dostať, lebo schody, ktoré viedli dolu, boli zaplavené vodou.

- Potom ste naložili korisť na čln a odplávali, však? -- netrpezlivo ho prerušil kapitán.

- Ešte nie, - odvetil Fid. - Už sme sa chystali odísť, keď tu sa Sipovi zazdalo, že z podpalubného priestoru počul akési zvuky, akoby tam ktosi volal o pomoc. Nemýlil sa, lebo v tej chvíli som to aj ja počul. No zdalo sa mi, že je to špľachot vín, rozbíjajúcich sa na boku lode. Ale Guinejčan - Sipa nazývame aj týmto menom - bol neoblomný a nebol by som ho z lode odtiahol ani párom koni. Načúval a načúval, a tak som teda i ja opäť napínal sluch. Čoraz väčšmi sa mi zdalo, že sú to ľudské hlasy. Možno, že nejaká biedna ľudská bytosť ostala v podpalubí, a keď všetci z lode utekali, na ňu zabudli. Po schodoch sa však nebolo možno dostať do kajút v podpalubí, lebo, ako som už spomenul, boli zaplavené vodou. Schytil som teda sekeru a vyrúbal som do paluby otvor. Tak sme sa s Guinejčanom dostali do podpalubia.

- A tam ste našli dieťa! - hádala Mrs. Wyllysová celá bledá od vzrušenia.

- Áno, - prikývol Fid. - Dieťa s pestúnkou. Na šťastie boli vo vyvýšenej časti lode, kam sa voda ešte nedostala. Ale úbohé bytosti boli na smrť zmorené jednak dusným vzduchom a jednak hladom. Pestúnka už omdlievala, báli sme sa, že každú chvíľu vydýchne dušu. Rýchlo sme ju vyniesli na čerstvé povetrie. A chlapec - tam ho vidíte na zadnej časti paluby - bol vyhladnutý, vyčerpaný a nevládal ani ústa otvoriť. Horko-ťažko sa nám podarilo vliať mu do úst niekoľko kvapiek vody s vínom.

- A čo bolo potom s pestúnkou? - spýtala sa prudko Mrs. Wyllysová. - A vlastne, ako viete, že to bola pestúnka? Ktovie, či to nebola jeho matka?

- Madam, pozrite na pána Harryho, - riekol Fid. - Má čistú bielu pleť. A žena, ktorá ho pestovala, mala tmavú pleť. Nie síce takú tmavú ako Guinejčan, ale beloška to nebola, akiste mulatka.

- Máte pravdu, bola to iste jeho pestúnka, - prikývla Mrs. Wyllysová. - A čo potom, keď ste ju vyniesli na palubu?

- Chvíľu sedela a kŕčovite stískala dieťatko v náručí. Tupo hľadela pred seba, nebola schopná vnímať, nebola schopná prehovoriť slovko. Naraz privrela oči a na jej tvári sa rozprestrela hrozná únava... Smrť ju oviala svojimi peruťami... Tá žena tam dokonala.

- A nič ste sa od nej nedozvedeli? - spýtala sa miss Gertrúda. - Nepovedala vám, ako sa nazývali rodičia toho chlapčeka?

- Nie, nevládala, - odvetil Fid. - Nemohla vydať ani slovko z hrdla. Keď sme videli, že skonala, poponáhľali sme sa s chlapčekom k našej lodi. Bolo už načase, lebo cez otvor v palube, ktorý sme prerúbali, prudko sa liala voda a stroskotaná loď sa čoraz viacej potápala. Sotvaže sme sa vzdialili natoľko, aby nás nezachytil vír, videli sme, ako sa loď otočila a zmizla v morských hlbinách.

- Ale čo bolo potom s chlapčekom, s biednym opusteným chúďaťom? - spýtala sa Mrs. Wyllysová a v očiach jej hrali slzy.

- Prirodzene, chlapčeka sme vzali so sebou. Ba aj psa. Ľúto nám bolo nechať toho biedneho tvora napospas morským vlnám. Medzitým sa však strhla búrka s povíchricou a my sme v nej stratili cestu k našej lodi! Blúdili sme šírou morskou hladinou - bezvýsledne. Deň za dňom sa míňal, chlapček nám nariekal, aj my sme boli už na smrť vyhladnutí. Márne sme pátrali po nejakej lodi alebo pevnine. "Guinejčan," povedal som napokon černochovi, "počúvaj! Ak nechceš zahynúť hladom, musíme zabiť alebo toho chlapca alebo psa. Ak zabijeme chlapca, boli by sme horší než diví ľudožrúti. Keď však zabijeme psa, môžeme zachrániť chlapčiatko i seba samých." Guinejčan hneď súhlasil s návrhom a doložil, že svoju časť mäsa, ktorú by mal zo psa dostať, venuje radšej chlapcovi. Ja som nechcel zaostať a urobil som tak isto. A tak milé chlapčiatko dostalo celého psa. Pravdaže, nebolo to veľa mäsa, lebo, ako som hovoril, pes bol vychudnutý až hrôza, že mu len rebrá trčali.

- Teda chlapca ste nakŕmili, hoci sami ste boli vyhladnutí? - poznamenal kapitán.

- Nuž tak zle to s nami zasa nebolo, - skromne odvetil Richard Fid. - Skúsili sme zajesť si psej kože. Nebola veľmi chutná, ale keď sme sa prichytili veslovať, aj sme zabudli na hlad. Konečne sme sa dostali k jednému ostrovu a tam sa naše útrapy skončili.

- A chlapec? - bola zvedavá Mrs. Wyllysová.

- Och, - zasmial sa Fid, - nič sa mu nestalo od psieho mäsa, ba naopak, dostal silu.

- A potom ste, pravda, vyhľadali jeho príbuzných? - poznamenala Mrs. Wyllysová.

- My sme mu príbuzných nehľadali, veď sme ich nemohli nájsť. Chlapec nevedel rozprávať, iba zopár slov vedel vybľabotať. Vyrozumeli sme, že sa volá Henry, Harry a potom vedel vydžavotať zopár anglických slov, ktoré nám však veľa nepomohli. Podľa nich sme usúdili, že sa narodil v Anglicku alebo v Amerike.

- Ale počúvaj, Dick, - zamiešal sa námorníkovi do reči kapitán. - Budem ťa len tak krátko oslovovať, Richard je mi pridlhé. Počúvaj! Veď na boku lode, z ktorej ste chlapca zobrali, muselo byť napísané jej meno!

- To je možné, - odvetil Richard Fid a zapýril sa v náramných rozpakoch. Pošklbával si rukáv na kabáte. - Musím vám povedať, pán kapitán, že v mojej vlasti sú školy zriedkavosťou, každý chlapec nechodí do školy... No a v krajine Guinejčanovej sa človek taktiež nestretá pričasto s múdrosťou. Slovom, ani jeden nevieme čítať, a tak sme sa nestarali, aké meno je na boku lode napísané. No na palube sme našli pekné vedro. Bolo zaseknuté medzi pumpami, a tak ho vlny nezmietli do mora. Neskôr, keď sme mali voľný čas, Guinejčan mi všetky písmená, ktoré boli na vedre, vytetoval na predlaktie. Rozumel sa tetovaniu, čo u námorníkov nie je nič zvláštneho. Prosím, pozrite, čo mi tu Sip vymaľoval!

Richard Fid si vyhrnul rukáv až po lakeť a ukázal kapitánovi a dámam čierny nápis. Na svalnatej Fidovcj ruke bolo napísané: Ark of Lynnhaven.

- Preboha, veď tak sa tá loď volala! - skríkol kapitán. - To ste teda chlapcových príbuzných mohli ľahko nájsť.

- Nebolo to tak ľahko, - pokrútil hlavou Dick. - Naša loď Proserpine nás dlho hľadala, križovala na miestach, kde sme sa jej stratili, a napokon nás naši druhovia našli na pobreží ostrova. Kapitán Proserpiny si chlapca veľmi obľúbil. Pochodil po všetkých prístavoch, vplával do každej zátoky, kde bol prístav, ale nikto ani len nepočul o lodi takého mena. Prestali sme sa teda zbytočne zháňať po chlapcových príbuzných a vychovali sme ho sami.

- Ako to? - prekvapil sa kapitán. - Chceš povedať, že si ho vychoval ty s Guinejčanom? Vy dvaja?

- No, - usmial sa Dick Fid, - vyučili sme ho námorníctvu, kapitán ho naučil matematike a iným potrebným vedomostiam, ba pomáhali nám aj ostatní, a tak sa z chlapca stal skvelý námorník. Poslali sme ho i do námorníckej školy a dnes je Mr. Harry poručíkom na Del... Ach, - prerušil sa zrazu, - tam v diaľke sa čosi belie. Je to loď, alebo čajka?

- Loď na obzore! - zvolal v tej chvíli námorník zo strážneho koša.

- Loď? - opakoval kapitán vzrušene. Vytiahol ďalekohľad a zadíval sa do diaľky.

Dick Fid odbehol na palubu za prácou. Mrs. Wyllysová a Gertrúda odišli zamyslené do svojej kajuty.

KAPITOLA 19

Výkrik "Loď na obzore" spôsobil na Delfíne nemalý rozruch. Všetci námorníci sa nesmierne potešili. Boli presvedčení, že v tejto časti mora, málo navštevovanej loďami, nik im nevytrhne z rúk korisť, ktorá sa k nim blíži. Už dávno sa im nenaskytla príležitosť vylúpiť nejakú loď, lebo Royal Caroline sa potopila. Niet teda divu, že piráti sa teraz zaradovali. Oči sa im blyšťali, všetci sa tešili na lup.

Aj z očí kapitána Heideggera žiarila radosť, hoci z iných pohnútok než u jeho námorníkov. Posledná šarvátka na lodi ho znepokojila viacej, než dal na sebe znať. Vedel, že najlepší spôsob, ako si získať posádku, je napadnúť cudziu loď a rozdeliť medzi mužstvo hojnú korisť.

Rýchlo zavolal poručíka Wildera a niekoľko iných lodných dôstojníkov. Všetci vytiahli ďalekohľady a pozerali smerom k plávajúcej lodi.

- Nie, to nie je klam. Rozhodne je to loď! - prerušil kapitán dlhé mlčanie a oddialil ďalekohľad od očí.

- Hej, je to loď! - prisvedčovali dôstojníci.

- Musí to byť veľká loď, keď je na nej toľko plachiet, - dodal kapitán. - Čo poviete, poručík Wilder?

- Máte pravdu, - prisvedčil mladý námorník. - Myslím, že je to loď nezvyčajnej veľkosti.

- Podľa mňa, - riekol generál, ktorý sem taktiež pribehol, - podľa mňa je to veľká španielska loď, ktorá vezie výťažok zo zlatých baní. Ej, to je čosi pre nás! - a začal si šúchať ruky.

- To je vaša mienka, pán generál? - spýtal sa kapitán a mykol plecami. - Poručík Wilder, čo myslíte? Podľa mňa tá loď veru nevezie poklady zo zlatých baní.

- Nie, - rozhodne odvetil Wilder, - lebo to vôbec nie je španielska loď. Ale čo to? Dívajte sa, tá loď nám dáva signály.

- Dáva signály? - začudoval sa kapitán. - Vari nás už zbadali? Ale to je predsa nemožné! Ako by mohli zbadať loď, ktorá má roztiahnutú iba jedinú maličkú plachtu? Iné predsa nemáme napnuté! Prosím, dobre sa dívajte, či loď ozaj dáva signály! To by nebolo dobre. Najradšej by som bol, keby nás nezbadali, aby sme sa mohli k nim priblížiť nepozorovane.

Všetci si priložili k očiam ďalekohľady, ale márne sa dívali hodnú chvíľu, nevedeli dať rozhodnú odpoveď.

- V tom prípade, keď moji dôstojníci nič nemôžu zbadať, obyčajne zavolám voľakoho z mužstva, - poznamenal kapitán. - Niektorí námorníci majú priam orlí zrak. Hej, priateľko, poď sem! - skríkol na námorníka, pracujúceho najbližšie. - Poď sem, zober ďalekohľad a povedz, či tam na sťažni vidíš signálnu vlajku alebo niečo podobného.

Námorník pribehol - bol to Scipio. Položil si čiapku na palubu, lebo sa neslušalo mať ju na hlave, keď sa s ním rozprával kapitán, a vzal ďalekohľad. Sotvaže ním zamieril k plávajúcej lodi, hneď od neho oddialil tvár a prekvapene pozrel na Wildera.

- No čo je? - spýtal sa kapitán. - Videl si loď?

- Hej, veď ju vidieť aj bez ďalekohľadu. To je isté, že je to loď.

- Dobre, dobre, - netrpezlivo povedal, kapitán. - Akým smerom pláva?

- Je k nám obrátená pravobokom.

- Správne, - potvrdil kapitán. - Ale či nám dáva signály?

- Na bramovej plachte hlavného sťažňa sú všité tri kusy nového plátna. Tie sa poblyskujú, ale signály loď nedáva, - odvetil Scipio.

- Výborne, - riekol kapitán so spokojným úsmevom. - To značí, že nás ešte nezbadali, a na tom mi veľmi záleží. Ďakujem ti, priateľko. Môžeš odísť! Ba počkaj ešte! Hovorí sa, že slepé kura často nájde zrnko. Chcel by som, aby si našiel ešte jedno zrnko, totiž, aby si mi odpovedal ešte na jednu otázku, ak môžeš. Čo myslíš, aká veľká je tá loď?

- Je to sedemstopäťdesiattonová loď, - odvetil Scipio pevne a isto.

- Čo? - začudoval sa kapitán. - Tak rozhodne to tvrdíš? Poručík Wilder, váš černoch hovorí o tej lodi s takou istotou, akoby ju sám bol meral. Jej trup z takej diaľky nevidí a on sa vyjadruje tak, ani čo by mal celú loď pred očami. A dokonca zbadal, že bramovú plachtu opravovali a že do nej všili tri kusy plátna. A presne mi povie, koľko má ton. To je na neuverenie.

- Musíte uvážiť, pán kapitán, - riekol poručík v rozpakoch, - že Scipio je zvyknutý hovoriť často do vetra.

- Do vetra! - hnevlivo skríkol kapitán. - Nezdá sa mi, že by černoch hovoril do vetra! Ba naopak, hovorí s veľkou istotou.

Veľké čierne Scipiónove oči sa vyľakane preguľovali v jamkách a šibali raz na kapitána Heideggera a raz zasa na poručíka Wildera. Ale čoskoro sa dovtípil, že nemal hovoriť, ako hovoril. Videl, že Wilderovo čelo sa zamračilo.

- Myslíš, Sip, - ozval sa kapitán Heidegger, - že loď má ozaj toľko, koľko si povedal? Práve sedemstopäťdesiat ton?

- Myslím to, čo myslíte vy, pán kapitán.

- Ja by som si želal, aby mala nie sedemstopäťdesiat ton, ale tisíc.

- Vlastne som chcel povedať, - odvetil prefíkaný Scipio, - že loď má tisíc ton.

- No, no, lichotenie, to zasa nepotrebujem, - povedal Červený pirát. - Keby loď mala tristo ton a bola by naplnená zlatom, veru by nám to stačilo.

- Hej, aj ja tak myslím, loď bude mať tristo ton a je plná zlata, - zaškeril sa Scipio a vyceril biele zubiská.

- Myslím, že to bude briga, - uvažoval ďalej kapitán.

- Hej, vyzerá ako briga, - prikyvoval ochotný černoch.

- Alebo môže to byť aj krížnik.

- Počkajte, - zadíval sa Scipio k lodi. - Na moj veru, je to krížnik.

Vtedy sa už kapitán nahneval, ale neprezradil sa.

- Hej, Dick! - zvolal na Fida, pracujúceho neďaleko. - Nože poď sem!

Dick Fid pribehol a hlboko sa kapitánovi uklonil. Ale Červený pirát zrazu akoby naňho zabudol, obrátil sa k černochovi:

- Pozri, Scipio, mne sa vidí, že tamto nie sú plachty, ale biela chmára.

Scipio pozrel tým smerom a náročky sa zatváril hlúpo.

- Máte pravdu, pán kapitán, je tam chmára.

- Počul si? - zahrmel zrazu Červený pirát na Dicka Fida. - Tvoj kamarát tvrdí, že tamto nie je plachtová loď, ale biela chmára! Nože pozri ďalekohľadom!

Dick urobil, ako mu kapitán kázal, ale sotvaže pozrel tým smerom, odložil ďalekohľad a nepokojne sa zadíval na černocha.

- Veď ju zreteľne vidieť. Je vysoká ako kostol.

- Možno, že je to kostol, - prisvedčoval černoch.

- Ten človek potratil rozum! - zhíkol Fid. - A veď doteraz bol z neho statočný a dobrý námorník...

- Dosť! - zvolal kapitán netrpezlivo. - Ešte raz pozri ďalekohľadom a povedz mi bez okolkov, čo súdiš o tej lodi?

Fid sa nemotorne uklonil, vzal ďalekohľad a dlho, dôkladne si loď prezeral. Keď skončil, sklopil oči.

- No, čo je? - netrpezlivo dobiedzal kapitán.

- Hm... - odvetil po chvíli Dick Fid. - Viem naisto, že to nie je kostol.

Kapitána akoby na nože brali. Dusil ho hnev.

- Dobre, dobre, ale chcem vedieť, či tá loď signalizuje!

- Loď je dosť blízko a vidieť, že v bramovej plachte na hlavnom sťažni má všité tri nové kusy plátna. Ale vlajku som nevidel, loď nesignalizuje.

- Ten chlapík má dobré oči, - zahundral kapitán poručíkovi. - Nože pozrite aj vy, či rozoznáte tie tri kusy nového plátna.

- Hej, - odvetil Wilder. - V slnečnom svetle sa blyšťali, a tak nie div, že som blyskot považoval za signalizovanie.

- Tak je všetko v poriadku, - upokojil sa kapitán. - A teraz vy dvaja, - obrátil sa k Fidovi a Sipovi, - na svoje miesta, do roboty!

Tí sa nedali ponúkať a leteli ozlomkrky preč.

Kapitán sa ešte hodnú chvíľu prechádzal po palube, no už sa celkom utíšil.

- Páni dôstojníci, - riekol, - čas oddychovania sa minul. Koniec nečinnosti! Či tá loď má sedemstopäťdesiat ton, či viacej alebo menej, všetko jedno! Podľa rozostavenia plachiet a podľa jej stavby som zistil, že je to loď vojenská, a nie kupecká! Čo myslíte, poručík Wilder, mám pravdu, či nie?

- Som vašej mienky, pán kapitán, - odvetil Wilder, - Je to veľká kráľovská loď!

- Rád počúvam takú odpoveď. Povieme si do očí, čo si myslíme, - usmial sa kapitán. - Lenže čo máme robiť, ak sa nemýlime, ak je to naozaj veľká vojenská loď? Máme sa pustiť do boja proti nej a to bez vyhliadky, že dostaneme bohatú korisť?

Dôstojníci mlčky hľadeli na seba.

- Španieli často odvážajú náklady zlata pod vlajkou vojenskej lode, - ozval sa konečne jeden z dôstojníkov. - Bude dobre, keď loď najprv vyskúšame. Je na to jednoduchý prostriedok. Zaútočíme na ňu. Ak naozaj vezie náklad zlata zo zlatých baní, bude sa snažiť ujsť a vyhnúť sa boju. Ak je to vojenská loď, hneď sa do nás pustí, ale rýchly Delfín rozhodne ujde pred nebezpečenstvom.

- Múdro vravíš, podporučík Flinter, - riekol kapitán. - Myslím, že bude dobre tvoju radu poslúchnuť. A teraz, páni, každý na svoje miesto! O pol hodiny sa loď zreteľne ukáže našim očiam, dovtedy si prehliadneme zásobu streliva a delá. Len prosím zachovať všetko v tajnosti, aby sa námorníci predčasne nedozvedeli o našom pláne, najmä keď nie je ešte presne rozvrhnutý.

Pokynul rukou a dôstojníci odišli. Aj Wilder chcel odísť, ale kapitán ho zadržal.

- Je to napodiv, - riekol Červený pirát, - aké bystré oči majú vaši druhovia. Z takej vzdialenosti rozoznať tri nové kusy plátna, všité do plachty, to je priam na neuverenie!

- Veď celý život narábajú s plachtami, - odvetil Wilder, - niet sa teda čo diviť.

- No, povedzme, - pripustil kapitán. - Ale tých sedemstopäťdesiat ton, ktoré černoch s takou istotou vyslovil, mi nemôže vyjsť z hlavy.

- Neučení ľudia sa obyčajne tak vyjadrujú, ako keby o všetkom presne vedeli, - poznamenal Wilder.

- Máte pravdu, - prikývol kapitán. Potom vzal znovu ďalekohľad a zamieril ním na loď. - Pozrite len, - riekol, - ako rýchlo sa blíži.

Wilder vzal ďalekohľad a dlho bedlivo pozoroval loď.

- Už vidieť dolné plachty, - povedal. - O niekoľko minút uzrieme aj jej trup.

- Rýchlo, veľmi rýchlo pláva, - dumal kapitán, - a mieri rovno k nám.

- Zdá sa mi, že nie, - namietol Wilder. - Provu má obrátenú viacej na západ.

- Ozaj, máte pravdu, - povedal kapitán uspokojene. - Ešte nás teda nezbadali.

- Hej, vy tam vpredu! - zahrmel kapitánov hlas. - Zvinúť plachtu na prednom sťažni, ale rýchlo. Delfín bude plávať len pod rahnami, aby nás cudzia loď nemohla spozorovať.

Potom sa kapitán začal s poručíkom prechádzať po palube a mlčky sa prizerali pohybom lode ako i prípravám, ktoré robila posádka Delfína.

- Ešte vždy si môžeme vybrať medzi bojom alebo ústupom, - riekol napokon kapitán. - No tešilo by ma, keby loď vyvesila anglickú vlajku. Pravda, keby to bola silnejšia loď než naša, ustúpime. Keby sa však naše sily ako-tak rovnali, namojveru, bol by som rád, keby som z lode vlastnoručne mohol strhnúť anglickú vlajku.

- Doteraz som nepočul, - riekol Wilder, - že by Delfín a jeho veliteľ bojovali nielen pre korisť, ale i pre slávu.

- Nie? - riekol hrdo a začudovane kapitán. - Ja by som radšej chcel vidieť pri svojich nohách všetky meče premožených a pokorených vojakov kráľa Juraja než všetky jeho poklady. Ach! - zvolal zrazu zmeneným hlasom, v ktorom až zvonil hnev. - Kto sa to opovážil roztiahnuť tamtú bramovú plachtu?

Otázka zahučala palubou ako hrmenie. Kapitánove oči sa blyšťali zlovestnými ohníkmi. Všetci pozreli na nešťastníka, ktorý vyvolal kapitánov hnev. Bol to Dick Fid. Stál pod sťažňom na palube a s uspokojením hľadel na povievajúcu plachtu. Nestaral sa, čo sa deje trocha obďaleč. Keďže pleskot plachty pohlcoval každý zvuk, kapitán zvolal ešte raz, ale teraz už tak silne, že sa všetci dôstojníci a námorníci až zachveli.

- Ako si si mohol dovoliť roztiahnuť tú plachtu? - hučal kapitán a zaškrípal zubami.

- Na rozkaz kapitána Vetra, - zakričal Dick Fid na odpoveď. - Ani najlepší námorník neudrží v rukách plachtu, keď mu ju berie silný vietor.

- Hneď ju priviaž! - zúril kapitán. - Vravím ti, priviaž ju k rahnu a dobre stiahni!

Keď Dick išiel vykonať rozkaz a liezol na sťažeň, kapitán zavolal na ostatných námorníkov:

- Hej, chlapi, nože mu pomôžte! Rýchlo!

Takmer desať námorníkov skočilo, bleskurýchle sa vydriapalo na sťažeň a o chvíľu sa plachta, pekne zvinutá, hojdala na rahne, pevne k nemu priviazaná.

Dick Fid musel odísť do kapitánovej kajuty.

Červený pirát ho tu už očakával s iskriacimi očami.

- Ako si sa odvážil rozopnúť plachtu práve vtedy, keď nám veľmi záleží na tom, aby ju nebolo vidieť?

- Prosím, aby ste mi to odpustili, - pokorne, ale pevne riekol Fid. - Nie je to moja vina, že som nemohol udržať plachtu. To sa zavše stane aj starému skúsenému námorníkovi. Na druhej strane zasa uznávam, že som bol nešikovný, a prosím, aby ste ma potrestali.

- To aj urobím! - zasyčal kapitán.

Potom vyviedol Fida na palubu a zvolal na námorníkov:

- Tohto lotra priviažete ku sťažňu a vymeriate mu päťdesiat úderov lanom!

Dick Fid sa otriasol hrôzou.

Poručík Wilder ešte nevidel kapitána takého rozhnevaného. No predsa pristúpil k nemu a pokojným hlasom riekol:

- Pán kapitán, dovoľte, aby som požiadal o odpustenie trestu. Ten chlapík mal dobrú vôľu a to, čo sa stalo, iste sa mu pritrafilo z nepozornosti. Keďže doteraz neurobil nijaký priestupok a nebol trestaný, prosil by som...

- Poručík Wilder, - odvetil kapitán, ktorý sa namáhal potlačiť v sebe hnev, - nerád by som narušil priateľské vzťahy, ktoré medzi nami dvoma doteraz vládli. Vyhoviem vašej prosbe. A ty, - obrátil sa k Dickovi, - už sa aj prac stadiaľto! Odpúšťam ti trest! No beda ti, ak niečo podobného ešte raz vyparatíš.

Dick si ešte nikdy v živote nevydýchol tak zhlboka ako teraz, keď odchádzal od kapitána na svoje miesto na palube.

- Teraz, poručík Wilder, - riekol kapitán, - musíme pozorovať tú loď. Bojím sa, či nás z nej už azda nezbadali.

Dick sa ešte raz obrátil a pozrel na Wildera pohľadom, v ktorom sa zračila radosť nad víťazstvom. Wilder sa len usmial a hneď potom si priložil k očiam ďalekohľad, aby pozoroval blížiacu sa loď.

KAPITOLA 20

Jediný pohľad poručíkovi Wilderovi stačil, aby sa presvedčil, že loď sa približuje veľmi rýchlo. Malá biela škvrna, ktorú mohli prv pokladať iba za čajku, sa za pol hodiny natoľko priblížila, že mohli zreteľne rozoznať sťažne i plachty, ľahko sa hojdajúce na rahnách.

- Náš sused má priaznivý vietor, - začal kapitán. - Som presvedčený, že nás už zbadal, lebo sa poobrátil a mieri rovno k nám. Dobre! Necháme ho priblížiť sa natoľko, aby sme mohli spočítať, koľko má diel, a potom sa podľa toho rozhodneme, či sa pustíme do boja, a či nie.

- Pán kapitán, - poznamenal Wilder, - neviem, či to bude tak dobre. Keď lodi dovolíme natoľko sa priblížiť, je otázka, či potom stihneme ujsť, ak by to bolo potrebné.

- Musela by vyvinúť poriadnu rýchlosť, keby nás chcela dohoniť.

- Neviem, ale povedal by som, že je to veľmi rýchla loď. Jedna z najrýchlejších.

Kapitán naň prekvapene a ostro pozrel.

- Poručík Wilder, - zahrmel zrazu naňho, - vy tú loď poznáte!

- Nezapieram, - znela odpoveď. - Keď si ju dobre obzriete, uznáte za múdrejšie ujsť.

- Aká veľká je tá loď?

- Černoch vám to už presne povedal.

- Ach tak, i vaši dvaja druhovia ju poznajú? Teraz už chápem, prečo tak rýchlo a bystro rozoznali tri nové kusy plátna všité do bramovej plachty. Kedy ste boli na lej lodi naposledy?

- Asi pred troma týždňami.

- Počet diel?

- O osem viacej, než má Delfín.

- Konštrukcia?

- Omnoho pevnejšia než naša loď.

- Tisíc hrmených! Potom tá loď musí zmeniť pána! Musím ju dostať!

Harry Wilder neodpovedal, len na perách mu zaihral trpký úsmev. Bolo zrejmé, že neverí vo víťazstvo Červeného piráta. Kapitán to pobadal.

- Pochybujete, že zvíťazíme? - riekol po krátkej pomlčke. - Pozrite na palubu! Vidíte tých smelých mužov? Takých mužov nepriateľ nemá na palube! Pozbieral som a pozháňal svojich ľudí zo všetkých kútov sveta. Vycvičil som ich a mohol by som s nimi ísť dobýjať aj opevnený hrad, v ktorom by velil sám diabol. Bojovali by na život a na smrť, lebo vedia, že po prehre ich čaká - slučka! Ale teraz, poručík Wilder, musíme nepriateľskej lodi ukázať plachty. Vydajte potrebné rozkazy!

Wilder vykonal, čo mu kapitán kázal, a o chvíľu zavládol na Delfíne veľký ruch.

Netrvalo päť minút a nad loďou sa už trepotali biele plachty ako obrovské perute. Keď Wilder videl, že rozkaz je splnený, vrátil sa ku kapitánovi. Už pri ňom stáli obe dámy, Mrs. Wyllysová i miss Gertrúda, a pozorovali blížiacu sa loď. Majestátne sa kolísala na vlnách. Bolo celkom zreteľne vidieť jej ohromný, vypuklý trup, na ktorom sa tiahol rad čiernych bodiek. To boli otvory pre delá. Hoci loď bola ešte dosť ďaleko, kapitán sa už presvedčil, že je oveľa silnejšia než Delfín.

- Ste si istý, poručík Wilder, - riekol kapitán, - že je to tá istá loď, na ktorej ste slúžili?

- Áno, som si celkom istý.

- Dobre. Vyskúšame jej rýchlosť. Poručík, rozkážte napäť i hlavnú plachtu a čeleňové plachty obráťte po vetre!

Wilder splnil rozkaz. Delfín, prudko hnaný vetrom, letel po hladine priam rozprávkovou rýchlosťou.

Neznáma loď bola vtedy od Delfína asi na pol míle. Slnko ju ožarovalo jasnými lúčmi, akoby náročky, aby z Delfína všetko mohli dobre pozorovať. Celú loď, jej delá, palubu, sťažne, skrátka všetko bolo zreteľne vidieť. Všetci námorníci z Delfína sa dívali na cudziu loď, obdivovali ju a museli priznať, že tak pevne a súladne postavené plavidlo, tak účelne a vzorne zariadené ešte nevideli.

Obe lode uháňali po morskej hladine za sebou. Spred ich provy prskotal dážď kvapiek ako dážď žiarivých, blčiacich iskier a nasvedčoval, že lode plávajú náramnou rýchlosťou. No vzdialenosť, ktorá ich delila, sa nezmenšila ani o lakeť.

- Poručík Wilder, - riekol zrazu kapitán, - tá loď sa mi vidí akási známa. Musel som ju už niekde vidieť, ba musel som s ňou mať niečo do činenia.

- To je možné, - odvetil Wilder vyhýbavo. - Veď preplávala už celý Atlantik krížom-krážom.

- Má teraz iné pomaľovanie, - pokračoval kapitán zamyslene. - No dobre sa pamätám na rozostavenie sťažňov a plachiet, to sa nezmenilo. Ako dlho ste na nej slúžili?

- Niekoľko rokov.

- A potom?

- Odišiel som stadiaľ... Nastúpil som do služby na vašej lodi.

- Ach! - zvolal kapitán. - Aj s vami tam tak zaobchodili ako so mnou? Boli ste pre nich len nedochôdčaťom? Bolo im tŕňom v oku, že ste z kolónií? Dávali vám cítiť, že pochádzate z Ameriky?

- Nechajme minulosť, - zahováral Wilder.

- Hej, rozumiem. Bolí vás to, keď o tom hovorím. Ale dovoľte ešte jednu otázku. Boli ste na tej lodi začiatkom tohoročnej jari?

- To sa vie, že som bol, - riekol Wilder.

- A pamätáte sa, že vaša loď vtedy bojovala s cudzou loďou? Bolo to za veľkej víchrice a búrky. Celé more šalelo a besnelo, že hrôza bolo dívať sa na to. Pamätáte sa?

- Áno, - trhol sa poručík. - Pamätám sa. Vtedy sme natrafili na vašu loď a už sme si mysleli, že vám odbila posledná hodina.

- Ste úprimný a zároveň aj úctivý, ďakujem vám, Mr. Wilder. Ale poviem vám, že by sa všetko bolo inakšie skončilo, keby nie tej búrky. No nechajme to, to je zasa dačo celkom iného. Bojovali sme vtedy proti sebe ako chrabrí mužovia a som hrdý, že ste sa dostali ku mne, že ste sa dali do mojich služieb. Som rád, že taký čestný a úprimný muž slúži pod mojou vlajkou!

- Aká je to vlastne vlajka? - zaznel vedia nich tichý, ale pevný hlas.

To sa spýtala Mrs. Wyllysová, ktorá práve teraz pristúpila k obom mužom. Prenikavo pozerala na kapitána. Ten sa zo začiatku zadivil jej otázke, ba zdalo sa, že mu je nepríjemná, ale potom sa ovládol a zdvorilo sa uklonil.

- Vidíte, Mr. Wilder, - riekol s úsmevom, - pani nám musela pripomenúť naše povinnosti. Zabudli sme doteraz cudzej lodi ukázať našu vlajku. Je to poklesok, chyba voči zdvorilému správaniu, a preto to musíme hneď napraviť.

- Ech, veď ani tamtá loď ešte nevyvesila svoju vlajku, - poznamenal Wilder.

- To na veci nemení, - usmial sa kapitán. - Aspoň ich predbehneme v zdvorilosti.

Kývol na najbližšieho námorníka a rozkázal mu priniesť z kajuty zásuvku s vlajkami.

Námorník sa čoskoro vrátil a položil zásuvku pred kapitána.

- Nože, vyberte vlajku, Mr. Wilder, a rozkážte ju vyvesiť.

Wilder stál bezradne, nevedel, akú vlajku si z takej hromady vybrať.

- Skúsime ich podráždiť holandskou vlajkou, - nariadil mu kapitán. - Uvidíme, ako na to odpovie veliteľ tej krásnej lode.

Poručík Wilder pokynul neďalekému námorníkovi a o chvíľu už nad Delfínom povievala holandská vlajka. Ale cudzia loď plávala ďalej. Jej veliteľ bol ľahostajný voči holandskej vlajke. Nevyvesil svoju.

- Aha, zdá sa, že je to pre nich slabé lákadlo, - smial sa Červený pirát. - Ten kapitán... Akože sa vlastne volá? Poručík, veď ste mi doteraz nepovedali meno tej lode a jej kapitána.

- Je to kráľovský krížnik "Šíp", - odvetil Wilder. - A jeho kapitánom je...

- Bignall, - dokončil Červený pirát. - Čudujete sa, že poznám jeho meno? Mám zoznam všetkých anglických lodí aj s kapitánmi, potrebujem to pre svoju činnosť. A tak viem naspamäť, aký kapitán je na ktorej lodi. Ale vráťme sa k našim záležitostiam! Pravdepodobne kapitán Bignall dobre vidí, že naša loď nie je holandská, ako by tomu nasvedčovala vlajka. Alebo azda dokonca vie, s kým má do činenia?

- To je nemožné, - odvetil Wilder a pokojne pozrel kapitánovi do očí. - Delfín je zvonku taký zmenený, že by ho nepoznali ani tí, čo kedysi na ňom slúžili.

- Máte pravdu, - riekol kapitán a už sa celkom upokojil. - Nuž keď je kapitán Bignall taký ľahostajný k holandskej vlajke, možno, že portugalská ho trocha vzruší. Keď už pre iné nie, tak azda pre brazílske diamanty bude mať k nej úctu.

Námorníci stiahli holandskú vlajku a vyvesili miesto nej portugalskú. Ale "Šíp" pokojne plával ďalej, vlajku na ňom nevyvesili. Zdalo sa, že veliteľovi Šípu záleží len na tom, aby čo najskôr dohonil Delfína.

- Hm, hm... - pohundrával kapitán a na perách mu poihrával ľahký úsmev. - Ako vidím, Mr. Bignallovi nezáleží ani na Portugalsku, hoci táto krajina žije v mieri s Anglickom. Ukážeme mu vlajku jeho najúhlavnejšieho nepriateľa, Francúzov. Uvidíme, či aj teraz bude ľahostajný.

Wilder znovu vydal rozkaz námorníkovi a o chvíľu sa vo výške zatrepotala biela francúzska vlajka. Sotvaže sa tak stalo, zaviala nad palubou Šípu anglická vlajka a mihotala sa, trepotala vo vetre ako krídla obrovského vtáka. Zároveň z boku lode vystúpil obláčik dymu a o chvíľočku bolo počuť, ako zahrmel delový výstrel, značiaci výzvu do boja.

- Ako Anglicko miluje Franciu! - riekol kapitán sucho. - Holandská vlajka nechávala Mr. Bignalla ľahostajným a taktiež i portugalská. No len čo zazrel francúzsku, hneď sa rozohnil. Nech sa len ešte trochu pohnevá, kým mu ukážeme inú vlajku.

Ozaj, zdalo sa, že námorníci na Šípe soptia hnevom proti nepriateľovi a že ho chcú čo najskôr dobehnúť. Rozopäli ešte ďalšie plachty, hoci Šíp ich už aj tak mal veľa.

- Dívajme sa, dívajme sa, - poznamenal Červený pirát. - Šíp letí po vode nádherne.

Díval sa na cudziu loď so závisťou v očiach.

- Šíp je veľmi rýchla loď, - riekol Wilder, ktorý uhádol myšlienky Červeného piráta. - Želal by som si, aby sme od nej boli čo najďalej.

- Už som pobádal, že akosi nemáte chuť bojovať s loďou, na ktorej ste nedávno slúžili. Ako si to mám vysvetliť?

- Jednoducho. Poznám, aká pevná loď je Šíp, a teda viem, že by bolo daromné pustiť sa do boja s takým silným nepriateľom. Ale čo to? Pozdalo sa mi, že vietor privanul od Šípu zvuk trúb.

Kapitán načúval a čoskoro aj on začul trúbenie. Posmešný úsmev sa mu mihol na tvári. Oči sa mu zablysli netajenou radosťou.

- Máte pravdu, poručík, - riekol. - Hoci loď je dosť ďaleko, dobre čuť trúbenie do zbrane. Ale - sto striel! Aj ja musím kapitánovi Bignallovi ukázať, že sa ho nebojím, hoci má pevnejšiu a rýchlejšiu loď. Rozkážte zatrúbiť!

Posádka Delfína sa dívala na cudziu loď a sledovala, či ich dohoní. Čoskoro sa povetrie rozhučalo zvukom trúby. Vtedy sa všetci rozbehli, každý sa náhlil na svoje miesto. Nastalo hrobové ticho. Kapitán sám kdesi zmizol. No o chvíľku sa ukázal na svojom stanovišti dobre ozbrojený. Kapitánsku čiapku sňal. Dlhé plavé vlasy mu splývali až na plecia. Pri nohách mu ležala kožená prilbica. No ešte si ju nepoložil na hlavu. Podriadení všetci vedeli, čo to značí. Ich kapitán sa ešte nerozhodol, či sa bude bojovať.

Nastala chvíľa najväčšieho napätia. Niektorí námorníci prinášali strelivo, iní stáli pripravení pri delách. Velitelia vojenských oddielov stáli pri svojich mužoch a každý z nich mohol hlásiť, že on i jeho mužstvo čaká už len na povel do boja. Vojaci sa hrdo a pyšne obzerali okolo seba. Ani na jednom z nich nebolo badať strach. Všetci boli veselí a ledva čakali rozkaz "Páľ!"

Kapitán Heidegger si letmým pohľadom prezrel svoju armádu a v zraku sa mu zablyšťala radosť a uspokojenie. No oči mu spočinuli aj na poručíkovi Wilderovi a jeho dvoch druhoch. A tu sa zarazil. Tvár Harryho Wildera sa síce nezmenila, ale z jeho zraku, ktorý blúdil od Delfína k Šípu a nazad, sa všeličo dalo vyčítať. A práve tak isto si počínal aj Richard Fid, stojaci pri dele, ktoré mu pridelili. Jeho pomocníkom bol černoch Scipio. Všetci traja nepokojne prešľapovali. Nebolo na nich vidieť strach, iba akési rozpaky a neistotu. Koľko ráz Fid pozrel na Wildera a na Šíp, toľko ráz sa v pomykove zakolísal. Ešte viacej prezrádzal - pravdaže, nevedomky - černoch svojím správaním. Jeho oči spočívali raz na Wilderovi, hneď zasa na kráľovskom krížniku, potom zas na Delfíne. Zračila sa v nich nemá otázka.

"Čo to má znamenať?" spýtal sa v duchu Červený pirát. Veď mu veľmi záležalo na tom, aby sa na každého muža na Delfíne mohol spoľahnúť, a najmä na svojho najvyššieho dôstojníka, poručíka Wildera.

Náhle mu prišla na um akási myšlienka. Vydal Wilderovi akýsi príkaz, a to taký, že poručík musel na chvíľu odísť z paluby. Tu kapitán podišiel k Fidovi pri dele a oslovil ho:

- No čože, delostrelec, tváriš sa akosi nevrlo. Vari sa ti nepáči delo, ku ktorému ťa pridelili?

- Čoby nie. Je skvelé.

- Počkaj len, ako vie hlasito brechať! Až ti bude v ušiach brnieť.

- To si viem predstaviť, že tá železná šelma musí mať hromový hlas. Papuľu má hodne veľkú.

- - Zdá sa mi, že si nie nováčikom v streľbe. Ale... ale... vyzerá to tak, akoby si si želal byť radšej hodne ďaleko stadiaľto.

- A to už veru nie! - zvolal Dick, ktorého už len pri myšlienke, že ho podozrievajú zo zbabelosti, oblial rumenec studu. - Myslíte si, pán kapitán, že som ešte nikdy neprivoňal k pušnému prachu? Pušný prach je pre mňa to, čo pre fajčiara vôňa tabaku, no v tomto prípade...

Dick sa zarazil a sklopil oči.

- V tomto prípade? - opakoval kapitán. - No len povedz, čo máš na mysli, neboj sa! Hovor, akoby si mal pred sebou najlepšieho priateľa!

- Nuž, - začal Fid a škrabal sa rozpačito vo vlasoch, - zavše sa stáva, že človek nevie, či je na pravom mieste. No spolieham sa vo všetkom na pána Harryho. Nech sa už bude diať čokoľvek, moje delo si bude svoju povinnosť plniť dokonale, to mi môžete veriť, pán kapitán.

Červený pirát odišiel zamyslený. Prechádzal sa sem a tam po palube pohrúžený v dumách. Tu prišiel aj poručík Wilder a oznámil mu, že uložený rozkaz už vykonal.

- Mr. Wilder, - riekol kapitán úprimným a priateľským hlasom, - nemohol som si vysvetliť, prečo by ste neradi bojovali proti Šípu. Zdá sa mi však, že som vás teraz pochopil. Na tej lodi zaobchodili s vami surovo a kruto, že ste museli odísť. No iste tam máte aj priateľov, a preto vás nastávajúci boj tak zarmucuje. Nevyhovárajte sa, vidím vám až na dno duše. Aby som vám dokázal, že som vám priateľsky naklonený, nebudeme proti tej lodi bojovať.

- Teraz sa už nedá cúvnuť, už je neskoro, - riekol Wilder a smutne zvesil hlavu.

- Nie je neskoro, - odvetil kapitán. - Rozhodnutie je ešte v mojich rukách. Veľa ma stojí zrieknuť sa boja, ale pre vás to urobím. Choďte teraz do podpalubia, sú tam aj obe dámy s černoškou. Povedzte im, že nebezpečenstvo sa už pominulo, že nebudeme bojovať, ale prísne im zakážte vyjsť na palubu. Tým by mi pokazili celý plán. Keby ich zbadali z paluby Šípu, všetko moje úsilie by vyšlo navnivoč.

Wilder zišiel do podpalubia k dámam, ktoré sa tam uchýlili v strachu pred nastávajúcim bojom. Povedal im kapitánov rozkaz a potom znova vyšiel na palubu, čakal, čo mu Červený pirát v tejto vážnej chvíli ďalej rozkáže. Ale ako sa zadivil, keď vyšiel na palubu! Hoci na vyplnenie rozkazu potreboval iba nejakých päť minút, zatiaľ sa všetko zmenilo a videl, že nebezpečenstvo sa naozaj pominulo. Biela francúzska vlajka bola už preč a miesto nej sa trepotala na Delfíne - anglická vlajka. A obidve lode si vymieňali priateľské signály! Všetky plachty na Delfíne boli už stiahnuté. Loď sa obrátila a mierila k anglickému Šípu. Aj tam zvíňali plachty, ale pomaly a rozvážne, akoby sa čohosi obávali. Zaiste nemohli pochopiť, že cudzia loď, ktorú podľa francúzskej vlajky pokladali za nepriateľskú, si tak s nimi zažartovala. No skutočnosť bola už taká - z najväčšieho nepriateľa sa naraz vykľul - priateľ. Keď už obe lode boli neďaleko seba, zo Šípu sa ozval cez trúbu hlas, vyzývajúci kapitána neznámej lode, aby povedal meno svoje i meno plavidla.

- Tu je fregata jeho kráľovského veličenstva a jej meno je Gazela. Kapitán sa volá Howard, - zaznelo z Delfína.

- Tu je krížnik jeho kráľovského veličenstva a jeho meno je Šíp. Kapitán sa volá Bignall, - odpovedali z cudzej lode a zároveň doložili, že kapitán Bignall prosí kapitána Gazely, aby prišiel k nemu na návštevu.

- O chvíľku som u vás, - odvetil vodca pirátov a hneď vydal rozkaz, aby loď zastala. Taký istý rozkaz vydali aj na Šípe. Wilder hľadel mlčky a zadivené na všetko, čo sa okolo neho dialo. Nechápal nič. No jeho údiv sa ešte zväčšil, keď mu kapitán ironicky riekol:

- Počuli ste, poručík? Mám vraj navštíviť svojho kolegu Bignalla. Chcete ísť so mnou?

Wilder od prekvapenia takmer zmeravel.

- Pán kapitán, vari chcete dobrovoľne ísť do pažeráka leva?

- Prečo by nie? - usmial sa Červený pirát. - No ak sa bojíte, nemusíte ísť so mnou...

- Ja že sa bojím? - zvolal poručík a krv mu udrela do hlavy. - Tu nejde o strach, pán kapitán. Opatrnosť mi radí nejsť tam. Zabudli ste, že ma tam všetci poznajú?

- Ach, ozaj, máte pravdu, - zvolal kapitán. - Celkom som na to zabudol. Dobre, ostanete teda tu. No škoda, že nebudete na vlastné oči vidieť komédiu, ktorú tam zahrám pred tvárou kapitána Bignalla na krížniku jeho kráľovského veličenstva.

Po tých slovách pokynul na poručíka, aby ho nasledoval. Odobral sa do svojej kajuty. Tam ho nechal na chvíľu samého a vstúpil do vedľajšej miestnosti, aby sa prezliekol. Keď sa vrátil k poručíkovi, bol zmenený na nepoznanie. Mal na sebe krásnu uniformu anglického kapitána, a to do podrobností podľa predpisov. Pekne učesané vlasy, vážna tvár, odmerané pohyby - to všetko mu dodávalo výzor Angličana, pochádzajúceho zo šľachtického rodu.

- Pochybujem, že by v tomto preoblečení kapitán Bignall spoznal Červeného piráta, - smial sa veliteľ Delfína.

- Vari sa s ním len nepoznáte osobne? - spýtal sa Wilder, hľadiaci s údivom na kapitána, ktorý tak rýchlo zmenil svoj vonkajší vzhľad.

- Nie, - odvetil Červený pirát. - Nepoznám ho osobne, ale z popisu hej. Už som vám predsa povedal, že mám zoznam všetkých anglických lodí a ich kapitánov. O každom mám presné záznamy. Koľko má ktorý rokov, aký má charakter, aké prednosti a chyby. Povedal som, že sa moja loď nazýva Gazela. Urobil som tak preto, lebo naozaj jestvuje anglická loď Gazela, ale tá ešte nikdy nebola pri amerických brehoch. Je to novovystavaná loď. Keďže Šíp už niekoľko rokov nebol v Európe, nemohol ani jeho kapitán ani jeho námorníci vidieť novovystavanú Gazelu. Kapitán tej lode sa volá Howard. Je to anglický šľachtic, lebo jeho otca nazývajú milordom. Nuž som sa rozhodol, že zahrám úlohu kapitána Howarda, Angličana zo šľachtického rodu.

- Ale veď to je nebezpečné dobrodružstvo! - poznamenal Wilder.

- Tým lepšie. Mám rád dobrodružstvá, - odvetil kapitán. - Do videnia, Mr. Wilder. Keby som sa azda nevrátil, aj ja som predsa len smrteľný človek, prevezmete na lodi velenie.

Nečakal na odpoveď a vybehol na palubu. Bystrým okom si ešte raz prezrel nepriateľskú loď a vsadol do člna. Vyskúšal vesla a potom si zavolal takých námorníkov, o ktorých vedel, že budú mlčať, a ktorí s ním boli už viac ráz na podobných výpravách.

Čln sa pustil k Šípu. O chvíľočku pristál pri jeho boku. Kapitána pirátov prijali so všetkou pompou, ako bolo zvykom prijímať kapitána z anglickej kráľovskej lode. Vstúpil bez najmenšej obavy, s veľkou sebaistotou a s hrdým správaním anglického šľachtica. Každý námorník, ba každý dôstojník Šípu by bol prisahal, že má pred sebou skutočného kapitána Howarda. Kapitán Bignall ho prijal srdečne a priateľsky a odviedol ho do svojej kajuty.

- Sadnite si, Mr. Howard, - riekol hosťovi. - Som rád, že môžem privítať na svojej lodi takú vzácnu návštevu. Ej, ako vám závidím. Ste ešte mladý, máte príjemný zovňajšok, ste šľachtický syn, čaká vás skvelá budúcnosť...

- Oj, oj, nečakal som také lichôtky, - zasmial sa nepravý kapitán Howard. Bez váhania a rozpakov si sadol do kresla naproti kapitánovi Bignallovi a nenápadne bystro ho pozoroval. - Nemôžem si tak veľa zakladať na svojej mladosti... Čas letí ako voda v rieke. Vlna za vlnou plynie, deň za dňom ubieha, a ani sa človek nenazdá, je starý...

- Veru, veru, máte pravdu, zo srdca mi hovoríte. Len nedávno to bolo, čo som bol v plnej mladistvej sile, a dnes... - kapitán Bignall si povzdychol a prehrabol si rukou zošedivené vlasy. - Ale nechajme to! Poriadne ste nás vydráždili tou francúzskou vlajkou. Ešte pol hodiny a nevydržal by som, bol by som spustil paľbu zo všetkých diel. Na šťastie, čoskoro ste prestali s fígľami.

- Ach, Mr. Bignall, - rozosmial sa kapitán Howard, - veď tu na mori je život taký jednotvárny, musí si ho človek trochu spestriť žartmi a fígľami. Veru vás obdivujem, že ste toľké roky vydržali v týchto morských pustatinách.

- Väčšinu času obetujem svojej úradnej činnosti, - odvetil morský veterán. - A keď mám voľnú chvíľku, pobesedujem si so svojimi dôstojníkmi.

- Ach, pravda, s mnohými dôstojníkmi sa človek veľmi spriatelí a v ich spoločnosti zabudne na nudu aj nepríjemnosti. Boli by ste taký láskavý a ukázali by ste mi zoznam svojich dôstojníkov? Možno, že niektorého z nich poznám.

Kapitán Šípu vstal a vyhľadal žiadanú listinu.

- Nie sú tu iba samé šľachtické mená. Mám hodne dôstojníkov nízkeho rodu, ale mne na tom nezáleží. Hlavná vec, že sú charakterní a že sa dobre vyznajú v námorníctve.

- Hej, vidím, vidím, poväčšine iba ľudia bez šľachtického titulu. Ach, a toto je čo za meno? Aké neobyčajné priezvisko. Harry Ark. Ktože to je? A veď je tu druhým dôstojníkom! Len o stupeň nižšia hodnosť, než máte vy, pán kapitán!

- Je to mladý človek, - odvetil so samoľúbym úsmevom kapitán Bignall. - Len škoda, že mu neprúdi v žilách šľachtická krv ako vám, už by iste bol veliteľom flotily.

- Naozaj? - prekvapil sa domnelý kapitán Howard a hlboko sa zamyslel. - Och, - pokračoval po chvíli, - ak je to taký znamenitý človek, rád by som si s ním na chvíľu pohovoril. Môžem ho vidieť?

- Žiaľ, vášmu želaniu nemôžem vyhovieť, - odvetil kapitán Bignall. - Veď sám neviem, kde ten mladý muž teraz je. Z vlastnej vôle, celkom dobrovoľne sa podobral na isté veľmi nebezpečné podujatie. Nedal sa od svojho úmyslu odhovoriť, márne sme ho prosili. Ide totiž o isté tajné podujatie... Závisí od toho bezpečnosť všetkých lodí, plávajúcich v tomto okolí. Náš hlavný admirál sa veľmi potešil, že sa konečne našiel človek, ktorý sa na taký nebezpečný čin odvážil. Koniec koncov netreba sa tomu ani diviť: námorníci nízkeho pôvodu, ak si chcú zaistiť skvelú budúcnosť, musia sa pustiť celkom inou cestou než šľachtickí synkovia, ktorí majú na ružiach ustlané. Harry Ark sa musí činiť, keď chce čosi dosiahnuť, na svoj pôvod sa nemôže spoliehať, je to najdúch. Nemá rodičov, našli ho ako malého chlapca na stroskotanej lodi, a preto má i priezvisko Ark (Koráb), ktoré sa vám videlo také čudné.

- Ale... to nie je možné, - zvolal nepravý kapitán Howard. Slová sa mu len ťažko vydrali z hrdla. Bol taký vzrušený, že sa mu rozochvelo celé telo a nemohol sa ovládnuť.

- Preboha, kapitán Howard, čo vám je? - vyľakal sa morský veterán. A hneď aj zazvonil. - Steward, - rozkázal, keď sa vo dverách kajuty ukázal mladík, - rýchlo prines kalištek grogu alebo ešte lepšie pohár vína.

Steward bol čoskoro nazad s vínom.

- Ďakujem, ďakujem, - vravel kapitán Howard. Vypil víno a pokračoval už pevným hlasom: - To bol nával krvi do hlavy. V našej rodine to často mávala moja babička a matka. Zdedil som to, ale teraz je mi už dobre.

Celkom dobre mu však nebolo, lebo1 pod návalom krvi mu tvár blčala, akoby mu na nej mali všetky žily prasknúť.

- Ale vráťme sa k Harrymu Arkovi, - hovoril ďalej. - Teda bol tu na lodi po vás prvým dôstojníkom...

- Aj ním ostane, keď sa vráti, - prerušil ho kapitán Bignall. - A bude ním tak dlho, až kým nedostane vlastnú fregatu, ktorej bude veliť ako kapitán.

- Chápem, chápem, ale nie o tom som chcel hovoriť. To je zvyčajný postup, lenže trochu pridlhý. Mr. Harry Ark nepochádza zo šľachtického rodu, nemá sa kto v Londýne zaňho prihovoriť. Bolo by to preňho veľmi prospešné, keby som v najbližšom liste, ktorý pošlem domov, spomenul aj jeho niekoľkými pochvalnými slovami. No keď to chcem urobiť, musel by som najprv presne vedieť, v čom vlastne záleží jeho nebezpečné podujatie, na ktoré sa podobral.

- Je to od vás veľká láskavosť, Mr. Howard, - riekol kapitán Bignall. - Rád by som vám povedal dačo o tom podujatí, ale... to viete... vojenská služba, tajomstvo... Priznám sa vám, pred chvíľou som si myslel, že Harry Ark už dosiahol cieľ, za ktorým sa hnal. Hm, hm... Totiž, rád by som vedieť, či vždy tak robíte na vašej lodi ako dnes. Najprv napínate vyššie plachty a až potom spodné? Veď to je celkom tak, akoby si ktosi najprv obliekal plášť a potom šaty. Ale tomu môžeme ďakovať, že sme vašu loď skoro zbadali.

- Hej, - prisvedčil druhý zamyslene. - Moja bramová plachta povievala ojedinelé na sťažni. Vyzeralo to tak, akoby vás ktosi na našej lodi chcel upozorniť, že sa blížime...

- Áno, celkom tak, - prikývol morský veterán. - Poviem vám úprimne, že som si to tiež myslel. Bol som si tým istý. A keby ste neboli potom rozvinuli všetky plachty, hádam by sa bolo naše stretnutie inak skončilo.

- Ha-ha-ha, - rozosmial sa kapitán Howard, ale trochu strojene. - To robievam častejšie. Viete dobre, že ľudia zo šľachtického rodu stvárajú všelijaké fígle a neraz vykonajú i hlúposť, na ktorú môžu doplatiť. Keďže vidím, že ste ku mne úprimný a dôverný, priznám sa vám, že i ja mám veľmi vážne poslanie...

- Aj vy? - zadivil sa kapitán Bignall.

- Hej, - prikývol kapitán Howard. - Vyslali ma na more vyhľadať istú loď. Keby som ju stretol, na mieste ju potopím a za to by som hneď dostal velenie na kráľovskom krížniku. Nejaký čas som si myslel, že práve vaša loď je tá, ktorú hľadám, a len vaše signály ma zadržali, že som nezaútočil.

- Ale? - odvetil kapitán Bignall sucho. - A smiem sa spýtať, za koho ste ma pokladali?

- Myslel som si, že mám pred sebou loď toho lotra, Červeného piráta!

- Pane! - zvolal kapitán Bignall. - Nechápem, ako ste mohli na takú myšlienku prísť! Vari môže mať pirát takú pevnú a rýchlu loď, ako je tento vojenský krížnik!? Pozrite len na jej trup, na jej sťažne a plachty! Prezrite si všetko a potom mi poviete...

V tej chvíli ktosi zaklopal a do kajuty vošiel starší muž v čiernej reverende.

- Lodný kňaz, však? - riekol Howard a rýchlo vstal.

- Tak je, - prikývol kapitán Bignall. - To je Mr. Merton, doktor teológie, môj dobrý priateľ a druh ešte z rokov mladosti. Takmer štyridsať rokov sme sa nevideli a len nedávno bol admirál taký láskavý, že bo pridelil na moju loď.

Potom sa kapitán Bignall obrátil ku kňazovi a predstavoval:

- Toto je Mr. Howard, kapitán kráľovskej fregaty Gazela.

Howard a kňaz si stisli pravice.

Keď si všetci opäť posadali do kresiel, Howard pokračoval v prerušenom rozhovore:

- Myslím si, Mr. Bignall, že obaja máme jeden a ten istý záujem: zničiť Červeného piráta, nájsť jeho loď a potopiť ju. Hádam by bolo dobre, keby sme sa o to usilovali spoločnými silami. Predložím vám svoj plán a podriadim sa vašim radám a pokynom, lebo ste starší a skúsenejší.

- Súhlasím! - zvolal kapitán Bignall, ktorého ochota kolegu zo susednej lode veľmi prekvapila. - Úplne súhlasím. Predložíte mi svoj plán, ja zasa pripravím svoj a potom ich porovnáme. Keď si vec premyslíte, prídete zasa zo svojej lode ku mne a dohovoríme sa na spoločnom postupe. Dúfam, že neodmietnete, ak vás potom zadržím na svojej lodi, aby ste sa tu navečerali. Súhlasíte, Mr. Howard?

- Pravdaže. Bude ma veľmi tešiť, že môžem stráviť večer v takej vzácnej spoločnosti.

- Lichôtkami u mňa nepochodíte, - zasmial sa kapitán Bignall. - Tak sme dohovorení. Dúfam, že i so svojimi dôstojníkmi vypracujete plán, ktorý mi potom predložíte. Ja urobím tak isto.

- V poriadku, súhlasím, kapitán Bignall, - riekol hosť a vstal. - Dovolíte, aby som sa teraz vrátil na svoju loď...

- Počkajte ešte chvíľočku, - zasmial sa morský veterán. - Ešte trošku trpezlivosti. Tu mi dôstojný pán Merton čosi zašepkal. Máte na svojej lodi kňaza?

- Dokonca až dvoch, pán kapitán, - rýchlo odvetil Howard.

- Až dvoch? - zadivil sa Bignall. - To je zriedkavosť, na jednej lodi až dvaja kňazi. No zabudol som, - dodal s úsmevom, - že ste opatrný muž. Keby náhodou kňaz ochorel alebo sa mu prihodilo nejaké nešťastie, máte hneď náhradu. Tu môj priateľ, dôstojný pán Merton, vás prosí, keby ste boli taký láskavý a priviedli sem oboch duchovných, až nás navštívite. Súhlasíte?

- Och, veľmi rád vyhoviem tej prosbe.

- A nezabudnite priviesť aj svojho prvého dôstojníka, svojho zástupcu. Rozumie sa, že aj jeho pozývame na večeru.

- Aj toho vám privediem, - zvolal kapitán Howard, - živého alebo mŕtveho, za to vám ručím.

Rozlúčil sa s kapitánom Bignallom i s duchovným. Keď prechádzal palubou, bystrým zrakom si prezrel jej zariadenie, rozostavenie sťažňov, plachiet, diel a napokon i posádku. No tváril sa pritom čo najľahostajnejšie. Kapitán Bignall s dôstojným pánom Mertonom ho sprevádzali až k povrazovému rebríku, po ktorom sa spustil do svojho člna.

- Do videnia, vzácni páni, - privolával ešte z člna. - Ďakujem vám za láskavé prijatie.

- Do videnia, mladý priateľ, - odvetil kapitán Bignall. - A nezabudnite priviesť oboch duchovných ako i poručíka!

Onedlho čln prirazil k boku Delfína.

KAPITOLA 21

Keď kapitán Heidegger vyšiel na palubu svojej lode, jeho tvár mala celkom iný výraz než pred chvíľou, keď tak skvele hral úlohu šľachtického synka, kapitána Howarda. Nekráčal už tak povýšenecky a hrdo, ale zato z každého jeho pohybu sa zračila sila a odvaha.

Chvíľu sa prechádzal po palube a potom bez jediného slova sa rozbehol do svojej kajuty. Bol natoľko rozčúlený, že nevbehol do nej, ale do kajuty oboch dám. Bola to predtým totiž jeho kajuta, no keď prijal na palubu obe dámy, veľkodušne im ju prepustil ako najkrajšiu na lodi, a sám sa utiahol do menej prepychovej. Teraz však na to celkom zabudol, vrútil sa sem ako víchor a nemyslel, že tu bude mať nepotrebných svedkov. Prudko zazvonil zvoncom.

V malej chvíľočke sa zjavil vo dverách Roderick. Vedel dobre, že musí zaraz pribehnúť, keď kapitán tak prudko zvoní.

- Povedz poručíkovi Wilderovi, že ho tu čakám! - panovačne zvolal na Rodericka.

Chlapec odbehol a kapitán sa zatiaľ snažil ovládnuť. Bojoval v duši hrozný boj. No keď zavolaný poručík vošiel do kajuty, nik by nebol na Červenom pirátovi poznal, akú búrku hnevu pred chvíľou skrotil a utíšil vo svojom vnútri. Až teraz, keď sa kapitán dokonale ovládol, zbadal, že vošiel do kajuty dám. Tie sa hneď utiahli do kúta, len čo zbadali rozhnevaného kapitána. Na tváre im vystúpila smrteľná bledosť a chveli sa na celom tele. Napäto čakali, čo sa bude diať. Kapitán pristúpil k nim a ospravedlnil sa:

- Prepáčte mi, ctené dámy, bol som veľmi rozčúlený a zmýlil som si kajutu.

- Veď ste pánom na lodi, kapitán Heidegger, a môžete si teda robiť, ako sa vám zapáči, - riekla Mrs. Wyllysová a snažila sa ovládnuť, aby sa jej nechvel hlas. - Lenže teraz tu budete mať nepotrebných svedkov. Preto radšej odídeme, aby sme vám neprekážali. Ak treba, môžeme sa aj presťahovať do inej kajuty.

- Ó nie, ctené dámy, len ostaňte! - riekol kapitán a zdvorilo sa uklonil. - Naopak, ak si vypočujete môj rozhovor s poručíkom Wilderom, urobíte mi len radosť. Kajutu som vám prepustil, nuž v nej len ostaňte. Keď skončíme rozhovor, hneď odídem.

Po tých slovách sa kapitán ešte raz uklonil a ukázal dámam na kreslá po strane, aby sa ta posadili.

Aj poručíkovi Wilderovi veľmi zdvorilo, ale trochu hrdo ukázal na kreslo pred sebou. Sám si však nesadol, zastal si pred Wilderom a začal:

- Počúvajte, poručík Wilder! V lodeniciach jeho kráľovského veličenstva vystavali veľmi málo takých skvelých lodí ako je Šíp. No kráľovskí ministri by velenie nad takými loďami mali zveriť schopnejším ľuďom.

- O kapitánovi Bignallovi sa vie, že je to muž smelý a šikovný. Každý si ho váži, - odvetil Wilder.

- Nehovorím o ňom po tejto stránke. Ide mi o čosi iné. Chýbajú mu dve cnosti: rozvážnosť a diskrétnosť. Viete, čo mi vybľabotal? Vraj preto pláva v týchto miestach, aby vyšpehoval a potopil istú loď. Ale čo budem hovoriť zaobalene, poviem vám to otvorene: jeho poslaním je vyšpehovať loď Červeného piráta.

Kapitán Heidegger sa pri tých slovách ironicky usmial.

Keď obe dámy počuli meno slávneho piráta, šarapatiaceho pri americkom pobreží, zbledli. Mrs. Wyllysová chytila Gertrúdu za ruku a pritiahla ju k sebe, akoby ju chcela brániť pred nejakým útočníkom.

- Myslím, - ozval sa Wilder, - že je to márna námaha.

- Áno? To je vaša mienka? - riekol kapitán. - Ale on si robí veľké nádeje.

- Iste dostal klamné zprávy, a preto si myslí, že to pôjde ľahko.

- Klamné zprávy? - prudko sa spýtal kapitán. - Vyjadrite sa jasnejšie, čo tým chcete povedať!

- Domnieva sa, - začal Wilder a kládol dôraz na každé slovo, - že má do činenia s obyčajným námorníkom, s človekom nevzdelaným, divokým, hrubým. No Červený pirát je celkom inakší, než si ho kapitán Bignall predstavuje.

- Ale tak usudzuje každý! - so smiechom poznamenal kapitán. - Červený pirát je v očiach všetkých iba morským zbojníkom, nič viac. Ale nechajme to! Vráťme sa ku kapitánovi Šípu! Nečudujete sa niečomu?

- Čomu? - nechápal Wilder.

- Kapitán Bignall, ten smelý a šikovný muž, ako ste sa o ňom vyjadrili, križuje v mori na takých miestach, kde by vlastne nemal očakávať, že stretne loď Červeného piráta. Ten sa predsa zdržiava severnejšie.

- Možno kapitán zistil alebo sa dopočul, že loď Červeného piráta prekĺzla medzi Antilskými ostrovmi, a teraz sa ženie za ňou.

- Dobre, - pripustil kapitán, - ale v tom prípade by musel mať dôkladný opis hľadanej lode, aby ju pri stíhaní našiel.

- Možno, - uvažoval Wilder, - ten opis má.

- Tak? Možno ho má? - posmešne riekol kapitán Heidegger. - Ale odkiaľ by ho mal? A od koho sa mohol dozvedieť, že loď Červeného piráta preplávala pomedzi Antilské ostrovy do Karibského mora? To sú všetko záhady.

Wilder napäto hľadel na kapitána a mlčal.

- Na šťastie nemusím dlho napínať vašu zvedavosť, poručík Wilder, - pokračoval kapitán, -- a môžem vám rozriešenie týchto záhad podať hneď na mieste.

Červený pirát zmĺkol. V kajute sa rozhostilo hrobové ticho.

- Všeličo mi porozprával môj hostiteľ na Šípe, - pokračoval po chvíli Červený pirát. - Potáral i to, čo nemal. Vyzradil mi, že jeden z jeho dôstojníkov sa podujal na nebezpečné poslanie: dostať sa ako špehúň na loď Červeného piráta a získať si jeho dôveru. To podujatie sa mu vraj skvele vydarilo a isté osoby majú to, čo vyšpehoval, oznámiť anglickému admirálovi.

Harry Wilder sa zachvel ako bleskom trafený. Sklopil oči.

- A pomenoval kapitán Bignall toho dôstojníka? - spýtal sa napokon.

- Áno, - odvetil Červený pirát. Jeho hlas cvendžal chladne ako ľad. - Volá sa Harry Ark a falošným menom Wilder!

Len s najväčším vypätím síl sa poručík ovládol. Ale po chvíli hrdo zdvihol hlavu a riekol:

- Ako vidím, poznáte ma!

- Áno! - zvolal zrazu kapitán Heidegger a žily na čele mu navreli od hnevu. - Poznám vás, - hrmel ďalej jeho hlas, - poznám vás ako podlého zradcu!

- Kapitán Heidegger, - riekol Harry Wilder alebo lepšie povedané Harry Ark. - Netreba veľa odvahy na to, aby ste mi tu na svojej lodi, medzi svojimi ľuďmi, vmietli do tváre prezývku "zradca".

- Tak? - vybuchol Červený pirát a každý nerv v tele sa mu triasol hnevom. - Miesto toho, aby ste uznali svoju podlosť a prosili o milosť, ešte ma urážate, vyhlasujete ma za zbabelca? Domnievate sa, že Červený pirát sa odváži povedať pravdu iba vtedy, keď má okolo seba svojich ľudí a keď je na svojej lodi? Ste zradca, a to by som vám povedal do očí hocikde a na hociktorom mieste zemegule!

- Nie je zradca ako zradca, - odvetil Harry Ark pokojne. - Keď som sa podujímal na túto činnosť, vedel som, že dávam v stávku vlastný život. Urobte teda so mnou, čo chcete, nebudem utekať, ani brániť sa.

Kapitán Heidegger, ktorý sa už bez zahanbenia nazval Červeným pirátom, pozrel na Harryho Arka hrozným pohľadom a schytil šnúru zvonca. Dva razy zazvonil. Čoskoro sa vo dverách ukázal generál. Zastal na prahu v pozore, napätý ako struna.

- Pán generál, - rozkázal mu Červený pirát, - ihneď dajte černocha Sipa a jeho druha Richarda Fida do želiez. Dávajte pozor, aby sa nejako nedorozumievali so susednou loďou. - Pán Wilder čiže Ark, - posmešne riekol potom poručíkovi, ktorý tu stál nehybne ako vykresaný z kameňa, - viete dobre, čo vás čaká. Banda pirátov, do stredu ktorej ste sa votreli ako špehúň, má právo obesiť vás ako i vašich dvoch druhov dakde na hák sťažňa. Rozumiete? A to moji ľudia hneď urobia, len čo sa dozvedia, čím ste. Stačí, aby som vyšiel na palubu a oznámil im, že ste zradcom. Ihneď odvisnete!

- To neurobíte, pán kapitán, to nesmiete urobiť! - zvolal zrazu hlas po boku Červeného piráta tak prenikavo, že sa až steny kajuty otriasli. To Mrs. Wyllysová takmer zúfalo začala brániť Harryho Arka a sama nevedela, kde sa v nej zrazu nabralo toľko sily. - Pán kapitán Heidegger, - pokračovala, - vy ste narušili zákony spravodlivosti tým, že ste na mori prepadali a olupovali lode! Ale nemyslím, že by ste boli zato krvilačný! Aj vy ste boli kedysi mladý ako tento nešťastník pred vami! Spomeňte si na vlastnú mladosť a pre všetko, čo vám kedysi bolo drahé a sväté, majte súcit a ohľad! Jestvuje vyššia spravodlivosť. Beda každému, kto nevinného trápi alebo usmrtí! Zaprisahám vás, nevydávajte tohto mladého človeka na smrť! Dosť je už vín na vašom svedomí, nezaťažujte sa ešte ďalšou! Nie, to neurobíte, to nesmiete urobiť! Verím, že nie ste taký krutý, ako o vás zlé jazyky hovoria! Dúfam, že nevydáte tohto mladého človeka vašim ľuďom, aby ho obesili! Zľutujte sa preboha vás prosím!

Mrs. Wyllysová vzlykala. Zdalo sa, že jej slová zapôsobili aj na železné nervy Červeného piráta.

- A aký osud chystal on mne a mojim ľuďom? Rozhodol sa, že nás zradí.

Tieto slová vyriekol kapitán Heidegger ticho a pokojne, ale bolo v nich cítiť utajenú pomstychtivosť.

- Nezabúdajte, - ozvala sa Mrs. Wyllysová, - že božské i ľudské práva sú na jeho strane! Šiel na výzvedy na loď morského zbojníka, teda šiel do nebezpečenstva v záujme spravodlivosti. No vaše činy sa nezhodujú so spravodlivosťou. Veru, nikde neobstojíte, ani pred tribunálom ľudským, ani pred tribunálom najvyšším. Je ešte voľakto, kto bude aj vás súdiť, na to nezabúdajte. Buďte zhovievavý a milosrdný, aj vám sa dostane milosrdenstva! Počúvajte na moje slová! Hovorím v mene ľudskosti. Viem, že vo vašom srdci ešte nevyhasli šľachetné city, ešte v ňom tlejú žiarivé iskry dobra.

Tvár Červeného piráta sa rozjasnila. Nesmierne ho bolelo, že ho každý pokladal za neľútostného, krutého morského zbojníka, ktorý sa pachtí iba za zlatom a prelieva krv pre maličkosť. Nik ho správne nechápal, nik si necenil jeho šľachetnú túžbu po oslobodení vlasti. Každý v ňom videl len krutého piráta, vraha a zbojníka. A hľa, táto žena zmýšľa trocha inak. Verí, že jeho srdce je schopné odpúšťať a zabúdať. No nad osudom svojho poručíka už rozhodol a slová tejto panej nič na tom nezmenia.

- Ej, to je smelá reč, madam, - usmial sa na Mrs. Wyllysovú. - A to hovoríte mne, človekovi, ktorého pokladajú za bezcitného, po krvi dychtiaceho morského zbojníka?

- Je to smelá reč, ale pravdivá, - odvetila Mrs. Wyllysová.

- Dosť, milá pani, - riekol kapitán, keď videl, že Mrs. Wyllysová chce ešte ďalej hovoriť. - Ešte prv, než poručík sem vkročil, rozhodol som, ako sa k nemu zachovám. A keby ste i celý deň hovorili, nič na veci nezmeníte. Mr. Wilder alebo vlastne Mr. Ark - pustím vás na slobodu! To je moje rozhodnutie! Ukážem, že aj pirát môže mať veľkodušné srdce! Je síce pravda, že ste ma chceli zradiť, ale vážim si vašu smelosť. Odvážili ste sa ísť priamo do stredu nepriateľov, nasadili ste vlastný život pre vec, ktorú ste pokladali za veľkú a vznešenú. Verte mi, zoberiem si z vás príklad, a ešte smelšie, ešte obetavejšie pôjdem za cieľom, ktorý som si vytýčil, hoci by ma to aj život stálo. Môžete odísť na anglickú loď Šíp, ste slobodný!

Harry Ark tu stál ako zmeravený, vlastným ušiam nechcel veriť. Bledol a hneď sa zasa červenal. Zahráva si s ním Červený pirát ako mačka s myšou? Alebo to myslí naozaj?

- Kapitán Heidegger, - ozval sa po chvíli, - vravíte, že ma púšťate na slobodu. Je to od vás ozaj veľkodušné. Odpúšťate mi trest. No azda si rozmyslíte toto rozhodnutie a stiahnete svoje slovo späť. Neviete, aké plány som mal, keď som nastúpil na vašu loď. Vedzte teda: mojím úmyslom bolo zbaviť americké more nebezpečného zbojníka Červeného piráta, zabiť ho a zničiť jeho loď, vydať jeho posádku do rúk spravodlivosti.

- To som si domyslel, - riekol kapitán Heidegger trpko. - Taký rozkaz ste dostali od svojich predstavených a tí zasa ho dostali od vlády. Opakujem, môžete odísť, ste slobodný!

- Nie, pán kapitán, - vyhŕkol zrazu Harry Ark. - Neodídem, kým nebudem vo vašich očiach ospravedlnený, kým ma nebudete pokladať za statočného človeka!

- Čože? - posmešne sa spýtal Červený pirát. - Chcete byť ospravedlnený v očiach morského lúpežníka, vyvrheľa ľudskej spoločnosti? Vy, najvernejší sluha anglického kráľa, cítite potrebu ospravedlňovať sa pred pirátom? Vám záleží na tom, aby morský zbojník mal o vás dobrú mienku?

- Pokorujte ma, pán kapitán, vysmievajte sa mi, triumfujte! - zvolal Harry Ark. - Nemôžem od vás odísť, kým aspoň trošku neotupím hrot pohŕdania, ktorý ma bodá z vašich slov.

- Dobre, hovorte teda, ospravedlňujte sa, aj tak to budú iba prázdne slová! - riekol Červený pirát.

- Pán kapitán, - riekol Harry Ark pevným hlasom, hoci od vzrušenia mu tvár len tak horela, - zaiste viete, ako o vás a vašich činoch hovoria a usudzujú ľudia v Amerike...

- Načo tie okolky? - prerušil hovoriaceho Červený pirát. - Povedzte hneď, že celý svet ma pokladá za netvora, za lúpežníka a krvilačného morského diabla...

- Pán kapitán, - pokračoval Ark, - opakujem, chcem sa pred vami ospravedlniť. No musím začať práve tak, ako som to urobil. Nechcem o tom veľa rečí šíriť, ale musím sa tohto bodu aspoň dotknúť. Medzi ľuďmi vládne o vás zlá mienka, či už oprávnene alebo nie, na tom teraz nezáleží. Ide o to, že som sa na svoje podujatie chystal práve pod vplyvom tejto mienky, a preto nie div, keď som si myslel, že vykonám skvelý a chvályhodný čin. Jeho veličenstvu anglickému kráľovi veľmi záleží na tom, aby sa vás Anglicko zbavilo. Ja zasa ako mladý smelý námorník, túžiaci po hrdinstvách a dobrodružstvách, som sa pustil do toho nebezpečného podujatia, lebo som si myslel, že tým pomôžem nielen kráľovi, ale predovšetkým statočným ľuďom, plaviacim sa po moriach, ktorí sa triasli strachom už len pri myšlienke na Červeného piráta. Neváhal som postaviť na kocku aj vlastný život. No keď som vstúpil prvý raz na vašu loď a úprimne sa s vami porozprával, keď som videl, že vám ide predovšetkým o oslobodenie zotročenej Ameriky, chcel som sa svojho zámeru vzdať.

- Keď ste tak chceli urobiť, prečo ste na môj rozkaz prijali miesto kapitána na Royal Caroline?

- Urobil som to len preto, aby som sa pokúsil zachrániť Mrs. Wyllysovú a miss Gertrúdu s ich černoškou, ktoré mali nastúpiť na tú loď. Chcel som ich, ak by to bolo možné, odviezť do Charlestonu, kam cestovali. Bál som sa, čo s nimi bude, keď upadnú do rúk vašich ľudí.

- Hm... hm... - zamyslel sa Červený pirát. - Prišli ste na moju loď večer. Pred odchodom ste si ešte chceli zájsť do mesta. Urobili ste tak na druhý deň ráno. Povedzte mi, prečo ste nevzali so sebou aj svojich druhov? Ak ste sa nechceli vrátiť na moju loď, mali ste odísť i so svojimi priateľmi.

- Nebolo to možné. Veď už to vo vás vzbudilo podozrenie, že som iba sám chcel odísť. Keby som bol prosil ešte i o to, aby ma sprevádzali i moji dvaja druhovia, vaše podozrenie by bolo tak vzrástlo, že by ste ma vôbec neboli pustili... Čo som mal robiť?... Inak sa to nedalo riešiť...

- Dosť! - zvolal zrazu Červený pirát. - Verím vám! Ste statočný človek! V mojich očiach už nie ste podlý zradca, pravda, za svoju posádku nehovorím! Ale teraz už choďte! Čln vás odvezie na Šíp. Do videnia!

Ale Harry Ark sa nehýbal z miesta.

- Pán kapitán, vaša veľkodušnosť ma príjemne prekvapuje, - riekol po chvíli mlčania. - A preto som sa rozhodol, že sa budem k vám správať úprimne a šlachetne ako vy ku mne. Nemôžete ma predsa len tak bez rozmyslenia pustiť na Šíp. Len čo sa dostanem na jeho palubu, musím kapitánovi lode povedať všetko o Gazele, aká je to loď a kto jej velí.

- Veď ani nečakám od vás inšie, - ľadove odvetil kapitán Heidegger.

- Dobre, - hovoril ďalej Harry Ark s rastúcim vzrušením. - Kapitán Bignall hneď začne boj a v tom boji musím pomáhať i ja. Pán kapitán, dobre si vec rozmyslite! V tej chvíli, ako sa dostanem na Šíp, som jeho najvyšším dôstojníkom hneď po kapitánovi, a tým činom sa stávam vaším nepriateľom... Musím vás na toto všetko upozorniť, keď vidím vašu šľachetnosť.

- Preboha, Wilder! - zvolal Červený pirát a bolo na ňom vidieť, že úprimné slová jeho bývalého poručíka ho dojali. - Škoda, že sme sa nepoznali skôr! Ale, - doložil ľahostajnejšie, - čo by to pomohlo? Choďte! Ak sa moji ľudia dozvedia o všetkom, nebudem vás môcť zachrániť!

Ale Harry Ark ešte stále neodchádzal.

- Keď som po stroskotaní Royal Caroliny vstúpil na vašu loď, nebol som sám. Boli so mnou tieto dve dámy a ich slúžka...

- Ha! - zarazil sa Červený pirát a ustúpil o krok dozadu. - Či to nie je dosť, že som vám daroval život a slobodu? Ešte chcete i tie dve dámy so slúžkou odviesť na Šíp?

- A či je to spravodlivé, - nedal sa Harry Ark, - aby tie dve nešťastné dámy i s černoškou ostali na Delfíne medzi takými drsnými ľuďmi?

- Delfín, - odvetil vodca pirátov, - ochráni v čase búrky a víchrice práve tak ako Šíp. Ak príde k boju, to je ešte veľmi neisté, ktorá z oboch lodí zvíťazí. Veru neviem, neviem, ktorá klesne na morské dno. Keby sme to vedeli, dámy by museli byť na lodi, ktorá sa zachráni. Keďže je to však neisté, ostanú u mňa. Choďte teda, Mr. Ark, a nezahrávajte si s ohňom! Buďte rád, že môžete slobodne odísť!

- Ak nedovolíte slobodne odísť aj tým osobám, ktoré prišli so mnou, teda týmto dámam, ich slúžke a mojim dvom druhom, ostanem tu aj ja. Urobte so mnou, čo chcete! Nebolo by pekné, keby som sa chcel zachrániť iba sám a nestaral sa o ostatných.

- Sto hromov! To už zachádzate priďaleko! - zvolal Červený pirát. - Poznáte tieto dámy len o niekoľko dní dlhšie než ja a už si namýšľate, že by sa pod vašou ochranou cítili bezpečnejšie než pod mojou. Kto vám povedal, že by chceli ísť na tamtú loď? Som presvedčený, že im za pobytu na tejto lodi nič nechýbalo a že som sa o ne dobre staral. No vari nemám pravdu, ctené dámy? - pri posledných slovách sa obrátil k Mrs. Wyllysovej a Gertrúde. - Počuli ste, o čo teraz ide? Nože sa rozhodnite, chcete odísť na Šíp, alebo ostanete na mojej lodi?

- Odídeme! - zvolala Gertrúda a vyskočila z kresla. Chytila Mrs. Wyllysovú za ruku, akoby ju hneď chcela ťahať preč. - Pre milosrdenstvo božie vás prosím, pán kapitán, dovoľte nám odísť!

Červený pirát mal neobyčajne silnú, vycvičenú vôľu. Vedel ovládnuť aj najsilnejšie duševné hnutia. No keď počul Gertrúdine slová a uzrel nesmierny strach na jej tvári, prenikol ho neopísateľný bôľ a hrdlo sa mu stiahlo.

- Teda aj čisté a šľachetné bytosti naplňujem takým strachom a úzkosťou? - riekol s ťažkým povzdychom. - Teda aj tí, ktorým som preukázal toľko dobrodení, sa ma štítia ako vyvrheľa? Moje milé dámy, - riekol napokon a ovládol sa s najväčším vypätím vôle, - ak chcete z tejto lode odísť s pánom Arkom, nikto vám nebude prekážať.

A Červený pirát ani nečakal na odpoveď. Zatiahol šnúru zvonca a vydal rozkaz, aby prichystali čln.

Roderick s Cassandrou vyniesli batožinu dám a generál dostal rozkaz sňať Fidovi a Scipiónovi okovy.

Sotvaže sa prípravy na odchod skončili, kapitán ponúkol Mrs. Wyllysovej rameno a odprevadil ju až k člnu. Námorníci a vojaci, ktorí boli na palube, len oči otvárali od údivu. Za kapitánom a Mrs. Wyllysovou šiel zasa Harry s Gertrúdou a so slúžkou Cassandrou. Kapitán sa už vracal ku schodíkom do podpalubia, no keď mal na ne vstúpiť, ešte raz sa obrátil a posledný raz kývol odchádzajúcim na rozlúčku. Stál tu pohrúžený v nemom bôli. Až potom, keď Dick Fid a černoch začali veslovať, odišiel smutný a zadumaný do podpalubia.

Hoci čln plával od Delfína k Šípu iba niekoľko minút, dámam sa ten čas zdal dlhý ako večnosť. Ešte stále videli v duchu pred sebou Červeného piráta, pred ktorým cítili takú úzkosť a strach. Ani nechceli veriť, že ich náhle oslobodenie je skutočnosť. Na Šíp, ktorý sa pred nimi hojdal na vlnách, sa dívali ako na výjav z rozprávky, ako na krásny sen, ktorý sa rozplynie v najbližšej chvíľke. Až potom sa celkom upokojili a úplne uverili v skutočnosť, keď sa ocitli na palube kráľovského krížnika.

- Preboha, dôstojný pán Merton, nože poďte sem! - zvolal kapitán Bignall na lodného duchovného. - Pozrite, akých vzácnych hostí nám posiela ten mladý lord z Gazely. Je to možné?... Môj poručík Harry Ark. A s ním dve dámy... A ja som si myslel, že môj poručík je na míle a míle ďaleko! Či vari dnešný deň bude dňom samých prekvapení?

Doktor Merton priskočil k Mrs. Wyllysovej a podával jej ruku.

-Ach, drahá priateľka, kdeže sa tu beriete! - zvolal prekvapený kňaz. Ledva ovládol údiv, ktorý sa ho zmocnil.

- Bože môj, ešte stále nemôžem rozoznať, či je to všetko sen alebo skutočnosť, - riekla Mrs. Wyllysová s hlbokým povzdychom radostného uľahčenia. - Nevládzem stáť na nohách od rozčúlenia. Poďme si niekam sadnúť, aby som sa mohla trocha spamätať.

Kapitán Bignall ihneď vyplnil jej želanie. Zaviedol ju do svojej kajuty. Za nimi šiel i duchovný, poručík Ark, Gertrúda a ostatní, Fid, Sip a Cassandra.

Mrs. Wyllysová nebola schopná vyrozprávať všetko na palube, kde sa na ňu dívalo toľko očí, ale tu v kapitánovej kajute sa jej jazyk rozviazal. Rozpovedala všetko, čo jej na srdci ležalo. Napokon už nevládala premôcť pohnutie a z očí jej vystrekli slzy radosti.

- Vieš, Gertrúda, dievča moje drahé, kto je tento dôstojný pán? - obrátila Mrs. Wyllysová reč iným smerom. - Pred mnohými rokmi on požehnal moje manželstvo. Ako tie roky plynú... ako vlna za vlnou ubiehajú... Ach, žiaľ mi stíska srdce, keď si spomínam... Moje manželské šťastie netrvalo dlho.

A v očiach Mrs. Wyllysovej sa znovu zaligotal prúd sĺz.

- Upokojte sa, madam, - tíšil ju kňaz. - Prirýchlo ste ho stratili. No nech vám je útechou aspoň to, že váš manžel zahynul na poli cti, pri obrane vlasti... A raz sa s ním stretnete.

- Hej, aj o syna som prišla, - neprestávala spomínať Mrs. Wyllysová. - Bože môj, tak ťažko som niesla manželovu smrť a ešte i ďalšie nešťastie ma stihlo... Prišla som o jediného syna...

- Kto z nás sa môže miešať do tajomstiev, ktorými vyššia sila pretkáva naše osudy? Madam, poddajte sa rozsudku a riadeniu nebies a získate pokoj duše. Či najmilosrdnejší a najlepší Otec neobdaril svoje stvorenia všetkým dobrým? Či urobil niekomu dačo zlého, z čoho by napokon nevzišlo nesmierne dobro? Odovzdajte sa do jeho vôle...

- Hej, snažím sa o to... aj keď mi to ide ťažko. Viem, že raz sa moje slzy osušia a moja duša bude naplnená čistou radosťou. To, čo je zlé v tomto živote, premení sa na blaho a šťastie v budúcom. Preto už nechcem beznádejne spomínať na minulé strasti. Ako sa vám vodilo, dôstojný pane, od tých čias, čo sme sa nevideli?

- Bol som a aj som lodným kňazom. Starám sa o duše týchto námorníkov, ustavične putujúcich po šírych moriach. Veľa som precestoval, veľa som videl a nedávno ma preložili na túto loď, ktorej velí môj priateľ z detských čias, kapitán Bignall.

- Veru, madam, - ozval sa kapitán, - už vyše päťdesiat rokov uplynulo odvtedy, čo sme ako deti spolu šantievali a hrávali sa. Veľmi sme sa potešili, keď sme sa stretli na tej istej lodi. No môj vzácny priateľ, dôstojný pán Merton, mi ešte nepredstavil obe dámy...

- Táto pani, - ukázal duchovný na Mrs. Wyllysovú, - je dcéra nebohého kapitána Wyllysa a vdova po synovi nášho bývalého veliteľa, kontraadmirála Laceyho.

- Poznal som obidvoch, - zvolal kapitán Bignall a uklonil sa.

- Vdova po admirálovi Laceym, - šepkala Gertrúda a nemohla veriť vlastnému sluchu.

- Áno, - prisvedčila Mrs. Wyllysová a stisla Gertrúde ruku. - Vidíš, drahé dieťa, som vlastne tvoja príbuzná. Wyllysová je moje rodné meno, no ako vydatá volám sa vlastne Laceyová. Nepoužívala som toto priezvisko, lebo moje manželstvo malo ostať utajené. No teraz, keď už poznáš moje tajomstvo, musím ti vysvetliť všetko. Môj otec bol lodným kapitánom a po matkinej smrti sprevádzala som otca na všetkých jeho morských výpravách. Admirál, pod velením ktorého môj otec slúžil, mal driečneho syna, ktorý taktiež sprevádzal otca na mnohých plavbách. Spoznala som sa s ním a zaľúbili sme sa. No admirál bol hrdý na svoj šľachtický pôvod a nikdy by nebol pristal na to, aby si jeho syn vzal dievča jednoduchého amerického kolonistu. Môj otec bol totiž rodom Američan. Ba ani môj otec by nebol na to manželstvo pristal, lebo bol natoľko hrdý, že by sa nikdy nebol chcel vtierať do vyšších kruhov, keď videl, že ním pohŕdajú. Láska však nepozná prekážky. Naša láska, čistá a krištáľová ako horská bystrina, prekliesnila si cestu pod skálím, húštinou i balvanmi. Rozhodli sme sa, že sa zoberieme potajomky, a práve tu prítomný doktor Merton nás zosobášil. Domnievali sme sa, že naši otcovia, až uzrú našu neústupnú, vytrvalú obapolnú lásku, zrieknu sa svojich mylných názorov a požehnajú nášmu šťastiu. Lenže... nečakaná smrť môjho manžela...

Mrs. Laceyová-Wyllysová sa dusila vo vzlykoch, nemohla ďalej rozprávať.

- Mladý pán Lacey i jeho svokor, kapitán Wyllys, zahynuli, - vysvetľoval doktor Merton, keďže úbohá pani nevládala pre plač pokračovať. - Zahynuli v tom istom boji, ani nie pol roka po tajnom sobáši. Mrs. Laceyová-Wyllysová bola vtedy na pevnine na majetku svojho otca, ktorý ju ta poslal, aby bola v bezpečí, lebo vedel, že ho očakáva krvavý boj. Preto Mrs. Laceyová-Wyllysová nevie o tom, čo sa odohrávalo po boji na lodi.

- A čo? - zvolala Mrs. Laceyová. - Dozvedel sa otec o mojom manželstve?

- Váš otec i váš manžel boli ťažko ranení, - pokračoval doktor Merton, - ležali vedľa seba v podpalubnej kajute. Lekár mi vyzradil, že pre nich už niet záchrany. Pokladal som si za povinnosť objasniť kapitánovi, v akom príbuzenskom vzťahu je k nemu mladý muž, umierajúci po jeho boku.

- Ako prijal tú zprávu? - zašepkala Mrs. Laceyová-Wyllysová.

- Kapitán Wyllys, - pokračoval doktor Merton, - požehnal svojho zaťa a v duchu i vás, drahá priateľka. Obaja ranení ležali vedľa seba, hľadeli na seba pohľadmi plnými porozumenia a lásky až do poslednej chvíle. A krv, tečúca z ich rán, splývala na dlážke v jedinú kaluž...

- Teda otec vedel o našom sňatku a požehnal nás! - zvolala Mrs. Laceyová-Wyllysová.

Potom padla na kolená a doložila:

- Boh nech je za to pochválený. Ťažká ťarcha mi spadla zo srdca.

Z očí jej vytryskol prúd sĺz.

Gertrúda si pokľakla k nej, aby sa spolu s ňou vyplakala; už dávno mala guvernantku tak rada ako vlastnú matku. Traja mužovia potichu vyšli z kajuty a nechali dámy osamote, aby si trocha vydýchli a spamätali sa z otrasných zážitkov posledných hodín.

KAPITOLA 22

- Počúvaj, Harry, - riekol kapitán Bignall a odvádzal svojho prvého dôstojníka nabok. - Kedy mi už konečne všetko vysvetlíš? Čušíš ako ryba. Akým spôsobom si sa dostal na loď kapitána Howarda, toho morského ucháňa, a ako sa na ňu dostali obe dámy?

- Mýlite sa, veľmi sa mýlite, pán kapitán, keď si myslíte, že kapitán tej lode je morský ucháň. Málo námorníkov vie tak skvele viesť loď ako on.

- Ale, ale, tuším ti počaril, - smial sa kapitán Bignall. - Veď mi sám povedal, že je len krátky čas na mori, že sa musí ešte všeličomu v námorníctve priučiť.

- More je jeho druhá vlasť, - riekol vážne Harry. - Plaví sa po ňom vyše tridsať rokov.

- Ale to nie je možné! Mne povedal...

- Oklamal vás.

- Že ma oklamal? - nadurdil sa morský veterán. - Poručík Ark, také čosi sa Iahšie povie, než urobí. Ja plávam po moriach už vyše päťdesiat rokov a nadobudol som si nejednu skúsenosť, obohatil som sa o nejeden zážitok. Iný na mojom mieste by už dávno oddychoval voľakde za kozubom v hlbokom, pohodlnom kresle a nevládal by azda ani chodiť. No ja som nielen pri sile, ale v hlave mám jasno, viem dobre rozoznať, či mám voľakomu veriť, alebo nie. Ale... čo to?! Tisíc morských ďasov, vari ten blázon chce odplávať?

- Áno, obracia sa smerom k moru, - prisvedčil Harry Ark a v jeho hlase zazvonila pritajená radosť nad tým, že sa vzdialenosť medzi Delfínom a Šípom zväčší.

- Nech si ide, kam chce! - hodil morský veterán rukou. - Lenže ako sa dostaneš nazad na jeho loď?

- Prvá loď, na ktorej som plával, stroskotala, - riekol Harry. - Potom som sa dostal...

- Ach, rozumiem, - prerušil ho starý kapitán. - Potom si sa dostal na Gazelu, ktorá náhodou plávala povedia. Ale ako si mám vysvetliť okolnosť, že ťa nepoznal? Keď si prečítal tvoje meno v zozname našich dôstojníkov, videlo sa mu to čudné.

- Možno preto, že...

- ...chcel mať iba nejakú zámienku, aby sa mohol na teba spýtať, - dokončil kapitán, keď Harry Ark akosi nevedel pokračovať.

- Hej, Fid, akože sa máš? - zvolal morský veterán, keď zrazu zbadal svojho obľúbeného námorníka, ktorého už tak dávno nevidel. - Už sa opäť cítiš na Šípe ako doma, nie?

- Pravdaže, pán kapitán, - usmial sa Richard Fid. - Tamtá loď, hoci je pekná a pevne stavaná, sa mi veru nepáčila. Je na nej grobianska a neotesaná posádka, hoci má šikovného kapitána. Ostatne, keby aj posádka bola neviem aká milá a kamarátska, aj tak by som radšej slúžil na tejto lodi. Človek sa nedobre cíti, keď vie, že kapitán lode nemá papiere, ktorými by mohol pred ktorýmkoľvek anglickým kapitánom dokázať svoju statočnosť a bezúhonnosť.

- Čo to ten pletie? - začudoval sa kapitán Bignall a obrátil sa k poručíkovi Arkovi.

Keď Harry mlčal, morský veterán zvolal na Fida:

- Vari sa ti rozum čistí? Veď každý dôstojník kráľovskej flotily má pri sebe dokumenty, ktoré môže na požiadanie predstavených kedykoľvek predostrieť. Bez dokumentov by predsa každého lodného kapitána museli pokladať za piráta a podľa toho by s ním aj zaobchodili.

- Tak isto som uvažoval aj ja, - poškrabal sa Richard Fid na hlave. - No vy, pán kapitán, ste to tak pekne vyložili a vysvetlili, že mi je to už teraz celkom jasné. Sip aj ja sme o tom častejšie rozmýšľali, ale napokon sme to nechali. Povedali sme si, že pán Harry zodpovedá za seba i za nás. Jednako by nám však bolo bývalo milšie, keby sme padli v boji na lodi počestného mena než na pirátskej.

- Čo? - skríkol morský veterán v úžase a zabudol aj ústa zatvoriť. - Čo to táraš o pirátskej lodi?

- Pán kapitán, - ozval sa Harry Ark a odťahoval svojho nadriadeného nabok, - počúvajte ma, všetko vám objasním. Loď, o ktorej vám jej kapitán povedal, že je to kráľovská fregata, patrí Červenému pirátovi. Ale prosím, veľmi pekne vás prosím, neprerušujte ma, kým neskončím. Vypočujte ma až do konca a potom môžete robiť, čo sa vám zapáči a čo uznáte za dobré.

Tu poručík začal rozprávať svoje zážitky. Hoci kapitán bol starý ostrieľaný námorník, predsa často otváral údivom oči a neprestával pohmkávať. Občas sa ho zmocňovali výbuchy hnevu a len s veľkým úsilím vôle sa krotil. Keď napokon Harry skončil svoje rozprávanie, kapitán Bignall pokrútil hlavou.

- Čudné, naozaj, - riekol, - veľmi čudné. To by som nikdy od piráta nečakal, že by pustil na slobodu špehúňa, ktorý sa mu votrel na loď... Ale, milý môj Harry, nemôžeme ho nechať ujsť. Viažu nás predsa povinnosti a záväzky voči jeho kráľovskému veličenstvu. Musíme sa pustiť za pirátskou loďou a dohoniť ju. Ak sa jej veliteľ nebude chcieť poddať, prinútime ho delami.

- Naozaj nemáme iné východisko?

- Nie veru.

- Nedajú sa tie povinnosti a záväzky voči jeho kráľovskému veličenstvu nejako obísť?

- Nie, nie, nedajú, - odvetil morský veterán. - Ale povedz mi, Harry, čo to bolo za človeka, ktorého mi Červený pirát poslal? Myslím kapitána Howarda. Bol to taký jemný, slušný muž. Iste sa dostal k pirátom len nejakou náhodou alebo omylom.

- To bol sám Červený pirát! - pokojne odvetil Harry Ark.

- Čo? - s hnevom zvolal morský veterán. - Poručík Ark, nie je od teba pekné, že sa vysmievaš zo staršieho človeka a k tomu ešte zo svojho nadriadeného. Ten muž, ktorý sa so mnou zhováral, mal spôsoby anglického šľachtica. To je nemožné, aby sa tak správal morský zbojník! A napokon, kdeže by sa pirát mohol odvážiť, aby osobne navštívil anglického kapitána, a to na kráľovskej anglickej lodi! Nie, poručík Ark, to ti neverím!

- A predsa, - uisťoval Harry Ark svojho nadriadeného, - nebol to nik iný ako Červený pirát sám. Môžem vám dať na to čestné slovo anglického dôstojníka, že to bol Červený pirát.

To je čudné, namojveru veľmi čudné, - krútil morský veterán hlavou. - Priznávam, mohol ma ten človek klamať, nemusel to byť kapitán Howard, ale komuže by prišlo na um, že to bol sám Červený pirát. Veď noviny o ňom písali, že je obrovskej postavy, má vraj vyše dvoch metrov a je silný ako byvol. Muž, ktorý ma navštívil, bol štíhly, primeranej sily a nebol ani príliš vysoký.

- Hej, - poznamenal Harry Ark, - na jeho telesnom výzore nebadať nič zvláštneho, ale silu vôle má obrovskú.

- Hm, hm... - krútil hlavou starý morský vlk. - Takéto niečo! A čo myslíš, Harry, je to tá istá loď, ktorá nám minulého roku prišla do cesty a s ktorou sme bojovali? Mne sa zdá, že to bola iná.

- Ba veru je to tá istá loď, - riekol Harry Ark. - Viem to od samého Červeného piráta.

- Hm, hm... - pohundrával morský veterán ďalej. - Vtedy nám unikol, alebo lepšie povedané boj sa skončil nerozhodne a rozišli sme sa. Ale dnes neujde, hoci sa mi zdá, že by chcel ujsť.

- Veru, chcel by, - potvrdil poručík Ark.

- Dobre, nech si uteká, - pokračoval kapitán Bignall. - Ale keď ho dolapíme, musí zahynúť. Som silnejší než on. No pretože zaobchodil s tebou tak veľkodušne, i ja mu ukážem, že som šľachetný. Budem s ním najprv vyjednávať a dohodneme sa na prímerí. Harry, odvážil by si sa odniesť mu moje podmienky?... Ale mohol by ťa hádam zadržať na lodi a uväzniť.

- Ach, to nie. Taký podlý nie je! - zvolal poručík živo. - V tomto ohľade sa zachová čestne, za to ručím vlastným životom. Pán kapitán, rozkážte vypáliť z dela, vyvesiť bielu zástavu a hneď sa vyberiem ako posol na nepriateľskú loď.

- Tisíc hrmených, dobre hovoríš! - nadchol sa kapitán Bignall. - Pravda, mohol by som sa teraz pustiť za ním a iste by som ho dohonil a porazil, lebo mám lepšie ozbrojenú a rýchlejšiu loď, ale keď on bol veľkodušný, budem i ja. Nebolo by pekné, keby sme sa my inak správali voči nemu. Poď teda, Harry, do mojej kajuty, tam ti dám príslušné príkazy a dostaneš aj písomné poverenie vyjednávateľa.

O niekoľko minút poručík už mal list s kapitánovými podmienkami a poverenie, že má právo vyjednávať.

Obaja vyšli na palubu Šípu a tu kapitán Bignall vydal príslušné rozkazy. Vystrelili z dela a na najvyššom sťažni vyvesili bielu zástavu. Potom sa pozorne zadívali na loď Červeného piráta a napäto čakali, ako prijme tieto signály. O chvíľu aj tam vypálili z dela a vyvesili bielu zástavu.

- Prijíma vyjednávanie! - zvolal morský veterán a od radosti si začal šúchať ruky. - A teraz do člna, Harry, do člna! Nezabudni si naň vyvesiť bielu zástavu! Môžeš uistiť Červeného piráta, že mu odpustíme dávne viny, že na ne zabudneme, ak prijme podmienky, ktoré mu ukladám. Mám neobmedzené splnomocnenie od vlády pre tento prípad. Nezabudni mu ukázať aj zoznam nášho mužstva a výzbroje, aby sa presvedčil, akí sme silní. Musel by byť hlúpy, keby sa nám chcel postaviť na odpor.

O chvíľu odrazil od Šípu čln a zamieril k Delfínu. Keďže teraz bola vzdialenosť medzi oboma loďami väčšia, mal mladý poručík čas uvažovať nad svojím položením. Či to nie je šialenstvo, že sa znovu vracia do brlohu leva, skadiaľ len nedávno vyviazol so zdravou kožou? Veď teraz iste už aj posádka Delfína vie o všetkom a horí prudkou nenávisťou. Na druhej strane sa však Harry Ark upokojoval tým, že pokladal Červeného piráta v tomto ohľade za čestného človeka, ktorý dokáže obrániť posla.

Konečne čln dorazil k boku Delfína a o chvíľku bol už Harry Ark na palube. Pravda, námorníci naňho vrhali nenávistné pohľady, ale on nezaváhal, ani sa nezľakol. Smelo sa blížil ku kapitánovi, ktorý stál zamyslený na dunete. Obaja sa pozdravili a potom sa odobrali do kapitánovej kajuty.

- Podľa mojej mienky, Mr. Ark, - ozval sa Červený pirát, - nedobre ste urobili, keď ste sa vrátili na moju loď. Podozrenie mojich ľudí len vzrástlo, hoci nevedia, čo sa v posledných hodinách stalo.

- Prišiel som na rozkaz svojho veliteľa, - hrdo riekol Harry Ark. - Priplával som pod bielou zástavou vyjednávateľa.

- Či ste zabudli, - odvetil mu na to kapitán, - že Delfín nie je kráľovská loď? Tu neplatia zvyklosti zaužívané pri anglickom loďstve. Ale nestrácajme čas, čo mi chcete povedať?

- Veliteľ kráľovského krížnika Šíp, - začal Harry Ark, - ustanovený jeho veličenstvom kráľom Jurajom II., odkazuje kapitánovi Delfína toto: Vám i vašim námorníkom a vojakom dáva úplnú slobodu za istých podmienok. Po prvé: vydáte kapitánovi Bignallovi svoju loď so všetkým zariadením, výzbrojou i strelivom. Po druhé: stanete sa prvým dôstojníkom na lodi kapitána Bignalla, prípadne na inej kráľovskej lodi, a desiati z vašich ľudí dostanú miesta námorníkov na krížniku Šíp. Po tretie: zvyšok posádky sa musí rozísť a začať nový život. Kto z nich by chcel vstúpiť do služieb jeho veličenstva, bude prijatý veľmi ochotne a dostane slušný plat.

- Už ste skončili? - spýtal sa veliteľ pirátov, keď sa Ark na chvíľu odmlčal.

- Ešte nie, - odvetil Harry. - Môj veliteľ sa zaväzuje v krátkom čase zaobstarať vám miesto zodpovedajúce vašim schopnostiam. Prvý dôstojník na Šípe by bol len začiatok vašej kariéry. Kapitán Bignall vám odkazuje, že vláda by mu iste vyšla v ústrety, keby vás chcel podporovať, lebo dostal od nej pre váš prípad neobmedzené splnomocnenie.

Červený pirát sa musel zo všetkých síl ovládať, aby sa nerozosmial. No i pri všetkom jeho úsilí zaihral mu na perách ironický úsmev.

- Skvelé vyhliadky mám, len čo je pravda, - riekol napokon. - Mal by som tuším padnúť na kolená pred človekom, ktorý mi prináša takú radostnú zprávu, a bozkávať miesto, na ktoré vkročí. Ale rád by som vedel, prečo zrazu preukazujú takú láskavosť mne, vyvrheľovi ľudskej spoločnosti, ako ma doteraz nazývali v kráľovských vyhláškach?

- Môj veliteľ, - riekol Harry a zapýril sa, - bol dojatý, keď sa dopočul, ako šľachetne ste sa zachovali voči mne a mojim dvom druhom a taktiež voči dvom dámam a ich slúžke. Z tých dám jedna je vdova po slávnom námorníkovi a druhá je dcéra anglického generála. Kapitán Bignall sa teraz presvedčil, že mienka o vašom nečestnom charaktere, ktorá sa tak rozšírila, je mylná.

- Ach, presvedčil sa? - spýtal sa Červený pirát a zrak mu víťazne zažiaril.

- Hej, - prikývol Harry Ark, - a z toho dôvodu vám sľubuje, že sa vám postará o skvelé miesto, ak vstúpite do kráľovskej námornej služby.

- Je to veľmi pekný sľub, - poznamenal po chvíli Červený pirát, - ale nič viac, iba sľub. No odo mňa sa za to vyžaduje viac než sľub, hneď skutok: vydať loď. A vari si pán kapitán Bignall myslí, že sa len tak ľahko vzdám?

- Prosím, pozrite si tieto dokumenty, - riekol Harry. - Presvedčíte sa z nich o počte mužstva, vojska a dôstojníkov Šípu, o jeho výzbroji a hneď zistíte, že akýkoľvek odpor by bol márny.

Červený pirát prijal papiere a začal ich čítať čo najpozornejšie.

- Tak je, - riekol nakoniec. - Šíp je oveľa silnejší než Delfín.

- Teda prijmete podmienky? - spýtal sa Harry.

Na tvári kapitána Heideggera opäť zaihral ironický úsmev.

- Doteraz ste tu hovorili ako posol a splnomocnenec kapitána Bignalla, - riekol Harrymu. - Teraz by som vás však prosil, aby ste hovorili ako Harry Wilder. Čo mi radíte urobiť?

- Pán kapitán Heidegger, - riekol Harry úprimným a srdečným hlasom. - Ste spokojný so svojím terajším postavením? A ste šťastný? V kráľovskej flotile si zakrátko môžete získať veľmi vysoké miesto, veď ste napodiv skúsený a šikovný námorník, málokto sa vám vyrovná. Podľa mňa by ste mali slúžiť pod kráľovskou vlajkou a dosiahnete veľké úspechy.

- Kedysi som pod tou vlajkou slúžil, - sucho odvetil kapitán, - ale znevažovali ma a pohŕdali mnou. Nie, nikdy sa nevrátim do služieb pod tou vlajkou!

- Teda všetko moje úsilie je daromné? - spýtal sa Harry.

- Nie je celkom daromné, nie, - odvetil Červený pirát. - Dosiahli ste toľko, že prvý nezaútočím na Šíp. Lenže ani utekať pred ním nebudem. Ak dôjde k boju, bude to vina Šípu, lebo on musí začať. Ale teraz sa už musíme rozlúčiť. Poďte, odprevadím vás k člnu.

O päť minút neskôr bol už poručík Ark na palube Šípu a oznamoval kapitánovi Bignallovi výsledok svojho vyjednávania. Kapitán Bignall bol veľmi prekvapený, akoby nemohol pochopiť, čo počul.

- Čože?! - zvolal napokon. - Ten lotor neprijíma také výhodné podmienky? A ešte sa odváži klásť nám odpor?

- Prisľúbil, že nezačne prvý útočiť, - poponáhľal sa poznamenať Ark.

- Aha, počíta s tým, že nám ujde, - hnevlivo vybuchol morský veterán.

- Nevyzerá to, žeby chcel ujsť, - riekol poručík a ukázal na holé sťažne Delfína.

- Tým lepšie, dostane svoje! - zahrmel kapitán Bignall, ktorého zrazu začala rozpaľovať bojachtivosť. - Poručík Ark, rozkážte obrátiť loď a zaveľte do zbrane!

Poručík musel poslúchnuť, hoci nikdy mu tak ťažko nebolo vykonať rozkaz ako teraz.

Loďou sa rozľahli výkriky a povely.

O chvíľu nato bolo počuť ostrý kapitánov hlas:

- Pozor! Pripraviť loď do boja!

Námorníci odpovedali hlasitým "hurá". Hneď potom sa ozvala trúbka na znamenie, že každý má zaujať svoje stanovište. Nasledovali ďalšie rýchle prípravy na boj. Keď všetko bolo už hotové, Šíp sa pohol smerom k Delfínu, zo začiatku pomaly, ale potom čoraz rýchlejšie.

Loď Červeného piráta stála nehybne asi na pol míle od Šípu. No keď na Šípe napli všetky plachty na pravoboku a loď sa rýchlejšie pohla dopredu, aj Delfín sa obrátil a plával na more, zrejme preto, aby sa vzdialenosť medzi oboma loďami nezmenšila. Nad Šípom hrdo povievala anglická vlajka, ale na Delfíne nebolo vidieť nijakú.

Obe lode sa hnali čoraz rýchlejšie. Vyzeralo to, akoby z hlbín mora vyšli dva netvory na hladinu a naháňali sa. Medzitým sa však obloha začala zaťahovať čiernymi mrákavami.

Slnko sa za nimi skrylo, akoby sa nechcelo dívať na krvavý obraz hrozného boja.

Blankyt, len nedávno taký čistučký, pokryl sa čiernym závojom mrakov.

- Z východu sa blíži búrka, - riekol veliteľ Šípu poručíkovi Arkovi. - No dúfam, že toho lotra dostihneme skôr, než sa búrka začne. Potom budeme mať ešte dosť času zvinúť plachty.

- Ale Červený pirát, ako sa zdá, očakáva búrku skôr, - riekol Harry Ark. - Pozrite, sťahuje všetky ľahšie plachty.

- Hej, lenže čoskoro sa dostane do ohňa našich diel a potom bude ľutovať svoj čin, - poznamenal starý morský vlk. - Bude si želať, aby ich mal roztiahnuté, ale už bude neskoro. Ale doparoma, tá loď pred nami poriadne uháňa! Hej, chlapi! Rozviňte aj ostatné plachty, lebo keď budeme takto plávať, pred búrkou ju nedohoníme.

Rozkaz hneď vyplnili. A keď vietor zadul do všetkých plachiet, Šíp zdvojnásobil rýchlosť.

- Poručík Ark, len sa dívaj! - riekol kapitán Bignall Harrymu. - Ten pirát je zrejme veľký zbabelec, uháňa ozlomkrky. Pravdaže, niečo iné je bojovať s kupeckými loďami a niečo iné s kráľovským krížnikom.

- Ale, pán kapitán, to je najodvážnejší námorník, aký sa kedy plavil po mori, - namietal Harry Ark.

- Hneď sa presvedčíme, - odvetil kapitán a zároveň vydal rozkaz, aby vystrelili z jedného dela a vyvesili všetky anglické vlajky.

O chvíľu povievali nad Šípom ďalšie tri anglické vlajky.

Zrazu sa vzduch rozochvel dunivým delovým výstrelom. Celá paluba Šípu sa otriasla.

Ale pirátska loď pokojne plávala ďalej. Zdalo sa, že jej veliteľ je ku všetkému hluchý i slepý.

- Ten lotor zrejme nemá v sebe ani štipku cti, - hundral morský veterán. - Hovor si, čo chceš, Harry, je to zbabelec. Veď inému by vzkypela žlč, keby ktosi po ňom strieľal delom. Ale ja ho ešte poriadne nahnevám. Bočné delá sice nedostrelia až k nemu, ale niektoré z predných hej. Počkajme, ako ho podráždim.

O chvíľu znova zahučalo delo. Guľa zavyla v povetrí, ale netrafila ciel. Prefrkla vedľa pirátskej lode a ponorila sa do vĺn. Iba množstvo kvapiek sa znieslo na palubu Delfína. Druhý i tretí raz zabrechalo delo, ale ani teraz gule netrafili. Delfín pokojne plával ďalej.

- Do čerta! - zahromžil morský veterán. - Tuším ten pirát čaruje, keď ho ani jedna z našich gúľ nemôže zasiahnuť. Hej, Dick, - zvolal zrazu a nachýlil sa nad zábradlie dunety, - počúvaj! Ty si bol vždy dobrý strelec, nože pošli tomu lotrovi ohnivý pozdrav, ktorému by dobre porozumel.

- K službám, pán kapitán! - zvolal Fid, ktorý stál so svojím druhom Scipiónom vedľa dela na palube.

Potom Richard Fid čo najpresnejšie zamieril a vzápätí zahrmel výstrel.

Nastala chvíľa napätého očakávania. Hneď potom bolo vidieť kusy plátna a triesky lietať vo vzduchu. Guľa zasiahla plachtu nepriateľskej lode.

- Dobre si mieril, - zvolal veselo morský veterán. Ale hneď zmĺkol, lebo s Delfínom sa stalo čosi neobyčajné. Naraz len dlhá široká plachta na korme, zakrývajúca loď, zmizla a miesto nej bolo vidieť široký pás krvavočerveného súkna. A nad ním sa zlovestne cerili rúry diel. Zároveň sa na najvyššom sťažni ukázala obrovská červená vlajka a divo začala viať vo vetre.

- Ha! - zvolal starý morský vlk, - teraz konečne ten lotor ukazuje svoje červené pazúry, podľa ktorých dostal i pomenovanie. Chlapi, dobre mieriť, zaraz skončíme s tým oplanom.

Ešte nestačil dohovoriť, keď sa z hlavní nepriateľských diel zablysol oheň. A o chvíľku zahučal hrozný huk - dvanásť ťažkých diel vypálilo naraz. Mužovia na Šípe stáli so zatajeným dychom. Bol to hrozný pohľad na zmenený Delfín. Z pokojnej lode sa naraz stala akási hrozná morská obluda, chrliaca oheň a smrť. Gule hvízdali v povetrí, zavýjali, syčali a do toho sa miešal rachot lámaného dreva, lomoz a výkriky ľudí. Čoskoro lietali vo vzduchu tisíce kusov rozlámaných dosiek, množstvo trosiek zo sťažňov a rahien a desiatky ľudských tiel ležali v krvi na palube a zmietali sa v hrozných bolestiach.

Mužovia na Šípe stáli asi sekundu ako zmeravení. Ale iba sekundu. Do stonania a úpenia ranených zahučalo zrazu divé "hurá" a zo Šípu vyrazilo množstvo delových gúľ.

Hrozný námorný boj sa začal.

Salva za salvou nasledovala z jednej i druhej lode.

Práve v najprudšom boji Delfín zrazu zamieril k Šípu, aby jeho salva z väčšej blízkosti bola tým účinnejšia. A potom už neustúpil, ba naopak, čoraz bližšie a bližšie plával k nepriateľovi. Keď zo Šípu mala zahrmieť salva, ozvalo sa vždy hlasité "hurá". No na Delfíne vládla pred salvou i po nej mĺkva tíš. Obe lode boli čoraz bližšie.

- Tisíc morských ďasov! - zvolal kapitán Bignall. - Odvahu má ten morský zbojník, to sa mu musí priznať. Škoda, že taký smelý muž sa dal na také škaredé a odsúdeniahodné remeslo.

Obe lode uháňali v hustom mraku dymu tesne vedia seba, ale hneď sa zasa od seba vzdialili.

Starý morský vlk, kapitán Bignall, smutne si prezeral rozstrieľané plachty, dolámané sťažne a rahná svojej lode.

A tu mu oznámili, že kormidlo Šípu už vypovedáva službu.

V námornom boji je takáto zpráva hroznou predzvesťou.

A okrem toho blíži sa búrka.

Kapitán Bignall ustrašene pozrel k nebu, ale nevidel nič, celá loď bola zakrytá hustou mrákavou dymu. Bolo ticho - nestrieľala ani jedna loď. Nastalo aj bezvetrie.

- To je ticho pred búrkou, - riekol kapitán Bignall Harrymu. - Počúvaj! Nebeské delostrelectvo začne páliť.

Ozaj, zablyslo sa a zahrmelo tak hrozne, že až zimomriavky prebehli námorníkom po chrbtoch.

- Čoskoro máme búrku nad hlavami, - poznamenal Harry Ark a nepokojne začal prešľapovať.

- Kormidlovať naľavo! - zvolal zrazu kapitán. - Treba loď vyviesť z dymu.

Hneď potom opäť vydal rozkaz, aby delá pálili. Bola to streľba iba naslepo, lebo v hustom dyme nevideli nepriateľskú loď, iba tušili, kde by asi mohla byť.

Aj pri streľbe, pokrikovaní, vrave a stonaní ranených bolo čuť, že vietor znovu začína zavýjať, a to čoraz silnejšie. Búrka sa blížila ako čierny prízrak. Blesky čoraz častejšie pretínali oblohu. Mužom na Šípe, zahaleným v dyme, sa zdali ako obrovské krvavé jazvy.

- Preboha, musíme sa dostať z tohto strašného dymu, lebo inak neobstojíme vo víchrici a búrke, - zvolal kapitán Bignall. - Musíme predsa vidieť, čo sa okolo robí.

Dym nielenže neredol, ale bol čoraz hustejší, takže obloha, more, sťažne, paluba, všetko splývalo pred očami námorníkov v sivú jednoliatu masu. Sotvaže sa videli aj mužovia, obsluhujúci to isté delo.

- Nepriateľské delostrelectvo mlčí, - poznamenal poručík Ark. V jeho hlase zvonila radosť. - Už dosť dlho nám neodpovedali ani jediným výstrelom.

- Tí lotri majú toho už dosť, - odvetil starý kapitán a radostný, hlasitý krik víťazstva jeho ľudí, ktorý sa vzápätí ozval, potvrdzoval pravdivosť jeho slov.

Všetci boli presvedčení, že piráti ustúpili pred presilou. No čoskoro sa mali presvedčiť, že veliteľ pirátskej lode je veľmi skúsený námorník a že neušiel pred nimi, ale pred búrkou. Zrazu sa totiž tak hrozne zablyslo, že sa obloha i morská hladina ožiarili, akoby horeli jediným obrovským plameňom. A vzápätí zahučal hrom, že sa až morské hlbiny otriasli. Výstrel z päťdesiatich diel by nebol ničím proti tomuto hukotu.

Radosť zmizla z tváre kapitána Bignalla i z tvárí jeho vojakov.

Aj Harry Ark zvážnel a na čele sa mu zjavila hlboká vráska.

- Odvolať mužov od diel, - nariadil kapitán svojim dôstojníkom. Len s námahou sa ovládol, aby sa mu hlas nechvel. - Všetkých odvolať a priviazať plachty k rahnám!

Zazneli príslušné rozkazy, mužovia odbehli od diel. Podaktorí sa driapali do lán, na sťažne sťahovať plachty, iní zbierali ranených a odnášali ich do podpalubia a niektorí si zasa utierali krv z menších škrabnutí a poranení.

Tí, čo prví začali liezť hore povrazovými rebríkmi na sťažne, už mizli v mračne dymu, ktorý nad palubou pomaly redol, ale vo výške bol ešte hustý.

- Pán kapitán, treba plachty úplne stiahnuť, alebo iba skasať? - spytoval sa poručík Ark s trúbkou pri ústach.

- Počkaj ešte chvíľu, - znela odpoveď. - Dym sa rozostupuje, čoskoro uvidíme, v akom položení vlastne sme.

Netrvalo dlho, čo streľba prestala, a dym stúpal vyššie a vyššie, paluba sa od neho očisťovala a napokon redol aj pri končiaroch sťažňov, kde ho rozháňal vietor. Konečne sa kapitán Bignall mohol orientovať a posúdiť, v akom položení sa ocitli. Pohľad, ktorý sa mu naskytol, nebol práve potešujúci.

Oblohu zastieral ťažký čiernosivý príkrov. Aj more malo takú istú zlovestnú farbu. Vlny sa už nedvíhali a neopadali pravidelne, ale začínali sa búriť, triasli sa, akoby vopred cítili, že o chvíľu sa do nich zadrapia pazúriská víchrice, budú nimi lomcovať, budú ich trhať a kmásať.

Blesk za bleskom páral povetrie, hrmenie nasledovalo za hrmením, až v ušiach zaliehalo. Kam len oko pohliadlo, všade bolo vidieť rozbúrené živly, hotujúce sa do boja na život a na smrť.

A kdeže bola loď pirátov?

Pokojne a ľahučko sa vzďaľovala na spenených vlnách. Všetky jej plachty boli úplne stiahnuté, ani kúsok plátna na nej nevisel. Aj v dyme a temnote pirátsky kapitán dobre predvídal, že už-už nastane búrka, a podľa toho sa zariadil. Jeho ľudia sa teraz zaoberali iba naprávaním škôd, ktoré loď utrpela v paľbe.

- Treba plachty úplne stiahnuť, alebo stačí ich len skasať? - znovu sa spytoval Ark.

- Úplne ich stiahnuť! - rýchlo rozkázal kapitán Bignall. - Všetko zvinúť! Ani kúsok plachty nenechať! Ak je už neskoro všetky pozvínať, tak niektoré poodrezovať!

Námorníci šibko a rýchlo vykonávali rozkazy, ale už bolo neskoro. Keby bol býval kapitán vydal rozkaz o desať minút skôr, námorníci by boli stihli zvinúť všetky plachty, čas, premárnený v streľbe, im teraz veľmi chýbal. More zmenilo farbu, celý jeho povrch obelel. Vlny sa penili čoraz väčšmi. To bol posledný neblahý znak. Za ním už čoskoro príde búrka.

- Posádka dolu zo sťažňov! - zvolal Ark cez trúbku, keď počul hvizd v povetrí. - Ihneď dolu!

Bol to rozkaz, ktorému námorníci dobre rozumeli. Neposlúchnuť - to značí istú smrť. V temnote, ktorá zrazu nastala, skĺzla sa po lanách na palubu väčšina z nich. O chvíľu zahučala víchrica a nastal pleskot, lomoz, krik, že sa to nedá ani opísať. Plachty, ktoré námorníci nestačili stiahnuť, sa trepotali v besnejúcom víchri a plieskali do sťažňov a rahien. Asi dvadsiati námorníci, ktorí rozkaz nepočuli alebo chceli ešte napochytro dokončiť prácu, spadli do rozbúreného mora. O záchrane nemohlo byť ani reči, bol by zahynul každý, kto by sa im bol odvážil ísť na pomoc. Keď kapitán Bignall videl nešťastníkov, ako zápasili na život a na smrť s rozbúrenými vlnami, ako sa zúfalo zachytávali trosiek a kusov dosák, pomyslel si:

"Iste je to prst boží... Nie delá pirátov, ale vyššia sila nás zničila."

Ako blesk mihla sa mu hlavou myšlienka, že za každé zlo príde trest, a to odtiaľ, odkiaľ ho človek ani nečaká. Anglicko, upevňujúce svoje kolonizátorské panstvo v Amerike, je v nepráve a i tento odsúdeniahodný Červený pirát, ktorý na mori okrádal lode, teraz je vlastne v práve, keď bráni Ameriku proti anglickým votrelcom. Anglia vykorisťovala úbohých amerických osadníkov, gniavila ich ťažkou čižmou nevoľníctva a rozhlasovala im s veľkou parádou, že im prináša slobodu a mier, blahobyt a radosť. Nie, na takú činnosť Anglicko nemôže očakávať požehnanie nebies.

Vlny narážali do Šípu v prudkej zúrivosti, akoby chceli hrýzť. Rozhodne treba loď viesť a kormidlovať, inak je stratená! Ale kormidlo vypovedá!

Hlasnejšie než zavýjanie víchrice boli rozkazy kapitána a dôstojníkov, ktoré sa pomocou trúbok roznášali po palube. Námorníci poslúchali presne a rýchlo.

Na šťastie boj živlov, ako to v tropickom pásme býva, dlho netrval. Po polhodinovej hroznej búrke a víchrici nastúpila tíš a mierne pasátne vetry znovu začali viať miesto víchra. Tým sa oprava kormidla uľahčila. A keď sa už kapitán Bignall a námorníci tešili, že prácu čoskoro dokončia, naraz sa všetkým zasekol dych. Horší nepriateľ než búrka a víchor sa k nim blížil! Akoby dajakým čarom chránený, Delfín vyšiel z búrky neporušený a pod rozvinutými plachtami rýchlo sa hnal k Šípu. Škody, ktoré v boji utrpel, piráti zatiaľ už opravili, a tak teraz mohol Delfín ľahko zvíťaziť nad Šípom, ktorý bol bez plachiet, bez dobrého kormidla, slovom v zúfalom položení.

- Ten lotor nás dostal! - zahundral si kapitán Bignall a zvraštil čelo. - Tuším to ani po dobrom nie je. Ale nedáme sa tak ľahko! Poručík Ark, - zvolal na Harryho, - len čo sa pirátska loď priblíži, daj vypáliť z diel!

- Možno nás nechce napadnúť, keď vidí, v akom sme stave, - odvetil Ark.

- Čo? - zagánil na svojho poručíka kapitán. - Vari chceš čakať, až budeme mať toho lotra na krku? Páliť do pirátov, chlapi, páliť, čujete? - rozkričal sa starý morský vlk, až mu žily na krku navreli. - Ukážeme mu, že lev je dvakrát nebezpečnejší, ak je z neho kalika!

Delá zahrmeli - podľa kapitánovho rozkazu. Ale Delfín ešte včas uhol bokom, takže mu výstrely neuškodili. Potom bolo počuť z Delfína rozkaz zostreliť zo sťažňa anglickú vlajku. Netrvalo dlho a anglická vlajka spadla zo Šípu. Zletela do vĺn a bezútešne sa v nich trepotala ako hynúci vták. Z Delfína strieľali tak presne, že každá guľa zasiahla cieľ. Šíp sa celý chvel ako dostrieľaný zver. Paluba bola čoskoro plná ranených alebo mŕtvych. O chvíľku narazila pirátska loď bokom o anglickú. Z Delfína preliezlo na ňu vrtko asi dvadsať vojakov a strieľali do každého a do všetkého, čo sa im postavilo do cesty. Za nimi sa vrútilo na palubu Šípu dvakrát toľko mužov ozbrojených dýkami a sekerami.

Kapitán Bignall stál vedľa svojho poručíka. Vytasil ťažkú šabľu a pokročil o krok proti útočníkom.

- Lotri! - zareval na nich. - Len cez moju mŕtvolu sa dostanete ďalej! Harry, nedáme sa! Napred! Hurá! Hu...

Nedopovedal. Trafený guľkou padol na palubu. Vo chvíľočke bol mŕtvy.

Boj na krátky čas prestal. Smrť veliteľa Šípu dojala aj najkrutejších pirátov. Ale hneď sa zasa rozbehli pozabíjať aj ostatných Angličanov.

- Nabok! Nabok! - rozľahol sa palubou Šípu energický hlas, podľa ktorého Harry Ark hneď poznal Červeného piráta. - Nabok! Urobte mi miesto! Len moja ruka smie strhnúť tú pyšnú vlajku.

Jednu anglickú vlajku zostrelili delá Delfína, ďalšie dve strhli piráti v bojovom hurhaji a ostala už len posledná na pravej strane. K tej sa teraz náhlil sám vodca pirátov. Tu na boku sa už nebojovalo, len okolo Harryho ešte zúril boj. Inak paluba naokolo bola pokrytá ranenými, mŕtvymi a umierajúcimi.

- Tam je ten, čo nás zradil! - zavyl akýsi hlas.

Harry zaraz poznal generála, ktorý velil vojakom na pirátskej lodi.

- Hurá, naňho, chlapi! - ryčal generál. - Zabite ho! Prebodnite ho ako psa!

- Počkaj, lotor! - zvolal Richard Fid a predstúpil pred poručíka Arka. - Ak si želáš smrť, nemusíš na ňu dlho čakať. Ja i s mojím čiernym druhom ťa zaraz pošleme na druhý svet!

- Zabiť zradcu, zabiť aj jeho dvoch pomocníkov! - reval generál ako zmyslov zbavený.

Bol už celkom pri Fidovi. Rozmáchol sa šabľou, aby ho sekol, ale vtom akási čierna postava bleskurýchle skočila medzi neho a Fida a mocným stiskom mu zadržala ruku so šabľou. Bol to Scipio, ktorý nebol ani ozbrojený a bojoval iba holými rukami. Aj generála zasypal teraz toľkými údermi a kopancami, že ten nevedel, kde má hlavu.

- Len mu daj, Scipio, len mu daj! - zvolal Richard Fid, na ktorého sa medzitým vrhli zo traja piráti. - Hneď ti prídem na pomoc, len čo sa s týmito tu porátam.

Generál zápasil s obrovským černochom na život a na smrť. Možno by sa mu bolo podarilo bezbranného Scipióna ťažko zraniť, lebo sa mu podarilo uvoľniť pravú ruku, a už sa aj rozohnal šabľou. Ale vtom sa prihnal Dick Fid a z celej sily ťal generálovi do hlavy. Ten mal síce kovovú prilbu, ale Dickov úder bol hrozný. Čepeľ prerazila prilbu, rozsekla lebečnú kosť a vnikla do mozgu.

Lenže v tej istej chvíli padol aj černoch, na ktorého sa vyrútili zboku traja noví nepriatelia. Dvoch sa mu podarilo položiť tak, že viacej nevstali, ale tretí ho ťažko zranil.

Z celej posádky Šípu ostal iba Harry Ark, Richard Fid a niekoľko námorníkov. No všetci boli vyčerpaní na smrť.

- Dosť už, týchto zajmeme! - zahrmel hlas kapitána pirátov. - Kto by neposlúchol a protivil by sa mojim rozkazom, bude mať so mnou do činenia! Prestaňte!

Boj sa skončil.

KAPITOLA 23

Slnko jasne žiarilo nad Karibským morom. Obloha bez jediného mráčika sa odzrkadľovala v hojdajúcich sa vlnkách. Všetko naokolo bolo pokojné, tiché a jasné, len na palube Šípu bolo vidieť hrozný obraz. Mŕtvi i ranení tu ležali vedľa seba. Smrť a zničenie, hrôza a bolesť tu vládli. Malý počet tých, ktorí ostali na Šípe živí, museli sa pred presilou pirátov poddať a zložiť zbraň. Tak musel urobiť aj Harry Ark a jeho verný druh Richard Fid. Videli, že iného východiska niet. Na dunete Šípu stál Červený pirát. Na hlave mal silnú kovovú prilbu, ktorá mu dodávala hrozný výzor. Jeho ľavá ruka spočívala na rukoväti šable. Pravou nohou stál na vlajke, ktorú tak nenávidel. Z očí mu sršal divý hnev.

Stál tu tak dlhý čas nehybne, akoby zmeravel. Opájal sa víťazstvom.

Vtom sa z húfu pirátov oddelila menšia skupina a na čele so zbrojmajstrom Nightingalom, ktorý na Delfíne nedávno hral úlohu Neptúna, pristúpila k Červenému pirátovi.

- Čo chcete? - spýtal sa kapitán morských zbojníkov, keď skupinka zastala pred ním.

- Žiadame si, aby sa splnili zákony, ktoré sú medzi nami zaužívané, - znela krátka odpoveď.

- Vyjadri sa zreteľnejšie, o čo ide?

- Jeden z našich zákonov žiada, aby zrada bola potrestaná smrťou.

- Viem o tom, - sucho odvetil kapitán.

- Na lodi máme troch mužov, ktorí sa stali zradcami, - pokračoval veliteľ húfika, bývalý Neptún. Nedal sa odradiť ani zamračeným čelom a prísnym pohľadom kapitánovým.

- No a?

- Musia umrieť. Obesíme ich! - vravel Nightingale.

Červený pirát nedal na sebe znať, aká búrka mu zúri v duši. Ale nedalo sa nič robiť, nemohol odporovať, aby nevyvolal vzburu.

- Sú predsa vašimi zajatcami, - odvetil napokon chladnokrvne. - Ich život je vo vašich rukách.

Harry Ark stál iba niekoľko krokov od toho miesta. Keď počul posledné kapitánove slová, krv mu udrela do hlavy a srdce sa mu rozbúchalo ako zvon. Ale ovládol sa, a hoci sa mu každý nerv v tele chvel, pevným krokom pristúpil k Červenému pirátovi.

- Pán kapitán! - riekol. - Nechcem prosiť o milosť pre seba. Viem, že podľa zákonov, ktoré vládnu na vašej lodi, musím zomrieť. No prosím o záchranu, prosím o život svojich dvoch druhov. Nevedeli nič o mojom poslaní, o mojej činnosti... preto myslím...

- Obráťte sa na týchto ľudí, - odvetil kapitán a ukázal na húfik pirátov, na čele ktorého stál zbrojmajster Nightingale.

Ark zo všetkých síl premohol odpor, ktorý sa ho zmocňoval, a postúpil o krok k húfiku.

- Ľudia drahí, zmilujte sa! - zaprosil. - Počúvajte ma, moji dvaja druhovia za nič nemôžu... Pekne vás prosím...

- Čuš! - zahriakol ho surový zbrojmajster. - Obesíme teba i tvojich druhov. Hlupák, myslíš si, že nás obalamútiš peknými rečičkami. Na rahno s tebou!

- Aj s jeho druhmi! - zvriesklo zo dvadsať hlasov.

Nightingale prenikavo zahvízdal. Priblížili sa aj ostatní piráti. Harryho Arka, aj všetkých, čo ostali s ním nažive, odviedli doprostred paluby. Scipióna museli ta odniesť. Bol ťažko ranený a mohol umrieť každú chvíľu. Občas upadal do mdloby od veľkej straty krvi.

Piráti ukazovali čoraz väčšiu surovosť. Revali, smiali sa a tešili sa nastávajúcemu divadlu. Všetkých, čo ostali na anglickej lodi nažive, popravia, ale najprv troch zradcov.

Richard Fid škrípal zubami, keď videl toľkú bezcitnosť a ukrutnosť.

- Lotri! - kričal smelo. - Peklo raz bude mať z vás dobrú korisť! Ste v spojení so samým diablom, lebo len ten vám pomáha v každom boji.

- Hore s nimi! Hurá! - revali piráti zo všetkých strán.

Už-už išli Richarda Fida vešať, keď sa tu z otvoru, vedúceho do podpalubia, ozvali nové výkriky prekvapenia.

- Kňaz! Je tu kňaz! Nech zradcov vyspovedá, kým sa roztancujú v povetrí!

- Kňaz! Kňaz! - rozrevali sa piráti ešte hlasnejšie, lebo sa tešili, že zábava bude tým väčšia. Ale náhle všetci zmĺkli, akoby medzi nich bol udrel blesk. Pred nimi zastal Červený pirát. Tvár mal smrteľne vážnu.

- Kto by sa odvážil robiť si posmech z duchovného, toho stihne oveľa horší a krutejší trest než týchto troch nešťastníkov. Nabok, miesto pre mňa a pre kňaza!

Piráti sa bez slova rozostúpili.

O chvíľu vyšiel z podpalubia kňaz, vedený troma pirátmi, a blížil sa vážnym, dôstojným krokom k miestu popravy.

- Poďte, duchovný otče, - riekol kapitán pirátov prívetivo. - Ste sluha boží a vašou úlohou je tešiť trpiacich a umierajúcich. Ak je možno, ujmite sa ich, aby ich rozlúčka so zemou bola ľahšia.

- Čo urobili títo na smrť odsúdení? - spýtal sa kňaz.

- To je vedľajšie, - odvetil Červený pirát. - Hodina ich smrti odbila. Ak sa chcete s nimi pomodliť, môžete to urobiť, nikto vám nesmie prekážať.

Kňaz bol bledý ako stena. Ale zrazu svätá horlivosť zapálila jeho líca plamennou červeňou. Vedel, že podobrotky by s týmito chlapmi nič nedosiahol. Musí na nich ísť smelo a energicky, ak chce troch nešťastníkov zachrániť pred smrťou. Preto sa obrátil na Červeného piráta a nebojac sa o vlastný život, začal:

- Ty bič amerických morí! Ty, ktorý šliapeš po božích i ľudských zákonoch, počúvaj! Toľko zločinov si popáchal, toľko kupeckých lodí si ozbíjal, toľko nevinnej krvi si prelial! Teraz chceš k týmto všetkým zločinom pridať i ďalší? Chceš troch ľudí dať popraviť? Za to ťa stihne trest, pamätaj, a to skôr alebo neskôr! Chvej sa pred večnou spravodlivosťou, ktorá v hodine tvojej smrti bude skúmať tvoje činy!

Červený pirát stál ako vytesaný z kameňa, nehybne a meravo. Žasol nad kňazovou odvahou.

- Ale veď bojujem za právo a spravodlivosť! - bránil sa. - Bojujem za slobodu Ameriky proti vykorisťovateľom a kolonizátorom.

- Áno, - odvetil kňaz, - ale to neznamená, že môžeš olupovať lode a vraždiť na nich nevinných ľudí, ktorí si bránia svoj majetok. Chceš bojovať za slobodu Ameriky a pritom jej občanov na lodiach, teda svojich vlastných rodákov, okrádaš a zabíjaš! Veď všetci, ktorí majú nastúpiť na loď a cestovať po mori, sa chvejú už len pri počutí tvojho mena. Počuješ, Červený pirát? Tvoji vlastní krajania, pre slobodu a blahobyt ktorých bojuješ, sa ťa boja! Vidia v tebe zosobneného diabla, lotra, zbojníka, vraha... Odpovedz si sám, či nemajú pravdu?! Takýmto spôsobom si nesmieš získavať korisť a peniaze, aby si mohol bojovať proti Anglicku! Cieľ neposväcuje prostriedky! Si na bludnej ceste! Neslobodno konať zlo, aby z toho vzniklo nejaké dobro.

- Ech, to je len náuka vás kňazov, - odvetil Červený pirát a trpko sa usmial. - Ostatne, keď hovoríš o tom, že konám zle, musím ti odporovať. Kde je tá božská spravodlivosť? Či by ma nebola doteraz potrestala? Vyhrávam boj za bojom. Angličania sa ma boja.

- Áno, - nedal sa kňaz, - vyššia spravodlivosť sa načas zakrýva pred našimi očami. Ale nemýľ sa! Raz zažiari aj ona vo svojej majestátnosti, raz udrie aj jej hodina, a čo potom?... Čo potom bude s tebou?

- A čo s Angličanmi? Či tí môžu beztrestne utláčať, vykorisťovať?

- Neboj sa, - riekol kňaz teraz už miernejšie, - aj na nich príde rad. Nikto trestu neujde.

Vtom mu zrak padol na mŕtvolu kapitána Bignalla.

Kňaz, keď videl svojho priateľa z detských čias, sa zachvel. No čoskoro sa spamätal a pokračoval:

- Počul som hovoriť o tebe, Červený pirát, že v tvojom srdci ešte driemu city ľudskosti a že v hĺbke tvojej duše ešte žiaria ideály šľachetnosti, zasiate tam v časoch mladosti. Preto ťa prosím...

- Načo toľko rečí, - prerušil ho Červený pirát. - Konaj si svoju povinnosť, tu máš na smrť odsúdených. Nič nechcem od teba počuť!

- Je tvoj výrok neodvolateľný? - spýtal sa kňaz.

- Neodvolateľný, - znela krátka odpoveď.

- A kto vydal ten výrok? - ozval sa nesmelý hlas vedľa Červeného piráta. To Mrs. Laceyová-Wyllysová sa odvážila prísť sem a zamiešať sa do sporu.

Ako strom zasiahnutý bleskom tak sa zachvel drsný veliteľ pirátov na ten hlas. No vo chvíľočke sa ovládol a chladnokrvne riekol:

- Odsúdili sme ich na smrť podľa našich zákonov!

- Vy máte aj zákony? - začudovala sa Mrs. Laceyová-Wyllysová, ktorá od samého začiatku mala veľký vplyv na vodcu pirátov, hoci sama si nevedela vysvetliť, prečo. - Ako môžu uznávať zákony ľudia, ktorí šliapu všetky božské i ľudské zákony! Ako sa tí môžu odvolávať na zákony?! Povedzte, pán kapitán, že je to krvilačnosť, pomstychtivosť, ale nehovorte o zákone! Ale nie preto som prišla sem na miesto popravy, aby som vám robila výčitky, pán kapitán. Prišla som za iným cieľom. Dostanete peniaze, ak prepustíte na slobodu týchto na smrť odsúdených, veľkú sumu peňazí. Povedzte, koľko žiadate, a dostanete všetko do posledného groša. Otec Gertrúdin vie byť vďačný, obetuje hoci i pol majetku za život toho, kto mu zachránil dcéru. A poručík Ark ju zachránil ako i mňa pred istou smrťou v morských vlnách. Keby jeho nie, dnes ležíme už na morskom dne. Preto vám Gertrúdin otec vďačne dá výkupné za poručíka Arka i za jeho dvoch druhov.

Červený pirát bleskurýchle uvažoval, koľko by asi mohol dostať.

- Chcete vziať peniaze za týchto troch ľudí? - spýtal sa pirátov. - Dobre si to rozvážte, každému by sa ušlo toľko, že by bol boháčom! Súhlasíte?

Piráti popozerali na seba a - mlčali. Ani na jednej tvári sa nezračilo odpustenie, všetky sa mračili.

- Naše zákony žiadajú smrť zradcov! - ozval sa po chvíli mlčania zbrojmajster Nightingale.

A vtom celá banda okolo súhlasne skríkla, že chcú smrť zradcov.

Červený pirát preletel po zástupe svojich bojovníkov pohŕdavým pohľadom a potom riekol:

- Kňaz, konaj svoju povinnosť! Čas uteká!

Po tých slovách Mrs. Laceyová-Wyllysová si spustila na tvár závoj z klobúka a odstúpila v nesmiernom žiali nabok. Aj Červený pirát ustúpil o krok. Chcel ustúpiť ešte ďalej, ale zrazu zastal, lebo ho oslovil Harry Ark.

- Pán kapitán, - povedal veliteľovi pirátov jeho bývalý poručík, - ďakujem vám za všetky prejavy priazne, ktoré ste mi v živote preukázali. No keď chcete, aby som z tohto sveta odišiel spokojne a s peknou mienkou o vás, vyplňte mi ešte jednu prosbu, poslednú.

- O čo ide? - spýtal sa vzrušený pirát.

- Sľúbte mi, že dámy, ktoré vstúpili so mnou na vašu loď, môžu z nej slobodne odísť.

- Sľubujem, - riekol veliteľ pirátov po krátkom zaváhaní.

- Viacej od vás nežiadam, - riekol Harry Ark. Potom sa obrátil ku kňazovi a povedal:

- A teraz, velebný otče, vyplňte svoju povinnosť. Začnite u mojich druhov.

Kňaz sa teda obrátil k obom druhom Harryho, zasvätených smrti. Piráti sa snažili zachovať ticho.

Na druhoch Harryho Arka nebolo vidieť veľkú zmenu. Boli už odovzdaní svojmu osudu. Richard sedel na palube s rozopätou námorníckou blúzou, s vykasanými rukávmi. Na krku mal už prichystanú slučku. Medzi kolenami držal hlavu černocha a občas ju nežne pohladkal. Scipio dostal v boji mnoho rán a stratil veľmi mnoho krvi.

Kňaz chytil medzi prsty chladnúcu ruku umierajúceho černocha a riekol:

- Tento muž čoskoro odíde tam, kde ho už ľudská pomstychtivosť a zloba nezasiahnu. Akože sa volá, drahý priateľ?

- V lodných listinách je zapísaný ako Scipio Africanus, - odvetil Fid. - Ale my sme ho volali Sip, alebo Guinejčan, lebo pochádza z Africkej Guiney.

- A je pokrstený?

- Hej. Ale dívajte sa, práve otvára oči. Možno vám sám odpovie na tú otázku.

Černoch bol pokrstený. Po krátkom kňazovom povzbudení prejavil horlivo ochotu, že sa chce vyspovedať. Kňaz mu so slzami v očiach udelil posledné sviatosti a pomodlil sa nad ním modlitby za umierajúceho. Keď tak isto pripravil na večnosť aj Fida, a Harryho Arka, zrazu mu padol zrak na černocha a tu videl, že sa jeho pery hýbu. Scipio chcel ešte čosi povedať, ale už nevládal.

Až po hodnej chvíli sa mu podarilo vybľabotať:

- Nára... mok... Ná... ra... mok...

- Čo s ním? - spýtal sa kňaz.

- Nehádzať... ho... do mora... so mnou... Uschovať ho...

- Náramok? - čudoval sa kňaz a o krok ustúpil. - Vari to len nie je nejaký pohanský fetiš?

Nie, milý duchovný otče, nie, - ozval sa Richard Fid, - nemusíte sa obávať. Je to iba kovový obojok psa, ktorého sme našli zároveň s pánom Harrym na stroskotanej lodi. Psa sme museli zabiť, lebo by sme boli zahynuli od hladu, a tak si černoch vzal na pamiatku obojok a nosil ho ako náramok na ruke. To všetko je dlhá história a nemôžem ju teraz vyrozprávať, nemáme na to čas.

Potom sa obrátil k černochovi a utišoval ho:

- Môžeš byť úplne spokojný, Sip. Pochováme ťa, ako sa patrí na námorníka. Pravdaže, náramok ti snímeme a uschováme...

Chcel pokračovať, ale tu ho Harry Ark prerušil slovami:

- Ticho, Richard. Zdá sa mi, že Scipio mi chce čosi povedať.

Ozaj, černoch uprene hľadel na Harryho a pohyboval perami:

- Odpusťte... Harry... - zašeptal. - Odpusťte mi, Dick... Lúčim sa s vami a...

Smrť bola už tak blízko, že ďalšie slová mu zamreli na ústach. Iba ruku trochu nadvihol, aby ju Harrymu podal. Keď to poručík zbadal, vrelo ju stisol. Umierajúci ju ešte posledným zvyškom síl pritiahol k ústam, pobozkal a vypustil ducha. Za tohto výjavu vládlo na palube hrobové ticho. Teraz sa však znovu ozvalo medzi pirátmi šomranie, ktoré čoskoro vzrástlo priam v búrku pokrikov.

- Či ešte nebude tej komédii koniec?! - zvolal surový zbrojmajster. - Do mora s tým zdochnutým černochom! A so živými na šibenicu!

Zástup súhlasil schvaľujúcimi výkrikmi.

- Preč! - zvolal hromovým hlasom Dick Fid, keď niekoľko párov rúk schytilo černochovo telo, aby ho hodili do mora. V Dickovom hlase znela taká rozhodnosť a zároveň hlboký, dojímavý žiaľ, že aj drsní lotri ustúpili.

- Ktorý z vás, - pokračoval Richard Fid, - sa odváži hodiť tohto úbožiaka do mora, keď ešte jeho krv je teplá a ústa sa mu ešte chvejú poslednými slovami rozlúčky? Medzi vami, vy oplani, nieto ani jedného, ktorý by sa mohol vyrovnať tomuto černochovi. Kto z vás vedel tak narábať veslom ako on? Kto z vás stál v krížovej paľbe tak smelo ako on? Kto z vás tak ako on prenechal svoje jedlo chorému námorníkovi? On to urobil veľa ráz, pomohol chorému, hoci sám potom hladoval. Kto z vás to urobil čo len raz? Nikto sa nehlási! Vravím vám, že tento černoch bol dobrý človek, akých je málo. Bol to muž charakterný a statočný. A bol silnejší než desať takých lotrov, ako ste vy dohromady... Keď som vám to všetko tak pekne a otvorene povedal, teraz ma už môžete obesiť...

- Obesiť ho, obesiť, - chrapľavo sa rozvrieskal zbrojmajster Nightingale a svoje slová hneď sprevádzal prenikavým hvizdom píšťaly. - Vyzdvihnime ho do výšky, aby sme videli, ako bude trepať nohami!

- Počkaj! - zvolal v tej chvíli zúfalo kňaz a podarilo sa mu šťastlivo zachytiť povraz, ktorým chcel zbrojmajster vytiahnuť nešťastného Dicka do výšky. - Pre milosrdenstvo božie, ktoré potrebujete všetci, ako ste tu, počkajte, nevešajte ho ešte! Čo značia tieto slová, Dick? Dobre čítam? Ark of Lynnhaven!

Keď Richard Fid videl, že ho idú vešať, napochytre si popravil slučku okolo hrdla, aby sa dlho netrápil. Ako zdvihol ruky, kňaz zbadal na jeho obnaženom predlaktí slová "Ark of Lynnhaven", ktoré mu tam vytetoval černoch.

- Vysoko vzdelaného človeka poznať hneď, - povedal Fid a uvoľnil si trochu povraz okolo hrdla, aby mohol lepšie hovoriť. - Velebný otče, vo chvíľočke ste prečítali, čo vytetovala ruka, ktorá veru nevedela písať, iba veslom narábať.

- Odkiaľ pochodia tieto slová? - opakoval kňaz a jeho napätie stále vzrastalo. - Prečo ich nosíte na predlaktí, Dick? Trpezlivosť, ľudia, trpezlivosť! - zvolal na pirátov. - Na tom vám už naozaj nemusí záležať, keď tento na smrť odsúdený bude žiť o minútku dlhšie.

- Dovolíme mu žiť ešte dve minúty, - ozval sa Červený pirát.

- Skadiaľ sa vzali tie slová na vašom predlaktí, Dick? - spýtal sa kňaz po tretí raz a dychtivo čakal odpoveď.

Dick v posledných minútach pred smrťou nevedel už chápať a rozmýšľať, len meravo hľadel na kňaza.

- Velebný otče, velebný otče, - zvolala rozochveným hlasom Mrs. Laceyová-Wyllysová, - prečo sa ho na to spytujete? Prečo ste taký vzrušený?

Potom sa obrátila k Richardovi Fidovi a povedala:

- Dick, nože povedz velebnému pánovi, na čo sa ťa spytuje!

Zrak Richarda Fida zablúdil raz ku kňazovi, raz zasa k Mrs. Laceyovej-Wyllysovej. Konečne sa nešťastník trochu spamätal a odvetil:

- Celú príhodu som už raz rozprával. Raz sme s černochom Scipiónom rabovali stroskotanú loď. Odvtedy je už vyše dvadsať rokov. Našli sme na nej malého chlapca so psom. Vari už neviete, pani, rozprával som to kapitánovi Heideggerovi a aj vy ste boli pri tom. Vtedy si Scipio vzal na ruku náramok, ktorý má aj teraz.

- Viem, už viem, - zvolala Mrs. Laceyová-Wyllysová. - Našli ste tam chlapca, ktorý sa nazýval Harry. Ale čo znamenajú slová "Ark of Lynnhaven"? Dôstojný pán, azda to bude meno lode, na ktorej...

- Nie, - odvetil kňaz a zhlboka si vzdychol. - "Ark of Lynnhaven" sa nazývala farma môjho najlepšieho priateľa na istom ostrove. Na tej farme som sa istý čas zdržoval i ja. Tam bol so mnou i chlapec, ktorého ste mi poslali s jeho pestúnkou, vážená pani, aby som ho vychovával do piateho roku. Neskoršie, na váš príkaz, som ho i s pestúnkou umiestil na lodi, ktorá odplávala do Anglicka. Bohužiaľ, loď sa nedostala do prístavu. Stroskotala na mori a potopila sa... Ale čo je s vami, milá pani?

- Preboha! - zvolala Mrs. Laceyová-Wyllysová. - Dick, hovorte, hovorte ďalej!

- Nuž ako? Už nemám veľa čo hovoriť. Okrem iných vecí našli sme na lodi i pekné vedro a vzali sme si ho so sebou. Na tom vedre boli vyryté akési písmená. Ani ja, ani černoch sme nevedeli čítať, ale neskôr mi černoch nápis z vedra vytetoval na predlaktie, aby sa tak zachoval.

- Hej, hej, - prikývol kňaz. - Pestúnka priviedla ku mne s chlapcom i psa, a keď sadali na loď do Anglicka, vzala so sebou i vedro z farmy môjho priatela. Do vedra dávala psovi potravu.

- Dick, hovorte, hovorte ďalej! - vzrušene volala Mrs. Laceyová-Wyllysová. - Ako to bolo s tým náramkom? Kde ste ho vzali?

- Ten náramok, ktorý má Scipio na ruke, bol vlastne obojkom toho psa.

Richard Fid si opäť uvoľnil trocha slučku na hrdle, ktorá ho pridŕžala a prekážala mu v rozprávaní. Potom pokračoval:

- Pes, ktorého sme na lodi našli, bol priviazaný k chlapcovi. Chlapec ho asi mal veľmi rád. No keď sme museli psa zabiť, aby sme od hladu nezahynuli, černoch mu sňal obojok a na pamiatku si ho navliekol na ruku. To je celá história. Aj na obojku boli vyryté akési písmená.

Keď to Mrs. Laceyová-Wyllysová počula, skočila k mŕtvemu černochovi, aby prečítala, čo bolo na obojku napísané. No nevládala tak urobiť, v očiach sa jej zatmelo a hlava sa jej zakrútila. Vtedy priskočil doktor Merton, stiahol mŕtvemu černochovi náramok a čítal: "Pes Neptún - majiteľ Paul Lacey".

Z perí guvernantky sa vydral hlasitý výkrik, ktorý rozochvel prítomných takmer až do hlbín duše. Potom skočila k Harrymu Arkovi a takmer nadľudskou silou strhla mu z krku povraz, ktorý mu tam piráti už priviazali. Vrelo objala na smrť odsúdeného a prenikavým hlasom zvolala:

- Dieťa moje, syn môj!... Nie, nedám si ho. Nesmiete mi ho vziať a nemôžete! Tak dlho som bola bez neho, toľké roky... Nemôžete olúpiť matku o jediného syna! Odvďačím sa vám, dennodenne budem za vás vysielať modlitby k nebesám! Počúvajte ma, námorníci! Vy žijete na šírom mori akoby pod ustavičným pohľadom božím, pred tvárou božej majestátnosti! Pamätajte, že aj vás čaká večnosť a súd, a neberte mi jediného syna!

Nešťastná pani si kľakla na kolená a vliekla sa na nich od jedného piráta k druhému.

- Prosím vás, - úpela, - prosím, neberte mi môjho jediného syna! Zoberte si všetko, čo mám, všetko, len syna mi nechajte! Som vdova po Paulovi Laceym, som dcéra kapitána Wyllysa, obaja hrdinsky padli v boji za vlasť, obaja sú zo šľachtického rodu. Pozrite, šľachtická krv prúdi v mojich žilách, a predsa sa do prachu skláňam pred vami! Matka prosí o milosť pre svojho jediného syna! Och, dajte mi moje dieťa, dajte mi syna, neberte mu život!

Doznel prosebný, lkavý hlas nešťastnej ženy. Ticho sa rozhostilo na palube. Posvätné ticho, pri ktorom neraz aj v duši hriešnikov vznikajú posvätné city. Diví piráti hľadeli na seba v rozpakoch. Aj v ich drsných, surových tvárach zažiaril súcit a dojatie. No smäd po pomste spaľoval ich duše príliš prudkou pálčivosťou a tak prosba nešťastnej matky vyznela - nadarmo. Poručíka Harryho Arka čiže Laceyho by celkom iste boli obesili aj pred očami jeho matky.

Ale tu nečakane predstúpil pred pirátov ich vodca. Všetci poznali jeho neoblomnú vôľu a vedeli, že beda tomu, kto by sa mu vzoprel.

Červený pirát sa dlho, dlho obzeral okolo seba, sledoval zrakom kruh drsných námorníkov, ktorí mimovoľne začali pred ním ustupovať.

Čože sa to deje s ich kapitánom?

Pohľad má akýsi zmätený a divý. Jeho tvár je bledá takmer ako tvár kľačiacej matky.

Trikrát sa mu zachveli pery, trikrát chcel čosi povedať - a nevládal.

Námorníci napäto, bez dychu čakali.

Až napokon sa ich kapitánovi podarilo prehovoriť. Jeho hlas sa chvel hlbokým vzrušením. Vrezával sa do sŕdc ako ostrý nôž. Kapitán Heidegger panovačne zdvihol ruku a zvolal:

- Rozíďte sa! Viete, že ja som vaším pánom a že moje rozkazy musíte poslúchať! Zajtra vám poviem, aká je moja vôľa!

KAPITOLA 24

Svitol druhý deň. Obe lode, Šíp a Delfín, plávali tesne vedľa seba, akoby nikdy neboli proti sebe bojovali, a ani na jednej z nich nepovievala vlajka.

Na oboch lodiach cez noc pozbierali mŕtvych a pochovali ich do mora. Ranených zverili pod opateru felčiarov zo Šípa. Na Šípe ostalo ešte toľko mužov, že stačili na obsluhu lode. S povolením vodcu pirátov velili na Šípe niekoľkí z ľahšie ranených anglických dôstojníkov. Okrem zabitého kapitána Bignalla a uväzneného Harryho Arka, ktorého teraz už budeme nazývať Harry Lacey, boli na kráľovskom krížniku ešte štyria dôstojníci schopní práce. Spolu so svojimi podriadenými námorníkmi začali títo dôstojníci opravovať škody, ktoré loď utrpela v búrke a v boji. To isté robili aj na Delfíne, pravdaže, tam to išlo oveľa ľahšie, lebo tam bolo množstvo rúk a škody neboli také veľké.

Po nejakom čase obe lode boli ako-tak opravené.

Z hmly na severe sa vynoril belasý pás, naznačujúc, že tam je už pevnina.

Všetci zajatci, ktorí nepracovali na Šípe, boli síce uväznení a pod strážou, ale dostali dobre jesť a mohli si poriadne a nerušene odpočinúť. Ba dokonca Mrs. Laceyová-Wyllysová mohla byť pri synovi. Piráti spali takmer všetci v podpalubí a na palube bolo ich len zopár, koľko bolo treba na obsluhu lode. Ich veliteľ to tak zariadil, aby tak vyhol prípadným nepokojom a rozruchom.

Ale kam plávajú obe lode?

To nik nevedel. Medzi uväznenými vládla neistota a strach, ale tiež i medzi pirátmi. Hoci slnko už dávno vyšlo nad obzor a stúpalo čoraz vyššie, Červený pirát im ešte neoznámil svoju vôľu.

Po celú noc chodil po palube sem a tam, zamyslený a pohrúžený do hlbokého mlčania. Zavše vydal tomu alebo onomu dôstojníkovi príslušný rozkaz, ah; inak neprehovoril slovo. Nikto sa neodvážil vyrušovať ho z dúm, poznali ho príliš dobre a vedeli, že teraz ho treba nechať.

Keď už slnko stálo vysoko na oblohe, kapitán pirátov vydal rozkaz vypáliť z dela. Bolo zrejmé, že sa na čomsi už rozhodol. Oči mu žiarili odhodlanosťou. Výstrel z dela mal - podľa vtedajších obyčajov - privolať neďaleko plávajúci pobrežný kuter. Potom dal Červený pirát rozkaz na všeobecný nástup. Premožení nepriatelia si stali na jednu stranu a piráti na druhú k svojmu kapitánovi.

- Moji priatelia, moji námorníci, - obrátil sa kapitán Heidegger k svojim pirátom. Hovoril pokojným, ale rozhodným hlasom. - Dlhé roky sme spolu žili na jednej lodi, dlhé roky sme spolu brázdili moria, mali sme ten istý osud a správali sme sa tými istými zákonmi. Odpusťte mi, ak som bol dakedy príliš prísny a hrubý. Inak sa to nedalo, poslušnosť a disciplína sa museli udržiavať. Keď som vás zhromaždil pod svojou vlajkou, povedal som vám, že dovtedy bude trvať náš zväzok, dokedy to bude moja vôľa. Povedal som, že ho rozpustím, keby som videl, že je to potrebné. A tá chvíľa nadišla - teraz. Áno, od tejto minúty je koniec nášmu zväzku.

Medzi prekvapenými pirátmi sa ozvalo šomranie, výkriky nespokojnosti a nevôle.

- Áno, - pokračoval veliteľ pirátov, - prekvapuje vás to, hundrete, chceli by ste, aby som svoje slová odvolal, no darmo. Čo som povedal, povedal som. Moje rozhodnutie je konečné a neodvolateľné! Ale nechcem, aby ste v tejto chvíli na mňa nadávali a šomrali. Počúvajte! V podpalubnej komore, ktorá doteraz bola vždy zamknutá, je množstvo vriec naplnených zlatom. To zlato patrilo mne. No odteraz je vaše - dvere komory sú otvorené. Vezmite si všetko, nastúpte na kuter a odplávajte k brehu, ktorý sa tam v diaľke črtá. Keď vystúpite, rozdelíte si zlato a rozídete sa, kde sa bude komu páčiť. Ja odplávam s Delfínom, je to moja vlastná loď, ako dobre viete. Z nalúpeného zlata nechcem nič, všetko prenechávam vám. Miesto toho si však od vás žiadam všetkých zajatých nepriateľov. Keď sa naše poslanie končí, teraz by už smrť nepriateľov vlastne nemala význam a iste vám je ľahostajné, či umrú, alebo budú žiť.

Hundranie medzi pirátmi sa po posledných kapitánových slovách ešte zväčšilo. Najprv iba jeden, dvaja začali pokrikovať a čoskoro už takmer polovica vrieskala, nadávala a hromžila. Zdalo sa, že vzbura je nevyhnutná. Ale kapitán Heidegger si vedel rady.

- Dobre, - zvolal panovačne a z očí mu sršali blesky hnevu, - ak nesúhlasíte, nemusíte. Vysadím vás na pobrežie tak, ako ste, bez zlata. Povedal som, že viacej nebudem vaším veliteľom, že náš zväzok rozpúšťam a na tom trvám.

Hneď nastalo ticho.

Kapitán dobre vedel, aký účinok má lesk zlata na jeho ľudí. Práve v tej chvíli priplával k Delfínu a Šípu pobrežný kuter, privolaný delovým výstrelom.

Piráti hneď poodnášali naň vrecia zlata z podpalubnej komory a potom sa zasa všetci hrnuli do svojich kajút, aby si pobrali veci. Onedlho už všetci plávali na pobrežnom kutri smerom k brehu.

Kapitán Heidegger bol bledý ako stena. Teraz sa obrátil k svojim zajatcom. Na tvárach všetkých sa zračilo napätie, neistota, ale zároveň i vďačnosť. Tušili, že to, čo sa stalo, stalo sa iba kvôli nim.

- Wilder, - rozochveným hlasom preriekol Červený pirát, ktorý svojho bývalého poručíka oslovoval aj naďalej starým krycím menom, - Wilder, teraz sa aj my musíme rozlúčiť. Odovzdávam vám velenie na Šípe a ponechávam vám na starosť svojich ťažko ranených námorníkov. Nemám iného východiska, na Delfíne niet felčiarov. Dôverujem vám; viem, že po vyzdravení ich prepustíte na slobodu.

- Ručím vám za to svojím slovom, - riekol Harry Lacey.

- Verím vám, - usmial sa Červený pirát. Potom pokročil k Mrs. Laceyovej-Wyllysovej.

- Pani, - riekol a hlas sa mu chvel ako slabo napätá struna, - viem, že vo vašich očiach som zločinec a stratený človek. No pri tom všetkom by som sa odvážil o dačo vás poprosiť...

- Len hovorte! Ako by vám mohla matka, ktorej ste zachránili syna, niečo odoprieť?

A z očí dojatej ženy vytryskli slzy.

- Keď sa budete modliť za syna, nezabúdajte, že hádam ešte aj ktosi iný by potreboval vaše modlitby. Ale už dosť, - prerušil náhle ďalší tok svojich myšlienok. - Čln vás čaká, odvezie vás na palubu Šípu.

Po tých slovách o krok ustúpil a rukou dal znamenie, že viac nič nechce počuť, ani hovoriť. A tak Harry Lacey nastúpil do člna s matkou, Gertrúdou, kňazom a niekoľkými anglickými námorníkmi. Richard Fid bol pri kormidle. No keď sa už mal čln odraziť, Fid sa ošíval, čosi ho znepokojovalo. Naraz sa obrátil k Červenému pirátovi a spýtal sa:

- A vy, pán kapitán? Čo bude s vami?

- So mnou? - odvetil pirát s trpkým úsmevom na perách. - Na mňa čoskoro všetci zabudnú. Zbohom!

Harry Lacey videl, že pirát chce ostať sám. Začrel teda veslom do vody a čln sa rozbehol po hladine.

Keď Harry vstúpil na palubu Šípa, rozkázal zamieriť priamo k brehu. Ako dlho sa len dalo, sledoval ďalekohľadom Červeného piráta na palube Delfína. Krásna, pevne zbudovaná loď stála nehybne uprostred šíreho vodného priestoru. Postava, ktorá sa stále zmenšovala, sa rýchlo prechádzala sem a tam po palube.

Napokon sa vzdialenosť medzi oboma loďami natoľko zväčšila, že Červeného piráta nebolo vidieť ani ďalekohľadom.

Zrazu sa všetci, čo boli na Šípe, zachveli.

V diaľke z paluby Delfína vyšľahol plameň. Jeho jazyky začali olizovať sťažne a palubné zábradlie. Znútra lode sa vyvalilo mračno dymu.

Hrozný bol pohľad na loď, horiacu uprostred nesmiernych vôd. Ľuďom na Šípe sa zatajil hrôzou dych.

Červený pirát zapálil vlastnú loď!

Ale dlho sa nekochali príšerným divadlom. Naraz nastal obrovský výbuch. Hoci vzdialenosť bola veľká, Šíp sa otriasol do základov.

Akiste oheň zasiahol skladište pušného prachu a streliva.

Delfín sa rozletel na tisíc kusov.

Niekoľko mladých námorníkov sa vydriapalo na najvyššie časti sťažňov a odtiaľ ďalekohľadom sledovali trosky zničenej lode. Niektorí z nich tvrdili, že videli akýsi čierny bod, pohybujúci sa smerom k pobrežiu. No či to bol čln s Červeným pirátom alebo či to bol nejaký úlomok z jeho lode, to nik nemohol presne povedať.

Od tej chvíle už nik viac nepočul o Červenom pirátovi. Ľudia začali naňho pomaly zabúdať. Nezabudli jedine tí, ktorí ho videli a poznali. Tí o ňom rozprávali vždy s obdivom a uznaním.

Pravda, za nočných stráží si námorníci ešte dlho rozprávali rozličné historky o hrdinských činoch, ktoré údajne Červený pirát vykonal. Iní zasa pridávali k tomu jeho pirátske zločiny a napokon sa pravda s výmyslami tak pomiešala, že sa obe nedali od seba oddeliť.

Neskôr však americké kolónie vypovedali vojnu Anglicku a potom sa už rozprávalo len o nej. Na Červeného piráta sa celkom zabudlo.

Asi dvadsať rokov od udalostí, opísaných na začiatku nášho románu, sa dlhá krutá vojna medzi americkými kolóniami a Anglickom skončila, Američanom sa napokon podarilo hlavného anglického veliteľa i s celou jeho armádou obkľúčiť a zajať. Anglicko bolo nútené uzavrieť mier a uznať nezávislosť Severnej Ameriky. Radosť Američanov bola nesmierna.

Pravdaže, radosť vládla aj v Newporte.

V otvorenom prístave, práve na tom mieste, kde kedysi stál Delfín, kotvila teraz hrdá loď pod novou americkou vlajkou.

Iná loď, menšia, ale rovnako pekných tvarov a pevne stavaná, sa blížila do prístavu a aj na nej viala americká vlajka. Bola to vojenská loď. Keď vplávala do prístavu, hneď spustili kotvu a od jej boku sa odrazil čln, ktorý rýchlo priplával k brehu. Niekoľko mocných námorníkov pozorne vynieslo z neho nosidlá. Jeden námorník dozeral len na to, aby sa nosidlá príliš neotriasali. Naokolo nebolo živej duše. Celá karavána bola v trápnom položení, nevedeli, ktorým smerom sa pustiť. Ale na šťastie tu sa k nim odkiaľsi dokríval starec o barle. Na prvý pohľad bolo v ňom poznať starého námorníka.

Veliteľ malého oddielu, nesúceho nosidlá, sa obrátil k starcovi so slovami:

- Tu v Newporte býva kapitán Harry Lacey so svojou manželkou Gertrúdou. Nevieme však, kde je jeho dom. Boli by ste taký láskavý a ukázali nám cestu?

- Ale pravdaže, rád, veľmi rád vám poslúžim, - odvetil starec. - Na vhodnejšieho človeka ste už ani nemohli natrafiť. Ja totiž patrím k domácnosti pána Harryho, chcel som povedať pána kapitána Harryho Laceyho. Bože môj! Odvtedy, ako bol pán Harry iba chlapcom, plával som s ním po mori a teraz, keď už chodím o barle, nechce ma môj dobrodinec viac pustiť na loď. Bývam v jeho vilke.

- Kde to je? - spýtal sa veliteľ námorníkov.

- Pôjdeme hore tamtým briežkom, - odvetil starec. - Je to vilka, v ktorej kedysi býval admirál Lacey. Ostala po ňom vdova, Mrs. Laceyová, ktorá pred smrťou prepísala celý svoj majetok, a teda i tú krásnu vilku, na pána kapitána Harryho Laceyho. On je teraz veliteľom na peknej veľkej fregate, povedľa ktorej ste teraz v prístave preplávali.

- Dobre, starký, dobre, - riekol veliteľ námorníkov, ktorého starcove dlhé reči už znervózňovali. - Lenže či nájdeme teraz pána kapitána doma?

- Hej, máte šťastie, je doma. Prišiel iba včera. Ach, to bolo vo vilke radosti, neviete si ani predstaviť. Najmä stará pani, matka pána kapitána, sa náramne tešila. Pán kapitán priviedol so sebou i mladého pána Paula, svojho synčeka, ktorého zaúča do námorníctva a ktorého má stará pani náramne rada.

- Chvalabohu! - vydýchol si veliteľ námorníkov. - Pán kapitán je teda doma s celou svojou rodinou. Nejdeme nadarmo. Zaviedli by ste nás teda do vilky, starký? Tu máte za námahu.

Pri tých slovách podával starcovi peniaze.

- Nie, nie, ďakujem, - vzpieral sa starec. - Nemôžem prijať. Zavediem vás tam aj zadarmo, veď idem domov. Viete, kedysi, keď ešte žil môj verný priateľ Scipio, občas sme si zašli do krčmy na pohárik. Vtedy som bral, keď mi niekto dačo podstrčil. Ale to bolo dačo iné vtedy a teraz. Dnes, keď Richard Fid má u pána Harryho všetko, čo si len srdce zažiada, bolo by priam hriechom brať dačo od cudzích. Nech sa páči so mnou, poďme!

Vykročil prvý. Námorníci si opatrne vyložili držadlá nosidiel na plecia a pohli sa za starcom. Cestou táravý Richard Fid začínal nové a nové rozhovory, ale námorníci boli príliš vážni, akosi sa im nechcelo do reči. A tak sa napokon aj Richard Fid odmlčal a sprievod sa uberal mlčky hore briežkom k vile.

Keď zastali pred jej bránou, Richard Fid zazvonil. Brána sa hneď otvorila. Na jej prahu sa ukázal asi osemnásťročný mladík v uniforme námorného kadeta.

Držal v ruke sviecu, lebo sa už pomaly zmrákalo.

Na mladíkovej tvári sa zračilo prekvapenie a údiv.

- Koho to sem vedieš, Richard? - spýtal sa kulhavého starčeka.

- Neviem, Mr. Paul, - odvetil Richard Fid. - Nemôžem vám to povedať, lebo títo páni mi ešte neprezradili, kto sú. Viem len toľko, že idú z prístavu...

- Máme tu ťažko raneného námorníka, - prerušil starca veliteľ oddielu, ktorý od nosidiel takmer ani neodstupoval. - Je to známy, ba dokonca príbuzný pána kapitána Harryho Laceyho. Prišli sme teda prosiť, aby ste sa ho láskavo ujali. Je to jeho vlastná žiadosť. Kde je pán kapitán?

- Nech sa páči, - zdvorilo riekol mladík. - Poďte ďalej! Už sa zvečerieva a ochladzuje, studený vzduch by mohol ranenému uškodiť, nemôžeme sa tu dlho rozprávať. Hneď idem za otcom a poviem mu, že má hostí. Richard, odveď pánov do salónu.

- Urobím tak, Mr. Paul, - uklonil sa Richard Fid a už aj odvádzal neznámych po chodbe.

Len čo námorníci vstúpili do salónu, položili nosidlá na dlážku. Potom na pokyn svojho veliteľa rýchlo odišli.

- Hm, hm, - hundral si Richard Fid popod nos, - rád by som vedel, kto leží na tých zakrytých nosidlách.

Sadol si do rohu salónu a zvedavo čakal, čo bude.

Nemusel dlho čakať. O chvíľu sa otvorili dvere a vošli tri osoby. Muž stredných rokov, urastený, mocný, v uniforme námorného kapitána. Kráčal isto, sebavedome a z tváre mu žiarila vyrovnanosť, pokoj a zároveň energia. Áno, bol to ten istý muž, ktorého sme poznali na začiatku nášho rozprávania, keď sa dával nazývať krycím menom Wilder. Hoci jeho čelo už pluh času preoral nejednou brázdou a na hlave sa mu kde-tu už blyšťali sivé vlasy, zastal si pred hosťom pevne ako dub.

Jedno rameno mal obviazané. Akiste musel byť nedávno v boji. Do druhého ramena bola zavesená pôvabná žena, v ktorej by bol každý čitateľ ľahko spoznal Gertrúdu, dcéru generála Graysona. Za manželským párom stála starenka s vlasmi bielymi ako čerstvo napadaný sneh. Bola to Mrs. Laceyová-Wyllysová. Všetci privítali neznámeho námorníka, stojaceho pri nosidlách.

- Prosím vás, nepokladajte túto čudnú návštevu za dotieravosť, - začal námorník. - Ranený, ktorý tu leží na nosidlách, je môj veliteľ. Požiadal ma, aby som ho priniesol sem.

- Prečo? - začudoval sa kapitán Lacey.

- Aby tu u vás zomrel, - riekol smutne neznámy.

Všetci prítomní sa zachveli.

Na chvíľu bolo ticho.

Napokon sa ozvala Mrs. Laceyová-Wyllysová s nepokojom v hlase:

- A vravíte, že je to náš príbuzný? Aspoň tak ste to povedali Paulovi, ktorý vám otváral bránu.

- Áno, - odvetil neznámy námorník. - Inak by môj veliteľ nebol chcel, aby sme ho sem priniesli. Chcel vás naposledy vidieť, rozlúčiť sa s vami pred odchodom na druhý svet.

Mrs. Laceyová-Wyllysová pokročila k nosidlám a pomaly, tíško odhrnula ľahké plátno, zakrývajúce tvár raneného. Zbledla na smrť a vykríkla:

- Bože... Veď to je... Nie, to je nemožné... To nie je náš príbuzný...

Ťažko ranený neznámy človek ležal na nosidlách bez hnutia. Zdalo sa, že je mŕtvy. Anjel smrti pokryl jeho tvár smrteľnou bledosťou. Na výkrik starej panej otvoril oči. Hej, bol v nich ešte život, iskierka života.

- Vy že ste náš príbuzný?... - vyšepla stará pani a neblahé tušenie jej nevdojak preblyslo mysľou.

- Sestra moja drahá... ja som... tvoj brat, tvoj brat Walter...- s námahou vyriekol ranený.

- Harry, Gertrúda, - obrátila sa stará pani nadmieru rozrušená k svojmu synovi a neveste. - Tu leží môj brat... Walter Wyllys.

- Ale, babička, - ozval sa vtom Paul, ktorý práve vkročil do salónu, - veď si mi rozprávala, že tvoj jediný brat Walter zahynul v mladom veku, že už dávno nežije.

- Myslela som si to, Paul, ale bol to omyl. Ušiel z anglickej lode, na ktorej slúžil, a od tých čias nebolo o ňom ani chýru. Iba istý kňaz mi rozprával, že ho videl ťažko raneného a že pravdepodobne umrel. No musel sa zachrániť... Tušila som to, áno, tušila som to... - vzrušene pokračovala stará pani a chytila sa za srdce, ktoré sa jej div nerozskočilo. - Vtedy, keď sme s Gertrúdou cestovali z Newportu do Charlestonu, preplávali sme tesne vedia jednej lode a na jej palube som zazrela kohosi, kto mi pripomínal brata... Ale povedala som si, že to musí byť klam, že môj brat je dávno mŕtvy... Ale dosť už... Harry, tu je tvoj ujo, Walter Wyllys!

- Srdečne ho vítam! - zvolal kapitán. - Nikdy viac ho nepustíme z nášho domu, ostane pri nás, mama. Urobím všetko, čo len bude v mojich silách, aby som mu spríjemnil zvyšok života... Ach, musíme ho zachrániť.

- - Deti moje, - ozvala sa starena trasľavým hlasom, - ale ešte kohosi v ňom spoznáte...

Doteraz stála stará pani tak, že zakrývala ostatným tvár ťažko raneného. Teraz však poodstúpila nabok a upravovala mu vlasy, aby ich mal tak ako kedysi... Muž v nosidlách mlčal, len jeho oči milo a láskavo hľadeli na prítomných. Okolo úst sa mu zjavil trpký úsmev.

- Áno, - pokračovala stará pani, - spoznáte v ňom kohosi, koho ste obdivovali a koho ste sa zároveň báli. Len jemu však môžete ďakovať, že ste teraz nažive a spolu...

- O kom to hovoríš? - spýtal sa prekvapený kapitán a na jeho tvári rozprestrel sa údiv podobne ako na Gertrúdinej. Hej, tento ranený mu kohosi pripomína, lenže ten človek mal vlasy plavé, a tento má čierne, popretkávané striebornými šedinami.

Vtom sa pohli ústa ťažko raneného muža a jeho hruď sa začala prudko vzdúvať.

- Wilder... - vyšeptal s námahou, - prišiel som sa s vami rozlúčiť... Chcel som vidieť svojich príbuzných... prv, kým zomriem.

- Kapitán Heidegger! - vykríkol Harry a priskočil k nosidlám.

- Červený pirát! - zašepkala Gertrúda Laceyová a vyľakane ustúpila o krok od nosidiel.

- Červený pirát! - opakoval Paul a prikročil bližšie, hnaný zvedavosťou.

- Konečne sa tajomstvo odhalilo, - vydýchol si Fid. Vstal a prikulhal sa aj on ku skupinke.

Keď sa všeobecné prekvapenie ako-tak utíšilo, umierajúci pokračoval slabnúcim hlasom:

- Posledné zážitky na mojej lodi na mňa hrozne zapôsobili... Videl som, kam som sa dostal, hnaný nerozumnou pomstychtivosťou... Vlastného synovca by som bol dal popraviť... Vedel som hneď od začiatku, že Mary Wyllysová je moja sestra, ale neprezradil som sa... Za dlhé roky, čo ma nevidela, hodne som sa zmenil... nejedna jazva pribudla na mojej tvári... Okrem toho som nosil falošné plavé vlasy. Ja som mal od narodenia čisto čierne vlasy. Slovom, zmenil som celý svoj zovňajšok a prijal som aj falošné meno Heidegger, len aby nik nevedel, kto je vlastne Červený pirát a aby anglická vláda nemohla azda prenasledovať mojich príbuzných... Vtedy na Delfíne mi ten kňaz otvoril oči... Pochopil som, že som zle robil... Prepadával som lode, lúpil som, okrádal bohatých i chudobných, všetko mi bolo jedno, len aby som mal čím platiť svojich chlapov, s ktorými som bojoval proti nenávidenému Anglicku... Ale vtedy... po tých otrasných zážitkoch na Delfíne som vstúpil do seba... Loď som zapálil. Skladište pušného prachu a streliva sa chytilo a dokončilo dielo skazy. Ja som...

Ranený si trochu oddýchol, lebo už nevládal ďalej hovoriť. Až po chvíli, keď sa dmúca hruď trocha upokojila a pohybovala sa pravidelnejšie, pokračoval:

- Ja som sa z horiacej lode zachránil na člne... Na pobreží som sa stretol s verným Roderickom. Našli sme si osamelé miesto... v divočine... Nikoho som nechcel vidieť, o nikom počuť... Hanbil som sa za svoje zločiny... Ľutoval som ich zo srdca... Roderick ma nikdy neopustil. Vidíte, aj teraz ma sem dal priniesť... Tu stojí... Keď vypukla vojna medzi Amerikou a Anglickom, videl som, že vlasť potrebuje mňa i Rodericka... Bojoval som, bil som sa za slobodu svojej drahej otčiny ako lev... V poslednom boji ma smrteľne zranili... Keď si ľudia budú rozprávať o mojich zločinoch, ktoré som popáchal ako pirát, nemali by zabúdať, že som v posledných rokoch života bojoval za ich slobodu, ba vylial za ňu i krv... No to všetko pokladám za málo, ba za nič na odčinenie svojich zlých skutkov... Sestra... odpusť...

- Boh milosrdne hladí na naše slabosti, - zvolala Mrs. Laceyová-Wyllysová. Padla na kolená, pozdvihla ruky k nebu, obrátila dohora i zrak a pokračovala: - Brat, drahý môj brat, veď si bol dobre vychovaný, poznáš tajomstvá nášho vykúpenia. Tak ako balvan pevne stojí ako žulový vrch, taká pevná nech je aj tvoja dôvera, že dosiahneš odpustenie...

- Ach, keby som len nikdy nebol zabudol na tie ponaučenia z mladosti, ktoré spomínaš, sestra... Keby som len na ne nikdy nebol zabudol... Moje meno by bol každý spomínal iba s úctou...

Zrazu umierajúci vykríkol napodiv silným hlasom:

- Wilder! Wilder!

Zraky všetkých napäto hľadeli na hovoriaceho. Vytiahol akúsi zvinutú látku, na ktorej doteraz spočívala jeho hlava akoby na vankúši. S najväčším vypätím síl sa v nosidlách posadil. Zdvihol ruku nad hlavu a rozvinul kotúč látky. Na červenom pozadí sa tiahli biele pásy. A v rohu bolo belasé pole, v ktorom sa blyšťali hviezdy. Bola to - vlajka slobodnej Ameriky! Červeň radosti pokryla tvár umierajúceho. Rozžiarila sa víťazstvom celkom tak ako kedysi, keď bol na vrchole moci a slávy.

- Wilder! - opakoval a pery sa mu skrivili v kŕčovitom úsmeve. - Zvíťazili sme!

Potom nehybne klesol na nosidlá. Pochmúrnosť smrti zastrela črty rozjasnené radosťou, ako keď temná mrákava zastrie žiarivé slnko.

VÝSLOVNOSŤ CUDZÍCH MIEN

Bale - bejl

Bignall - bignel

Brace - brejs

Dick - dyk

Earing - íring

Grayson - grejzn

Heidegger - hajdegger

Homespun - houmspan

Howard - haurd

Charleston - čárlston

Knighthead - najthed

Lacey - läsi

Merton - mertn

Newport - ňúport

Nicholas - nykeles

Nichols - nyklz

Nightingale - najtyngejl

Pardon - párdn

Rhode Island - roud ajlend

Roderick - roderik

Royal Caroline - rojel kärelajn

Wyllysová - uillisová

VYSVETLIVKY

Amherst, Wolfe, Braddock, Laudon, Abercromby - anglickí velitelia, ktorí bojovali proti Francúzsku za sedemročnej vojny (1756-1763) o koloniálne panstvo nad Severnou Amerikou

Ark of Lynnhaven - Koráb z Lynnhavenu

Boreas - v starogréckom bájosloví okrídlený boh severného vetra

bramová plachta - na sťažni druhá plachta zhora

briga - menšia dvojsťažňová loď

Britské zbrane víťazili na všetkých frontoch. - Sedemročná vojna o americké kolónie v 18. storočí sa skončila víťazstvom Veľkej Británie. Francúzsko bolo ako koloniálna veľmoc zo severoamerickej pevniny vytlačené. Lenže neskôr americké kolónie povstali proti Veľkej Británii a žiadali si nezávislosť a slobodu. Stalo sa to na druhom kontinentálnom kongrese r. 1776. Revolucionári z Európy sa ponáhľali na pomoc americkému ľudu ako dobrovoľníci. Po zdrvujúcej porážke r. 1781 bolo Anglicko donútené kapitulovať a r. 1783 mierom v Paríži uznalo samostatné Spojené štáty severoamerické

Burgoyne, John - (1722-1792), anglický generál, bojoval v sedemročnej britsko-francúzskej vojne o americké kolónie. Roku 1761 sa stal členom parlamentu a roku 1777 hlavným veliteľom britských vojsk v Amerike, ale pri Saratoge musel kapitulovať

epolety - náplecníky na dôstojníckej uniforme s označením hodnosti

fregata - rýchla vojenská loď, plachetnica s troma sťažňami

frenológ - človek, ktorý sa zaoberá štúdiom tvaru lebky a podľa neho usudzuje na charakterové a rozumové vlastnosti dotyčnej osoby

guvernantka - vychovávateľka

guinea - starý zlatý anglický peniaz

komodor - veliteľ skupiny lodí

korveta - druh ľahšej vojenskej lode

kosatka - menšia trojrohá plachta na čeleňovom sťažni, t. j. na ležatom sťažni vyčnievajúcom z lodného čela. Obyčajne na ňom bývajú tri kosatky

košová plachta - na sťažni druhá plachta zospodu

kuter - veslový čln; používa sa na lodi ako pomocný čln, ale aj na kratšie plavby ako pobrežný čln

morská míľa - 1855 metrov

Mr. - (angl., mistr, skratka) pán; oslovenie, ktoré sa používa len pred menom

Mrs. - (angl., misiz, skratka) pani; oslovenie, ktoré sa používa len pred menom

mulatka - miešanka, ktorej jeden rodič je černoch a druhý beloch

pair - (franc., vysl. pér) doživotný člen panskej snemovne vo Francúzsku a Anglicku; znamená tiež šľachtický titul

palec - anglická dĺžková miera, dva a pol centimetra

penny - malý anglický peniaz

puritáni - členovia anglickej protestantskej sekty. Triednou základňou tejto sekty bola stredná buržoázia. Puritáni neuznávali šľachticov a v každodennom živote boli odporcami nielen vonkajšieho prepychu, ale aj jemného, uhladeného správania, niekedy to vyústilo až do nezdvorilosti a hrubosti

Rhode Island - jeden z malých severoamerických štátov

Scipio Africanus - (vysl. afrikánus) slávny rímsky vojvodca (235-183), víťaz nad Kartágom (starovekým mestom v severnej Afrike, neďaleko dnešného Tunisu)

squire - (angl., vysl. skvajr) titul miestnych sudcov a úradníkov v Severnej Amerike

steward - (angl., vysl. stjúord) osoba, ktorá obsluhuje cestujúcich na lodi alebo v lietadle

stopa - asi 30 centimetrov

sťažňové nástavce - horné časti sťažňov, na ktorých sú pripevnené plachty

šalupa - veľký, pevne stavaný plachtový čln s kormidlom

škuner - dlhá, úzka loď s dvoma sťažňami

šliapnica - druh lodného lana, ktoré je zavesené asi meter pod rahnom, aby mal námorník pri práci na čom stáť

uzol - jednotka na meranie rýchlosti lode; loď pláva rýchlosťou jedného uzla, to značí, že loď za hodinu prepláva j cdnu morskú mílu - 1855 metrov

vrcholovka na hlavnom sťažni - najvyššia plachta na hlavnom, t. j. na prostrednom sťažni

zvratičky - laná, ktorými sa popúšťajú a uvoľňujú lodné plachty