Lovec jelenů

James Fenimore Cooper

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz
knihy pro kapesní i stolní počítače
© Palmknihy 2000-2010

Lovec jelenů

James Fenimore Cooper

Co hrůz tu číhá naň!

Jen děs a útěk cestu jeho značí,

však za nim samota a bledý smutek kráčí.

KAPITOLA 1

Mně rozkoší jest neproniklý les,

a v slastném nadšení se tovaryši

má duše s osamělým břehem kdes,

kde z hloubi moře hudbu věčna slyší!

Mám lásku k lidem, k přírodě však vyšší,

s ní obcuji, s ní řeším úlohu:

čím jsem? čím byl jsem dřív? a spolnost bližší

mě k všemumíru víže, k prabohu,

jejž vyřknout neumím a zapřít nemohu.

Childe Harold

Události vyvolávají v lidské představě dojem dlouhé doby. Tak člověku, který daleko cestoval a mnoho viděl, může se zdát, že již dlouho žije, a dějiny, které nejvíce oplývají důležitými událostmi, nejdříve přijímají tvářnost starobylosti. Žádným jiným způsobem si nedovedeme vysvětlit, odkud se vzalo ono úctyhodné ovzduší, které již obklopuje americkou historii. Když se v myšlenkách vracíme k prvním dnům dějin amerických kolonií, připadá nám ta doba zapadlá a šerá, tisíceré změny houstnou na niti našich vzpomínek, odsunujíce počátek našeho národa do dnů tak vzdálených, že takřka již zapadají do mlhy času; a přece by stačily čtyři lidské životy obyčejné délky, aby všechno, čeho civilizační úsilí dosáhlo v rozmezí republiky, dospělo k nám předáváno od úst k ústům. Třebaže samotný New York převyšuje počtem obyvatelstva čtyři nejmenší evropská království nebo je lidnatější nežli celá švýcarská federace, je tomu jen něco přes dvě století, co se tam začali usazovat Holanďané, a tak vyrvali tuto končinu z divošského stavu. Takto všechny ty změny, které vypadají úctyhodně, jak stíhají jedna druhou, prostě zevšední, začneme-li o nich vážně uvažovat toliko v souvislosti s časem.

Po tomto nahlédnutí do perspektivy minulosti bude čtenář připraven sledovat obrazy, které se chystáme kreslit, a překvapení, jež při pohledu na ně pocítí, nebude proto tak veliké, a několik dalších vysvětlení ho může v představě přenést do přesně takových společenských poměrů, jaké chceme líčit. Víme z dějin, že osady na východním břehu Hudsonu, jako Claverack, Kinderhook, ba i Poughkeepsie, se ještě před sto lety nepovažovaly za bezpečné před indiánskými přepady a dosud na břehu této řeky stojí sídlo Van Renselaerů, vzdálené od přístavu v Albany co by mušketou dostřelil, které má ve zdech střílny na obranu proti témuž lstivému nepříteli, ačkoli asi sotva pochází z doby tak vzdálené. Jiné podobné památníky dětských let naší vlasti můžeme nalézt roztroušené v kraji, který pokládáme za samotné středisko americké civilizace, a jsou nám nejzřejmějším dokladem, že všechna bezpečnost před vpádem a nepřátelskou zběsilostí, které se těšíme, je plodem doby jen o málo delší, nežli je čas, který leckdy vyplní jeden lidský život.

Příběhy tohoto vyprávění se udály mezi léty 1740 a 1745, kdy osídlené části newyorské Kolonie se omezovaly na čtyři atlantické okresy, tvořící úzký pruh země po obou stranách Hudsonu a táhnoucí se od jeho ústí až k vodopádům blízko jeho pramene, a na několik předsunutých "sousedství" na Mohawku a Schoharii. Široké pruhy panenské divočiny nedosahovaly však jen ke břehům Hudsonu, ale překračovaly i na druhý břeh a prostíraly se až do Nové Anglie a popřávaly v pralese úkryt neslyšným mokasínům domorodého bojovníka, když kráčel po tajné a krvavé válečné stezce. Pohled z ptačí perspektivy na celou tu oblast východně od Mississippi skýtal tehdy jistě výhled na jedinou nesmírnou prostoru lesů, porušenou jen poměrně úzkým lemem obdělané půdy kolem moře, prostříknutou třpytnými hladinami jezer a proťatou vlnovkami řek. V takovém nesmírném obraze velebné samoty stává se tento okrsek země, který hodláme zpodobit, bezvýznamným, avšak odvahu pokračovat nám dodává přesvědčení, že komu se podaří, třeba s nepatrnými a bezpodstatnými rozdíly, přesně znázornit kteroukoli část této divoké končiny, musí nutně vyvolat dosti správnou představu celku.

Nechť jsou změny způsobené lidskou rukou jakékoli, věčný koloběh ročních dob zůstává neporušen. Léto a zima, čas setby a sklizně, se vracejí v stanoveném sledu se vznešenou přesností a poskytují člověku jednu z nejušlechtilejších příležitostí, jimiž se těší, že může chápat zákony ovládající jejich přísnou pravidelnost a vypočítávat jejich neustálé návraty, a tak dokazovat velikou moc svého pronikavého ducha. Letní slunce po staletí hřálo vrcholky týchž nádherných dubů a borovic a pronikalo svým teplem až do jejich houževnatých kořenů, když tu zazněly hlasy volající na sebe v hlubinách pralesa, jehož listnatá hladina se koupala v zářivém slunci bezmračného červnového dne, zatímco kmeny stromů se tyčily v šeré majestátnosti ve stínu dole. Jejich volání znělo různou tóninou, zřejmě pocházejíc od dvou mužů, kteří zabloudili a každý jiným směrem pátrali po ztracené stezce. Konečně výkřik oznámil, že se ji podařilo nalézt, a po chvíli vyrazil ze spletitého labyrintu malé mokřiny muž obrovitého vzrůstu a vkročil na světlinu, kterou zřejmě vytvořilo společné řádění větru a ohně. Toto nevelké prostranství, odkud bylo dobře vidět oblohu, přestože je notně zaplňovaly padlé stromy, leželo na úbočí vysokého kopce či nízkého pohoří, jímž byl zbrázděn skoro celý povrch okolní krajiny.

"Tady si už člověk má kde vydychnout!" zvolal lesák vymotav se z houštiny, a sotva se jeho obrovská postava octla pod širým nebem, otřepal se jako hafan, který se právě vyhrabal ze závěje sněhu. "Hurá, Jelenobijce! Konečně jsem na denním světle a tamhle je jezero."

Ještě ani jeho slova nedozněla, když druhý lesák rozhrnul křoviska v mokřině a objevil se na prostranství, a jen si chvatně poupraviv zbraně a pocuchané šaty, přidal se k svému druhovi, který už začal dělat přípravy k zastávce.

"Ty to tady znáš?" zeptal se ten, který se jmenoval Jelenobijce. "Anebo křičíš jenom proto, že zas vidíš slunce?"

"Kvůli obojímu, chlapče, kvůli obojímu. Znám to tady a taky mě nemrzí, když uvidím takového užitečného kamaráda jako sluníčko.

Tak teď máme už zas kompas v hlavě v pořádku, a jestli si ho znovu necháme něčím obrátit vzhůru nohama, jako právě před chvílí, budeme si tím jenom sami vinni. Ať se nejmenuju Hurá Harry, jestli tohle není zrovna to místo, kde loni v létě tábořili ti hamonáři zeměžrouti, co tu pobyli celý týden. Heleďse, tamhle je ještě suché roští z jejich chatrče a tuhle je studánka. Ale ať si mám, chlapče, sluníčko kdovíjak rád, nemám zapotřebí, aby mi říkalo, že je teď poledne; tadyhle můj žaludek dovede ukazovat čas jako ty nejlepší hodiny, co mají v Kolonii, a ten mi teď říká, že je už půl jedné. Tak otevři tu brašnu, ať si můžeme strojek natáhnout zas na dalších šest hodin."

Po tomto návrhu začali oba chystat, čeho bylo třeba k obvyklému střídmému sice, avšak vydatnému jídlu. Využijeme této přestávky v jejich hovoru, abychom dali čtenáři jakousi představu o zevnějšku těchto mužů, z nichž oba jsou určeni, aby sehráli v našem vypravování úlohu nikoli bezvýznamnou. Nádhernějšího představitele silného mužství, nežli se nabízel v osobě toho, který si sám říkal Hurá Harry, bylo by bývalo nesnadné nalézt. Vlastně se jmenoval Henry March. Ježto však hraničáři pochytili od Indiánů zvyk dávat přezdívky, nazývali ho mnohem častěji Hurá než jeho vlastním jménem, a nezřídka ho jmenovali i Hurá Hrdotoho, přízviskem, které si získal pro své prudké, neuvážené a ukvapené způsoby a pro tělesnou hybnost, jež ho stále udržovala na nohou, a z té příčiny ho znali po celé linii roztroušených obydlí, která se táhla mezi provincií a Kanadou. Vzrůstem přesahoval Hurá Harry sto devadesát centimetrů, a jelikož byl neobyčejně dobře a souměrně stavěn, jeho síla také plně odpovídala představě vyvolané obrovskou postavou. Ani tvář nijak nedělala hanbu celému muži, neboť byla hezká a veselá. Chování měl nenucené, a přestože se na jeho způsobech nutně projevovala drsnost hraničářského života, impozantnost, jež prozařovala tak nádhernou tělesnou konstituci, nedopustila, aby docela zhrubly.

Jelenobijce, jak nazýval Hurá svého druha, byl vzhledem i povahou docela jiný. V mokasínech měřil asi sto osmdesát centimetrů, ale v těle byl poměrně lehčí a štíhlejší, s patrnými svaly, jež svědčily o zvláštní pružnosti, i když ne o nějaké zvláštní síle. V jeho tváři nebylo, vyjma mládí, téměř nic, co by ji bylo doporučovalo, nebýt jakéhosi výrazu, který mu obvykle získával každého, kdo měl chvíli pokdy zadívat se do jeho tváře a poddat se pocitu důvěry, který vzbuzovala. Byl to prostě výraz bezelstné pravdivosti, a k tomu ještě vážných úmyslů a upřímných citů, a tím právě upoutával. Občas se jeho bezúhonné vzezření zdálo tak prostoduché, až to budilo podezření, že se mu nedostává obvyklých schopností, jak rozeznávat lest od pravdy, ale všichni, kdo se s tímto mužem vážně stýkali, skoro bez výjimky ztratili tuto pochybnost o správnosti jeho názorů a pohnutek.

Oba hraničáři byli dosud mladí. Hurá Harrymu bylo šestadvacet až osmadvacet let, kdežto Jelenobijce byl o několik let mladší. Není zvláště zapotřebí popisovat jejich ústroj, ač by snad bylo dobré připomenout, že byl z větší části zhotoven z vydělaných jeleních kůží a jako obyčejně bylo na něm patrno, že patří lidem, kteří tráví čas na pomezí civilizované společnosti a nekonečných lesů. Přesto Jelenobijce věnoval úpravě svého oděvu do jisté míry pozornost, aby vypadal úhledně a malebně, obzvláště však pokud se týkalo zbraní a ostatní výstroje. Pušku měl v nejlepším pořádku, rukojeť jeho loveckého nože byla dovedně vyřezávaná, růžek na prach měl ozdoben vhodnými ornamenty lehce vyrytými a míšek na broky přikrášlen vampumem. Hurá Harry naopak, buď že měl už v povaze o takové věci se nestarat, nebo že si v skrytu mysli uvědomoval, jak málo umělého vylepšení potřebuje jeho zevnějšek, nosil na sobě všechno v nepořádku a halabala, jako by ve své vznešenosti podceňoval titěrné drobnůstky a ozdoby oděvu. Snad tato nehledaná a přezíravá nedbalost v jeho chování spíše zvyšovala, než zmenšovala onen zvláštní účin jeho krásné postavy a vysokého vzrůstu.

"Tak pojď, Jelenobijce, dej se do toho a dokaž, že máš taky delawarský žaludek, když už máš delawarské vychování," zvolal Hurá a sám, aby mu šel příkladem napřed, otevřel ústa a pozřel plátek studené zvěřiny, který by byl stačil evropskému sedlákovi na celý oběd. "Tak se do toho dej, chlapče, a dokaž teď taky zuby na téhle zpropadené srně, že jsi chlap odvážný, když jsi to už dokázal flintou."

"Kdepak, Harry, zabít srnu, na to nepotřebuje člověk moc odvahy, zvlášť když není doba odstřelu. To takhle sundat pardála nebo kaguára, to ano," odpověděl druhý, chystaje se uposlechnout jeho vyzvání. "Však mi Delawaři nedali to jméno kvůli srdnatosti, ale spíš proto, že mám bystré oči a čilé nohy. Dostat jelena, to sice zbabělec nedokáže, ale jisté je, že to taky dvakrát velká udatnost není."

"Delawaři taky nejsou žádní hrdinové," procedil Hurá skrze zuby, protože měl ústa tak nacpaná, že je nemohl řádně otevřít, "jinak by nikdy nebyli nechali ze sebe nadělat takové baby od těch hopavých poběhlíků, od těch Mingů."

"V téhleté věci je nějaké nedorozumění - do toho nikdo pořádně nevidí," pravil Jelenobijce vážně, neboť byl horlivým zastáncem svých přátel, jako jeho druh byl zase jejich nebezpečným nepřítelem. "Mingové roztrušují po lesích lži a překrucují všechno, co se řekne a sjedná. Už je to deset let, co žiju s Delawary, a přesvědčil jsem se, že je to národ statečný, jako každý jiný, když udeří jeho hodina."

"Poslyš, mistře Jelenobijce, když už o tom mluvíme, možná by bylo dobře, kdybychom si taky od srdce pohovořili jako chlap s chlapem. Odpověz mi na jednu otázku: s tou vysokou jsi měl takové štěstí, řeklo by se, že ti vyneslo jméno, ale jestlipak jsi vůbec kdy trefil kus člověčí nebo enteligentní? Natáhl jsi vůbec kdy kohoutek na nějakého nepřítele, který by si byl troufl natáhnout ho proti tobě?"

Tato otázka způsobila, že v prsou mladého muže se rozbouřil neobyčejný zápas mezi pokořením a smyslem pro to, co se patří, což se zřetelně projevilo v záchvěvech jeho poctivé tváře. Leč tento boj byl krátký; jeho přímé srdce brzy nabylo vrchu nad falešnou pýchou a hraničářskou chlubivostí. Jelenobijce odpověděl:

"Abych přiznal pravdu, tak nikdy, protože se mi nikdy nenaskytla šikovná příležitost. Delawaři celou tu dobu, co u nich pobývám, žijí v pokoji a já sám se držím názoru, že je to proti zákonu brát člověku život, leda v doopravdické a počestné válce."

"Cože! Copak jsi nikdy nechytil žádného zloděje, který ti řádil v pastích a v kůžích, a nevykonal nad ním spravedlnost vlastní rukou? Tak se aspoň úřadům v osadách ušetří nepříjemnosti a tomu rošťákovi výlohy se soudem."

"Já nejsem žádný traper, Hurá," hrdě odvětil mladý muž. "Mne živí tahle flinta, a dokud mám tu zbraň, není od Hudsonu až po Sv. Vavřince člověka v mých letech, před kterým bych vzal nohy na ramena. Nikdy nenabízím kůži, která nemá v hlavě ještě jednu dírku, vedle těch, které jsou v ní od přírody pro zrak a dýchání."

"Inu, arciže, to je všechno náramně pěkné, když jde o zvířata, jenže proti skalpování a střílení ze zákeří to jsou jen hračičky. Když zastřelíš Indiána ze zákeří, znamená to, že jednáš podle jeho vlastních zásad, a teď zrovna máme na krku takovou, jak ty říkáš, válku podle zákona, a tak čím dřív smyješ ze svého kalakteru tuhle poskvrnu, tím líp se ti bude spát, už jen pro to vědomí, že po lesích slídí o jednoho nepřítele míň. A jestli nebudeš s touhletou svou flintou zacházet tak, abys mířil výš než na čtvernohou zvěř, dlouho se v tvé společnosti, příteli Natty, neohřeju."

"Říkáš, mistře Marchi, že jsme už málem na konci cesty, můžeme se tedy dnes večer rozejít, jestli se ti to zdá vhod. Tady na mne čeká přítel, a ten to nebude mít za hanbu, že se tovaryší s člověkem, který ještě nikdy žádného svého bližního nezabil."

"To bych rád věděl, co toho plíživého Delawara přivedlo tak brzo v tenhle čas sem do těch končin," zabručel si Harry pro sebe způsobem prozrazujícím podezření a stejně i lhostejnost, že je projevil. "A kde jsi říkal, že se máš s tím mladým náčelníkem sejít?"

"U nějaké kulaté skalky poblíž dolního konce jezera, kde se prý kmeny scházívají, když sjednávají smlouvy a zakopávají válečnou sekyru. O té skalce jsem často slýchával Delawary mluvit, ale přesto stejně nemám povědomost ani o tom jezeře, ani o té skalce. Na tenhle kraj si dělají nárok Mingové i Mohykáni a je to jaksi jejich společné území, kde v době míru chytají ryby a loví zvěř, ale co se může stát v době války, to jen bůh sám ví!"

"Společné území!" vykřikl Hurá s hlasitým smíchem. "To bych rád věděl, co by tomu říkal ten Plovatec Tom Hutter! Ten si dělá nárok na jezero jako na svůj vlastní majetek, protože už je má v držení patnáct let, a nepodobá se, že se ho vzdá bez boje, ať ve prospěch Mingů, nebo Delawarů."

"A co řekne takové rozepři Kolonie? Celý tenhle kraj musí přece někomu patřit, však se ta chamtivá velkostatkářská urozenost dere i do divočiny, i tam, kam si nikdy vkročit netroufnou, sami osobně, aby se na svůj majetek podívali."

"To se může dít, Jelenobijce, v jiných končinách Kolonie, ale tady ne. Kromě pánaboha není človíčka, komu by šlápota půdy na téhle straně patřila. Co se tady těch kopců a údolí kolem týče, ještě nikdo ani čárku na papíře neudělal, a to jsem od starého Toma mockrát a mockrát slyšel, a proto si nikdo ze všech lidí, co jich je, nedělá na to jezero větším právem nárok jako on, a na co si Tom dělá nárok, to si taky s největší pravděpodobností udrží."

"Podle toho, co jsem od tebe, Hurá, slyšel, musí být tenhle Plovatec Tom nějaký kromobyčejný smrtelník, ani Mingo, ani Delawar, ani bledá tvář. I ta jeho držba, podle tvé řeči, trvá už nějak dlouho, a to se tady v pohraničí vůbec netrpí. A víš ty něco o jeho osudech a jakou má povahu?"

"Inu, pokud jde o jeho povahu, tak se starý Tom druhým lidem moc nepodobá, je to spíš taková ondatří lidská nátura podle toho, jak si spíš tak po ondatřímu než po člověčímu vede. Někteří si myslí, že si zamlada moc dovoloval na slané vodě a že to byl kumpán nějakého Kidda, co ho pověsili pro pirátství, už dávno, to jsme ještě oba chodili po houbách a ještě se neznali, a přišel prý sem, protože si řekl, že se královské křižníky nikdy přes hory nedostanou a že se bude moci tady v těch lesích v klidu a míru těšit ze svého lupu."

"Pak se, Hurá, moc a moc mýlí. V klidu a míru se člověk nikde nemůže těšit ze svého lupu."

"To je na něho moc, myslit na takové věci. To já jsem znal lidi, kteří se vůbec nikdy nedovedli z lupu těšit, leda když si pořád bendili, a zas jiné, kteří se z něho nejlíp těšili někde v koutku. Jsou lidé, a ti nemají klid a pokoj, dokud se jim nějaký lup nepodaří, a jiní zas, až když se jim podaří. V těchhle věcech je lidská nátura roztodivná. Ale starý Tom, řek bych, nepatří ani k těm ani k těm, protože ten, jestli se mu nějaký lup skutečně poštěstil, těší se z něho se svými dcerami klidně a spokojeně a po ničem jiném už netouží."

"Ále, tak on má taky dcery? Slýchal jsem od Delawarů, kteří tu někde lovili, vykládat o těch mladých ženských všelijaké povídačky. A matku, Hurá, nemají?"

"Kdysi měly, to ti dá rozum, ale už jsou tomu dobré dva roky, co je mrtvá a potopená."

"Jakže?" zeptal se Jelenobijce a pohlédl trochu překvapeně na svého druha.

"Mrtvá a potopená, povídám a myslím, že to říkám po lidsku. Ten chlapík stará spustil svou ženu do jezera, když jí prokazoval poslední poctu, jak sám mohu dosvědčit, protože jsem celou tu ceremonii viděl na vlastní oči, ale jestli to Tom udělal, aby si ušetřil kopání, a to není mezi kořeny nijak jednoduchá věc, anebo protože čekal, že voda zahladí hřích dřív než hlína, to se dá těžko říct."

"To byla chudák tak kromobyčejně špatná ženská, že si její muž musel dát s jejím tělem takovou práci?"

"Nijak zvlášť špatná nebyla, i když měla svoje chyby. Řekl bych, že Judita Hutterová byla zrovna tak ctnostná a že nejspíš skončila stejně dobře, jako každá jiná žena, která tak dlouho neslyšela z kostela ani zvony zvonit. A tak si nakonec myslím, že ji starý Tom potopil jak pro to, že si chtěl práci ušetřit, tak i pro to, že si s ní chtěl práci dát. Inu, pravda, měla v nátuře kousek oceli a starý Hutter je jaksepatří z křemene, a tak vykřesávali ze sebe jiskry každou chvilku, ale konec konců by se dalo říct, že spolu žili na dobré noze. Když se ale rozpálili, mohl každý, kdo je poslouchal, nakouknout trochu do jejich minulého života, jako se člověku někdy podaří nakouknout do temnějších koutů lesa, když si tak nějaký zbloudilý paprsek slunce najde cestu až dolů ke kořenům stromů. Ale Judity si budu vždycky vážit, protože být matkou takového stvoření, jako je její dcera Judita Hutterová, je pro ženu dostatečné doporučení!"

"Baže, Judita, to jméno jsem slýchal od Delawarů, třebaže je vyslovovali po svém. Z toho, co říkali, pochybuju, že by to děvče zrovna hovělo mému vkusu."

"Tvému vkusu!" rozkřikl se March, rozohněn stejně nad nezájmem i nad troufalostí svého druha. "Co, k ďasu, má tu co dělat tvůj vkus, a k tomu ještě, když jde o děvče, jako je Judita? Vždyť jsi ještě kluk - takový výrostek, který sotva pustil kořen. Jenom muži se vždycky ucházeli o Juditu, už od jejích patnácti let. Tomu je už málem pět roků, a po takovém nedopeřenci, jako jsi ty, jí ani nenapadne okem mrknout."

"Je červen, Harry, a slunce nám ani mráček nezastírá, a tak není potřeba ještě víc se rozehřívat," odpověděl druhý naprosto nevyrušen z klidu. "Vkus může mít každý, a i veverka má právo si udělat vlastní mínění třeba o kaguárovi."

"No ba, ale nemuselo by být vždycky zrovna moudré, aby se o tom ten kaguár dověděl," odbroukl March. "Jenže ty jsi mladík a na nic nemyslíš, a tak ti tvou hloupost prominu." Na okamžik se zamyslil a pak dodal: "Tak pojď, Jelenobijce," a dobrodušně se zasmál, "tak pojď, Jelenobijce, přísahali jsme si přátelství a nebudeme se hádat kvůli nějaké lehkomyslné, koketné dívčině jen proto, že je náhodou hezká. A zvlášť když jsi ji ani jakživ neviděl. Judita je jen pro muže, kterému už neteče mléko po bradě, a bát se nějakého kluka, to je pošetilost. A copak si vlastně Delawaři vykládali o té dívčici? Copak Indián má vůbec o ženských také svoje představy jako běloch?"

"Říkali, že je na ni hezké podívání a příjemné s ní pohovoření, ale moc že se nechává od ctitelů obletovat a je lehkomyslná."

"To jsou mi ale čerti vtělení! Ostatně, který kantor se vyrovná Indiánovi, aby se tak vyznal v lidech? Někteří si myslí, že Indiáni dovedou jen stopovat a válčit, ale já říkám, že to jsou mudrci a že mužům rozumí zrovna tak dobře jako bobrům a v ženských se vyznají jako v mužích a bobrech dohromady. No, to je celá Judita, až do poslední nitky! Abych ti pravdu řekl, byl bych si to děvče vzal už přede dvěma roky, nebýt zvlášť dvou věcí, a jedna z nich byla právě tahle lehkomyslnost."

"A kterápak byla ta druhá?" zeptal se lovec, a jedl přitom dál jako člověk, který se o tu záležitost pramálo zajímá.

"Ta druhá byla, že jsem si nebyl jist, jestli ona chce mne. Je to hezká dívčina, však to taky ví. Chlapče, není tu na těch kopcích stromu, který by byl rovnější, a není vlny za větru, která by byla plavnější, ani jsi jakživ neviděl srnu běžet lehčím skokem. Kdyby šlo jen o to, každý jazyk by o ní pěl chvály, jenže ona má takové chyby, že je mi zatěžko je přehlížet, a někdy přísahám, že už sem na jezero víckrát nevkročím."

"Co tě k tomu má, že se pořád vracíš? Nikdy přece není nic jistějšího, nežli se zapřísáhnout."

"Jemináčku, Jelenobijce, jsi ty ale nováček v těchhle záležitostech. Tak pevně se držíš všeho, čemu ses naučil, jako kdybys nikdy z osad ani paty nevytáhl. To já zas naopak, já se nikdy nechci žádného názoru držet, aby se mi nechtělo na něj přísahat. Kdybys věděl všecko, co já o Juditě vím, pak bys dovedl nějaké to zaklení pochopit. Totiž, občas zabloudí k jezeru oficíři z tvrzí na Mohawku a loví tam ryby a zvěř, a v tu chvíli je z nich ta holka celá jako posedlá! Poznáš to z toho, jak se navleče do té své parády a jak se před těmi šviháky natřásá."

"To se nesluší na dceru chudého člověka," odpověděl Jelenobijce vážně, "ti oficíři jsou všichni samá velkostatkářská urozenost a na takovou, jako je Judita, mohou pohlížet jen se špatnými úmysly."

"V tom je ta nejistota i ta svízel! Mám podezření na jednoho kapitána, a jestli se mýlím, nemůže Juditka na nikoho svalovat vinu, jen na svou pošetilost. Konec konců rád bych se na ni díval jako na skromnou a slušnou dívku, ale na ní je spolehnutí jako na ty mraky, co se tu nad těmi kopci honí. Všeho všudy se na ni od dětství podívalo sotva deset bílých mužů, a přece, jak se chová ke dvěma nebo ke třem z těch oficírů, to je na mne úplný zabiják!"

"Já bych na takovou ženskou už ani nepomyslil, ale celou myslí bych se obrátil k lesům, lesy tě nikdy nezklamou, protože je řídí a vládne jimi ruka, která nikdy nezakolísá."

"Kdybys Juditu znal, viděl bys, oč je to snadnější říct než to udělat. Kdybych se mohl přimět, abych se netrápil kvůli těm oficírům, unesl bych to děvče násilím na Mohawk a přes její vrtkavost ji přinutil, aby si mě vzala, a starého Toma bych nechal na starosti Hetty, jeho druhé dceři, ta je daleko a daleko věrnější, i když není tak hezká a bystrá jako její sestra."

"Tak je v tom hnízdě ještě jedna sýkorka?" zeptal se Jelenobijce, zvednuv oči s jakousi zpola probuzenou zvědavostí. "Delawaři mi vypravovali jen o jedné."

"Tomu se není co divit, když jde o Juditu Hutterovou a Hetty Hutterovou. Hetty vypadá jenom slušně, ale její sestra, no, říkám ti, chlapče, žádnou takovou druhou bys nenašel odtud až k moři. Judita je tak vtipná a hovorná a chytrá jako nějaký starý indiánský vyjednávač, ale chudák Hetty je v nejlepším případě jen 'kompas veď nás'."

"Cože?" zeptal se zase Jelenobijce.

"Inu, ti oficíři tomu říkají 'kompas veď nás' a já tomu rozumím tak, že ona vždycky chce nabrat správný směr, ale někdy neví jak. 'Kompas' teda jako ten směr a 'veď nás' jako ten úmysl. Kdepak, chudák Hetty je, jak já říkám, na pokraji nevědomosti a někdy zaškobrtne na jednu stranu od té meze a někdy zas na druhou."

"Tudleto jsou lidi, kterým se nedostává patřičného dílu rozumu," pravil Jelenobijce slavnostně. "Rudokožci ctí a váží si všech, co jsou takhle obdařeni, protože vědí, že Zlý duch raději přebývá ve vychytralém těle, než v takovém, ve kterém není chytrosti, aby na ni mohl působit."

"Za to ti ručím, že v chuděře Hetty dlouho nezůstane, protože to dítě je právě 'kompas veď nás', jak jsem ti už říkal. Starý Tom má s tím děvčetem soucit a ta bystrá a rozkošná Judita taky, jinak bych za to neručil, že by byla docela bezpečná mezi takovými lidmi, kteří se tu někdy na břehu jezera sejdou."

"Myslel jsem si, že o téhle vodě málokdo ví a že sem málokdo přijde," poznamenal Jelenobijce, zřejmě nesvůj při pomyšlení, že se dostal do přílišné blízkosti civilizovaného světa.

"Pravda je, mladíku, že to jezero nikdy ještě ani celých dvacet bělochů nevidělo, ale přece jen dvacet ostřílených hraničářů - lovců a traperů a zvědů a podobných - dovede natropit pořádnou neplechu, když se do toho dá. Však by to taky byla pro mne, Jelenobijce, strašná věc, kdybych po půl roce, co jsem pryč, našel Juditu vdanou!"

"To ti dalo to děvče slib, že si troufáš doufat, že vdaná není?"

"Ale kdepak! Nevím, čím to je - jsem docela k světu, chlapče, to přece mohu vidět v každé studánce, na kterou svítí slunce - a přece nikdy jsem nemohl tu dívčinu přimět, aby mi to slíbila, nebo aspoň aby se na mne sama od sebe mile usmála, ačkoli se dovede hodinu smát. Jestli se ale opovážila vdát se, zatímco jsem byl pryč, tak uvidí, jaká je to slabost být vdovou dřív ještě, než jí bude dvacet!"

"Snad bys, Hurá, neublížil mužovi, kterého si vyvolila, jenom proto, že se jí víc líbí než ty?"

"Proč ne? Jestli mi nějaký nepřítel vkročí do cesty, mám si nechat zajít chuť a nevypráskat ho pryč? Podívej se na mne - vypadám jako člověk, který by si to nechal líbit, aby ho nějaký tichošlápek a šantala kůžičkář vypíchl, a zrovna z přízně Judity Hutterové, kde se mě ta věc tak hluboko dotýká? Ostatně, když žijeme mimo zákon, musíme být svými vlastními soudci i vykonavateli rozsudků. A kdyby se náhodou tak v lesích našel mrtvý člověk, je tu někdo, aby řekl, kdo ho zabil, i když připustíme, že by se kolonie o tu věc brala a dělala kvůli tomu povyk?"

"Kdyby ten člověk byl náhodou manžel Judity Hutterové, mohl bych po tom, co se stalo, říci dost, a snadno uvést Kolonii na stopu."

"Ty - takový nedorostlý skrček, který si tu střílí srnce? Ty si troufáš myslet, že budeš udávat Hurá Harryho kvůli takové nicotnosti jako mink nebo svišť?"

"Troufal bych si mluvit pravdu, Harry, ať jde o tebe, nebo o kteréhochce jiného člověka na světě."

March hleděl okamžik na svého druha v němém zmatku, pak ho oběma rukama popadl za hrdlo a začal cloumat jeho poměrně slabým tělem tak zběsile, divže mu kosti v těle nevykloubil. A nebylo to žertem, neboť oči tomu obrovskému chlapisku blýskaly hněvem, a jak některé známky nasvědčovaly, hrozilo nebezpečí, že to bude vážnější, nežli by bylo za takového stavu věcí třeba. Ať už byl skutečný záměr Marchův jakýkoli, a pravděpodobné je, že nic určitého nezamýšlel, je jisté, že byl neobyčejně rozčilen; a většina lidí, které by škrtilo chlapisko tak obrovité, v takovém rozpoložení mysli a v samotě tak naprosté, kde se pomoci nedovoláš, byla by zastrašena a v pokušení se poddat, i kdyby byli v právu. Avšak Jelenobijce nikoliv. Jeho tvář zůstala nepohnutá, ruce se mu nechvěly a odpověděl hlasem, který nezneužil hlasitých slov, ani aby dokazoval rozhodnost mluvčího.

"Můžeš se mnou cloumat, Hurá, až se budou hory zelenat," řekl klidně, "ale krom pravdy nic ze mne nevycloumáš. Dost možná, že Judita Hutterová žádného manžela nemá, a tak ho ani nebudeš moci zabít, a může se stát, že se ti nikdy ani nenaskytne na jejího manžela si počíhat, jinak bych jí rozhodopádně o tvé vyhrůžce řekl hned naponejprv, jak bych se s tím děvčetem dostal do řeči."

March uvolnil sevření a zůstal sedět, v němém úžasu pohlížeje na svého druha.

"Myslel jsem si, že jsme přátelé," promluvil po chvíli, "ale tohle je poslední tajemství, co jsi ze mne dostal, teďka se už ode mne nedovíš nic."

"Žádné taky nechci, když to má být takovéhle. Já vím, Harry, že žijeme v lesích, a leckdo si mysli, že mimo lidské zákony - a možná, že ve skutečnosti to tak je, ať už to správně má být jaké chce - ale je jeden zákon a zákonodárce a oba vládnou po celé zemi. A kdo se na ně kouká skrz prsty, toho já za přítele nepotřebuju."

"Ať se propadnu, Jelenobijce, jestli nejsi vlastně Český bratr, a ne lovec, který poctivě a otevřeně jedná, za jakého ses vydával!"

"Poctivý nebo nepoctivý, Hurá, ale uvidíš, že jsem přímý v jednání jako ve slovech. Jenže to, jak ty se takhle zčistajasna poddáváš hněvu, je hloupost a je z toho znát, jak málo jsi mezi rudochy pobýval. Judita Hutterová je bezpochyby ještě svobodná a ty jsi mluvil, co ti slina na jazyk přinesla, a ne, co ti kázalo srdce. Tady je moje ruka, a teď už o tom mluvit a uvažovat nebudeme."

Hurá vypadal ještě překvapenější nežli předtím. Pak se hlasitě, srdečně rozesmál, až mu slzy vstoupily do očí. A potom se chopil podané ruky a oba se stali přáteli.

"Byla by to hloupost štířit se kvůli nějakému názoru," prohlásil March, když se zase dal do jídla, "tak to dělávají advokáti ve městech, a ne rozumní lidé v lesích. Slýchávám, že všelijaké názory dělají mezi lidmi v dolejších okresech zlou krev a že se v tom někdy zachází do krajnosti."

"Pravdaže, zachází, zachází, a i v jiných věcech, o které lepší se ani nestarat. Od Českých bratří jsem slýchával, že jsou země, kde se lidé štíří i kvůli náboženství. A když se už i pro takové věci popouzejí, pak, Harry, pánbůh s nimi. Buďsi jak buď, není na to příhodný čas, abychom se řídili jejich příkladem, a zvlášť kvůli nějakému manželovi, kterého tadyta Judita Hutterová možná ani nikdá mít nebude a nikdá ani nechce. Ze své strany jsem spíš zvědav na tu, co má slabší rozum, než na tu tvou krasotinku. Je v tom něco, co jaksi člověka bere za srdce, když se potká s bližním, který má všechno zevnější vzezření jako odpovědný člověk, a přece není tím, čím se zdá, jen proto, že mu chybí rozum. U mužského to je dost zlé, ale když to potrefí ženskou a mladou a možná i příjemnou, tak to vzbuzuje v člověku všecku lítost, kterou v sobě má. Bůhví, Harry, že takové chuděry jsou stejně ještě bezbranné, i když mají všech svých pět pohromadě. Je to ale krutý osud, když jim ten jejich velký ochránce a vůdce selhává."

"Poslyš, Jelenobijce - víš přece, co takoví lovci a trapeři a kožešináři jsou celkem zač, a ani jejich nejlepší přátelé nepopřou, jak jsou zarputilí a jak vždycky musí prosadit svou a moc si hlavu s právy a pocity druhých lidí nelámou - a přesto myslím, že by se v celém tomhle kraji nenašel člověk, který by Hetty Hutterové ublížil, kdyby mohl. Kdepak, ani rudokožec."

"To je od tebe jen spravedlivé, příteli Hurá, aspoň vůči Delawarům a všem kmenům, které jsou s nimi spřízněné, jelikož rudokožci hledí na takového člověka, kterého pánbůh postihl svou mocí, jako na stvoření, které on má obzvláště na starosti. Rád sice poslouchám, co říkáš, rád tě poslouchám, ale slunce se už začíná stáčet na druhou půlku nebe, a tak neměli bychom raději zas vyrazit a pustit se po stezce dál, aby se nám konečně naskytla příležitost uvidět ty obdivuhodné sestry?"

Hurá Harry s radostí souhlasil, a tak rychle posbírali zbytky jídla. Pak si putovníci přehodili tlumoky přes ramena, chopili se zbraní, a opustivše toto nevelké světlé prostranství, opět se vnořili do hlubokých stínů pralesa.

KAPITOLA 2

Teď zelený břeh jezerní

i lovcův krb opouštíš,

květů, dcerko, čas, pýchu letních dni,

nemůžeš spatřit již.

Zápisky ženy

Naši dva odvážlivci nemuseli jít daleko. Jakmile Hurá nalezl onu světlinu se studánkou, znal již směr a kráčel nyní vpřed jistým krokem, jako člověk, který si je svým cílem jist. V pralese bylo šero, to je pravda, ale nebyl tam již podrost, který by jim bránil v cestě, a půdu pod nohama měli pevnou a suchou. Když ušli asi míli, March se zastavil a začal se kolem sebe pátravě rozhlížet, pozorně zkoumaje kdeco, a občas upřel zrak na kmeny vyvrácených stromů, jichž plno leželo po zemi, což v amerických lesích není nic neobvyklého, zvláště v těch končinách země, kde dřevo dosud nenabylo ceny.

"Tady to musí být, Jelenobijce," poznamenal konečně March. "Tady je buk s jedlí a hned vedle tři borovice a tamhle je bílá bříza s ulomeným vrškem; ale přesto nikde nevidím ani skálu, ani nějaké ohnuté větve, jak jsem ti říkal, že tu mají být."

"Zlomené větve jsou nešikovné znamení, protože i nejnezkušenější člověk ví, že větve se sotva kdy zlomí samy od sebe," namítl druhý, "a taky jsou podezřelé a vedou k prozrazení. Delawaři nikdy neužívají zlomených větví za znamení, leda v době míru a na vyšlapané stezce. A ty buky, borovice a jedle, vždyť jsou tu kolem nás na všech stranách, a ne po dvou a po třech, ale po čtyřiceti a padesáti a po stovkách."

"To máš pravdu, Jelenobijce, ale ty vůbec nebereš v úvahu, jak stojí. Tady je buk s jedlí -"

"No dobře, a tamhle je zase jiný buk s jedlí jako dva sourozenci, kteří se mají rádi, anebo možná ještě radši než někteří sourozenci, a tamhle zase, vždyť ani buk ani jedle nejsou tu v lesích žádnou vzácností. Mně se zdá, Harry, že líp dovedeš chytat bobry a střílet medvědy než vodit lidi po nějakých polozapadlých stezkách. Heleď, tamhle je konečně, co hledáš!"

"Tak, Jelenobijce, tohle je zas jednou ta tvá delawarská domýšlivost, protože, ať visím, jestli vidím něco jiného, než jen ty stromy, co jich tu všude roste kolem nás, že člověk si rady neví a je z toho celý pryč."

"Podívej se tudyhle, Hurá - tady, v jedné čáře s tím černým dubem - nevidíš ten křivý stromek, co je zaklesnutý do větví té lípy, hned vedle? Nu, ten stromek byl jednou zavalen sněhem a pod jeho tíhou se ohnul, ale takhle se sám nikdy nenarovnal a nezachytil, jak vidíš, do větví té lípy. Tu laskavost mu prokázala lidská ruka."

"To byla moje ruka!" vykřikl Hurá. "To já jsem našel ten slabounký strůmek ohnutý až k zemi, jako nějakého ubožáka, kterého sklátilo neštěstí, a zavěsil jsem ho tam, jak vidíš. Přitom musím, Jelenobijce, uznat, že začínáš mít pro les kupodivu dobré oko!"

"Lepší se to, Hurá, lepší se to, rád přiznávám, ale je to pořád ještě jen dětské oko ve srovnání s leckterými, co znám. Třeba hned Tamenund, i když je to muž tak starý, že jen málokdo ho pamatuje v květu let, Tamenundovu pohledu neunikne nic, je to spíš jako čich honícího psa než lidský zrak. Pak Unkas, Čingačgúkův otec a zákonný náčelník Mohykánů, je druhý, kolem toho projít, aby tě neviděl, je skoro beznadějné. Lepším se, rád uznávám, lepším se, ale pořád ještě mám k dokonalosti daleko."

"A kdo je to ten Čingačgúk? Už jsi o něm tolikrát mluvil!" zeptal se Hurá, jak kráčel směrem k narovnanému stromku. "Přinejlepším nějaký hopavý rudokožec, ani se ptát nemusím."

"Ba ne, Harry, ale ten nejlepší z hopavých rudokožců, jak ty jim říkáš. Kdyby měl, co mu patří, byl by to veliký náčelník, jenže takhle je to jen spravedlivý Delawar. Oni si ho sice váží, to je pravda, a dokonce ho v některých věcech i poslouchají, ale je z porobeného plemene a patří k porobenému národu. Ó je, Henry Marchi, to by se ti srdce v těle rozehřálo, sedět tak u nich ve stanu za zimního večera a poslouchat zkazky o dávné moci a velikosti Mohykánů!"

"Poslyš, příteli Natanieli," řekl na to Hurá, přistoupiv těsně ke svému druhovi a zíraje mu do tváře, aby dodal svým slovům větší váhy, "kdyby měl člověk věřit všemu, co si druzí lidé umanou o sobě ke své chvále navykládat, mohl by si o nich udělat až moc vysoké mínění a o sobě zas až moc nízké. Tihle rudokožci jsou známí chvastouni a pro mne je víc jak polovička jejich zkazek pouhý tlach."

"Je v tom kus pravdy, co říkáš, Hurá, to nemíním popírat, protože jsem to sám viděl a věřím tomu. Oni se opravdu vychloubají, ale pak to je dar přírody a je hřích daru přírody se protivit. Podívej se, tohle je to místo, co hledáš!"

Toto upozornění přeťalo jejich rozhovor a oba muži věnovali všechnu pozornost předmětu, který ležel přímo před nimi. Jelenobijce ukázal svému druhovi na kmen ohromné lípy čili lýčáku, jak se jí u nás říká, které vypršel čas a vlastní váhou se skácela. Tento strom ležel, kde padl, jako tolik miliónů jeho bratří, a pomalu, ale jistě trouchnivěl pod vlivem ročních dob. Rozklad však napadl jeho jádro, když ještě zpříma stál ve svém pyšném vzrůstu, a hloubil jeho útroby jako nemoc někdy ničí životní orgány těla živočišného, i když se zevnějšek jeví diváku ještě bezvadný. Jak kmen ležel na zemi zdéli málem třiceti metrů, hbité oko lovcovo objevilo tuto zvláštnost a z toho a ještě podle jiných okolností Jelenobijce poznal, že to je ten strom, po kterém March pátrá.

"Vida, tu máme, co hledáme!" vzkřikl Hurá, nahlížeje na tlustším konci lípy dovnitř. "Všechno je to tady pěkně v pořádku jako doma u stařenky v kredenci. Pojď sem, přilož ruku k dílu, a za půl hodiny už poplujeme po vodě."

Na to zvolání popošel lovec ke svému druhovi a oba se s rozmyslem a podle všech pravidel dali do díla, jako lidé zvyklí na takovou práci. Především odstranil Hurá několik kusů kůry, které ležely před velikým otvorem ve stromě, a o nichž jeho přítel prohlásil, že jsou nastavěny tak, že by spíš upoutaly pozornost, než zakryly otvor, kdyby nějaký tulák šel kolem tou cestou. Oba pak vytáhli korové kánoe, v němž byla sedátka, pádla a ostatní příslušenství, dokonce až po rybářské pruty a vlasce. Nebyla to loďka nikterak malá, ale byla poměrně lehká a síla Harryho tak obrovská, že si ji na pohled lehce naložil na rameno a dokonce odmítl veškeru pomoc, když ji zvedal do té nepohodlné polohy, v níž ji musel držet.

"Běž napřed, Jelenobijce," nařídil March, "a rozhrnuj křoví. Ostatní už udělám sám."

Ten poslechl a oba opustili to místo. Jelenobijce dělal druhovi cestu a zahýbal vpravo nebo vlevo podle jeho pokynů. Asi po deseti minutách se náhle oba octli v oslnivém slunečním světle na nízkém, oblázčitém výběžku, jehož obvod byl z dobré poloviny omýván vodou.

Výkřik údivu se vydral Jelenobijci ze rtů, když stanul na břehu jezera a spatřil pohled, který se neočekávaně naskytl jeho zrakům, leč výkřik přidušený a ostražitý, neboť jeho chování bylo daleko uváženější a ukázněnější nežli chování bezstarostného Harryho. Byl to vskutku pohled natolik překvapivý, že si zaslouží stručného popisu. V jedné rovině s výběžkem se rozkládala širá vodní hladina, tak klidná a průzračná, jako lůžko čistého horského ovzduší, vsazeného do obruby hor a lesů. Dlouhá byla asi patnáct kilometrů, kdežto její šířka byla různá, činíc právě proti onomu výběžku až půl třetího kilometru nebo i více a dále k jihu se zužovala na méně než polovinu této vzdálenosti. Okraj měla samozřejmě nepravidelný, zubatý zálivy a prolamovaný množstvím vyčnívajících, nízkých výběžků. Na severním, to jest na nejbližším konci, byla ohraničena osamělou horou, mírné svahy se dále skláněly na východ a na západ, a tak křivka jezerního břehu půvabně vynikala na horském pozadí. Přesto však krajina měla hornatý ráz; vysoké kopce či nízké hory se zdvíhaly příkře z vody téměř na devíti desetinách jejího obvodu. Výjimky vlastně jen mírně pozměňovaly scenérii, ale i tam, kde břeh byl poměrně nízký, tyčily se v pozadí hory, i když ve větší vzdálenosti.

Avšak co bylo na této scenérii nejzvláštnější a nejpřekvapivější, byla velebná samota a líbezný klid toho místa. Na všech stranách, kam se zrak obrátil, nesetkal se s ničím jiným než se zrcadlovou hladinou jezera, s klidným výhledem na nebe a s obrubou hustých lesů. Obrysy pralesa byly tak bohaté a jako rouno husté, že stěží bylo možno spatřit nějakou skulinu, a celá země, kam až oko dohlédlo od zaobleného vrcholu hory až po břeh jezera, skýtala jediný neměnný odstín nepřerušené zeleně. Jako by však rostlinstvo nebylo spokojeno triumfem tak dokonalým, stromy se tu vykláněly nad samu jezerní hladinu, derouce se k světlu, a podél východního břehu snad po mnoho a mnoho mil by bylo bývalo možno hnát člun pod větvemi rembrandtovsky tmavých kanadských jedlí, "třesavých osik" a zasmušilých borovic. Jedním slovem, lidská ruka dosud ještě nepokazila a neznetvořila ani píď tohoto kusu přírody, který tu ležel, koupaje se v slunečním světle, nádherný to obraz kypivé vznešenosti pralesa, zlahodněný vůní června a zjasněný překrásnou změnou, kterou skýtala ta širá vodní prostora.

"To je nádhera! - To je veleba! - Jak se jen člověk na to podívá, hned je moudřejší!" volal Jelenobijce, jak tak stál opřen o pušku a hleděl vpravo a vlevo, na sever a na jih, nahoru a dolů, ve všech směrech, kam jen jeho oko mohlo zabloudit. "Jediný strom není dotčen, ba ani rukou rudokožce, pokud tu mohu něco objevit, ale všechno všudy necháno, jak to příroda uspořádala, aby to rostlo a mřelo podle jejích zákonů a záměrů! Z té tvé Judity, Harry, by měla být mravná a láskyplná mladá ženská, jestli tu prožila jen polovičku toho času, jak říkáš, zrovna tady uprostřed takového požehnaného koutu."

"To je sice pravda pravdoucí, jenže přesto má to děvče svoje vrtochy. Celý život tu ale neprožila, nežli jsem se totiž se starým Tomem seznámil, míval ve zvyku stěhovat se na zimu někam poblíž osadníků nebo přímo pod děla některé tvrze. Ba, ba, Juditka pochytila od těch osadníků víc, než je pro ni zdrávo, zvlášť od těch záletnických oficírů."

"Jestli opravdu - jestli opravdu, Hurá, pak tahle škola jí může zase hlavu napravit. Ale co to je, tamhle to, co je vidět tady z boku, na ostrov to vypadá tuze malé a na loď zas tuze velké, a je to vprostřed vody?"

"Ale to je přece ten Ondatří hrad, tak tomu říká ta záletnická cháska z tvrzí, a i starý Tom se sám zubí, když to jméno slyší, třebas tolik připomíná jeho sklony a povahu. To je stabilní dům, vlastně jsou to dva, tenhle, tím se vůbec nedá hnout, a ten druhý, ten pluje a někdy je na jednom konci jezera a jindy zas na druhém. Tomu druhému domu se říká archa, ale co to slovo může vlastně znamenat, to ti těžko mohu povědět."

"To musí pocházet od misionářů, Hurá, já je slyšel, jak o něčem takovém mluvili a četli. Ti říkají, že země byla jednou pokryta vodou, a aby se Noe zachránil s dětmi před utopením, že si vystavěl loď, a tu pojmenoval archa, a do ní že se za onoho času nalodil. Někteří Delawaři téhle zkazce věří a jiní zase říkají, že to není pravda, ale pro nás dva jako pro rozené bělochy se sluší a patří věřit, že to pravda je. Vidíš někde kouska té archy?"

"Ta je bezpochyby dole na jižním konci nebo zakotvená někde v zátoce. Ale kánoe je už připravená a s takovými dvěma pádly, jako jsou naše, jsme za čtvrt hodinky u hradu."

Po této pobídce pomohl Jelenobijce svému druhovi naložit různé věci do kánoe, která už byla na vodě. Sotvaže s tím byli hotovi, oba hraničáři vstoupili do kánoe a mocný odraz zanesl lehkou loďku dobrých dvacet až pětadvacet sáhů od břehu. A teď Hurá zaujal místo na zádi, kdežto Jelenobijce se usadil vpředu, a pod volnými, avšak pravidelnými údery pádel klouzala kánoe po klidné hladině k té prapodivně vypadající stavbě, kterou Hurá nazýval Ondatří hrad. Několikrát přestali muži pádlovat a rozhlíželi se po okolní krajině, jak se jim za výběžky otvíraly nové výhledy a umožňovaly jim vidět dále po jezeře nebo skýtaly širší rozhled po zalesněných horách. Avšak jediné, co se měnilo, byly nové a nové tvary kopců, proměnlivé křivky zátok a širší prostory údolí na jihu. Celá země zřejmě byla oděna do slavnostního hávu listoví.

"Potěší se ale srdce při tom pohledu!" zvolal Jelenobijce, když se tak už počtvrté nebo popáté zastavili. "Jako by to jezero bylo jen proto, abychom mohli nahlédnout do nitra těch nádherných lesů, a země i voda tu stejně jsou jen pro krásu! Povídáš, Harry, že není člověka, který by všechnu tu slávu tady nazýval svým zákonitým majetkem?"

"Není, mladíku, leda král. Ten si možná dělá na tenhle kus země právo, ale je tak daleko, že si starý Tom Hutter nikdy kvůli jeho nárokům hlavu lámat nebude, protože jednou už to má v držení a stejně mu to zůstane až do konce života. Půdu si Tom přece nezabral, a tak ho nemohou vyhnat, když se neusadil na půdě, ale na vodě."

"Tomu člověku závidím! - Já vím, že se to nemá, a nechci se tomu citu poddávat, ale já tomu člověku závidím! Nemysli si, Harry, že puntuju nějaký plán, abych si sám vlezl do jeho mokasínů, žádný takový nápad mi v hlavě nesedí, ale nemohu si pomoct, trošku mu přece jen závidím! To je přirozený cit, a i nejlepší lidé nakonec poslouchají přírodu a čas od času dají takovým citům průchod."

"Stačí, když se oženíš s Hetty, a polovičku panství dostaneš," se smíchem zvolal Harry. "To děvče vypadá k světu, a dokonce, nebýt její krásné sestry, byla by docela hezká. A pak, má tak málo rozumu, že ji můžeš snadno přimět, aby ve všem všudy smýšlela stejně jako ty. Tak jen hezky zbav toho starouše starosti o Hetty, a já se ti zas zaručuju, že ti za to dá jako podíl každého jelena, kterého se ti podaří složit v okruhu pěti mil kolem jezera."

"Je tu hodně zvěře?" zeptal se náhle jeho druh, který si valně nevšímal Marchova vtipkování.

"Vždyť tu má v celém kraji úplnou volnost. Zřídkakdy tady rána padne, a trapeři? - Tohle není kraj, kam často zavítají. Já sám bych tu tak často taky nebýval, ale Juditka mě táhne sem, a bobři zase tam. To stvoření mě v posledních dvou letech přišlo na víc jak na sto španělských dolarů, a přece jsem si nemohl odpustit, abych se nepřišel na její tvářičku ještě jednou podívat."

"A co rudoši, Harry, často zabloudí k tomuhle jezeru?" pokračoval Jelenobijce, sleduje běh svých vlastních myšlenek.

"Inu, přitáhnou a zas odtáhnou, někdy v tlupách a někdy jednotlivě. Jak to vypadá, nepatří tohle území žádnému domorodému kmenu zvlášť, a tak padlo do rukou kmenu Hutterovu. Starý mi říká, že nějací mazaní chlapi vymámili na Mohawcích jakousi indiánskou smlouvu, aby získali nárok od Kolonie, ale nic z toho nebylo, jak je vidět, když se doposud nikdo do věci nevložil, kdo by měl k takovému jednání váhu. Zatím ještě mají lovci tuhle divočinu v spolehlivém doživotním pronájmu."

"Tím líp, Hurá, tím líp. Já být anglickým králem, tak bych každého, kdo by porazil jeden z tuhletěch stromů a opravdu ho pro dřevo nepotřeboval, vypověděl do nějaké pusté a opuštěné končiny, do které jaktěživo žádný čtvernožec ani nevkročil. Jsem hrozně rád, že si Čingačgúk se mnou smluvil schůzku tady na tom jezeře, takovou nádheru jsem doposavad ještě neviděl!"

"To je tím, že ses tak dlouho zdržoval mezi Delawary, kteří žádná jezera na svém území nemají. Jen trochu dál na sever a trochu dál na západ, a takových jezírek máš habaděj. Jsi ještě mladý, to všechno ještě můžeš uvidět. Jenže, milý Jelenobijce, jiná taková jezera se najdou, ale druhá taková Judita Hutterová se nenajde!"

Té poznámce se jeho druh jen usmál a spustil pádlo do vody, jako by chápal milencovu nedočkavost. A teď oba mocně zabírali, a když se dostali asi na sto metrů od "hradu", jak Hurá důvěrné nazýval Hutterův dům, opět přestali pádlovat. O to snáze potlačil Juditin ctitel netrpělivost, když postřehl, že obydlí je v tu chvíli prázdné. Nové zdržení pak Jelenobijci umožnilo, aby si obhlédl tu jedinečnou budovu, jejíž konstrukce byla tak neobvyklá, že si zaslouží zvláštního popisu.

Ondatří hrad, jak žertem pojmenoval ten dům nějaký šprýmař důstojník, stál vprostřed jezera, necelého půl kilometru od nejbližšího břehu. Na všech ostatních stranách se vodní hladina prostírala mnohem dále. Přesně řečeno, byl vzdálen od severního konce jezera něco přes tři kilometry a asi tak půl druhého kilometru, ne-li víc, od východního břehu. Jelikož tam nebylo nic, co by se v nejmenším podobalo ostrovu, ale dům stál na pilotách a pod ním tekla voda, a poněvadž si Jelenobijce již povšiml, že jezero je velmi hluboké, chtě nechtě musel Harryho požádat, aby mu vysvětlil tuto obzvláštní okolnost. Hurá vysvětlil tu nesrovnalost poznámkou, že je tam dlouhá, úzká mělčina, která se táhne několik set metrů severojižním směrem, a na tom jediném místě se zvedá na půl druhého až půl třetího metru k jezerní hladině, a do ní že Hutter zarazil piloty a na nich kvůli bezpečnosti postavil svůj příbytek.

"Starého Huttera Indiáni a lovci třikrát vypálili a kdysi v potyčce s rudokožci přišel o jediného syna, a proto od té doby bydlí pro jistotu na vodě. Tady ho nikdo nemůže přepadnout, leda na člunech, a to by pak kořist a skalp sotva stály za to, dlabat se s kánoemi. A potom není nijak jisté, kdo dostane v takové šlamastice výprask, protože starý Tom má pořádnou zásobu zbraní a střeliva, a jeho hrad, jak vidíš, je důkladná hradba proti lehké střele."

Jelenobijce měl sice jakés takés teoretické znalosti o pohraničním válčení, ačkoli ho dosud nikdo nepřiměl, aby v hněvu pozvedl ruku proti svému bližnímu. Viděl, že pokud z vojenského hlediska jde o sílu tohoto postavení, Hurá nepřehání, poněvadž by nebylo snadné je napadnout, aby se přitom útočníci nevystavili palbě obležených. Rovněž se jevilo nemalé umění v tom, jak bylo použito dřeva při stavbě budovy, která poskytovala mnohem větší ochranu, nežli zpravidla dával obyčejný hraničářský srub. Boční stěny a čela byly sestaveny z kmenů velikých borovic nařezaných na délku téměř tří metrů a stavěných svisle, místo aby byly kladeny vodorovně, jak bývalo u nás zvykem. Tyto klády byly na třech stranách přitesány a měly na obou koncích veliké čepy.

Na horním konci pilot byly připevněny silné podvaly s příslušnými dlaby vydlabanými do nich shora, které byly také k tomu účelu přitesány, a dolní čepy svislých břeven byly zasazeny do těchto dlabů, a tak byly dole bezpečně upevněny. Na horní konce svislých klád byly položeny pozednice a podobně seřízeny, aby pevně držely na místě. Několik rohů této budovy bylo řádně upevněno přeplátováním a zakolíkováním pražců a pozednic. Podlahy byly zhotoveny z menších klád podobně přitesaných a střecha byla zrobena z lehkých kůlů pevně spojených a dobře zakrytých kůrou. Výsledkem této důmyslně provedené práce bylo, že majitel měl dům, k němuž byl přístup toliko po vodě, jehož stěny byly sroubeny z klád těsně k sobě sklíněných a v nejtenčím místě asi šedesát centimetrů tlustých, a které bylo možno od sebe oddělit jedině uváženým a pracným zásahem lidských rukou nebo pozvolným působením času. Vnější povrch budovy byl hrubý a nerovný, poněvadž klády byly nestejně silné, avšak přitesané strany uvnitř tvořily stěny i podlahu vzhledem tak jednolité, jak právě jejich účel a vzhled vyžadoval. Hurá také upozornil svého druha, aby si povšiml, že i komín je neméně pozoruhodnou částí hradu, a vyložil mu, jak se při jeho stavbě postupovalo. Jako materiálu bylo užito tuhého jílu řádně propracovaného, a počínajíc odzdola, dávali jíl do formy z tyček, najednou vždy asi čtvrtmetrovou až půlmetrovou vrstvu, a nechali ho ztvrdnout. Když tak postavili celý komín a řádně ho zajistili opěrami zvenčí, zapálili v něm prudký oheň a udržovali ho, dokud se komín nevypálil do červena jako cihla. Nebylo to nic snadného a také se to docela nepodařilo, ale když ucpali trhliny čerstvým jílem, přece jen nakonec byl krb i komín bezpečný. Tato část celé stavby stála na podlaze z klád a byla zespodu zabezpečena zvláštní pilotou. Bylo ještě několik jiných zvláštností, jimiž se toto obydlí vyznačovalo, ale ty se nám lépe objeví až v průběhu vypravování.

"Starý Tom má hlavu plnou nápadů," dodal Hurá, "a nejvíc mu leželo na srdci, aby se mu ten komín podařil. Však mu také několikrát hrozilo, že celá práce selže, ale vytrvalost vyhrává i nad kouřem, a teď má Tom pohodlnou chalupu, i když to jednu chvíli vypadalo, že místo komína, kam by mu pěkně šel plamen a kouř, bude mít sopouch samou škvíru."

"Tak se mi, Harry, zdá, že znáš celou historii toho hradu od podlahy až po komín," prohodil Jelenobijce s úsměvem. "Copak má láska takovou moc, že přiměje muže, aby proštudoval i historii stavení, ve kterém jeho milá bydlí?"

"Jednak je to tím, mladíku, a jednak, že si člověk všimne," odpověděl dobrodušný obr se smíchem. "Tenkrát v létě, když starouš stavěl, byla nás tu na jezeře velká parta, a tak jsme mu s prací pomáhali. Hezkou řádku těch stojatých kusů jsem sám zdvihal na vlastních ramenou, a pokud jsme s ním ještě dělali v lese na břehu, to ti řeknu, mistře Natty, to sekery jen jen hrály. Ten čert stará není ani zdaleka skoupý na jídlo, a když jsme tak často u jeho krbu jídali, nedalo nám, abychom mu nepostavili také pohodlný dům, nežli jsme se vydali s kůžemi do Albany. Inu ba, pořádnou hromadu jídla jsem už v chalupě Toma Huttera spořádal. A Hetty, přestože je to s jejím rozumem tak chatrné, dovede se kupodivu znamenitě točit kolem pekáče nebo rožně!"

Zatímco oba takto rozprávěli, kánoe se pomalu blížila ke "hradu" a byla teď již tak blízko, že stačil jediný úder pádla, aby přirazili k přistávacímu můstku. Ten byl u plošiny kryté podlahou, která byla před vchodem, a mohla mít asi tak šest metrů do čtverce.

"Starý Tom říká tuhletomu přístavišti dvoreček," poznamenal Hurá, zatímco uvazoval kánoi, když již oba vystoupili, "a ti galáni z tvrzí to pojmenovali 'hradní dvůr', ale jaký 'dvůr' mu tady může zasedat, to ti nepovím, když tu přece, jak vidíš, žádné právo neexistuje. Vždyť jsem to věděl, uvnitř není ani živé duše, celá rodina si nejspíš vyrazila na nějakou dobrodružnou plavbu!"

Zatímco se Hurá točil na dvorečku a prohlížel vidlice na chytáni ryb, pruty, sítě a jiné podobné nářadí hraničářské chalupy, Jelenobijce, mnohem zdrženlivějšího a klidnějšího chování, vešel do stavení pln zvědavosti, již člověk cvičený v indiánských způsobech nedává obyčejně najevo. Vnitřek "hradu" se vyznamenával bezvadnou úpravou, stejně jako jeho vnějšek zase neobvyklostí. Celá prostora nějakých šest krát dvanáct metrů byla rozdělena v několik malých světnic. První světnice, do níž vstoupil, sloužila jednak za kuchyni, jednak běžným potřebám obyvatel domu. Nábytek byl podivnou směsicí, s jakou se nezřídka setkáváme ve sroubených staveních v zapadlých končinách vnitrozemí. Většinou byl hrubý a po všech stránkách venkovský, ale stály tam v rohu hodiny v krásné skříňce z tmavého dřeva a dvě tři židle a stůl a pak komoda, což zřejmě všechno pocházelo z nějakého náročnějšího obydlí. Hodiny pilně tikaly, ale jejich jakoby olověné ručičky dělaly všechnu čest svému matnému vzhledu, neboť ukazovaly jedenáct hodin, ačkoli podle slunce bylo jasné, že už značně dlouhý čas minul od chvíle, kdy se obrátilo na své dráze. Byla tam též tmavá masivní truhla. A pak kuchyňské nádobí jen nejprostší a naprosto ne početné, zato každý kus byl na svém místě a bylo na něm patrno, že se mu věnuje nejúzkostlivější péče.

Když se Jelenobijce porozhlédl po přední místnosti, nadzvedl dřevěnou závoru a vešel do úzké chodbičky, která rozdělovala vnitřní část domu na dvě stejné poloviny. Hraničářské mravy se nikterak nevyznačují společenskou úzkostlivostí, a že byla zvědavost mladého muže silně podnícena, otevřel nyní dveře a octl se v ložnici. Stačil jediný pohled, aby viděl, že je v místnosti patřící ženám. Na posteli ležely peřiny nacpané peřím divokých hus, divže nepraskly, byly však vystlány na hrubé pryčně zvedající se sotva stopu nad podlahou. Na jedné straně postele bylo na věšáku rozvěšeno různé šatstvo, jež jakostí daleko převyšovalo všechno, co člověk mohl v takovém místě očekávat, se stuhami a jinými podobnými doplňky. Hezké střevíčky s krásnými stříbrnými přezkami, jaké tehdy nosívaly ženy z lepších rodin, také nechyběly a ne méně než šest pestrobarevných vějířů tam bylo rozloženo zpola rozevřených, aby upoutaly zrak marnivými barvami. Dokonce i polštář na této straně postele měl povlak z jemnějšího plátna nežli druhý vedle a byl ozdoben úzkým volánkem. Nad ním visel čepeček koketně vyšňořený stužkami a dlouhé rukavičky, jaké zřídka tehdy nosívaly ženy pracujících vrstev, byly k nim okázale přišpendleny, jakoby s úmyslem je tam vystavit, když se nemohou ukazovat na rukou své majitelky.

Všeho toho si Jelenobijce povšiml a prohlédl si to do takových podrobností, že by se ani jeho přátelé Delawaři, navyklí důkladnému pozorování, nemuseli za to stydět. Neušel mu ani rozdíl ve vzhledu obou stran postele, stojící hlavami ke zdi. Na druhé straně, o níž jsme dosud nemluvili, bylo vše domácky prosté a nevábné, jedině že to bylo dokonale úpravné. Těch několik kusů šatstva visících na věšáku bylo z nejhrubší látky a nejobyčejnějšího střihu, takže na nich nebylo nic nápadného. Stužka ani jediná a čepeček nebo šátek také žádný, kromě těch, které se plným právem slušelo Hutterovým dcerám nosit.

Už tomu byla řádka let, co Jelenobijce naposledy vstoupil do místnosti zvláště určené k tomu, aby jí užívaly ženy jeho barvy a krve. Ten pohled mu přivolal na mysl proud vzpomínek z dětství, i prodléval v místnosti prodchnut něžnými city, jež mu už tak dlouho byly cizí. Vzpomněl si na matku, jejíž domácí šaty, jak se rozpomínal, podobně visívaly na věšáku jako tyto, jež jistě patřily, jak vyciťoval, Hetty Hutterové. A vzpomněl si na sestru, na její rozvíjející se vrozený smysl pro oblékání, jenž jaksi, i když přirozeně v menší míře, připomínal Juditu. Tyto nevýznamné podrobnosti v něm otevřely dlouho utajený pramen citů, i opouštěl světnici rozteskněn. Dál už nic neprohlížel, ale pomalu a zamyšlen se vracel na "dvoreček".

"Starý Tom se dal na nové zaměstnání a zkouší štěstí s pastmi," volal Hurá, klidně si prohlížeje hraničářovo nářadí. "Jestli ho to baví a jestli ty nemáš nic proti tomu zůstat v těchhle končinách, můžeme tady mít neobyčejně pěknou sezónu. Starý a já budeme hledět přezvědět, kde jsou bobři, a ty zatím můžeš rybařit a střílet vysokou, abychom tu měli být z čeho živi. Těm nejšpatnějším lovcům necháváme vždycky polovičku podílu, ale takový jistý lovec a plný eneržie jako ty by mohl počítat s celým podílem."

"Děkuju ti, Hurá, z celého srdce ti děkuju - ale já si taky rád semhle tamhle zachytám bobry. Je sice pravda, že mi Delawaři říkají Jelenobijce, ale to není ani tak proto, že bych tak strašně řádil mezi zvěří, jako proto, že jsem doposud jediného svého bližního nepřipravil o život, i když skolím tolik jelenů a laní! Říkají, že jejich zkazky nevypravují o druhém takovém člověku, který prolil tolik zvířecí krve a přitom lidskou krev neprolil."

"Doufám, mladíku, že si o tobě nemyslí, že máš zaječí srdce. Člověk bez kuráže je jako bobr bez ocasu."

"Nemyslím si, Hurá, že mě mají za nějak mimořádně bojácného, i když mě snad nemají za nějak mimořádně statečného. Ale já se s lidmi nesvářím, a to samo už člověka z největší části uchrání, ať je mezi lovci, nebo rudokožci, aby si ruce krví nepotřísnil, a pak si, Harry Marchi, ani svědomí krví nepotřísní."

"No, já zase ze své strany považuju zvěř, rudokožce a Francouze konec konců za jedno, ačkoli já sám se taky s nikým nesvářím, takový druhý jako já se v celých Koloniích nenajde. Svárlivce nenávidím jak prašivé psy, ale člověk nesmí zas být přespříliš úzkostlivý, když je pravý čas křísnout do prachu."

"Já se na ně povětšině dívám jako člověk, který jedná správně, jak nejlíp umí. Je to tu ale nádherné místo, Harry, a nikdy se na ně ani do sytosti nevynadívám!"

"To je tím, že jezero vidíš vůbec poprvé. Tyhle myšlenky nám všem napadaly taky, když jsme prvně uviděli jezero. Já říkám, že jezera jsou všechna stejná, je to jen pořádná spousta vody a země a výběžků a zátok."

Protože tento popis byl v naprostém rozporu s city, které především naplňovaly mladého lovce, neodpověděl okamžitě, ale stál a hleděl v němém okouzlení na temné kopce a zrcadlící se vodu.

"A dali královští nebo guvernérští úředníci už tomu jezeru nějaké jméno?" zeptal se náhle, jako by ho napadla nová myšlenka. "Jestli ještě nezačali značkovat stromy a nařizovat si kompasy a linkovat mapy, podobá se, že je ještě nenapadlo jménem rušit klid přírody."

"K tomu se doposud nedostali. Když jsem posledně šel s kůžemi, jeden z těch královských zeměměřičů se mě vyptával ohledně celé téhle krajiny tady kolem. Slyšel prý, že je tady v té končině nějaké jezero a měl o něm jakous takous povšechnou povědomost, jako že je tu voda a kopce, ale kolik čeho, o tom nevěděl víc, než ty víš o řeči Mohawků. Víc jsem hubou neklapl, než co bylo potřeba, a tak jsem ho moc k farmaření a ke kácení lesa nepovzbudil. Zkrátka jsem mu nasadil do hlavy o tomhle kraji takovou představu, jako kdybych mu povídal o studánce se špinavou vodou, ke které vede pěšina tak blátivá, že člověk zapadne do bahna, sotva udělá pár kroků. Říkal mi, že nemají to místo ještě na mapách, ačkoliv soudím, že to je omyl, protože mi ukazoval pergamen a na něm to jezero je, tam kde ve skutečnosti žádné jezero není, a k tomu asi o osmdesát kilometrů dál, než kde by mělo být, jestli ovšem tím jezerem mysleli tohleto. Tak si myslím, že po tom, jak jsem mu to vysvětlil, mu nenapadne si tu mapu vylepšit a přimalovat si tam ještě jedno."

Tu se Hurá od srdce zasmál, neboť takové úskoky byly obzvláště vítané lidem jeho druhu, kteří se báli, že s příchodem civilizace vezme konec jejich bezzákonná vláda. Křiklavé omyly, které se vyskytovaly na tehdejších mapách, jež všechny byly pořízeny v Evropě, byly krom toho předmětem jejich stálého posměchu, neboť i když neměli dosti vědomostí, aby sami pořídili lepší, měli dostatečnou znalost místa, aby odkryli hrubé chyby na mapách, které již existovaly. Dá-li si s tím někdo práci a srovná tyto nepochopitelné doklady místopisného umění našich otců před sto lety s mnohem přesnějšími nákresy z naší doby, okamžitě postřehne, že lidé z lesů měli dostatečné důvody pro všechnu svou kritiku tohoto odvětví činnosti koloniálních vlád, které se vůbec nerozpakovaly zanést řeku nebo jezero o jeden nebo o dva stupně dál, i když ležely ve vzdálenosti pouhého jednodenního pochodu od obydlených částí země.

"To jsem rád, že ještě nemá jméno," pokračoval Jelenobijce, "nebo aspoň žádné jméno od bledých tváří, protože co je od nich pokřtěno, to už je odsouzeno k zpustošení a ke zkáze. Ale rudokožci se bezpochyby o něm nějak dorozumějí a lovci a trapeři taky. Se vší pravděpodobností je jmenují podle něčeho, co dá rozum nebo čemu se podobá."

"Inu, každý kmen má svou řeč a různé věci jmenuje svým způsobem, a tak si s tímhle kusem světa poradili jako se vším ostatním. My mezi sebou jsme je pojmenovali Zrcadlové jezero, protože vidíme, jak je celá ta vodní pláň skoro všude olemována borovicemi a jak se odrážejí od hladiny; jako by zrcadlilo ty kopce, které nad ním strmí."

"Já vím, že má výtok, protože z každého jezera vytéká nějaká řeka, a ta skalka, co se u ní mám sejít s Čingačgúkem, je poblíž místa, kde vytéká. Ta taky ještě nemá koloniální jméno?"

"V té věci jsou před námi ve výhodě, jelikož jeden konec, a zrovna ten největší, mají ve své moci, a tomu dali jméno, které se dostalo až k pramenu, jména přirozeně jdou proti proudu. Viděl jsi přece bezpochyby Susquehannu tam dole na delawarském území?"

"To víš, že viděl, a stokrát jsem kolem ní na březích lovil."

"No, a tamta a tahleta jsou ve skutečnosti jedna řeka a mám za to, že se i stejně vyslovují. Jsem rád, že jí museli nechat rudošské jméno, to by bylo příliš kruté, okrást je o zem a ještě o jméno!"

Jelenobijce neodpovídal, ale opřen o pušku stál a hleděl na obraz, který se mu tolik líbil. Avšak čtenář se nesmí domnívat, že jeho pozornost poutala tak mocně pouhá malebnost obrazu. Pravda, byl to půvabný kout, a pak jej viděl v nejpříznivějším okamžiku, kdy jezerní hladina byla hladká jako zrcadlo a průzračná jako čistý vzduch a odrážela hory oděné temnými borovicemi podél celého východního břehu, s výběžky, jejichž stromy se téměř vodorovně vykláněly nad vodou, a se zátokami, jež bylo možno jen zahlédnout, jak se náhodou někde zatřpytí pod obloukem, který zůstal v prolamované klenbě větvoví a listí. Bylo to panoráma nesmírného klidu - samota, která působila výmluvností své scenérie a pralesů nedotčených lidskou rukou - slovem, království přírody, jež poskytovalo člověku jeho návyků a sklonů tolik ryzí radosti. Doposud cítil jako básník, jakkoli si to neuvědomoval. Jestliže se zamyslil se zalíbením nad tímto širým a pro něho nezvyklým výhledem do tajemství a krás lesů jako člověk, jenž je vděčen za to, že se mu otevřel širší pohled na věci, kterými se již dlouho v myšlenkách obíral, nebyl nevnímavý ani k přirozené líbeznosti takové krajiny, naopak cítil ono zkonejšení, které se obvykle vkrádá do duše, hledíme-li na kraj úplně ponořený ve svatý klid přírody.

KAPITOLA 3

Půjdeme na hon, nalovit si zvěře?

A přec mě mrzí malým strakáčům,

rodilým měsťanům té lesní obce,

v hájemstvi jejich ozuby svých šípů

hebounký zdrásat bok.

Shakespeare

Hurá Harry myslil více na krásu Judity Hutterové než na krásu Zrcadlového jezera a okolní krajiny. Když se již dosti důvěrně seznámil s nářadím Plovatce Toma, zavolal svého druha do kánoe, aby se prý vydali dolů po jezeře hledat Hutterovu rodinu. Nežli však nasedli do loďky, Hurá pečlivě prozkoumal celý severní konec jezera celkem ucházejícím lodním dalekohledem, který byl jednou z Hutterových movitostí. Při tomto pátrání nepřehlédl ani kousek břehu, a zvláště zátoky a výběžky podrobil přísnější prohlídce nežli ostatní části zalesněné pevniny.

"Je to tak, jak jsem si myslil," řekl Hurá, odkládaje dalekohled. "Když je takovéhle krásné počasí, tak se strejda prohání někde na jižním konci a hrad nechal, ať se hájí sám. No, tak teď už víme, že na tuhleten horní konec se nevydal a pádlovat dolů a vyčmuchat ho, kde se schovává, to už bude jen maličkost."

"Myslí si mistr Hutter, že je potřeba se tady na jezeře někde zakutat?" zeptal se Jelenobijce, jak vstupoval za svým druhem do kánoe. "Jak tak koukám, je tu taková samota, že by tu člověk mohl celou duši otevřít a nemusel se bát, že ho někdo vyruší, jak tu tak rozjímá a kochá se těmi krásami."

"Zapomínáš, Jelenobijce, na své přátele Mingy a na všechny ty francouzské divochy. Copak je vůbec místo na světě, kam se ta potulná sebranka nevetře? Kdepak máš jezero, nebo i jen jelení líz, aby je ti lotři nenašli, a jak je jednou najdou, aby nezbarvili jeho vodu dřív či později krví?"

"To se ví, příteli Harry, neslýchám o nich nic dobrého, ačkoli mě doposud nikdo nezavolal, abych se s nimi, nebo vůbec s nějakým živáčkem, potkal na válečné stezce. Troufám, že tak krásný kout jako tuhleten asi sotva takoví lupiči přehlédnou. Sám jsem sice s těmi kmeny nikdy na válečné noze nebyl, ale Delawaři mi je tak vykreslili, že jsem si o nich obrázek pořádně opravil a sám pro sebe je považuju venkoncem za neřády."

"To můžeš, s docela čistým svědomím, a konec konců všechny ostatní divochy, s kterými se ti třeba kdy natrefí potkat."

Proti tomu se však Jelenobijce postavil, a jak dále pádlovali dolů po jezeře, neustávala mezi nimi prudká rozprávka o přednostech bledých tváří a rudokožců. Hurá měl všechny předsudky a všechnu zaujatost bílého lovce, jenž zpravidla pohlíží na Indiána jako na jakéhosi přirozeného konkurenta a nezřídka i jako na přirozeného nepřítele. Samozřejmě mluvil hlasitě, rozkřikoval se, tvrdošíjně se držel svých názorů, ale valně nepřesvědčoval. Jelenobijce naproti tomu projevoval zcela jinou povahu. Mírnými slovy, správnými názory a schopností prostě vyložit své odchylné stanovisko prokazoval, že má všechny předpoklady vyslechnout důvody a že má silnou vrozenou touhu spravedlivě jednat a jedinečnou přímost, která mu nedovolovala uchylovat se k chytračení, aby podepřel svůj důvod nebo obhájil nějaký předsudek. Přesto však nebyl předsudků úplně prost. Předsudek, tento tyran lidského ducha, který se vrhá na svou kořist tisícerými způsoby téměř ihned, jak lidé začnou myslit a cítit, a který se zřídka vzdává své železné vlády dříve, nežli myslit a cítit přestanou, působil v jistém smyslu dokonce i na správné sklony tohoto muže, jenž je snad v této věci krásným vzorem toho, co se může z mladého člověka stát, nepůsobí-li na něho špatný příklad, není-li vystaven pokušení sejít na scestí a má-li vrozený cit k dobrému.

"Připustíš přece, Jelenobijce, že Mingo je víc jak poloviční ďábel," vykřikl Hurá, jenž se účastnil rozhovoru tak vzrušeně, že to až těsně hraničilo se zuřivostí, "přestože mě chceš mermomocí přesvědčit, že kmen Delawarů se skládá div ne ze samých andělů? No, ale tenhleten názor odmítám, i pokud se bělochů týče. Všichni běloši nejsou bez chyby, a proto nemohou být ani všichni Indiáni bez chyby. A tak tvůj argument od samého začátku kulhá na všechny čtyři. Ale tomuhle já říkám důvod: na zemi jsou tři barvy, bílá, černá a rudá, bílá je nejvyšší, a proto běloši jsou nejlepší, pak přijde černá, a černoši jsou k tomu, aby žili v sousedství s bělochy co možná snesitelně a příležitě, aby se jich dalo využít, a nakonec přijde rudá, a z toho je vidět, že ten, co je stvořil, nikdy nečekal, že někdo bude mít Indiána za něco víc než za půlčlověka."

"Od přírody jsou všechny tři stejné, Harry."

"Stejné! Chceš říci, že negr je jako běloch nebo já jako Indián?"

"Ty hned spustíš, sotva se o kohoutek zavadí, a nenecháš mě domluvit. Od přírody jsou všichni běloši, černoši i rudoši, a bezpochyby je v tom moudrý záměr, proč jsou různě zbarveni. Ale přesto všichni celkem cítíme stejně, i když nepopírám, že každé plemeno má své zvláštní přirozené dary. Přirozené dary bělochů jsou bělošské, naproti tomu dary rudokožců jsou spíš pro život v divočině. Tak pro bělocha by bylo velkým proviněním skalpovat mrtvé, kdežto u Indiánů je to jedinečná ctnost. A zase, běloch nemůže ve válce zákeřně přepadat ženy a děti, ale rudokožec smí. Je to kruté, to přiznávám, ale jejich zákon to dovoluje, kdežto od nás by to byla ohavnost!"

"To záleží na tom, kdo je tvůj nepřítel. Pokud se skalpování dotýče nebo i stahování divochů z kůže, na to se dívám celkem stejně, jako když se vlkům řežou uši kvůli prémii nebo když se z medvěda stáhne kůže. A jestli se smí nebo nesmí sáhnout rudochovi na čupřinu, v tom se kapitálně mýlíš, vždyť i sama Kolonie nabízí za ně prémie, úplně stejně, jako platí za vlčí uši a hlavy vran."

"Baže, ale je to špatnost. I sami Indiáni křičí hanba, protože vidí, že se to příčí těm přirozeným darům, co dostali běloši. Nepředstírám, že všechno, co běloši dělají, je doopravdy bělošské ve shodě se světlem poznání, které dostali, jelikož by pak byli takoví, jací by měli být, a takoví, jak víme, nejsou. Ale já se držím toho, že tradice a zvyklosti a barva a zákony dělají mezi plemeny tolik rozdílů, že se vyrovnají těm přirozeným darům. Nepopírám, Harry, že mezi Indiány jsou kmeny, které jsou od přirozenosti zvrhlé a zkažené, stejně jako některé národy mezi bělochy. No, a Mingy počítám mezi ty zvrhlíky indiánské a Francány v Kanadě k těm bělošským. Když je taková válka podle zákona, jak jsme se do ní nedávno dostali, pak je to povinnost držet v sobě zkrátka všechen soucit k těm i k těm, pokud jde o život, ale když dojde na skalpy, to je zas úplně něco jiného."

"Jen laskavě poslouchej, co ti říká vlastní rozum, a pověz mi, jestli Kolonie může udělat nezákonný zákon. Není nezákonný zákon víc proti přírodě než skalpovat divocha? Zákon nemůže být nezákonný právě tak, jako pravda nemůže být lež."

"Na poslech to je rozumné, ale má to jednu stránku náramně nerozumnou. Zákony, Harry, přece nepocházejí všechny ze stejného pramene. Některé pocházejí od Kolonie a jiné jsou od krále a od parlamentu. Když se koloniální zákony nebo i královské zákony protiví zákonům božím, stávají se tak nezákonné a neměli bychom je poslouchat. Souhlasím, aby se běloch řídil bělošskými zákony, dokavad se ovšem nekříží se zákonem, který pochází od vyšší mocnosti, a rudoch aby dbal zase svých rudošských zvyklostí, ovšem se stejnou výhradou. Ale nemá smysl o tom hovořit, protože si o tom každý myslí svoje a říká jen, co se jeho rozumu hodí. Dávejme radši dobrý pozor na tvého přítele, Plovatce Toma, abychom ho neminuli, jestli leží někde v úkrytu tady pod tím křovím u břehu."

Nebyl to nevhodný výraz, zmínil-li se Jelenobijce o křoví na břehu. Po celé délce břehu se drobnější stromoví vyklánělo nad vodu a jeho větve se často až smáčely v průzračném živlu. Břehy se příkře zvedaly i tam, kde jezero bylo vroubeno úzkým pruhem písku, a protože se porost bez výjimky dere ke světlu, výsledek byl naprosto stejný, k jakému by dospěl milovník malebných krajin, kdyby mu bylo ponecháno na vůli, jak uspořádat tuto nádhernou obrubu pralesa. I výběžků a zálivů bylo počtem tolik, že vytvářely přerývanou a proměnlivou linii pobřeží. Ježto se kánoe držela těsně u západní strany jezera, aby Harry mohl pátrat po nepřátelích, nežli se sám odváží vystavit se úplně jejich pohledu, jak svému druhovi vysvětlil, očekávání odvážlivců neustále udržovala v napětí skutečnost, že ani jeden, ani druhý nemohl předem říci, co se za ohybem příštího výběžku objeví jejich zrakům. Pluli rychle vpřed. Obrovská síla dovolovala Harrymu hrát si s lehkou loďkou jako s pírkem, avšak zručnost jeho druha téměř vyrovnávala jejich rozdílné výkony, přestože jejich přirozené možnosti byly tak nestejné.

Pokaždé když kánoe minula výběžek, Hurá se ohlížel, očekávaje, že v zátoce uvidí "archu" zakotvenou nebo vytaženou na břeh. Očekávalo ho však zklamání. Byli již skoro na míli od jižního konce jezera, čili ve vzdálenosti dobrých deseti kilometrů od "hradu" - ten však nebylo již vidět, neboť ho zakrývalo půl tuctu výběžků pevniny - když tu náhle přestal pádlovat, jakoby v nejistotě, kterým směrem má dále zamířit.

"Možná, že se ten chlap stará pustil až na řeku," prohodil Hurá, prohlédnuv si důkladně celý východní břeh asi na míli vzdálený, jenž se více jak z poloviny otvíral jeho pátravému zraku, "protože s pastmi začal až teprve nadobro nedávno, a jestli tam není naplavené dřevo, mohl by se tamtudy pustit na míli i dál, ačkoli by mu to dalo pořádnou prácičku, než by se zas vyškrábal zpátky!"

"Kdepak je ten výtok?" zeptal se Jelenobijce. "Nikde žádnou mezeru v břehu nebo mezi stromy nevidím, že by tamtudy mohla vytékat řeka jako Susquehannah."

"Ale jdi, Jelenobijce, s řekami to je jako s lidským stvořením, na začátku jsou malé a na konci mají mohutná ramena a široká ústa a ústí. Výtok nevidíš, protože ho svírají vysoké a strmé břehy, a borovice a jedle a lípy se přes něj naklánějí a dělají mu střechu jako nad domem. Jestli starý Tom není v 'Krysí zátočině', pak rozhodopádně zalezl někam na řeku. Nejdřív se po něm podíváme do Zátočiny, a pak si to namíříme k výtoku."

Jak pluli dál, Harry mu vysvětlil, že tam je mělký záliv, vytvořený dlouhým, plochým výběžkem, a tomu zálivu se říká "Krysí zátočina", poněvadž se tam s oblibou zdržují ondatry, a v něm že se "archa" tak dokonale schová, že v ní její majitel pokaždé rád zakotví, když se mu to hodí.

"Protože člověk v téhle končině nikdy neví, kdo ho navštíví," pokračoval Harry. "Je to veliká výhoda, když si člověk může návštěvu kloudně prohlédnout, nežli přijde moc blízko. Ted je válka a tohle opatření je užitečnější než kdy jindy, protože takový Kanaďan nebo Mingo by mohl vlézt do chalupy, dřív než by ho člověk pozval. Jenže Hutter si umí prvotřídně dávat pozor a dovede moc a moc dobře větřit nebezpečí, jako pes vysokou."

"Já bych myslil, že hrad je tak přístupný, že dozajista přiláká nepřítele, jestli některý náhodou najde jezero. Připouštím, že je to dost nepravděpodobné, jelikož leží stranou stezky, která spojuje tvrze a usedlosti."

"Inu, Jelenobijce, já jsem přišel k názoru, že člověk se snáz setká s nepřáteli nežli s přáteli. Je to legrace, když si pomyslím, co všelijakých důvodů si lidé navymýšlejí, aby se s tebou znepřátelili, a jak málo, aby se spřátelili. Někteří chňapnou po sekyře, protože si o něčem nemyslíš na chlup zrovna to, co oni, jiní zas proto, žes je s nějakým názorem předešel, a já jsem znal jednoho pobudu, který se rozkmotřil s kamarádem, protože ten si o něm myslil, že není hezký. No, a ty sám, Jelenobijce, jsi taky mnoho krásy nepobral, a přece bys nebyl takový pošetilec, aby ses se mnou znepřátelil jen proto, že ti to teďko říkám."

"Jsem takový, jaký jsem, a nechci, aby mě lidé měli ani za lepšího, ani za horšího. Pěkný zevnějšek snad nemám, aspoň ne takový, po jakém lehkomyslní a ješitní lidé bývají dychtiví, ale myslím si, že přece jen nějakou přednost mám, co se dotýče slušného chování. Je vidět málo mužů vznešenějšího zevnějšku, než máš ty, Harry, a vím, že nemohu čekat, že by na mne někdo oči obrátil, když se může dívat na takového, jako jsi ty. Ale vím taky, že lovec nedovede zacházet s flintou hůř anebo že by byl na něho menší spoleh, co se týče úlovku, jen proto, že netouží zastavit se u každé lesklé studánky, na kterou přijde, a zhlížet se v její vodě."

Tu se Hurá hlasitě rozesmál, neboť přestože byl natolik lhostejný, že nevěnoval valnou pozornost své zřejmé tělesné převaze, byl si jí dobře vědom a jako většina lidí, kteří těží z okolnosti svého zrození nebo z toho, čeho se jim od přírody dostalo, s uspokojením se svými přednostmi v myšlenkách obíral, kdykoli mu je něco náhodou připomnělo.

"Kdepak, Jelenobijce, žádný krasavec nejsi, to sám připustíš, jen se podívej přes okraj kánoe," zvolal. "Tohle ti Juditka řekne do očí, jestli ji vylekáš. Děvče s mrštnějším jazykem se tu v osadách ani kolem nenajde, jen ji popíchni, aby ho užila! Proto ti radím, Juditu nikdy nepopouzej. Hetty můžeš říct, co chceš, ta to přijme pokorně jako jehně. Ale Juditka? Ta ti jistojistě řekne, co si o tvém zevnějšku myslí."

"A když řekne, nepoví mi nic víc, než cos mi řekl už ty sám -"

"Snad ses, Jelenobijce, nenafučel pro těch pár slov, však jsem to nemyslel ve zlém. Žádný krasavec nejsi, to přece víš, a proč by si přátelé nemohli takovou hloupost říct? Kdybys hezký byl nebo vůbec na to vypadal, byl bych první, kdo by ti to řekl, o to nemusíš mít strach. No, a mně kdyby Juditka řekla, že jsem šeredný jako noc, vzal bych to tak, jakože si mě chce předcházet, a nevěřil bych jí."

"Lidem, ke kterým byla příroda štědrá, se lehko, Harry, o takových věcech žertuje, ale ostatním to někdy přicházívá zatěžko. Přiznám se ti, že jsem taky kdysi toužíval po tom, abych hezky vy padal. Ba, toužíval. Ale pak se mi vždycky podařilo takové touhy vzít zkrátka, když jsem uvážil, kolik lidí hezkého zevnějšku znám, v kterých vevnitř není nic kloudného, čím by se mohli pochlubit. Přiznám se ti, Harry, že jsem často litoval, že jsem se nenarodil pohlednější pro oko a v téhle věci spíš nějak takový jako ty, ale i přes to jsem se dostal, když jsem si vzpomněl, jak mnohem líp na tom jsem po mnoha a mnoha stránkách než někteří jiní lidé. Mohl jsem se narodit chromý a neschopný lovit i třeba jen veverky, nebo slepý, že bych byl na

obtíž sobě i svým přátelům, nebo že bych neslyšel, to bych byl nadobro nezpůsobilý táhnout na výpravu nebo stopovat, a na to se těším, to patří k mužským povinnostem v nepokojných časech. Pravda, pravda, přiznávám, že to není nic příjemného dívat se na druhé, kteří jsou vzhlednější a kterých si lidé víc všímají a víc si jich váží než člověka. Ale to se všechno dá unést, když se podíváš neštěstí do tváře a nezapomínáš na své přirozené dary a povinnosti."

Harry byl, celkem vzato, dobrosrdečný a dobrodušný chlapík a sebeponižující slova jeho druha nadobro překonala jeho vlastní pocity osobní samolibosti, jež ho právě ovládaly. Litoval, že se nešetrně dotkl zevnějšku svého přítele, a snažil se to slovy vyjádřit, i když neohrabaně, jak to už odpovídalo chování a názorům pohraničí.

"Nemyslel jsem to ve zlém, Jelenobijce," odpověděl lítostivě, "a na to, co jsem ti říkal, už, prosím tě, nemysli. I když nejsi jaksi doopravdy hezký, dovedeš se tak nějak podívat, že z toho člověk hned vyrozumí líp než z řeči, že máš srdce na pravém místě. Pak nepřikládáš žádnou cenu tomu, jak kdo vypadá, a tím spíš můžeš odpustit, když se někdo trochu otře o tvůj zevnějšek. Nechci říkat, že tě bude Juditka kdovíjak obdivovat, to by sis dělal jen naděje a měl bys z toho zbytečné zklamání, ale je tu ještě Hetty, a ta se na tebe bude dívat stejně ráda jako na každého druhého. A pak, ty jsi veskrz příliš vážný a rozvážlivý, než aby sis moc všímal Judity, poněvadž i když je to děvče neobyčejné, vždycky tolik každého obdivuje, že člověk nesmí být hned celý pryč, že se na něho náhodou usměje. Tak mi někdy připadá, že ze všeho, co má dech v těle, má ta holka nejradši sebe!"

"Jestli opravdu, pak si myslím, Hurá, že nedělá nic horšího než většina královen na trůně a většina dam v městech," odpověděl Jelenobijce a ohlédl se na svého druha s úsměvem v poctivé a upřímné tváři, v níž nebylo již ani stopy po nějakém nelibém citu. "Dosavad jsem nepoznal ani Delawara, o kterém by se to taky tak nedalo říci. Ale tadyhle je zrovna konec toho dlouhého výběžku, co ses o něm zmiňoval, a ta 'Krysí zátočina' už nemůže být daleko."

Tento výběžek, místo aby vybíhal vpřed jako všechny ostatní, táhl se v jedné čáře s hlavním břehem jezera, jenž se zde ohýbal dovnitř hlubokým a skrytým zálivem a ve vzdálenosti necelého půl kilometru se opět kruhem vracel k jihu a přetínal údolí, tvořící jižní hranici vody.

Hurá téměř s jistotou očekával, že archu nalezne v tomto zálivu, neboť byla-li zakotvena pod stromy, které pokrývaly úzký pruh výběžku, mohla zde ležet ukryta před slídivými zraky po celé léto. Úkryt na tomto místě byl vskutku tak dokonalý, že byla-li loď zavlečena těsně ke břehu na vnitřní straně výběžku a v blízkosti samého konce zátoky, bylo ji možno zahlédnout jen z jediného místa, totiž z hustě zalesněného břehu v ohbí zátoky, kam by cizí člověk asi sotva zašel.

"Už brzo uvidíme archu," prohodil Hurá, jak kánoe klouzala kolem nejzazšího konce výběžku, kde byla voda tak hluboká, že vlastně vypadala černá. "On rád zaleze do rákosí, však v pěti minutách jsme v jeho hnízdě, ačkoli starý sám může být někde venku u pastí."

Ukázalo se, že March je špatný prorok. Kánoe úplně obeplula výběžek, aby oba cestovatelé mohli přehlédnout celou zátočinu, či správněji spíše záliv, ale jejich zrakům se neobjevilo nic, krom toho, co sama příroda tam vytvořila. Klidná voda se stáčela půvabnou křivkou, rákosí se mírně nachylovalo k hladině a stromy jako obvykle se nad ní vykláněly, ale vše leželo stopeno v konejšivé a vznešené osamělosti divočiny. Byl to obraz, v jakém by nalezl zalíbení básník nebo malíř, ale pro Hurá Harryho neměl nejmenšího kouzla, neboť ten hořel již netrpělivostí, aby spatřil lehkomyslnou krasavici.

Kánoe se pohybovala jen s nepatrným hlukem nebo vůbec plula bezhlučně, neboť hraničáři samozřejmě si navykli konat všechny pohyby obezřetně, a nyní ležela na zrcadlové hladině, jako by plula ve vzduchu, podílejíc se na živoucím tichu, jež jako by pronikalo celou krajinou. V tom okamžiku zapraskala suchá větvička na úzkém pruhu země, který z otevřeného jezera zakrýval zátoku. Oba odvážní muži sebou trhli a sáhli po pušce. Vždy měli zbraň na dosah.

"Na malé zvíře to znělo moc těžce," zašeptal Harry, "spíš jako krok člověka!"

"Ba ne, ba ne," odporoval Jelenobijce, "na malé zvíře to znělo moc těžce, jak říkáš, ale na člověka zas moc lehce. Zaber pádlem a stoč kánoi tamhle k té kládě. Vystoupím na zem a odříznu tomu ústup zpátky po výběžku, ať už je to Mingo, nebo jen ondatra."

Harry poslechl, a ve chvilce byl Jelenobijce na břehu, a v mokasínech na nohou a obezřetně, aby nezpůsobil nejmenší hluk, postupoval do houštiny. V minutě byl již uprostřed úzkého pruhu země, a protože postup křovím vyžadoval krajní bdělosti, jen zvolna se pohyboval směrem ke konci výběžku. Právě když se dostal doprostřed houštiny, suché větvičky znovu zapraskaly a tento zvuk se opakoval v krátkých intervalech, jako by nějaký živý tvor pomalu kráčel k výběžku. I Hurá slyšel tyto zvuky, a odraziv s kánoí do zálivu, popadl pušku a dával pozor, co se bude dít. Následovala minuta bezdechého napětí, když tu z houštiny vykročil nádherný jelen, došel majestátným krokem až na písčitý břeh na nejzazším konci výběžku a začal pít z jezera, aby uhasil žízeň. Hurá na okamžik zaváhal, pak chvatně pozvedl pušku k rameni, zamířil a vystřelil. Nezůstalo však jen při onom nejméně nápadném účinku tohoto náhlého porušení posvátného ticha krajiny. Výstřel zbraně byl jen obvyklým ostrým, krátkým zvukem pušky, avšak po několika okamžicích ticha se ozvalo náhlé třesknutí a jeho zvuk zatím plul vzduchem na druhou stranu jezera, dospěl ke skálám protější hory, kde se chvění zhustilo a valilo pak od hory k hoře po celé dlouhé míle, jako by ze sna probouzelo všechny hromy v lese. Když zazněl výstřel z pušky a kulka zahvízdla, jelen jen pohodil hlavou, neboť dosud nikdy nepřišel do styku s člověkem, ale ozvěny hor v něm probudily nedůvěru, i vyskočiv vpřed, všechny čtyři skrčeny pod sebou, padl přímo do hluboké vody a začal plavat směrem k dolnímu konci jezera. Hurá vykřikl a vrhl se vpřed, chtěje ho pronásledovat a dvě tři minuty se voda jen pěnila kolem stíhajícího a stíhaného. Harry se právě řítil kolem výběžku, když se Jelenobijce objevil na písku a dal mu znamení, aby se vrátil.

"To byla neuvážlivost, zmáčknout kohoutek a neprozkoumat si napřed pobřeží a neujistit se, že tu poblíž netáboří žádní nepřátelé," káral Jelenobijce svého druha, když se pomalu a váhavě vracel. "Tolik jsem se už naučil od Delawarů z jejich zkušeností a cvičení, třebaže jsem ještě nikdy nebyl na válečné stezce. Kromě toho těžko říct, že by byl teď čas na zvěřinu, a k jídlu ji nepotřebujeme. Říkají mi Jelenobijce, přiznávám, a snad si to jméno zasloužím, protože rozumím zvykům těch zvířat, a taky pro jistou ránu, ale nemohou mě obviňovat, že bych zabil zvíře, když na jeho kůži nebo maso není čas. Mohu je lovit, pravda, ale nebudu je masakrovat."

"Takovou strašnou chybu udělat, netrefit jelena!" zvolal Hurá, strhl si čepici a prohrábl si prsty krásné, ale zcuchané kučery, jako by tím pohybem chtěl uvést do pořádku své zmatené myšlenky. "Takovou nešikovnost jsem neprovedl už od svých patnácti let."

"Nic pro to nenaříkej, kdybys byl to zvíře zabil, neměli bychom z toho nic dobrého, ani ty ani já, a bylo by nám to mohlo uškodit. Že ses, Hurá, nestrefil, to není nic, ale ta ozvěna mi hrozně zní v uších. Je to jako hlas přírody, který se ozývá proti ničivému a neuváženému jednání."

"Takových hlasů se, mladíku, naposloucháš až dost, jestli se v téhle světakončině déle pozdržíš," odpověděl mu na to Hurá se smíchem. "Ozvěna v tuhleté letní pohodě opakuje na Zrcadlovém jezeře bezmála všechno, co se řekne nebo stane. Když ti pádlo vyklouzne, slyšíš to někdy zas a zas, jako kdyby se ti kopce posmívaly pro tvou nešikovnost. A smích nebo hvízdnutí se ti vrací od borovic, když mají chuť do řeči, div že nevěříš, že opravdovsky dovedou mluvit."

"Tím víc teda máš důvodů, aby ses choval rozvážně a tiše. Pochybuju, že se sem už do těch hor mohl nepřítel dostat, poněvadž nevím, co by z toho měl, ale všichni Delawaři mi vždycky říkají, že jako je první ctností bojovníka odvaha, tak druhou je rozvaha. Jedna taková ozvěna z hor stačí naše tajemství prozradit a celý kmen se doví, že jsme tu."

"Když to nebude k ničemu jinému dobré, aspoň to starému Tomovi připomene, aby vystrčil makovici, a dá mu vědět, že návštěva je přede dveřmi. Tak pojď, mladíku, nasedni do kánoe a budeme honit tu archu, dokud je ještě den."

Jelenobijce nasedl a kánoe vyplula ze zátoky. Její příď mířila úhlopříčně přes jezero a směřovala k jihovýchodnímu ohybu vodní pláně. V tom směru a při kursu, který ti dva nyní sledovali, nebyla vzdálenost ke břehu čili ke konci jezera ani celá míle, a že stále jeli rychle, rychle se také zmenšovala pod dovednými a lehkými záběry pádel. Když byli asi v polovině cesty, lehký šramot obrátil zraky mužů směrem, kde byla pevná země nejblíže, i viděli, jak se jelen právě vynořuje z jezera a brodí se ke břehu. Ve chvilce setřáslo to nádherné zvíře vodu s boků, pohlédlo vzhůru na kryt stromů, vyskočilo na břeh a vnořilo se do pralesa.

"To zvíře odchází s vděčností v srdci," poznamenal Jelenobijce, "protože pud mu praví, že uniklo velikému nebezpečí. Ty bys měl mít taky nějaký takový pocit, Hurá, a děkovat, žes neměl jistější oko a pevnou ruku, když z té rány nic dobrého vzejít nemohlo, protože byla míněna nerozvážně a nerozumně."

"S tím okem ani s rukou nesouhlasím," zvolal March poněkud nakvašen. "Udělal sis trochu jméno tam dole u Delawarů, že umíš rychle a jistě střílet vysokou. Ale rád bych tě viděl, kdybys byl za některou tou borovicí a nějaký Mingo v plných válečných barvách za druhou, oba s prstem na kohoutku a jen pásli po příležitosti! To jsou situace, Natanieli, při těch se vyzkouší zrak a ruka, protože těmi se nejdřív vyzkouší nervy. Zabít zvíře, to pro mne nikdy není žádný parádní kousek, ale zabít divocha, to už něco je. Však přijde čas a vyzkouší ti ruku, teď zas už došlo na rány a brzo uvidíme, co ta jelení reputace dokáže v poli. S tím nesouhlasím, že bych neměl pevnou ruku nebo oko, to bylo jen tím, že jsem se s jelenem přepočítal, že zůstal klidně stát, když měl jít dál, a proto jsem střelil před něho."

"Tak ať je po tvém, Hurá. Já se jen beru o to, že to je štěstí. A myslím, že s tak pevnou rukou a lehkým srdcem na živou duši nevypálím jako na jelena."

"Kdo tu mluví o jaké živé duši nebo vůbec o lidech? Já ti to tu rozkládám, protože počítám, že jde o Indiána. To bych řekl, že každý člověk něco cítí, když se hraje o život nebo o smrt druhého člověka, ale žádné takovéhle ohledy bych neměl kvůli Indiánovi. Tady jde o příležitost, jak by tě trefil, nebo jak ty bys trefil jeho."

"Já považuju rudochy zrovna tak za lidi jako nás. Oni mají své dary od přírody a svoje náboženství, no ne? Ale v tom přece není nakonec žádný rozdíl, každý přece budeme souzen podle svých skutků, a ne podle barvy kůže."

"To je skrznaskrz misionářština, ale s tím si tady nahoře v tomhle kraji, kde se žádní Čeští bratři nescházejí, moc přízně neuděláš. Přece kůže dělá člověka. To má smysl, jak mají taky jináč lidi jeden druhého posuzovat? Kůže je přes všecko natažená, abys hned, jak nějaké stvoření nebo nějakou živou duši pořádně uvidíš, věděl, co si o tom myslit. Podle kůže rozeznáš medvěda od kance a šedou veverku od černé."

"To máš pravdu, Hurá," odvětil druhý, ohlédnuv se s úsměvem, "přesto ale obě jsou veverky."

"Nikdo neříká, že ne! Ale nechceš přece říct, že rudoch a běloch jsou oba Indiáni?"

"To ne, ale říkám, že oba jsou lidi. Lidi různého plemene a barvy, kteří mají různé dary od přírody a mravy, ale že jsou vcelku od přirozenosti stejní. Oba mají duši a oba se budou za své činy v tomto životě odpovídat."

Harry patřil mezi ty teoretiky, kteří věří, že všechny lidské rasy, které nejsou bílé, jsou méněcenné. Představu o té věci neměl zcela jasnou a ani jeho vysvětlení nebyla naprosto dobře podložena, přesto stejně tvrdošíjně, ba až zuřivě, lpěl na svých názorech. Svědomí ho sice obviňovalo z různých nezákonných činů proti Indiánům, on je však uklidňoval nadmíru snadno tím, že celou rodinu divochů bez okolků zbavoval všech lidských práv. Nic ho nepohněvalo snáze, než když mu někdo vyvracel jeho tvrzení, a zvláště když k tomu použil přesvědčivého argumentu. A jak poslouchal výklady svého druha, pramálo se ovládal ve svých projevech i citech.

"Vždyť jsi kluk, Jelenobijce, který se nechal svést a obalamutit delawarskými a misionářskými nesmysly," zvolal bez ohledu na to, jakou formou to říká, jako obvykle, když byl rozčilen. "Ty se můžeš počítat za bratra nějakého rudokožce, jenže já je všechny považuju za zvířata, lidského na nich není nic, jen chytrost. Chytří jsou, to přiznávám, ale i liška je chytrá a dokonce i medvěd. Ostatně já jsem starší a žiju už v lesích delší čas - přesně řečeno, vlastně odjakživa, a nepotřebuju, aby mi někdo teprve vykládal, co Indián je a co není. Jestli ty chceš, aby tě lidé měli za divocha, jen řekni, a já tě tak budu jmenovat před Juditou a před starým, a pak uvidíme, jak se ti bude jejich přivítání zamlouvat."

V tom okamžiku jeho temperamentu posloužila poněkud obrazotvornost, neboť když mu vykouzlila obraz přijetí, jakého by se mu nejspíš dostalo, kdyby ho tak svým polovodním známým představil, srdečně se rozesmál. A Jelenobijce si až příliš dobře uvědomoval, jak je bezúčelné vyvracet předsudky takového člověka a snažit se ho o čemkoli přesvědčit, že už ani nepociťoval touhu o něco takového se pokoušet. A tak nelitoval, že se kánoe přiblížila k jihovýchodnímu ohybu jezera, což dalo jejich myšlenkám nový směr. Skutečně byli teď již docela blízko místu, které March označil jako počátek výtoku, a oba je hledali s tím větší zvědavostí, že tam doufali nalézt i archu.

Snad se bude čtenáři zdát trochu divné, že lidé, kteří nemohli být od vlastního výtoku dále než slabých dvě stě metrů, měli vůbec jaké pochybnosti o tom, kudy vytéká řeka, ať již jakkoli velká, jejíž břehy byly dobrých šest metrů vysoké. Nutno si však připomenout, že stromoví a křoví zde, jako všude jinde, silně se vyklánělo nad vodou a tvořilo takovou obrubu kolem celého jezera, že zakrývalo všechny drobné nepravidelnosti hrubé linie břehu.

"Poslední dvě léta jsem na tomhle dolním konci jezera nebyl," poznamenal Hurá a stoupl si v kánoi, aby se mohl lépe kolem sebe rozhlédnout. "Vida, tady je ta skalka, a vystrkuje bradu nad vodu, a pokud vím, řeka začíná hned poblíž."

Muži nyní zase zabrali pádly a v okamžiku se octli několik metrů od skalky a zvolna k ní poplouvali, ačkoli již ustali ve svém úsilí. Skalka nebyla velká, pouze asi půldruhého až dva metry vysoká a jen polovinou své výšky vyčnívala nad vodu. Po celá staletí neustále omývána vodou, měla vršek tak zaoblený, že vypadala jako veliký úl a tvarem byla neobyčejně pravidelná a plochá. Jak kolem ní zvolna proplouvali, Hurá poznamenal, že tu skalku všichni Indiáni v téhle končině dobře znají a že jí užívají jako znamení k označení místa, kde se sejdou, když se na lovu nebo na pochodu rozptýlí.

"A tady je řeka," pokračoval, "třebaže je tak zacloněná stromy a keři, že spíš vypadá jako schovaná v zákeří nežli výtok takových vod, jako je Zrcadlové jezero."

Hurá nepopsal to místo špatně, skutečně vypadalo jako řeka zákeřně skrytá. Vysoké břehy mohly být od sebe asi tak třicet metrů, ale na západní straně malý kousek nízké země zabíhal až tak daleko, že zúžil řeku na polovinu její šíře. Ježto pak se křoví sklánělo až dolů do vody a borovice, vysoké jako kostelní věže, čněly štíhlými sloupy nad ním a všechny se vykláněly ke světlu, že se až jejich větve splétaly, nemohlo oko ani z nevelké vzdálenosti snadno rozeznat mezeru v břehu, jež by označovala výstup řeky. V pralese nad ním nebylo z jezera vidět ani stopy po výtoku a celý vypadal jako jednolitý a zdánlivě nekonečný koberec listoví. Jak kánoe zvolná plynula dál, strhována proudem, vplula pod klenbu stromů, jimiž se světlo oblohy prodíralo jenom náhodnými průrvami, pouze nepatrně zmírňujíc šero dole.

"Tohle je zákeří od přírody udělané," pološeptem sděloval Hurá, jako by vyciťoval, že toto místo je zasvěceno tajemství a ostražitosti. "Na to se můžeš spolehnout, že se starý Tom se svou archou zahrabal tady někde v těch místech. Pustíme se kousek dál dolů po proudu a vyslídíme ho."

"Tak se mi zdá, že se tu nedá vůbec na ničem plavit," namítl druhý, "vypadá to, že tu budeme mít sotva dost místa pro kánoi."

Hurá se té poznámce zasmál, a jak se brzo ukázalo, ne bezdůvodně. Neboť sotvaže odvážlivci propluli kolem křovinatého lemu na samém břehu jezera, octli se v úzkém řečišti dostatečně hluboké, průzračné vody se silným proudem a s listnatým baldachýnem, který spočíval na žebroví tvořeném větvemi omšelých stromů. Křoví lemovalo břehy jako obvykle, ale mezi nimi zůstávalo dosti místa pro každé plavidlo, které nebylo širší jak šest metrů, a dovolovalo výhled do vzdálenosti osmi až desetinásobné.

Naši dva odvážlivci neužívali pádel, leda aby udržovali lehkou loďku uprostřed proudu, oba však s podezřívavou bdělostí prohlíželi každý zákrut řečiště, a v prvních sto metrech byly zákruty dva či tři. Minuli však ohyb za ohybem a kánoe ještě kousek klouzla dolů po proudu, když tu se Harry zachytil za keř a zastavil kánoi tak náhle a tiše, že zřejmě měl nějakou neobvyklou pohnutku pro svůj čin. Jelenobijce hned hmátl po pažbě pušky, jakmile zpozoroval jeho počínání, ale k tomu byl veden stejně loveckým zvykem jako pocitem zneklidnění.

"Tamhle je ten starouš!" zašeptal Hurá, a ukazuje prstem smál se srdečně, ačkoli se bedlivě vystříhal všeho hluku. "Ten si tu loví ondatry, zrovna jak jsem si to myslil, po kolena v bahně a ve vodě obhlíží pasti a návnadu. Ale, propálil boty, z archy nikde ani prkno nevidím, třebaže bych na to vsadil všechny kůžky, které letos ulovím, že Juditka jistě nesvěřila své hezké nožky zemi, kde je tak černé bahno. To děvče si spíš plete vlasy někde u studánky, kde se může dívat na svou hezkou pusinku a vymýšlet si všelijaké špičatosti proti nám mužům."

"Ty příliš přísně soudíš mladé ženské, opravdu, Hurá - ty se zamýšlejí nad svými poklesky stejně často jako nad svými přednostmi. Já bych řekl, že se ta Judita vůbec v sobě tak nezhlíží ani že tolik muži nepohrdá, jak si snad myslíš, a že nejspíš slouží tátovi v domě, zrovna tak, jako on zas slouží jí u těch svých pastí."

"To mám radost, že slyším od mužského kus pravdy, třeba jen jednou za život," zvolal příjemný, sytý a přece něžný ženský hlas tak blízko kánoe, že se až oba muži ulekli. "Copak vy, mistře Harry, vy byste se dobrým slovem nejspíš udusil, a tak už ani nečekám, že bych je kdy z vašich úst uslyšela, vždyť ta, co jste naposledy řekl, se vám vzpříčila v hrdle, div že jste z toho neměl smrt. Ale těší mě, že jste si tentokrát vybral lepší společnost než minule a že lidé, kteří se dovedou k ženám uctivě chovat a uctivě s nimi jednat, se nestydí cestovat ve vaší společnosti."

Po těch slovech se mezerou v listí vysunula neobyčejně krásná a mladistvá ženská tvář sotva na dosah Jelenobijcova pádla. Na mladého muže se půvabně usmála a zamračený pohled, třebaže jen předstíraně rozmrzelý, který vrhla na Harryho, činil jen její krásu ještě nápadnější, vystaviv na odiv hru její výrazné, leč rozmarné tváře; tváře, jež jako by se snadno a nepozorovaně měnila z něžné v krutou a z radostné v káravou.

Druhý pohled tu překvapující příhodu vysvětlil. Muži nevědomky zajeli až k boku archy, jež byla úmyslně skryta v křoví, nařezaném a uspořádaném k tomu účelu. Judita Hutterová jen odhrnula listí, které zakrývalo okno, aby se jim mohla ukázat a promluvit na ně.

KAPITOLA 4

A tu plachou laň, tu nezlekám,

když se k její přikradu skrýši,

a tu fialku v máji, jak rád ji mám

na břeh potůčku za ní chodívám,

spatřit milý ten kvítek v té tiši.

Bryant

Archa, jak se zpravidla říkalo plovoucímu obydlí Hutterových, byla vymoženost velmi jednoduchá. Veliká plochá loď nebo pramice tvořila nosnou část tohoto plavidla a uprostřed, zabírajíc celou její šíři a asi dvě třetiny délky, stálo nízké stavení způsobem stavby podobné hradu, přestože bylo zhotoveno z materiálu tak lehkého, že s bídou chránilo před kulkou. Jelikož pramice měla okraje o něco vyšší než obvykle a vnitřek kabiny nebyl vyšší, nežli nejnutnější pohodlí vyžadovalo, nevypadala tato nezvyklá nástavba ani příliš nemotorně, ani příliš nápadně. Zkrátka byla o málo větší než člun na nynějších průplavech, ovšem mnohem hruběji stavěný a daleko širší, než bývá, a nesla stopy divočiny na sloupech krytých kůrou a na střeše. Pramice však byla zrobena dosti dovedně a dala se dosti snadno ovládat. Kabina byla rozdělena ve dvě místnosti, jedna sloužila za obytnou místnost a ložnici otcovu a druhá byla upravena pro dcery. Za kuchyň postačilo jednoduché zařízení na jednom konci pramice, stojící stranou kabiny pod širým nebem, neboť archa byla toliko letním obydlím.

"Zákeří", jak je Hurá nazval, si vysvětlíme stejně snadno. Jak jsme již řekli, na mnoha místech kolem jezera a u řeky, kde byly strmé a vysoké břehy, se menší stromy a větší keře značně vykláněly nad hladinu, že se jejich větve nezřídka až smáčely ve vodě. V některých případech rostly ve směru téměř vodorovném, zdéli skoro deset až dvanáct metrů. Protože voda byla napořád nejhlubší u kraje, kde břehy byly nejvyšší a takřka kolmé, nepůsobilo Hutterovi potíží vklouznout s archou do některé té houštiny, kde zakotvil, aby ji ukryl. Podle jeho názoru bezpečnost vyžadovala podobného opatření. Jakmile již archa byla pod stromy a keři, stačilo ke koncům větví připevnit několik kamenů, aby se větve dostatečně ohnuly a ponořily do řeky. A potom usekl Hutter několik keřů, rozestavěl je na vhodná místa, a tím bylo dílo skončeno. Čtenář viděl, že tento úkryt byl tak dokonalý, že oklamal dva muže přivyklé lesům, kteří právě pátrali po těch, kdo tam byli ukryti. Tomu snadno porozumějí, kdo dobře znají americký panenský prales, zvláště kde je půda úrodná, a jeho nespořádanou divokou bujnost.

Objevení archy mělo na naše dva odvážlivce velmi rozdílný účinek. Sotvaže se jim podařilo stočit se s kánoí k vlastnímu vstupu do houštiny, Hurá vyskočil na pramici a za okamžik si již vesele a poněkud vyčítavě sděloval s Juditou důvěrnosti, zřejmě zapomenuv na celý svět kolem. Jinak však si počínal Jelenobijce. Vstoupil na archu pomalým, opatrným krokem a zvědavými a pátravými zraky si prohlížel každou podrobnost úkrytu. Pravda, pohlédl jedenkrát s obdivem na Juditu, upoután její oslnivou a nevšední krásou, ale ani ta mu nedovedla již na jediný jen okamžik zabránit, aby nevěnoval zálibnou pozornost Hutterovým vymoženostem. Krok za krokem si prohlížel, jak je tento neobyčejný příbytek postaven, vyšetřoval, jak jsou jednotlivé části spolu spojeny, jak je pevný, ověřoval si i jeho obranyschopnost a ze všech stran prozkoumával kdeco, čemu by nejspíše věnoval pozornost každý člověk, jehož myšlenky se převážně točí kolem takových zařízení. Ani úkryt nepřehlédl. Všechno si na něm dopodrobna obhlížel a nejednou mu unikl projev uznání hlasitou poznámkou. Prošel místnostmi, jako již předtím si prohlížel místnosti v hradu, neboť hraničářské zvyklosti připouštěly takové nenucené chování, a otevřev dveře, vyšel na opačný konec pramice, než kde zanechal Harryho s Juditou. Zde nalezl druhou sestru zabranou do jakéhosi hrubého šití, sedící pod listnatým baldachýnem houštiny.

Tím se Jelenobijcova prohlídka skončila, i spustil pažbu pušky na zem, opřel se oběma rukama o hlaveň a se zájmem, jaký v něm nevšední krása její sestry nedovedla vzbudit, se obrátil k dívce. Z Marchových poznámek seznal, že se prý Hetty dostalo menšího podílu na rozumu, než jakým lidé bývají obvykle obdařeni, a jeho indiánská výchova ho naučila, aby s těmi, kdo jsou takto postiženi, zacházel ohleduplněji než obyčejně. A také ve zjevu Hetty Hutterové nebylo nic, co by oslabovalo jeho zájem, jejž její nedostatek vzbuzoval, jak se tak často přiházívá. Nebylo možno o ní plným právem říci, že je slabomyslná, jelikož její duch byl jenom natolik oslaben, že se mu nedostávalo právě těch vlastností, kterých je třeba k všelijakému chytračení, ale uchoval si prostotu a pravdymilovnost. Ti nemnozí, kteří ji vůbec kdy viděli a kteří ji dostatečně znali, aby mohli o ní soudit, tvrdívali častokráte, že to děvče dovede takřka bezprostředně postřehnout, co je správné, a že její odpor ke špatnosti je tak význačným rysem jejího ducha, že všem kolem se jeví jako bytost mravně ryzí. S takovými vlastnostmi se nezřídka setkáváme u osob, které lidé označují jako slaboduché, jako by prozřetelnost sama zakázala zlým duchům pronikat do svatyní tak nechráněných, s milostivým úmyslem zahrnouti do své přímé ochrany ty, kteří byli ponecháni bez pomoci, jíž se napořád dostává všemu lidstvu. Osobně byla také příjemná, v tom se silně podobala své sestře, jejíž byla jen skromnou a nedosti výraznou odlikou. Nedostávalo-li se jí však Juditiny oslnivosti, klidný, tichý, téměř světecký výraz jejího pokorného obličeje jen zřídka neupoutal návštěvníka, a ten jen málokdy hned napoprvé nepocítil hluboký a trvalý zájem o tu dívku. Tvář její neměla barvu jako Juditina a její prostá mysl nebyla schopna představ, které by jí rozzářily líce, uchovávala si však vrozenou skromnost, jež z ní téměř činila bytost povznesenou nad lidské slabosti, které je vše čisté a která nikoho nepodezřívá. Ale protože byla bezelstná, nevinná a prosta nedůvěřivosti jak svou povahou, tak i způsobem svého života, prozřetelnost ji ochraňovala ode vší úhony svatozáří mravního světla, neboť jak se říká "i vítr ulehne, chráně ostřihané jehně".

"Vy jste Hetty Hutterová?" pravil Jelenobijce, jako by se bezděčně ptal sám sebe, tónem laskavým a hlasem nevšedně naladěným, aby získal důvěru dívky, již oslovoval. "Hurá Harry mi o vás vypravoval, a tak vím, že vy jste jistě ta dcera."

"Ano, jsem Hetty Hutterová," odpovědělo děvče tichým milým hlasem, jejž přirozený cit s trochou vzdělání uchránily od nízkého tónu a způsobu řeči. "Jsem Hetty, sestra Judity Hutterové, a mladší dcera Tomáše Huttera."

"Tak už vaši historii znám, protože Hurá Harry má řečí jako vody, a když se mu podaří na druhých lidech najít něco zajímavého, u čeho se může zastavit, neví kdy přestat. Většinu života pobýváte tady na jezeře, že, Hetty?"

"To víte, že ano. Maminka je mrtvá a tatínek šel líčit pasti a já s Juditou jsme doma. A jakpak se jmenujete vy?"

"Na to je, slečinko, lehčí se zeptat než odpovědět. Na to, jak jsem mladý, už jsem dostal víc jmen než leckterý z nejslavnějších náčelníků v celé Americe."

"Ale nějaké jméno přece máte - snad nezahodíte jméno, dokud si počestně nevydobudete jiné?"

"No, to ne, děvče - to ne. Já jsem dostával jména jaksi přirozeně samo sebou a myslím, že to, co mám teď, nebude mít dlouhého trvání, protože Delawaři se zřídkakdy rozhodnou dát muži doopravdický titul, dokavád se mu nenaskytne příležitost ukázat se v pravé své povaze, buď v radě, nebo na válečné stezce, a to se mi doposavad nenaskytlo. Vzhledem k tomu, předně, protože nejsem rudoch rodem a nemám při jejich sněmování právo zasedat, a pro předáky svého plemene jsem zas až příliš nepatrný, aby stáli o moje mínění, a za druhé protože tohle je první válka, ke které za mého života došlo, a doposavad žádný nepřítel dost daleko do Kolonie nevpadl, aby ho zasáhla nějaká ruka ještě delší než moje."

"Povězte mi, jaká máte jména," pokračovala Hetty a bezelstně k němu pozvedla oči, "a možná, že vám pak povím, co ve vás je."

"Je v tom kus pravdy, to nechci popírat, přestože to mnohdy klame. Lidé se často v druhých lidech mýlí a pak jim dávají jména, kterých si ani zdaleka nezaslouží. Že to je pravda, můžete vidět na jménech Mingů, ta v jejich jazyce znamenají totéž jako delawarská jména - aspoň mi to tak říkají, protože sám toho o tom kmeni moc nevím, leda z doslechu - a nikdo nemůže říct, že to je národ zrovna tak čestný a přímý. A proto na jména vůbec moc nedám."

"Povězte mi všechna jména, co máte," opakovala dívka vážně, neboť byla příliš prostomyslná, aby dovedla odlišovat věci od toho, zač se vydávají, a proto opravdu přisuzovala jménům důležitost. "Ráda bych věděla, co si mám o vás myslit."

"Samo sebou, proti tomu nic nemám, všechna vám je povím. Tedy na prvním místě jsem křesťan a rodem běloch jako vy, a moji rodiče měli jméno, které přecházelo z otce na syna, jako část té hřivny, kterou dostali. Můj otec se jmenoval Bumppo a já samozřejmě mám jméno po něm. A křestní jméno mám Nathaniel čili Natty, většině lidí aspoň připadá vhodnější mně tak říkat."

"Ano, ano - Natty - a Hetty -" přerušila ho chvatně dívka a znovu k němu od své práce pozvedla s úsměvem oči. "Vy jste Natty a já Hetty - ovšem dál se jmenujete Bumppo a já Hutterová. Bumppo není tak hezké jako Hutterová, viďte že?"

"Inu, přijde na to, co si lidé myslí. Bumppo nezní nijak vznešeně, to uznávám, ale přece jen se lidé s tím jménem světem protloukli. Jenže já jsem s tím jménem nijak moc dlouho nechodil, protože Delawaři brzo přišli na to, nebo si myslili, že na to přišli, že si nelibuju ve lži, a tak mi nejdříve začali říkat Přímý jazyk."

"To je dobré jméno," přerušila jej Hetty vážně a s uspokojením, "neříkejte mi, že jména neznamenají vlastnosti!"

"Tohle neříkám, protože jsem si možná zasloužil, aby mi tak říkali, lhaní opravdu v lásce nemám jako někteří. A po čase zase přišli na to, že mám mrštné nohy, a začali mi říkat Holub. Ten zas má rychlá křídla, víte, a lítá přímým směrem."

"To bylo hezké jméno!" prohlásila Hetty. "Holubi jsou hezcí ptáci!"

"Milá zlatá, většina věcí je hezká, každá svým způsobem, ale lidstvo je zpotvoří, že se změní vevnitř i na pohled. A pak jsem přestal nosit zprávy a razit tajné stezky a konečně jsem začal chodit s lovci, a tu uznali, že jsem mrštnější a spolehlivější ve slídění za zvěří než většina mladíků, a tak mi začali říkat Převis-ucho, že prý umím větřit jako honicí pes."

"To už není tak hezké," odpověděla Hetty, "a myslím, že tohle jméno vám dlouho nezůstalo."

"Jen dokud jsem nebyl dost bohatý, abych si mohl koupit flintu," odvětil, prozrazuje trochu hrdosti ve svém obvykle klidném a umírněném chování. "Potom se ukázalo, že dovedu zásobit vigvam zvěřinou, a po čase jsem dostal jméno Jelenobijce, a to mám doposud. Některým lidem, pro které má větší cenu skalp jejich spolubližního než jelení parohy, připadá jaksi obyčejnské."

"No, Jelenobijce, já mezi ně nepatřím," odpověděla Hetty prostě. "Judita má ráda vojáky a červené kabáty a jemná pera, ale to všechno je pro mne nic. Ona říká, že to jsou znamenití důstojníci a veselí a že uhlazeně mluví, ale já se vždycky zrovna otřesu, protože jejich zaměstnání je zabíjet svoje spolubližní. Vaše zaměstnání se mi víc líbí, a to vaše poslední jméno je opravdu dobré - lepší než Natty Bumppo."

"To je, Hetty, přirozené, když je člověk takového založení ducha jako vy, však bych to taky byl čekal. Slýchávám, že vaše sestra je krásná - nad obyčej na lidské stvoření. A krása se ráda nechává obdivovat."

Dívka náhle zvážněla a otázala se: "Vy jste nikdy Juditu neviděl? Jestli ne, tak se hned běžte na ni podívat. Ani Hurá Harry není hezčí na podívání, přestože ona je žena a on je muž."

Jelenobijce se na chvilku se zájmem zahleděl na děvče. Její bledá tvář se lehce zarděla a oči, zpravidla mírné a jasné, se jí při těch slovech tak rozzářily, že prozradily její vnitřní pohnutky.

"Inu ba, Hurá Harry," broukl si pro sebe, jak procházel kabinou na druhý konec lodi. "To všechno je ten jeho hezký zevnějšek, a kdoví, jestli i ten jeho lehkomyslný jazyk v tom nemá co dělat. Snadno se pozná, kam se city té chuděrky nesou. Ať už je to s tou tvou Juditkou jak chce."

Avšak konec dvoření Harryho, koketování jeho milé, úvahám Jelenobijcovým a něžným citům Hettiným učinila kánoe majitele archy, která se znenadání objevila v úzkém otvoru mezi křovím, jež chránilo jeho postavení jako val. Je možné, že si Hutter čili Plovatec Tom, jak mu důvěrně říkali všichni lovci, kteří znali jeho zvyky, povšiml Harryho kánoe, protože žádné překvapení nedal najevo, když se s ním na prámu setkal. Naopak, nepřivítal ho jen s uspokojením, ale i s radostí, již kalila jen trocha zklamání, že se neobjevil už o několik dní dříve.

"Čekal jsem tě minulý týden," řekl zpola nabručeně, zpola na uvítanou, "a moc mě mrzelo, žes nepřišel. Šel tudy kurýr a varoval všechny trapery a lovce, že to zas mezi Kolonií a Kanadou vře. A byl jsem tady tak sám v těch horách, tři skalpy na starosti a jen jedny ruce, aby je bránily."

"To dá rozum," odpověděl March, "každému tátovi by tak bylo. Samozřejmě, já mít takové dvě dcery jako Judita a Hetty, zpíval bych stejnou písničku, ale když se to vezme kolem a kolem, je mi to stejně jedno, jestli mám nejbližšího souseda padesát mil daleko nebo hned na zavolanou."

"Ale přesto ti ani nenapadlo, aby ses vydal do té divočiny sám, teď když už víš, že se divoši v Kanadě nejspíš taky už hýbou," opáčil Hutter, bliknuv jaksi nedůvěřivě a zároveň tázavě po Jelenobijci.

"Co bych taky! Říká se přece, že i špatný společník dovede člověku krátit cestu, a tenhle mládenec, řek bych, je jaksepatří správný chlapík. To je Jelenobijce, Tome, ten pověstný lovec, co žije u Delawarů, a je běloch rodem i vychováním jako my dva. Možná ten mladík není tak akorát, ale jsou horší lidé na té straně, odkud on přišel, ale na tomhle konci světa pravděpodobně najde lidi, kteří nejsou o nic lepší. Kdyby mělo k tomu dojít a my museli bránit své území a pasti, byl by nám dobrý a všechny by nás uživil, to je učiněný velkododavatel zvěřiny."

"Tak tě vítám, mladíku," broukl Tom a podal mladému muži tvrdou, kostnatou ruku jako svědectví své upřímnosti. "V takovýchhle časech každá bílá tvář je přítel, a počítám s tebou, že nám pomůžeš. Někdy kvůli dětem i neohrožené srdce ztratí odvahu, a tyhle dvě dcery mi dělají víc starostí než všechny moje pasti a kůže a práva tady v té krajině dohromady."

"Přirozeně!" zahalasil Hurá. "Jo, Jelenobijce, tohleto my dva ještě z vlastní zkušenosti neznáme, ale konec konců uznávám, je to přirozené. My tak mít dcery, je víc než jisté, že bychom nějaké takové starosti taky měli. A všechna čest tomu, kdo je má. Tak, stará vojno, pokud jde o Juditu, hned se ti hlásím pro ni za vojáka, a tuhle Jelenobijce ti pomůže dávat pozor na Hetty."

"Vřelé díky, mistře Marchi," odvětila krasavice plným, sytým hlasem a s přesným přízvukem a výslovností, čímž se vyznačovala i řeč její sestry a z čehož bylo patrno, že se jí dostalo lepšího vychování, nežli by se dalo právem očekávat podle zevnějšku a života jejího otce, "vřelé díky! Ale Judita Hutterová má dost ducha a zkušeností, aby mohla více spoléhat na sebe nežli na nějaké krasavce větroplachy, jako jste vy. Bude-li třeba postavit se divochům na odpor, jen vystupte na břeh s mým otcem a nezalézejte do chalup pod záminkou, že chráníte nás ženy, a -"

"Děvče - děvče," vskočil jí do řeči otec, "kroť ten svůj ostrý jazyk a poslouchej, co se děje. Divoši jsou už na břehu jezera a nikdo nemůže říct, jak daleko od nás zrovna v tuhle chvíli třeba jsou, nebo kdy se o nich možná dovíme něco víc!"

"Jestli to je, mistře Huttere, pravda," řekl Hurá, jehož změněná tvář naznačovala, jak vážně bere to sdělení, třebaže nějaký nemužný úlek z ní nevyzíral, "jestli to je pravda, pak jste se svou archou v nanejvýš nešťastném postavení, protože i když ten úkryt mě a Jelenobijce přece jen oklamal, čistokrevný Indián, který doopravdy slídí po skalpech, ho sotva přehlédne!"

"Jsem taky toho názoru, Hurá, jako ty, a nevím, co bych za to dal, kdybychom v tuhle chvíli kotvili někde jinde nežli tady v tom úzkém, klikatém řečišti, kde je sice spousta výhod, když se chce člověk schovat, ale pro člověka, kterého už objevili, je skoro osudné. Krom toho jsou tu divoši nablízku a potíž je v tom, jak se dostat z řeky ven, aby člověka neodstřelili jako srnce u lízu!"

"A víte to jistě, mistře Huttere, že ti rudokožci, co z nich máte strach, jsou doopravdy z Kanady?" zeptal se Jelenobijce skromně, ale vážně. "Už jste nějaké viděl? A dovedete vypodobnit, jak byli pomalovaní?"

"Padl jsem na jisté známky, které svědčí o tom, že tu někde v okolí jsou, ale neviděl jsem ani jednoho. Byl jsem dole na řece, asi míli nebo tak něco, obhlédnout pasti, a narazil jsem na čerstvou stopu, šla přes cíp bahniska a pokračovala na sever. Nebyla ani hodinu stará a podle tvaru nohy a palců dovnitř jsem poznal, že to je indiánská, ještě než jsem našel roztrhaný mokasín, který jeho majitel zahodil, protože už nebyl k ničemu. A proto taky jsem našel místo, kde se zastavil a ušil si nový, bylo to jen pár kroků od toho, kde ten starý zahodil."

"To zrovna nevypadá na rudokožce na válečné stezce!" poznamenal druhý a zavrtěl hlavou. "Zkušený válečník by aspoň takové znamení své přítomnosti spálil nebo zahrabal nebo potopil do řeky, takže ta vaše stopa je docela pravděpodobně stopa pokojná. Ale moc by mě uklidnilo, jestli vás napadlo vzít ten mokasín s sebou. Sám se tu mám sejít s jedním mladým náčelníkem a jeho cesta by mohla jít docela dobře tím směrem, jak jste říkal. Dost možná, že to je jeho stopa."

"Doufám, Hurá Harry, že se dobře znáš s tímhle mladým mužem, který si dává s divochy schůzky v končinách, kde jaktěživ nebyl," nadhodil Hutter tónem a způsobem, který dostatečně naznačoval, co ho přimělo k té otázce. Tito drsní lidé jen zřídkakdy se odhodlají z důvodu společenské šetrnosti neprojevit své city. "Věrolomnost je indiánská ctnost. A běloši, kteří moc pobývají s jejich kmeny, brzy pochytí jejich způsoby a praktiky."

"Pravda, Tome - pravda jako evangelium, ale to se Jelenobijce netýká, jestli žádnou jinou přednost nemá, mladík je to pravdomluvný. Za jeho poctivost se mohu zaručit, i když jeho udatnost v boji je zas jiná věc."

"Rád bych věděl, co má tady co dělat v téhle cizí končině."

"To se dá, mistře Huttere, lehko povědět," odvětil mladý muž s klidem člověka, který má čisté svědomí. "Ostatně myslím, že máte právo se na to zeptat. Otec takových dvou dcer, který je tu usazen na jezeře jako vy, má právo si zjistit, co nějaký cizí člověk tu v jeho blízkosti pohledává, zrovna tak, jako by Kolonie musela chtít vědět důvody, proč Francáni rozestavují kolem hranic víc regimentů než obyčejně. Baže, baže, plně uznávám vaše právo vědět, proč nějaký cizí člověk, v takové vážné době jako teď, přichází do vašeho obydlí nebo kraje."

"Jestli tedy, příteli, smýšlíš takhle, pověz mi zkrátka a dobře svou historii."

"To se dá lehko povědět, jak jsem už řekl, a poctivě vám to vypovím. Jsem mladý člověk a doposavad jsem ještě na válečné stezce nebyl. Ale sotva došla k Delawarům zpráva, že jejich kmen co nevidět dostane wampum a válečnou sekeru, chtěli, abych se vydal k svým bílým lidem a vyzvěděl pro ně, jak se přesně věci mají. To jsem udělal, a když jsem o tom náčelníkům pověděl, cestou zpátky jsem se na Schoharii potkal s jedním korunním důstojníkem, který měl rozposílat nějaké peníze některým spřáteleným kmenům, co žijí dál na západ. Čingačgúkovi se zdálo, to je mladý náčelník, který doposavad žádného nepřítele neskolil, že to je dobrá příležitost, abychom na první válečnou stezku šli společně, a mně se to zdálo taky, a tak jeden starý Delawar nám smluvil schůzku u skalky poblíž dolního konce tohohle jezera. Nezapírám, že Čingačgúk má v plánu ještě něco jiného, ale to se nikoho z nás tady netýká a je to jeho tajemství, a ne moje. Proto o tom už víc mluvit nebudu."

"V tom je nějaká dívka," rychle mu vskočila do řeči Judita. Pak se zasmála své vlastní ukvapenosti, a k její cti dokonce nutno říci, že se lehce zarděla nad tím, jak se svou pohotovostí přikládat druhým takovou pohnutku prozradila. "Není-li v tom ani válka, ani lov, pak v tom musí být láska."

"Inu, mladým a hezkým, kteří o těchhle citech tolik slýchají, to přichází za lehko předpokládat, že v nich má lidské konání většinou příčinu, ale já stran té věci neřeknu nic. Čingačgúk se má se mnou sejít u té skalky zítra večer hodinu před slunce západem a potom půjdeme spolu svou cestou a nikoho nebudeme znepokojovat, jen nepřátele královy, a ti jsou po zákonu i nepřáteli našimi. A jelikož Harryho odedávna znám - kdysi okařil v našich lovištích - a když jsem na něho narazil na Schoharii, zrovna když byl na odchodu na letní lovy, dohodli jsme se, že půjdeme spolu. Ani ne tak ze strachu před Mingy, jako spíš z dobrého přátelství, a jak on říká, abychom si ukrátili dlouhou cestu."

"Tak ty si myslíš, že ta stopa, co jsem viděl, mohla případně být stopa tvého přítele, že by byl přišel dřív?" zeptal se Hutter.

"Domýšlím se. Možná, že se mýlím, ale možná, že mám pravdu. Kdybych se ale mohl na ten mokasín podívat, v minutě bych mohl říct, jestli je ušitý po delawarsku, nebo ne."

"Tak tu je," řekla důvtipná Judita, jež se zatím šla po něm poohlédnout do kánoe, "a povězte nám, co říká - přítel, nebo nepřítel? Vypadáte poctivě, a já aspoň věřím všemu, co říkáte, ať už si tatínek myslí, co chce."

"Tak je to s tebou vždycky, Juditko. Věčně hledáš přátele, kde já tuším nepřátele," bručel Tom. "Ale mluv dál, mládenče, a pověz nám, co si o tom mokasínu myslíš."

"To není delawarská práce," odpověděl Jelenobijce, prohlížeje bdělým okem roztrhaný a odložený kus obuvi. "Jsem přílišný nováček na válečné stezce, abych mohl něco tvrdit, ale řekl bych, že ten mokasín vypadá jako ze severu a že pochází z druhé strany Velkých jezer."

"Jestli je to tak, neměli bychom se tu zdržovat ani o minutu déle, nežli musíme," rozhodl Hutter a zadíval se skrz listí úkrytu, jako kdyby už tušil, že nepřítel je na druhém břehu úzkého a křivolakého toku. "Zbývá jen hodina, nebo tak nějak, a plout za tmy se nedá, aby člověk nedělal hluk, který by nás prozradil. Slyšels před půlhodinou ozvěnu té rány v horách?"

"Ano, starý pane, a slyšel jsem i tu flintu," přisvědčil Hurá, jenž teď vycítil, jaké neopatrnosti se dopustil, "protože ta rána byla vypálena od mého vlastního ramene."

"Už jsem měl strach, že to byli francouzští Indiáni. Stejně jim to řekne, aby se měli na pozoru, a tak jim to pomůže nás objevit. To jsi udělal nedobře, střílet v čas války, ledaže by toho byla nutná potřeba."

"Sám už začínám být, strejčku Tome, taky toho názoru. Ale přesto, když si člověk nemůže troufnout z flinty vystřelit v divočině, která má tisíc čtverečních mil, aby ho náhodou nějaký nepřítel nezaslechl, nač se s ní potom vůbec nosit?"

Nyní se Hutter dlouho se svými dvěma hosty radil, a tak si všichni tři řádně uvědomili, v jaké situaci se octli. Vysvětlil jim, jaké potíže by se naskytly, kdyby se za tmy a bez hluku pokoušeli dostat s archou ven z tak prudkého a úzkého proudu, protože hluk by rozhodně k uším Indiánů dolehl. Každý, kdo se potuluje v jejich blízkosti, držívá se při řece nebo u jezera, jenže řeka prý má na mnoha místech bažinaté břehy a tak křivolaké a tak obrostlé křovisky, že za dne je docela možno plout, aniž by se zvlášť vystavovali nebezpečí, že je někdo uvidí. Více že je však spíš potřeba se obávat nepovolaných uší než očí, zvláště pokud jsou v krátkých, zúžených a stromy zaklenutých úsecích řeky.

"Tady v tom úkrytu mám pasti pěkně po ruce a jsem tu bezpečnější před vědavýma očima nežli na jezeře, a proto sem dolů nikdy nezapadnu, dokud si napřed nezajistím, jak se zase dostat zpátky," pokračoval tento zvláštní chlapík, "a je to snadnější, když se táhne, než strká. Kotvu mám teď spuštěnou na otevřeném jezeře nad proudem, a vidíte, tady mám lano a na něm vyvlečeme archu až ke kotvě. Bez nějaké takové pomoci by to dalo pořádnou práci dostávat se jen s holýma rukama proti proudu s takovouhle pramicí. Mám taky něco na způsob vratidla, a to v pádu potřeby vlečení ulehčí. Juditka dovede zacházet s veslem na zádi zrovna jako já, a když se nemusíme žádného nepřítele strachovat, nedělá nám to velkou starost, jak se dostat z řeky ven."

"A co bychom z toho, mistře Huttere, měli, když bychom změnili stanoviště?" zeptal se celkem vážně Jelenobijce. "Tady máme bezpečný úkryt a zvnitřku chaty bychom mohli klást tuhý odpor. Sám jsem sice jakživ nebojoval, bojování znám jen z vypravování, ale zdá se mi, že s takovýmihle palisádami kolem sebe bychom mohli odrazit dvacet Mingů."

"Ale, ale, ty jsi jakživ nebojoval, leda jazykem, no, to je vidět, mladíku! Už jsi vůbec někdy viděl takovou spoustu vody, jako máme tady nahoře, než tě sem po ní Hurá přivezl?"

"To nemohu říct, neviděl," přiznal Jelenobijce skromně. "V mládí se člověk teprve učí. A ani zdaleka mě nenapadá uplatňovat své slovo v poradě, dokud mi k tomu má zkušenost nedá právo."

"Tak já ti povím, jaké to má nevýhody bojovat na tomhle stanovišti, a jaké to zas má výhody dostat se na otevřené jezero. Podívej se, tady divoši už poznají, kam mířit každou ránu, a že některé z nich si nenajdou cestu štěrbinami mezi kládami, to by byla příliš velká hloupost si myslet. No, a naopak my zase bychom neměli na co mířit, jen do lesa. A pak tu nejsme ani před ohněm bezpečni, tady ta kůra na střeše je jen o málo lepší než stejná kupa dříví na podpal. A do hradu by se taky mohli v mé nepřítomnosti dostat a vydrancovat ho a všechen můj majetek prolézt a zničit. Jak budeme jednou na jezeře, můžeme být napadeni jen z člunů nebo z vorů - a to budeme mít před nepřítelem slušnou výhodu - a archou budeme moci chránit hrad. Chápeš tyhle důvody, mladíče?"

"To vypadá správně - ano, to vypadá rozumně, proti tomu nic nemám."

"Tak, Tome, starouši," zvolal Hurá, "jestli se teda máme hýbat, tak čím dřív začnem, tím dřív se dovíme, jestli nám naše skalpy budou ještě sloužit za noční čepice, nebo ne."

Protože byl ten návrh samozřejmý, nikdo o jeho oprávněnosti nepochyboval. Po krátkém předběžném vysvětlení se všichni tři dali hned do příprav, aby už doopravdy s archou hnuli. Archa byla jen lehce upoutána. Rychle ji uvolnili a těžké plavidlo vlečené lanem se pomalu vynořilo z úkrytu. Sotvaže se vyprostilo ze spleti větví, vklouzlo do proudu a jeho silou se stočilo až k samému západnímu břehu. A jak větve křoví a stromů u západního břehu harašily po stěnách kabiny, když do nich loď vjela, nebylo jediného z nich všech na palubě, koho by nebyl ten zvuk zneklidnil, neboť nikdo nevěděl, v kterém okamžiku a kde by se mohl vynořit skrytý a vražedný nepřítel. Snad to šeré světlo, jež se dosud prodíralo baldachýnem listí vznášejícím se nad nimi nebo pronikalo mezerou úzkou jako stuha, která jaksi vyznačovala nahoře ve vzduchu tok řeky plynoucí dole, budilo dojem nebezpečí jen ještě většího, neboť jen tak tak že dostačovalo, aby věci kolem bylo vidět, a přece všechny jejich obrysy nebylo možno hned na první pohled rozeznat. Třebaže slunce ještě docela nezašlo, jeho přímé paprsky již nedopadaly do údolí a nádech večera začal již obestírat věci neskryté, kdežto ty, které byly ponořeny ve stínech lesa, byly ještě šeřejší a temnější.

Když se však hnuli, pokračovali již bez přerušení, a jak muži vlekli lano, archa vytrvale plula vpřed, a že pramice byla velmi široká, nenořila se do vody, a tak nekladla velký odpor rychlému živlu proudícímu pod jejím dnem. Hutter také učinil opatření, k nimž ho přivedla zkušenost a která by byla i námořníkovi dělala čest, a to ho úplně zbavilo nepříjemností a překážek, které by jinak krátké ohyby řeky nutně byly působily. Jak totiž plul s archou dolů po řece, spouštěl doprostřed proudu těžké kameny připevněné k lanu, které sloužily jako pomocné kotvy, a ty, které byly spuštěny dříve, udržovaly následující kámen, aby se nesmýkal, až konečně poslední z nich se "opíral" o kotvu nebo o čtyřramennou kotvičku, která ležela hezky daleko v jezeře. Následkem toho plula archa v bezpečné vzdálenosti od překážek na břehu, do nichž by byla jinak nevyhnutelně najela vždy v každém zákrutu, a to by bylo působilo takové potíže, že by je byl Hutter velmi těžko zdolával pouze svýma vlastníma rukama.

Díky této prozíravosti a podněcováni starostí, aby nebyli objeveni, vlekli Plovatec Tom a jeho dva přátelé siláci tak rychle archu vpřed, jak jen pevnost lana dovolovala. V každém zákrutu řeky zvedli ze dna kámen, když se směr pramice stáčel vždy ve směru kamene spuštěného výše proti proudu. Takto vlastně Hutter plul vpřed kanálem značkovaným bójemi, jak by se řeklo po námořnicku, a sem tam pobízel své přátele obezřele přidušeným hlasem, aby zabírali silněji, a jindy zas, když bylo třeba, je varoval, aby příliš silně nezabírali, protože by přílišná horlivost mohla, zvlášť v některých okamžicích, všechno ohrozit. Třebaže byli odedávna zvyklí na lesy, šero řeky plné stínů jen zvyšovalo nepokoj, jejž každý z nich pociťoval, a když archa dospěla až k prvnímu ohybu Susquehanny a jejich zrak zachytil záblesk širé rozlohy jezera, všichni pocítili úlevu, k níž by se asi nikdo z nich nebyl býval ochoten přiznat. Zde zvedli ze dna poslední kámen, a lano již směřovalo přímo ke kotvičce, která byla spuštěna, jak jim už Hutter vysvětlil, v místě, kde savý proud řeky nepůsobil.

"Chvála bohu!" vyrazil ze sebe Hurá. "Tu je světlo, však brzo budeme mít příležitost nepřátele uvidět, jestli máme na ně narazit."

"To nikdo nemůže říct, ani ty ani já," zabručel Hutter. "Tady nikde není příhodnějšího místa, kam by se mohla tlupa uchýlit, nežli břeh kolem výtoku, a ten moment, co mineme tam ty stromy a dostaneme se na volnou vodu, to bude nejpernější chvilka, protože nepřítel v úkrytu zůstane, ale my o úkryt přijdeme. Judito, děvče, tak to veslo nechte s Hetty už být, ať se s ním děje co chce, a běžte dovnitř. A pamatujte si, že se nemáte ukazovat u okna, protože jestli vás tam někdo uvidí, tak vaši krásu obdivovat nebude. A teď my sami, Hurá, couvneme tady do té krajní světnice a můžeme táhnout lano dveřmi, tak budeme aspoň všichni v bezpečí před překvapením. A ty, příteli Jelenobijce, teď už je proud mírnější a lano je už jen docela snesitelně napjaté, obcházej od okna k oknu a dávej pozor, aby ti nebylo vidět hlavu, jestli ti život za něco stojí. Nikdo nevíme, kdy a odkud se naši sousedé ozvou."

Jelenobijce poslechl s pocitem, který neměl se strachem nic společného, v němž převládalo však zaujetí pro naprosto novou a navýsost vzrušující situaci. Neboť poprvé v životě se octl v blízkosti nepřátel, nebo aspoň se toho mohl vším právem domýšlet, a to ještě za rozčilujících okolností, kdy se mohli nadít indiánského přepadení a indiánských lstí. V okamžiku, když zaujal postavení u jednoho okna, archa zrovna proplouvala nejužším úsekem, místem, kde voda právě vtékala, abychom tak řekli, do vlastního koryta řeky a kde se stromy nad hlavou úplně proplétaly, a tak tvořily zelenou klenbu, pod níž se hrnul proud vody. A to bylo tak příznačným a zvláštním rysem této krajiny jako snad jen Švýcarska, kde se řeky hrnou doslova z nitra ledovcových komor.

Archa právě proplouvala posledním ohybem tohoto listnatého ústí, když Jelenobijce, prozkoumav již všechno, co bylo lze na východním břehu vidět, přešel místnost, aby se podíval z protějšího okna na západní břeh. Přišel k tomu otvoru právě v nejvyšší čas, neboť sotvaže přiložil oko k štěrbině, naskytl se jeho oku pohled, který by byl snadno mohl poděsit strážce tak mladého a nezkušeného. Nad vodou se vykláněl téměř v půlkruhu mladý strom, který původně rostl zpříma ke světlu, ale potom se pod tíhou sněhu ohnul do tohoto tvaru, což se v amerických lesích obvykle přiházívá. A na tom stromě stálo už přinejmenším šest Indiánů a ostatní čekali připraveni vylézt za nimi, jakmile tam bude místo, každý z nich zřejmě přikrčen, jen vyběhnout na kmen a skočit na střechu archy, až dole popluje. Nebyl by to býval nijak nesnadný výkon, sklon stromu umožňoval snadný výstup, jeho větve poskytovaly rukám hojnou oporu a seskok sám byl pouhou hračkou, která nedělala starostí. Když Jelenobijce poprvé zahlédl tu tlupu, právě se vynořovala z úkrytu a lezla se země na kmen, což byla zdaleka nejobtížnější část jejich podniku, a tu jeho znalost indiánských zvyků mu okamžitě pravila, že všichni jsou pomalováni válečnou barvou a že patří k nepřátelskému kmeni.

"Tahej, Hurá," vykřikl, "tahej, jestli je ti život milý a jestli máš rád Juditu Hutterovu! Tahej, člověče, tahej!"

Tento výkřik platil muži, o němž Jelenobijce věděl, že má obří sílu. Zněl tak naléhavě a vážně, že Hutter i March vycítili, že to není jen planý poplach, a oba najednou vší silou zabrali za lano právě v tom nejrozhodnějším okamžiku. Pramice se rozjela dvojnásobnou rychlostí a jen jen klouzala zpod stromu, jako by si uvědomovala nebezpečí, které se nad ní vznášelo. Indiáni postřehli, že jsou prozrazeni, i vyrazili strašný válečný pokřik, rozběhli se po stromě a zoufale se vrhli na vytouženou kořist. Na stromě jich bylo šest a všichni zkusili štěstí. Všichni kromě jejich vůdce spadli do řeky, někteří blíže, jiní dále od archy, podle toho, zda se dostali na místo, odkud skákali, dříve či později. Jejich náčelník, jenž zaujal nebezpečné postavení vpředu, mohl seskočit dříve než ostatní a dopadl na záď pramice. Ukázalo se, že pád byl daleko horší, než Indián předpokládal, a byl mírně přiomráčen, že na okamžik zůstal zpola sehnut, nevěda, co se s ním děje. V tom okamžení se Judita vyřítila z kabiny, líc jí zkrásněla vzrušením, jež vyvolal ten odvážný čin, a tváře jí polil rudý ruměnec, a tu s vynaložením všech sil srazila vetřelce střemhlav přes okraj pramice do řeky. Sotvaže provedla ten rozhodný zákrok, nabyla opět vlády nad sebou; pohlédla přes záď, aby se přesvědčila, co se s tím člověkem stalo, a výraz jejích očí změkl lidským zájmem, potom polil její tváře nach, zprvu zahanbením a vzápětí úžasem nad vlastní šílenou nerozvážností, a potom se rozesmála svým veselým a milým smíchem. To vše se událo v necelé minutě, když tu Jelenobijce ji uchopil paží kolem pasu a rychle vtáhl do úkrytu kabiny. Nebyl to ústup předčasný. Jen tak tak že byli v bezpečí, když se pralesem rozlehl řev a kulky začaly pleskat do roubených stěn.

Celou tu dobu plula archa rychle vpřed, a tak ve chvíli, kdy došlo k těmto drobným příhodám, byla již mimo nebezpečí, že by ji pronásledovali. A divoši také přestali střílet, jakmile první výbuch jejich hněvu polevil, uvědomujíce si, že marně plýtvají střelivem. Když konečně pramice doplula až ke kotvičce, Hutter kotvičku opatrně vyzvedl, aby neztratil rychlost, a protože byli již mimo dosah proudu, loď dále se nesla po vodě až hezky daleko na otevřené jezero, třebaže stále ještě dosti blízko pevné země, takže vystavovat se kulce z pušky bylo pořád nebezpečné. Hutter a March tedy vystrčili dvě krátká vesla, a chráněni kabinou, zahnali brzo archu dosti daleko od břehu, aby nesváděli nepřítele k dalším pokusům, jak jim škodit.

KAPITOLA 5

Ať pláče si laň zraněná,

však jelen hrá si dále;

ten musí bdít, ten musí snít -

tak světa běh jde stále.

Shakespeare

Další poradu konali na přídi pramice a zúčastnila se jí také Judita a Hetty. Protože se k nim teď již nemohlo žádné nebezpečí nepozorovaně přiblížit, okamžitou sklíčenost vystřídaly obavy, které jim působilo vědomí, že na březích jezera jsou nepřátelé, že jsou ve značné převaze a že jistě neopomenou použít všeho, co se provést dá, aby je zničili. Po pravdě na Huttera doléhaly všechny tyto skutečnosti nejtíživěji, neboť jeho dcery se už ze zvyku spoléhaly na něho a také příliš málo věděly, aby mohly plně zvážit všechna ta nebezpečí, která na ně číhala, a jeho druhové měli volné ruce a mohli ho opustit, kdykoli se jim za vhodné uzdálo. Z první jeho poznámky již bylo patrno, že tuto poslední možnost nespouští ze zřetele, a bystrému pozorovateli by bylo možná neušlo, že právě to mu dělá v té chvíli největší starosti.

"My máme před Irokézy, a vůbec před nepřítelem, ať už je to kdo chce, velikou výhodu, protože jsme na vodě," řekl. "Na jezeře není jediná kánoe, o které bych nevěděl, kde je schovaná. A teď tu svoji máš, Hurá, tady, tak na zemi jsou už jenom tři, a ty jsou pěkně poschovávané v dutých kmenech, a nevěřím, že by se Indiánům mohlo podařit je najít, ať si je hledají, jak chtějí dlouho."

"To se nedá povědět - to nikdo říct nemůže," prohodil Jelenobijce, "ani honící pes se tak bezpečně nedrží stopy jako rudokožec, když čeká, že mu z toho něco bude koukat. Jak ale tahle tlupa uvidí před sebou skalpy nebo kořist nebo nějakou čest, přijde na to, co podle nich taková čest je, pak by to musela být kláda, v které by ani dírka nebyla, aby v ní kánoe byla jistá před jejich očima."

"To máš pravdu, Jelenobijce," zvolal Harry March, "v tom mluvíš jak učiněné evangelium a moc mě těší, že tu otýpku kůry mám tady řádně v bezpečí na dosah ruky. Počítám, Tome starouši, že ty ostatní kánoe budou taky v bezpečí, dřív než se zítra setmí, a jestli to ti Mingové myslí doopravdicky vážně tě odtud vykouřit, však my se taky můžem ještě jednou podívat, co se s našimi pádly dá dělat."

Hutter hned neodpověděl. Mlčky se kolem sebe dobrou minutu rozhlížel, zkoumaje oblohu, jezero, pruh pralesa, který je uzavíral takřka hermeticky, jako by pátral po nějakých znameních. Ale nic zneklidňujícího nenalézal. Nekonečné lesy byly ponořeny v hluboký spánek přírody, nebe bylo klidné, ale dosud zářilo světlem vzdalujícího se slunce a jezero vypadalo ještě půvabnější a ještě tišší nežli prve za dne. Byl to pohled hluboce uklidňující, schopný zkolébat všechny vášně ve svatý klid. Jak dalece však působil takto na společnost v arše, objeví se postupem dalšího našeho vyprávění.

"Judito," zvolal otec, když skončil důkladné, ale krátké pátrání, zda neobjeví nějaká zlověstná znamení, "už je málem noc, opatř našim přátelům něco k jídlu. Takový dlouhý pochod řádně vytráví."

"Hlady neumřem, mistře Huttere," poznamenal March, "nadlábli jsme se hned, jak jsme došli k jezeru, a pro mne aspoň je Juditčina společnost milejší než celá její večeře. Takový tichý večer, to by se to příjemně sedělo vedle ní."

"Přirozenost je přirozenost," namítl Hutter, "a svoje dostat musí. Judito, obstarej to jídlo a vezmi si sestru s sebou, ať ti pomůže. Musím si s vámi, přátelé, trochu pohovořit," pokračoval, sotvaže dcery byly z doslechu, "a nechci, aby byly při tom. Vidíte, v jaké situaci jsme, a rád bych slyšel vaše mínění, co by bylo nejlepší dělat. Třikrát mě už vypálili, ale to bylo ještě na břehu. Od té doby, co jsem si dal postavit hrad a archu spustil na vodu, připadal jsem si vždycky celkem bezpečný. Ty dřívější nehody mě sice potkaly v klidných dobách, nebylo to nic víc nežli obyčejné přeháňky, které se člověku v lesích nutně přihodí, ale tenhle případ vypadá vážně a značně by mě uklidnilo, kdybych věděl, co si o tom myslíte."

"Já jsem, Tome starouši, toho názoru, že ty sám a tvoje chalupy a pasti a všecko, co ti tady patří, je v zoufalém nebezpečí," odpověděl věcně Hurá, který viděl, že nějaké zatajování není k ničemu. "Podle toho, jak já bych to odhadl, všecko všudy to tady nestojí dneska ani za polovičku, co to stálo včera, a sám bych za to víc nedal, kdyby se to mělo platit v kůžích."

"A pak mám děti!" pokračoval otec, zmíniv se o nich tak, že i nezúčastněný pozorovatel by byl možná na pochybách, zda to bylo míněno jako návnada, nebo byl-li to jen hlasitý projev otcovské starosti. "Dcery, vždyť víš, Hurá, a jsou to hodná děvčata, to mohu říct, třeba jsem jejich otec."

"Člověk může říci všechno, mistře Huttere, zvlášť když na něho tlačí doba a okolnosti. Říkáš, že máš dcery, a té jedné se žádná tady v pohraničí nevyrovná, jaký má parádní zevnějšek, ať už je to s jejím dobrým chováním jaké chce. A chudák Hetty, inu, to je Hetty Hutterová, nic víc se o té chuděře nedá říct. Dej mi Juditku, jen ale kdyby to s jejím chováním bylo stejné jako s tím jejím zevnějškem!"

"Já vím, Harry Marchi, ty jsi přítel, s kterým může člověk počítat, jen když na tebe nefouká. A ten tvůj kamarád, nic za to nedám, že bude stejného názoru s tebou," odvětil Hutter s hrdostí, jež nepostrádala jisté vznešenosti. "Inu, musím se spolehnout sám na sebe."

"Jestli jste tady Harrymu rozuměl tak, jako že od vás míní odejít," promluvil Jelenobijce vážně a prostě, což dodávalo jeho ujištění dvojnásobné přesvědčivosti, "pak si myslím, že mu křivdíte, jako vidím, že křivdíte mně, když počítáte, že bych se zachoval jako on, kdyby byl takový nevěrník a nechal bílou rodinu v tísni, jako jste teď vy. Já jsem přišel, mistře Huttere, na tohle jezero proto, abych se tu sešel s jedním přítelem, a jen bych byl rád, kdyby tu už byl i on, poněvadž ani dost málo nepochybuju, že tu bude zítra se slunce západem, a pak budete mít na pomoc o jednu pušku víc. Je sice, pravda, zrovna tak nevyzkoušená jako moje, ale na zvěři, vysoké i nízké, se často ukázalo, že je spolehlivá, takže za její dobrou službu i proti nepříteli ručím.".

"Tak na tebe se teda mohu, Jelenobijce, spolehnout, že budeš stát při mně a při mých dcerách?" otázal se stařec s otcovskou úzkostí.

"To můžete, Plovatče Tome, jestli se tak jmenujete; jako by bratr stál při sestře - manžel při ženě - nebo ženich při své milé. V téhle tísni můžete se mnou počítat, ať vás potká co potká. A myslím, že Hurá neudělá hanbu své povaze a svým ašpiracím, abyste s ním nemohl počítat."

"Ten neudělá," zvolala Judita, a její krásná tvář se objevila ve dveřích, "ten už má v povaze do všeho hr, však se jmenuje Hurá, a hned fr, jak se mu zazdá, že jeho fešácká figura by mohla přijít zkrátka. Ani 'starouš Tom', ani jeho 'děvčata' se mnoho na mistra Marche bezpečit nebudou, vždyť ho už znají, ale na vás, Jelenobijce, se budou spoléhat, protože z vaší poctivé tváře a z vašeho poctivého srdce je už vidět, že co slíbíte, také uděláte."

Řekla to naoko snad posměšně, pokud šlo o Harryho, ale i upřímně. Přesto však to neřekla bez citu. Krásná tvář Juditina dostatečně o tom svědčila. A jestliže sebevědomému Marchovi připadalo, že v její tváři nikdy nespatřil projev silnějšího pohrdání, než když se dívala na něho - a krasavice si navykla poddávat se tomuto citu - její tvář jistě zřídkakdy vyjadřovala více ženské jemnosti a citlivosti, než když její výmluvné modré oči byly obráceny na Harryho spolucestovatele.

"Nech nás, Judito," poručil Hutter přísně, dřív než některý z mladých mužů mohl odpovědět. "Nech nás a nevracej se, dokud nepřijdeš se zvěřinou a rybami. To děvče zhýčkaly lichotky těch důstojníků, mistře Marchi, kteří někdy zabloudí až sem, a tak jí neměj ty hloupé řeči za zlé."

"Jaktěživo jsi neřekl pravdivější slabiku, starouši," odvětil Hurá, kterého Juditiny poznámky ťaly do živého, "ti kluci z garnizóny ji těmi ďábelskými řečmi načisto zkazili. Juditu už málem ani nepoznávám a co nevidět si oblíbím Hetty, ta je čím dál víc podle mého vkusu."

"To rád slyším, Hurá, to je, myslím, dobré znamení, že zase přicházíš k zdravému rozumu. Hetty by byla mnohem spolehlivější a rozumnější žena než Judita a byla by asi o mnoho svolnější podřizovat se tvému vedení, protože ti důstojníci, o to mám největší obavy, popletli její sestře hlavu."

"Spolehlivější ženu, než je Hetty, člověk nedostane," pravil se smíchem Hurá, "ale že by byla zrovna nejchytřejší, za to bych zlámanou grešli nedal. Ale na tom nesejde, Jelenobijce mě špatně nevystihl, když ti řekl, že zůstanu na svém místě. Tebe, strýce Tome, na holičkách nenechám, a zrovna teď, a jestli se mi tvá starší líbí nebo nelíbí a jestli si na ni myslím nebo nemyslím, to je vedlejší."

Mezi svými druhy byl Hurá jaksepatří proslulý odvahou a Hutter poslouchal jeho ujišťování s uspokojením, jež nijak neskrýval. Sama ohromná tělesná síla takového pomahače měla význam při ovládání archy a stejně i v bojích muže proti muži, jež nebyly v lesích nikterak neobvyklé. Však by žádný velitel, který je v úzkých, neměl větší radost, když by uslyšel, že přicházejí posily, než tento hraničář, když zvěděl, že ho důležitý pomocník nemá v úmyslu opustit. Ještě před minutkou by se byl Hutter docela ochotně vyrovnal s nebezpečím a přistoupil by na to, že se bude jen bránit, ale sotvaže se v tomto směru cítil poněkud jistější, už ho lidský nepokoj měl k tomu, aby pomýšlel, jakým způsobem přenést boj na území nepřítele.

"Na obou stranách nabízejí za skalpy vysokou odměnu," poznamenal s krutým úsměvem, jako by naň působila svádivá moc tohoto lákadla právě ve chvíli, kdy si přál budit dojem, že mu nejde o to, aby vydělával peníze takovými prostředky, jež průměrně cítící lidé, kteří chtějí být považováni za kulturní, zavrhují, i když se jim nevyhýbají. "Není to snad správné, brát zlato za lidskou krev, a přece, když se lidstvo ustavičně předhání v zabíjení, nemůže v tom být žádné hrozné zlo, když člověk přidá ke kořisti ještě kousíček lidské kůže. Co ty si, Hurá, o tom myslíš?"

"Že jsi udělal, starouši, ohromnou chybu, když mluvíš o divošské krvi jako o lidské krvi vůbec. Rudošské skalpy nepovažuju za nic víc než za pár vlčích uší, a zrovna tak rád sáhnu po penězích za ně jako za ty druhé. U bělochů to je něco jiného, protože ti mají od přírody odpor k tomu, aby je někdo skalpoval, kdežto tvoji Indiáni si holí hlavu, aby ji měli připravenou pro nůž, a nechávají si kštici, aby se s ní holedbali, a navíc ještě se dá za ni chytit."

"To jsi pašák, však se mi od prvopočátku zdálo, že tě musíme jen dostat na naši stranu, abys byl náš duší tělem," odvětil Tom, zanechav všech výhrad, když opět nabyl důvěry v příchylnost svého druha. "Z tohohle nájezdu rudokožců by mohlo pojít něco víc, než s čím oni počítali. Soudím, Jelenobijce, že smýšlíš jako Harry a že peníze vydělané tímto způsobem neplatí pro tebe o nic míň než ty, které si vyděláš lovem nebo pastmi."

"Takového se mi nezdá nic, a taky bych o to ani dvakrát nestál," odpověděl Jelenobijce. "Za svoje dary nepovažuju dary nějakého skalpovače, ale dary, které patří k mému náboženství a barvě. Při vás, starouši, budu stát v arše i v hradu, v kánoi i v lesích, ale svou přirozenost nezbavím lidskosti. Jestliže vy a Hurá pomýšlíte na to brát zlato od Kolonie, pachtěte se po něm sami a ženy nechte na starosti mně. Třebaže se moje názory na dary, které vlastně bělochům nepatří, tolik od vašich názorů liší, shodneme se v tom, že povinností silných je pečovat o slabé, zvláště když ti slabí jsou ženy, které ochraňovat a utěšovat svou laskavostí a silou je od přírody určeno mužům."

"Hurá Harry, toto ponaučení byste si měl vzít k srdci a uplatňovat je, abyste z něho měl nějaký prospěch," ozval se z kabiny milý, přesto však rázný hlas Juditin. Svědčil o tom, že vyslechla všechno, co až dosud bylo řečeno.

"Už ani slova, Judito!" rozkřikl se otec hněvivě. "Kliď se dál, chceme mluvit o věcech, které se nehodí pro ženské uši."

Hutter však nepodnikl nic, aby se přesvědčil, jestli ho poslechla nebo ne, ale přitlumiv trochu hlas, pokračoval v řeči.

"Ten mladík, Hurá, má pravdu," řekl, "můžeme mu děvčata nechat na starosti. No, a já si myslím takhle, a mám za to, že budeš souhlasit, že je to rozumné a správné. Na břehu je veliká tlupa těchhle divochů, a jsou mezi nimi i ženy, třebaže jsem ti to před dětmi neřekl, protože jsou to takové ženské třasořitky a mohly by nám dělat potíže, zrovna když je potřeba dát se opravdu do díla. Poznal jsem to ze šlápot mokasínů, a jak to vypadá, jsou to nakonec přece jen nejspíš lovci, kteří se už dlouho potloukají a o válce nevědí nic, ani o prémiích za skalpy."

"Tak proč v tom případě, Tome, se pokusili podřezat nám všem na pozdrav krky?"

"To nevíme, jestli měli takový krvelačný úmysl. Pro Indiány je přirozené a snadné lehat do zálohy a přepadat. Bezpochyby se chtěli nejdřív dostat na palubu archy a teprve pak klást podmínky. A že zklamaní Indiáni po nás stříleli, to je normální, z toho bych si nic nedělal. Krom toho, kolikrát mě vypálili a kolikrát mi vykradli pasti - ba i prachem na mě plýtvali, a to bylo v nejpokojnějších dobách!"

"Ta sebranka dělává takové věci, to vím, však jim zaplatíme vrchovatě jejich vlastní mincí. Ženy by nebrali na válečnou stezku, to je jisté, a potud má tvůj názor rozumný podklad."

"Jenže lovci by nebyli pomalováni válečnou barvou," nadhodil Jelenobijce. "Viděl jsem už Mingy dřív a vím, že tihle se vydali po lidské stopě, a ne po stopě bobří nebo jelení."

"Tady to slyšíš znova, starouši," ozval se Hurá. "Co se oka dotýče, ničko bych zrovna tak věřil tomuhle mládencovi jako tomu nejstaršímu usedlíkovi z Kolonie. Jestli povídá pomalovaní, proč teda byli pomalovaní?"

"Pak se musela setkat lovecká tlupa s tlupou válečnou, protože ženy mezi nimi rozhodně jsou. Je tomu sotva pár dní, co ten kurýr tudy šel s tou zprávou o těch nepokojích. A možná že se bojovníci vypravili shromáždit ženy a děti a sami dát první ránu."

"To bych si troufl odpřisáhnout a je to pravda pravdoucí," zvolal Hurá, "však jsi ji zrovna dostal, Tome, a jsem hrozně zvědavý, co z toho míníš trhnout."

"Kořist!" odvětil druhý a chladnokrevně a neústupně pohlédl na svého pozorně poslouchajícího kumpána. V jeho pohledu však bezcitná chamtivost a lhostejnost k prostředkům byla daleko patrnější než pocit rozhořčenosti nebo touhy po pomstě. "Jestli tam jsou ženy, jsou tam i děti, a skalpy mají velcí i malí. Kolonie platí za všechny stejně."

"Tím větší hanba tomu, kdo to dělá," přerušil ho Jelenobijce, "tím větší hanba tomu, kdo nechápe cenu svých darů."

"Poslouchej, co říkám, mladíku, a nekřič, dokud nevíš, o co jde," opáčil nedotčeně Hurá. "Divoši skalpují mezi jiným tvoje přátele Delawary a Mohykány, ať jsou to ti nebo ti, tak proč bychom neskalpovali my? Uznávám, že teďka by se ani pro mne, ani pro tebe nehodilo vpadnout do osad a přinést si odtamtud skalpy, ale pokud jde o Indiány, to je něco docela a docela jiného. Člověk by neskalpoval, kdyby nevěděl, že sám při vhodné příležitosti přijde o skalp. Po celém světě platí, jak ty mně, tak já tobě. To je důvod, a jsem si jist, že je to dobré náboženství."

"Ale, ale, mistře Hurá!" přerušil ho sytý Juditin hlas. "Jaképak je to náboženství říkat, když ty mně zle, já tobě také?"

"S vámi se, Juditko, nikdy nebudu přít, protože vy mě vždycky porazíte krásou, i když rozumem nemůžete. Tady Kanaďani platí svým Indiánům za skalpy, tak proč neplatíme my -"

"Našim Indiánům!" zvolala dívka, smějíc se jaksi vesele i smutně zároveň. "Tatínku, tatínku, pusť to už z hlavy a poslouchej, co ti Jelenobijce radí, ten má svědomí, ale o Harrym Marchovi se to říci nedá. Ani pomyslit!"

Tu Hutter vstal, a vstoupiv do kabiny, poručil dcerám, aby odešly do sousední místnosti, a když zabezpečil obojí dveře, vrátil se. Potom pokračovali s Harrym v rozmluvě. Protože však všechno důležité, o čem spolu rozmlouvali, se brzy ukáže ve vypravování, není potřeba se o tom zde podrobně zmiňovat. Však čtenář bez nesnází pochopí morálku, která stála v popředí jejich jednání. Byla to vpravdě morálka, jež v té či oné formě řídí většinu lidských činů a její řídící zásadou je, že jedno zlo ospravedlňuje jiné zlo. Jejich nepřátelé platili za skalpy, a to dostatečně ospravedlňovalo Kolonii v odvetných opatřeních. Je pravda, že Francouzi užívali téhož argumentu a tuto okolnost Hurá také v odpovědi na jednu Jelenobijcovu námitku připomněl, což dokazovalo, že tomu tak je, poněvadž nepřátelé na život a na smrt by se ani nebyli uchylovali k témuž důvodu, kdyby nebyl dobrý. Ale ani Hutter, ani Hurá pravděpodobně nebyli lidé, kteří by lpěli na nějakých malichernostech, pokud šlo o práva domorodého obyvatelstva, ježto jedním z důsledků útočnosti je, že otupuje svědomí, a to je jediný prostředek, jak svědomí utišit. I za nejklidnějších poměrů v zemi pokračovala jakási válka mezi Indiány kanadskými a lidmi jejich plemene, a tuto okolnost, že se tu vede opravdová a uznávaná válka, považovali za prostředek, jak zákonitě mstít tisíceré křivdy skutečné i domnělé. Byl tedy v zásadě odvety kus pravdy a byla značně výhodná a oba mužové jí využívali, zvláště když odpovídali na námitky svého spravedlivěji smýšlejícího a zásadovějšího druha.

"S lidmi musíš, Jelenobijce, bojovat jejich vlastními zbraněmi," zvolal Hurá neomaleně a dogmaticky rozváděl všechny své mravní zásady, "když jsou zuřiví, ty musíš být ještě zuřivější, a když jsou odvážní, ty musíš být ještě odvážnější. Takhle budeš mít výhodu nad křesťanem i nad divochem a nejrychleji vždycky dosáhneš toho, co chceš, když se budeš držet téhle vyšlapané stezky."

"Tohle není podle učení Českých bratří, ti učí, že lidi máme posuzovat podle jejich nadání nebo podle učeností, Indiána jako Indiána a bělocha jako bělocha. Někteří jejich učitelé říkají, že jestli tě někdo udeří do tváře, je tvá povinnost nastavit mu druhou a strpět ještě jednu ránu, místo abys vyhledával pomstu, a tomu rozumím tak -"

"Tak dost," zařval Hurá. "To stačí! Mně budeš vykládat, co kdo učí! Jak dlouho by to muselo trvat podle téhle zásady, než by člověka profackovali skrz Kolonii - jednou stranou tam a druhou ven!"

"Ty mi nerozumíš, Marchi," odvětil mladý lovec důstojně. "Já tím nechci říci nic jiného, jenom že je nejlepší se podle toho řídit, když to jde. Mstít se, je indiánský dar a odpouštět, dar bělošský. Nic víc. Promiň všecko, co můžeš, to se tím myslí, a ne všude, kde můžeš se mstít. A s tím fackováním, mistře Hurá," a Jelenobijcova osmahlá tvář se zarděla, jak pokračoval, "někoho vefackovat do Kolonie nebo z ní vyfackovat, to vůbec nepřichází v úvahu, jelikož to nikomu ani nenapadne a nikdo by si to asi taky nenechal líbit. Já chci jenom říct, že jestli rudoch skalpuje, neospravedlňuje to bledou tvář, aby skalpovala taky."

"Čiň, co jiní činí tobě, Jelenobijce, to je pořád to učení křesťanských kněžourů."

"Ba ne, Hurá, ptal jsem se na to Českých bratří a je to docela jináč. 'Čiň, jak bys chtěl, aby jiní činili tobě' je správná zásada, řekli mi, jenže lidi se řídí tou nesprávnou. Bratří to pokládají od všech Kolonií za pochybené, že nabízejí prémie za skalpy, a jsou přesvědčeni, že z takových opatření žádné požehnání nevzejde. A nadevšecko zakazují mstít se."

 "To jsou ti tví Čeští bratři!" vykřikl Hurá a luskl prsty. "Ti jsou z jednoho pytle jako ti kvakeři. A kdybys věřil všemu, co oni kážou, z útrpnosti bys ani s ondatry kůži nestáhl. Kdo to vůbec kdy slyšel mít útrpnost s ondatrou!"

Harryho pohrdavý způsob předem čelil odpovědi, a tak on a starý Hutter pokračovali v rozprávce o svých plánech daleko klidnějším a důvěrnějším tónem. Tato porada trvala, pokud se neobjevila Judita a nepřinesla prostou, ale chutnou večeři. Poněkud překvapeně March pozoroval, že nejvybranější sousta klade před Jelenobijce a že nepatrnými bezejmennými pozornostmi, jež mu mohla prokazovat, docela zřejmě projevuje touhu dát najevo, že ho považuje za váženého hosta. Protože však byl zvyklý na rozmary a koketování své krasavice, příliš ho ten objev nezajímal a jedl s chutí a nedal se žádnými mravními zřeteli nikterak rušit. Lehce stravitelná strava lesů poskytovala co nejméně možných překážek, jak ukojit tuto důležitou živočišnou potřebu, a tak přestože se oba v lese vydatně najedli, nezůstával Jelenobijce nikterak za svým druhem a důkladně se vypořádal s pečení.

O hodinu později se krajina značně změnila. Jezero bylo stále klidné a hladké jako zrcadlo, ale temnota této pozdní hodiny vystřídala pozvolné smrákání letního večera a všechno uvnitř tmavé obruby lesů leželo ponořeno v tichý noční odpočinek. Z lesů se neozýval ani zpěv, ani volání, ba ani šelest, jen lesy samy v slavnostním tichu shlížely z kopců na půvabnou hladinu, kterou obklopovaly. Jediným slyšitelným zvukem byly pravidelné záběry vesel, jimiž Hurá a Jelenobijce lenivě postrkovali archu, pohánějíce ji ke hradu. Hutter odešel na záď pramice kormidlovat, když se však přesvědčil, že mladí muži veslují stejnoměrně a drží se v žádaném směru vlastní dovedností, nechal veslo vláčet se ve vodě, usedl na konci lodice a zapálil si dýmku. Seděl tak sotva několik minut, když se Hetty vykradla z kabiny čili z domu, jak obvykle nazývali onu část archy, a usedla mu u nohou na stoličku, kterou si s sebou přinesla. Nebylo v tom nic neobvyklého, a tak starý Hutter nevěnoval přítomnosti své prostoduché dcery další pozornost, jen jí laskavě položil ruku na hlavu, něžně a pochvalně, jako projev náklonnosti, což dívka přijala pokorně a mlčky.

Po několikaminutové přestávce začala Hetty zpívat. Zpívala tichým a chvějivým hlasem, ale vážně a slavnostně. Slova a rytmus měly nejprostší formu. První byla nábožná píseň, které ji naučila matka, a poslední byl lidový nápěv, jenž nalézá obliby u lidí všech tříd a každého věku, tryskající z citlivého nitra a působící na cit. Vždycky, když Hutter poslouchal tuto prostou píseň, srdce mu jihlo a stával se přístupnější. Jeho dcera to dobře věděla a jakýmsi svatým pudem, jenž osvěcuje prosté duchem, zvláště usilují-li o něco dobrého, často toho využívala.

Tiché jemné tóny Hettina zpěvu dlouho nezněly, když ustaly záběry vesel a oddechujícím tichem divočiny se nesl jen posvátný nápěv. Jako by z písně čerpala odvahu, její hlas jaksi nabýval na síle, jak zpívala, a třebaže se do její melodie nepřimísilo nic hrubého a hlučného, její síla a zádumčivá něha mohutněla, až vzduch byl pln tohoto prostého holdu duše, snad téměř neposkvrněné. Ani mužové vpředu nebyli lhostejní k tomuto jímavému vyrušení. Dokazovala to jejich nečinnost, neboť nepoužili vesel dříve, dokud poslední jemné zvuky docela neodumřely mezi těmi úchvatnými břehy, jež v této čaromocné hodině nesly i nejtišší záchvěvy lidského hlasu více než na míli daleko. Hutter sám byl dojat, neboť jakkoli dávnými návyky zhrubl a za dlouhá léta uvykl krutostem divočiny, jeho povaha byla onou strašlivou směsicí dobrého a zlého, jež tak zhusta tvoří součást lidské mravní podstaty.

"Dnes večer jsi nějak smutná, dceruško," pravil jí otec, jehož způsoby a řeč obvykle přijímaly cosi z jemnosti a vznešenosti civilizovaného života, kterým kdysi v mládí žil, když takto hovořil s tímto zvláštním dítětem, "právě jsme unikli z rukou nepřítele, a spíš bychom se měli radovat."

"Viď, tatínku, že to nikdy neuděláš!" pravila Hetty tichým, naléhavým hlasem a oběma rukama se chopila jeho tvrdé, hranaté ruky. "Dlouho jsi mluvil s Hurá Marchem. Ale že nebude žádný z vás mít to srdce to udělat!"

"Ty jsi hloupá holčička, tomu ty nerozumíš! Bylas asi notně neposlušná, když jsi nás poslouchala, protože jinak bys nemohla vědět, o čem jsme spolu mluvili."

"Proč bys měl ty a Hurá zabíjet lidi - a zvlášť ženy a děti?"

"Klid, děvenko, klid, je válka, a tak musíme dělat našim nepřátelům, co by oni dělali nám."

"Tak to není, tatínku! Slyšela jsem Jelenobijce říkat, jak to je. Musíš dělat svým nepřátelům, co ty chceš, aby tvoji nepřátelé dělali tobě. Nikdo nechce, aby ho nepřátelé zabili."

"Ve válce, děvčátko, zabíjíme nepřátele, aby oni nezabili nás. Jedna nebo druhá strana musí začít, a ti, co začnou první, mají největší naději dobýt vítězství. Hetty, chuděrko, o těchhle věcech ty nic nevíš a uděláš nejlíp, když o tom nebudeš mluvit."

"I Judita, tatínku, říká, že to je špatné, a Judita má rozum, i když já nemám."

"Juditka líp chápe, že se mnou nemá o takových věcech mluvit, a protože má rozum, jak říkáš, ví, že to nesnesu. Co by ti bylo, Hetty, milejší, aby tobě někdo stáhl skalp a prodal ho Francouzům, nebo abychom my nepřátele pobili a zabránili jim, aby nám neublížili?"

"Tak to není, tatínku! Nezabíjej je, ani jim nedovol, aby zabili nás. Prodávej si kůže, a jestli můžeš, vydělej si víc, jen neprodávej lidskou krev."

"Ale jdi, ale jdi, děťátko, mluvme o takových věcech, kterým rozumíš. Jsi ráda, že se náš starý přítel March zase ukázal? Máš Harryho ráda a jistě přece víš, že jednoho krásného dne bude možná tvým bratrem, jestli ne ještě někým bližším."

"To se nemůže stát, tatínku," odvětila dívka po delší přestávce. "Hurá má již otce a matku a lidé nikdy nemají dva otce a dvě matky."

"To je moc na tvou slabou hlavu, Hetty. Až se Juditka vdá, otec jejího muže bude jejím otcem a sestra jejího muže její sestrou. Jestli se provdá za Harryho, pak Harry bude tvůj bratr."

"Judita si nikdy Harryho nevezme," odvětila dívka mírně, ale určitě, "Judita nemá Harryho ráda."

"To ty vůbec vědět nemůžeš, Hetty. Harry March je nejhezčí, nejsilnější a nejodvážnější mladík, který vůbec chodí sem k jezeru. A protože Juditka je největší krasavice, nechápu, proč by se nemohli vzít. A skoro už slíbil, že si tu záležitost se mnou projedná, jestli ovšem s tím budu souhlasit."

Hetty se začala kolébat dozadu a dopředu a i jinak dávala najevo, že je rozrušena, a déle jak minutu mlčela a neodpovídala. Otec byl již na její chování zvyklý a nezdálo se mu, že by tu byla nějaká bezprostřední příčina k znepokojení, a tak kouřil dál se zjevnou lhostejností, jež jaksi patří k tomuto zvláštnímu druhu požitku.

"Hurá hezký je, tatínku," pravila Hetty s prostoduchým důrazem, jehož by snad byla váhala užít, kdyby její mysl byla bývala citlivější k úsudku druhých lidí.

"Vždyť jsem ti to přece říkal, děťátko," huhňal starý Hutter, nevyndávaje dýmku z úst, "že to je nejvzhlednější mladík v téhle končině a Juditka zase nejvzhlednější mladice, s kterou jsem se kdy setkal od té doby, co chudák tvá matka byla v květu let."

"Je to něco zlého, tatínku, být ošklivý?"

"Inu, horší věci shledáváme někdy na lidech - ale ty přece vůbec nejsi ošklivá, třebaže nejsi tak vzhledná jako Juditka."

"A je Judita o trochu šťastnější, že je tak krásná?"

"Možná, že je, děvenko, a možná, že není. Ale mluvme teď o něčem jiném, protože tomuhle ty, má chuděrko, sotva rozumíš. A jakpak se ti líbí ten náš nový známý, Jelenobijce?"

"Ten není, tatínku, hezký. Hurá je o mnoho hezčí než Jelenobijce."

"To je pravda, ale říká se, že to je slavný lovec! Pověst o něm se ke mně donesla dřív, než jsem ho vůbec uviděl. A doufám, že taky dokáže být stejně udatný bojovník, jako si dovede šikovně poradit s vysokou. Jenže všichni lidé nejsou stejní, děvčátko, a trvá to dobu, to znám ze zkušenosti, než člověk dostane pravé srdce divočiny."

"Mám já srdce divočiny, tatínku, a Hurá, má on pravé srdce divočiny?"

"Ty se někdy tak divně ptáš, Hetty! Ty máš dobré srdce, děvčátko, a spíš se hodí do osad než do lesů, zato tvůj rozum se hodí spíš do lesů než do osad."

"A proč má Judita lepší rozum než já, tatínku?"

"Na mou věru, dítě - jak ti mám na tohle odpovědět? Chtěla bys mít víc rozumu?"

"Nechtěla. Ta trocha, co mám, se mě nasouží dost, protože jsem nejnešťastnější, právě když myslím nejvíc usilovně. Já bych řekla, že myšlení se pro mne nehodí, ale být krásná jako Judita, to bych si přála!"

"A pročpak to, ty moje ubožátko? Krása může být pro tvou sestru neštěstím, jako byla před ní neštěstím pro její matku. To není výhoda, Hetty, být tak jednou provždy poznamenána, aby ti jedni záviděli a druzí zas tě vyhledávali víc než jiná děvčata."

"Maminka byla hodná, i když byla krásná," odvětila dívka a slzy se jí vhrnuly do očí, jako obvykle, když si vzpomněla na svou zesnulou rodičku.

Starý Hutter, i když nebyl stejně dojat, zesmutněl při této zmínce o své ženě a zmlkl. Kouřil však dál a nezdálo se, že by měl v úmyslu odpovědět, až konečně jeho prostomyslná dcera opakovala otázku, jako by chtěla dát najevo, že ji znepokojuje pomyšlení, aby se mu třeba nechtělo její tvrzení popřít. Potom si vyklepal dýmku a s jakousi drsnou laskavostí položil dívce ruku na hlavu a odpověděl:

"Tvoje matka byla příliš dobrá pro tenhle svět," řekl, "třebaže jiní lidé nebyli možná toho názoru. Její hezké vzezření jí přátel nenadělalo. A tak ty nemáš důvod litovat, že nejsi zrovna taková jako tvoje sestra. Nemysli, dítě, tolik na krásu, ale víc na své povinnosti, a budeš tady na jezeře zrovna tak šťastná, jako kdybys žila v královském paláci."

"Já vím, tatínku, ale Hurá říkal, že na mladé ženě je krása všechno."

Hutter dal povzdechem průchod své nespokojenosti a odešel dopředu. Jak procházel domem, znepokojilo ho, že se Hetty tak bezelstně přiznala ke své slabosti vůči Marchovi, čehož si dosud nikdy nepovšiml. Rozhodl se tedy, že se ihned se svým hostem domluví. Neboť přímost v řeči a rozhodnost v jednání byly dvě nejlepší vlastnosti tohoto drsného člověka, v němž semínka lepšího vychování se jaksi neustále drala na povrch, ale vzápětí je dusily plody tohoto jeho života, v němž tvrdé zápasy o živobytí a bezpečnost zocelily jeho city a zatvrdily jeho povahu. Když Hutter došel na přední konec pramice, předstíral, že chce vystřídat Jelenobijce u vesla, a poslal ho, aby zaujal jeho vlastní místo na zádi. Touto změnou se zase octl starý Hutter s Harrym o samotě, kdežto mladého lovce odstranil na druhý konec archy.

Když Jelenobijce zaujal nové postavení, Hetty odešla, a tak chvilku řídil směr pomalu se pohybující lodice sám. Netrvalo však dlouho a z kabiny vyšla Judita, jakoby s úmyslem prokázat čest cizinci, který právě koná službu její rodině. Světlo hvězd stačilo, že bylo možno zřetelně rozeznat předměty nablízku, a zářivé oči dívčiny byly plny vlídnosti, když se setkaly s očima mladíkovýma, což snadno poznal. Bohatý vlas stínil jí živý, a přece jemný obličej a dodával mu ještě větší krásy, i v této chvíli - jako růže je nejpůvabnější, když spočívá obklopena stíny a kontrasty svého rodného listoví. Společenský styk v lesích vyžaduje jen nemnoho obřadností, a obdiv, který Judita napořád vzbuzovala, jí pomáhal snadno navazovat rozmluvu. Přestože tato její přístupnost neměla nic společného se smělostí, jistě ani v nejmenším nepropůjčovala jejímu kouzlu oné nevtíravé skromnosti, kterou básníci s takovou oblibou zdůrazňují.

"Myslela jsem, Jelenobijce, že smíchy umřu," začala kráska zkrátka, ale koketně, "když jsem viděla toho Indiána, jak se ve vodě potopil! Ale byl to fešák divoch!" Tělesnou krásu dívka vždycky zdůrazňovala jako nějakou přednost. "Jen mi pořád vrtá hlavou, jestli mu to pomalování ve vodě vydrželo!"

"A já jsem si zas, Judito, myslel, že vás těmi zbraněmi zabijí," odvětil Jelenobijce. "To bylo pro ženskou hrozně nebezpečné, vyběhnout dobrému tuctu Mingů na oči!"

"Tak proto jste vyskočil z kabiny i vy a neohlížel se na jejich flinty?" zeptala se dívka s opravdovějším zájmem, než by byla chtěla prozradit, ale přesto tak lhostejně, jak se naučila jen dlouhým návykem, a protože byla od přírody pohotová.

"Muži se nedovedou nečinně dívat, když jsou ženy v nebezpečí, a nepřijít jim na pomoc. To ví i Mingo."

Toto mínění pronesl způsobem prostým a se stejně prostým citem a Judita jej odměnila tak milým úsměvem, že dokonce i Jelenobijce, jenž do sebe vsál předsudek proti dívce pod vlivem Harryho podezření, že je lehkomyslná, pocítil kouzlo jejího úsměvu, přestože polovina jeho podmanivého účinku se ztratila v chabém světle. To rázem vytvořilo mezi nimi jakousi důvěru a lovec pokračoval v rozmluvě a na povahu této koketky z divočiny už tak živě nemyslil jako na začátku.

"Vy jste muž činu a ne slov, Jelenobijce, to vidím jasně," pokračovala kráska a usedla poblíž místa, kde stál její společník, "a předpovídám vám, že budeme velmi dobrými přáteli. Hurá Harry je mluvka, a přestože je obr, víc toho namluví, než udělá."

"March je vaším přítelem, Judito, a přátelé mají o sobě mluvit jen pěkně, když nejsou pohromadě."

"Všichni víme, co Harryho přátelství znamená! Nechte mu ve všem vlastní vůli, a je to ten nejlepší chlapík v Kolonii, ale 'nadběhněte mu', jak říkáte o vysoké, a bude pánem všeho kolem, jenom ne sebe. Harryho nemám zrovna v oblibě, Jelenobijce. Ale troufám si říci, že kdyby pravda vyšla najevo a on přede mnou opakoval, co o mně říkal, přišlo by se na to, že on o mně nemá lepší mínění, nežli mám já o něm."

Poslední větu pronesla znepokojeně. Kdyby byl její společník býval trochu důvtipnější, byl by si asi povšiml jejího odvráceného obličeje, jak se její hezká nožka rychle pohybuje, a ještě jiných známek, které svědčily o tom, že Marchovy názory jí nejsou z nějakého nevysvětlitelného důvodu tak docela lhostejné, jak by byla ráda předstírala. Zda to nebylo nic víc než obvyklá ženská ješitnost, citlivá, i když se tváří, že necítí vůbec, anebo jestli to pocházelo z hluboce zakořeněného smyslu pro to, co je správné a nesprávné, abychom dovedli rozeznávat dobré od zlého, to se čtenáři ozřejmí s postupem vyprávění. Jelenobijce byl na rozpacích. Dobře se pamatoval na krutá podezření, která v něm zanechala Marchova nedůvěra, a jakkoli nechtěl proti svému společníkovi vzbuzovat nelibost a kazit mu námluvy, jeho jazyk doslova neznal lsti. Odpovědět a neříci nic více ani nic méně, než co chtěl, byla tudíž choulostivá povinnost.

"March má v povaze ke všemu říci svoje, ať o příteli, nebo o nepříteli," pomalu a opatrně odpověděl lovec. "On patří mezi ty lidi, kteří co na srdci, to na jazyku, a jak jim jazyk jede, tak někdy se to liší od toho, co by řekli, kdyby si dali čas na rozmyšlenou. Vezměte, Judito, Delawary. To jsou lidé, kteří mudrují a hloubají o svých myšlenkách! Protože měli moc nepřátel, stali se z nich hloubaví lidé a nevázaný jazyk není při jejich poradních táborových ohních žádným doporučením."

"Troufám si říci, že Marchův jazyk je zvlášť dovolený, když přijde na přetřes taková záležitost, jako je Judita Hutterová a její sestra," pravila dívka, vzrušujíc se jakoby v neskrývané nevoli. "Dobré jméno mladých žen je moc příjemným námětem k hovoru některým lidem, kteří by si netroufali být tak opovážliví, kdyby jim stál v cestě nějaký bratr. Mistru Marchovi se to snad zdá příjemné nás pomlouvat, ale dříve či později toho bude litovat!"

"Ba ne, Judito, vy berete tu věc až přespříliš vážně. Hurá například nikdy ani slůvkem nehlesl proti dobrému jménu Hettinu -"

"Já dobře vím, jak to je - to já dobře vím, jak to je -" prudce ho přerušila Judita. "To mne si myslí, že by mohl zdrtit svým jedovatým jazykem! - Hetty, toť se rozumí! - Chudáček Hetty!" pokračovala, a hlas jí poklesal do hlubokých, přiškrcených tónů, že se těmi slovy div nezalykala. - "Ta stojí mimo a té se nedotkne jeho utrhačná zloba! Chudáček Hetty! Jestli je od přírody slaboduchá, pak ta její prostomyslnost záleží jen v samých nedopatřeních, o kterých nejspíš ani nic neví. Země nikdy nenosila bytost tak čistou, jako je naše Hetty."

"Věřím - ano, věřím, Judito, a plně jsem přesvědčen, že se to může říci taky o její krásné sestře."

Z hlasu Jelenobijcova zněla uklidňující upřímnost, a ta se dotkla dívčiných citů. A ani zmínka o její kráse nezmenšila účinek jeho slov, třebaže sama až příliš dobře znala moc svého osobního kouzla. Přesto tichý a slabounký hlas svědomí nebyl umlčen a po chvíli uvažování ji pohnul k odpovědi.

"Troufám si říct, že Hurá dělá podlé narážky na lidi z posádek," dodala. "Ví, že to jsou šlechtici, a nikdy nikomu nemůže zapomenout, že něco je, když on sám se tím nikdy nemůže stát."

"Nechcete přece, Judito, říci, že se chce stát královským důstojníkem, to rozhodopádně ne, protože k tomu Marche srdce netáhne, ale když se to vezme kolem a kolem, proč by nemohl být lovec bobrů stejně vážený jako guvernér? Jelikož jste o tom ale sama začala, přiznávám, že si opravdu stěžoval na jednu neurozenou osobu, jako jste vy, která si přesmoc libuje ve společnosti červenokabátníků s hedvábnými šerpami. Ale to mu jen žárlivost přinesla na jazyk a opravdu si myslím, že se pro ty své myšlenky sám dost natrápil, jako se máma natrápí pro své děcko."

Jelenobijce si snad ani plně neuvědomoval význam toho, co tak vážně vyjádřil. Jisté je, že neviděl červeň, jež Juditě ruměncem polila spanilou tvář, a také nepostřehl, jak nepřekonatelná bolest jí vzápětí pokryla líce smrtelnou bledostí. Minuta či dvě minuty v hlubokém tichu, i připadalo, že šplouchání vody je široko daleko jediným zvukem. A pak Judita vstala a téměř až křečovitě se chopila rukou ruky Jelenobijcovy.

"Jelenobijce," pronesla chvatně, "jsem ráda, že se mezi námi prolomily ledy. Říká se sice, že náhlá přátelství vedou k dlouhým nepřátelstvím, ale myslím si, že u nás tomu tak nebude. Nevím, čím to je - ale vy jste první muž, s kterým jsem se vůbec kdy setkala a který mi zřejmě nechce lichotit - neusiluje o mou zkázu - není zakukleným nepřítelem. Ale nevadí. Neříkejte Harrymu nic, a podruhé si spolu zase popovídáme."

Dívka uvolnila sevření ruky a zmizela v domě a ohromený mladík zůstal stát u kormidlového vesla bez hnutí jako borovice na kopci. Tak byl pohřížen do myšlenek, že až když na něho Hutter křikl, aby držel příď pramice ve správném směru, uvědomil si zase, kde vlastně je.

KAPITOLA 6

Tak mluvil odpadlý anděl,

ač bolestí sklíčen,

hlučně se chvástaje,

rván však hlubokým zoufalstvím.

Milton

Krátce po tom, co Judita zmizela, zdvihl se lehký jižní vánek a Hutter napjal velikou čtvercovou plachtu, jež kdysi bývala košovou plachtou na jedné šalupě z Albany, ale protože zvetšela, jak se do ní opíraly větry z Tappanu, byl její osud zpečetěn a prodali ji. Hutter měl lehké, pevné ráhno z černého modřínu, které mohl příležitostně vztyčit, a pomocí jednoduchého zařízení dosti odborně napjal plachtu proti větru. Pro archu to mělo význam v tom, že to docela nahradilo nezbytné veslování. Tak asi po dvou hodinách spatřili v temnotě hrad, jak se zdvihá nad vodou ve vzdálenosti nějakých sto metrů. Svinuli tedy plachtu a proud jen zvolna donesl pramici k budově, a tam ji zajistili.

Od té doby, co Hurá se svým společníkem dům opustili, nikdo jej nenavštívil. Celé to místo tonulo v půlnočním klidu jako ztělesnění samoty uprostřed divočiny. Protože věděli, že je nepřítel nablízku, Hutter nařídil dcerám, aby pro tentokrát nerozsvěcovaly světla. Byl to přepych, jehož si v teplých letních měsících zřídkakdy dopřávali, aby světly neupozornili nepřátele, kde by je mohli nalézt.

"Za plného denního světla bych se za těmihle pořádnými kládami nebál ani celé hordy divochů, že by se mi jen tak nechráněni proplížili dovnitř," dodal Hutter, když už svým hostům vyložil důvody, proč dcerám zakazuje, aby nesvítily, "protože mám ustavičně tři nebo čtyři spolehlivé zbraně nabité a obzvlášť Zvěrobijku, to je flinta, která se nikdy nemine. Ale v noci, to je něco jiného. Kánoe by se k nám mohla ve tmě nepozorovaně dostat. A tihle divoši znají tolik úskočných způsobů přepadání, že podle mne je dost zlé mít s nimi co dělat, i když slunce krásné svítí. Tuhleto bydlení jsem si postavil, abych je měl ve slušné vzdálenosti od těla, v případě, že bychom se zase někdy dostali do sebe. Někdo si myslí, že je to tu moc otevřené a na ráně, ale já jsem pro to, kotvit tady venku, bez podrostu a bez houštin kolem, protože jen tak si člověk nejlíp zajistí bezpečný kvartýr."

"Ty jsi prý býval kdysi námořníkem, Tome starouši," poznamenal Hurá najednou, jak míval ve zvyku, stržen jedním nebo dvěma výrazy, jichž muž, s kterým mluvil, právě použil, "a říká se taky, že bys nám mohl navykládat všelijakých historií o nepřátelích a ztroskotáních na moři, jen kdybys měl chuť se vytasit se vším, co víš."

"Na světě jsou, Hurá, lidé," odvětil druhý vyhýbavě, "kteří žijí z toho, co si jiní lidé myslí! A někteří takoví často zabrousí do lesů. Čím jsem byl anebo co jsem v mládí prožil, nemá teď takový význam jako to, co se teď s těmi divochy děje. Důležitější je vypátrat, co se bude dít v příštích čtyřiadvaceti hodinách, než přepovídávat věci, které se staly před čtyřiadvaceti lety."

"To je rozum, Jelenobijce, no ne? To je zdravý rozum! Tady je potřeba mít na starosti Juditu a Hetty, nemluvě o našich vlastních makovicích. Pro mne za mne, já mohu spát zrovna tak dobře potmě jako v pravé poledne, když slunce svítí. Mně na tom nijak zvlášť nesejde, jestli je světlo nebo ne, abych na to musel vidět, jak zavírám oči."

Protože Jelenobijce zřídka považoval za nutné odpovídat na osobité žertovné nápady svého druha a Huttera zřejmě přešla chuť déle o té věci mluvit, rozmluva po té poznámce uvázla. Hutter měl hlavu plnou jiných starostí nežli jen vzpomínek. Sotva je jeho dcery opustily se zřejmým úmyslem jít spat, vyzval oba své druhy, aby se s ním vrátili na pramici. Tam jim naznačil svůj záměr, ponechav si pro sebe ty podrobnosti, jejichž provedení vyhradil Harrymu a sobě.

"Hlavním úkolem pro lidi v postavení, v jakém jsme my, je ovládat vodu," začal. "Dokud tu na jezeře není nic jiného, na čem se dá plavit, vyrovná se korová kánoe válečné lodi, poněvadž doplavat k hradu a dobýt ho, to nejde snadno. No, a v téhle končině je jen pět kánoí, dvě z nich jsou moje a jedna je Harryho. Tyhle tři máme teď tady s sebou, jedna je uvázaná v doku pro kánoe pod domem a druhé dvě jsou u boku pramice. Ostatní kánoe jsou poschovávány na břehu v dutých kmenech, a protože jsou tihle divoši takoví zavilí nepřátelé, pravděpodobně ráno prošťárají kdejaké místo v okolí, jestli jim jde o to, slídit po kořisti."

"Jenže, příteli Huttere," přerušil ho Hurá, "není na světě Indián, který by našel kánoi, když je jaksepatří uložená na přezimování. Podobnou takovou prácičku jsem nedávno dělal sám a tady Jelenobijce ví, že tuhle věc dovedu schovat tak, že ji potom ani sám nemohu najít."

"Svatá pravda, Hurá," vložil se do řeči Jelenobijce, jehož se dovolával, "jenže ty zapomínáš na jednu okolostojíčnost, že jestli ty jsi nedovedl rozpoznat stopu po člověku, který tu práci dělal, já ano. Já jsem stejného mínění jako mistr Hutter, že je daleko moudřejší důvtipnost divocha nepodceňovat, nežli se kdoví jak spoléhat, že něco přehlédne. Proto jestli můžeme dostat tyhlety dvě kánoe do hradu, teda čím dřív to bude, tím líp."

"Chceš, abychom tě vzali s sebou do party?" otázal se Hutter, aby ukázal, že ho ten návrh překvapil i potěšil.

"Samo sebou! Já jsem pro to, přihlásit se ke každému podniku, který není v rozporu se zákonitými dary bělocha. Příroda nám káže bránit svoje životy a taky životy druhých lidí, když je toho potřeba a nutnost. Do tábora Mingů s vámi beze všeho půjdu, Plovatče Tome, když jde o takovou věc, a vynasnažím se, abych splnil svou povinnost v případě, že bychom museli bojovat. Přesto, protože jsem nikdy v boji nebyl a žádné zkušenosti nemám, nechci slibovat víc, než snad budu schopen dokázat. Všichni víme, co chceme, ale nikdo neví, co dokáže, dokud to nezkusí."

"To je skromná a případná řeč, mládenče," vykřikl Hurá. "Až do teďka jsi neslyšel flintu práskat, když je rozzuřená, a dej si říci, to je docela něco jiného, než když si jen tak hvízdáš tou svou flintou po jelenech - v tom je zrovna takový rozdíl, jako když se Judita Hutterová směje v nejlepší náladě, nebo když nějaká holandská hospodyně na Mohawku se s někým štěká. Nečekám, Jelenobijce, že se ukážeš jako kdovíjaký bojovník, ačkoli pokud jde o jeleny a laně, nikdo se ti v celé téhle končině nevyrovná. A kdyby skutečně k něčemu došlo, dobře ti radím, drž se radši vzadu."

"Uvidíme, Hurá, uvidíme," odvětil druhý pokorně, pokud bylo možno lidským okem postřehnout, nezneklidněn těmito výslovnými pochybnostmi o jeho chování a ve věci, v níž muži bývají nedůtkliví, a tím nedůtklivější, čím více si uvědomují svůj nedostatek. "Protože žádné zkušenosti nemám, počkám, než si sám udělám úsudek. A tak to bude zaručená věc, a ne chvástání. Slyšel jsem o takových, co byli hrdinové před bojem, ale v boji dokázali maličko, a o takových, co počkali, až poznají vlastní vlohy, a přišli na to, že to s nimi není tak zlé, jak někteří čekali, nežli to zkusili."

"Ať tak nebo tak, víme, mladý muži, že se dovedeš ohánět pádlem," pravil Hutter, "a nic jiného po tobě dnes v noci nebudeme chtít. Teď nemařme už čas, ale nasedněme do kánoe a namísto klábosení dejme se do díla."

Poněvadž Hutter měl při provádění svého plánu vedení, člun byl brzo připraven a Hurá a Jelenobijce zasedli k pádlům. Nežli však starý Hutter sám nasedl, radil se několik minut s Juditou, a za tím účelem vešel do domu. Vrátiv se potom, zaujal své místo v kánoi a v příštím okamžiku již odrazili od archy.

Kdyby byl býval zbudován bohu v té osamělé pustině chrám, jeho zvon by byl oznámil půlnoční hodinu, když se tlupa vydala na výpravu. Temnota zhoustla, třebaže noc byla přece jen jasná a světlo hvězd postačovalo našim odvážlivcům ke každému účelu. Jediný Hutter znal místa, kde byly kánoe ukryty, a udával tedy směr, zatímco jeho dva siláci nořili a zvedali pádla jak náleží obezřetně, aby jejich zvuk nedolehl v tichu hluboké noci k sluchu nepřátel na druhé straně klidné vodní hladiny. Ale kánoe z kůry byla tak lehká, že nebylo potřebí nějakého obzvláštního úsilí, a když se uplatnila místo síly i zručnost, blížili se již asi v půlhodině ke břehu výběžku skoro pět kilometrů vzdáleného od hradu.

"Nalehněte na pádla, chlapci," rozkázal Hutter tlumeným hlasem, "a na okamžik se rozhlédněme kolem. Musíme teď vzít oči a uši do hrsti, protože ta verbež má nosy jako čuchací psi."

Důkladně prozkoumali břehy jezera, neobjeví-li záblesk světla, které snad ještě někde v táboře zůstalo. A muži v temnotě napínali oči, zda nezahlédnou proužek kouře, který se dosud plíží po horském svahu, zvedající se z hasnoucích oharků ohně. Nepodařilo se jim vysledovat nic neobvyklého, a protože byli kus od výtoku, to jest od místa, kde se setkali s divochy, domnívali se, že mohou bezpečně přistat. Pádla opět zabrala a příď kánoe lehce a téměř neslyšně najela na oblázčitý břeh. Hutter a Hurá ihned vystoupili, Hutter nesl svou vlastní i přítelovu pušku a Jelenobijci nechali na starost kánoi.

Nedaleko na svahu hory ležel dutý kmen a k němu staroch mířil. Kráčel první a počínal si tak opatrně, že se zastavoval při každém třetím nebo čtvrtém kroku a naslouchal, neprozradí-li nějaké šlápnutí, že je nepřítel nablízku. Leč stále stejný mrtvý klid vládl nad půlnoční krajinou, a tak dospěli k touženému cíli bez nehody, která by způsobila poplach.

"Tu je to," zašeptal Hutter a opřel se nohou o kmen vyvrácené lípy. "Nejdřív mi podej pádla a pak opatrně vytáhni člun, protože může být, že ta sebranka to tu nechala jako návnadu."

"Drž mi flintu připravenou, starouši, pažbou ke mně," odpověděl March. "Jestli mě přepadnou, až budu mít nandáno na hřbetě, chci jim aspoň něco nandat pod kůži. A sáhni, jestli je pánvička plná."

"V pořádku," šeptl Hutter. "A neutíkej pak moc s tím nákladem, já půjdu před tebou."

Pak kánoi s největší možnou opatrností z kmene vytáhli, Hurá si ji naložil na rameno a oba se vydali zpátky k pobřeží, postupujíce jen krok za krokem, aby se nezřítili z příkrého srázu. Vzdálenost nebyla velká, ale sestup byl krajně obtížný a jejich krátká pouť skončila tím, že Jelenobijce byl nucen vystoupit na břeh a jít jim naproti, aby mohli kánoi zvednout a pronést skrz křoví. S jeho pomocí byl úkol úspěšně vykonán a lehká loďka se brzy houpala po boku druhé kánoe. Sotvaže byli hotovi, zahleděli se všichni tři úzkostlivě k lesu a k hoře, očekávajíce, že nepřítel se buď vyřítí z lesa, nebo na ně seběhne s hory. Nicméně ticho neporušilo nic, i nalodili se stejné opatrně, jako předtím přistali ke břehu.

Nyní zakormidloval Hutter rázně do středu jezera. Když byl již dostatečně vzdálen od břehu, získanou loďku odvázal a pustil, neboť věděl, že za lehkého jižního vánku zvolna popluje vzhůru po jezeře a že si ji najde, až se vrátí. Když se takto zbavil vleku, zamířil staroch dolů po jezeře a kormidloval právě k tomu výběžku, kde Hurá marně ukládal jelenu o život. Protože vzdálenost od tohoto výběžku k výtoku jezera byla méně než míli, bylo to, jako by vstoupili na nepřátelské území, takže bylo třeba dvojnásobné opatrnosti. Dopluli však na konec výběžku a bezpečně přistali na úzkém, oblázčitém břehu, o němž už dříve byla řeč. Na rozdíl od místa, kde předtím vystoupili na břeh, zde nemuseli zlézat sráz, neboť hory se rýsovaly v temnotě dobře čtvrt míle dále na západ, a tak mezi nimi a plochým břehem zůstával pruh rovné země. Výběžek sám, ačkoli byl dlouhý a celý porostlý vysokými stromy, byl téměř plochý a zpočátku jenom několik kroků široký. Hutter a Hurá jako předtím vystoupili na břeh a člun nechali na starost svému druhovi.

V tomto případě ležel padlý strom s ukrytou kánoí, pro kterou přišli, asi v polovině cesty mezi koncem úzkého výběžku a místem, kde výběžek dosedal k vlastnímu břehu jezera. A protože staroch věděl, že má po levém boku vodu tak blízko, postupoval po východní straně tohoto pruhu země přece jen dosti důvěřivě. Kráčel směle, ale s největší opatrností. Vystoupil na břeh schválně na konci výběžku, odkud mohl nahlédnout do zátoky a přesvědčit se, zda je břeh čistý, jinak by byl přistal přesně proti vykotlanému stromu. Bez obtíží strom našel, vytáhli z něho kánoi jako předtím, ale místo aby ji přenesli až tam, kde čekal Jelenobijce, spustili ji na nejbližším příhodném místě na vodu. Sotvaže se octla na hladině, Hurá do ní nasedl a pádloval podél břehu. Jelikož měli ti tři teď v rukou všechny čluny, které na jezeře byly, sebevědomí jim velmi vzrostlo a už neměli horečnou touhu opustit břeh jako prve, ani nemuseli už být tak krajně opatrní. Jejich postavení na konci dlouhého úzkého kousku země přispívalo k pocitu bezpečí, poněvadž toliko v jednom směru dovolovalo nepříteli, aby se přiblížil, totiž čelem k nim, a za okolností, jež by ho při jejich navyklé bdělosti byly téměř určitě odhalily. Všichni tři společné teď vystoupili na břeh, a stáli na oblázčitém výběžku, pohromadě se radíce.

"To jsme ty darebáky pěkně vypekli," liboval si Hurá, pochechtávaje se nad úspěchem. "Jestli se jim zachce navštívit hrad, tak jen ať se brodí nebo plavou! Ty, Tome starouši, ten tvůj nápad zahrabat se na jezeře se ohromně vyved a teď ti nese pěkné melouny. Jsou lidi, kteří by řekli, že na zemi to je jistější než na vodě, ale to dá konec konců rozum, že ne. Když bobr a ondatra a ostatní chytrá zvířata jsou v úzkých, utečou se na vodu. Teďka, řekl bych, máme pozici obehnanou příkopem a Kanaďani se mohou jít klouzat."

"Teď budeme pádlovat tady kolem jižního břehu," navrhl Hutter, "a podíváme se, jestli tam neobjevíme nějakou známku po táboře - ale nejdřív bych si ještě radši líp prohlédl záliv, protože nikdo z nás si nezajel kolem vnitřního břehu výběžku dost daleko a neujistili jsme se ještě, jak to tam s tím koutem dopadá."

Jen Hutter domluvil, všichni tři se dali tím směrem, jak řekl. Jakmile se jim pořádně otevřel výhled až na nejzazší konec zálivu, všichni strnuli a tak dali najevo, že jejich zrak v témže okamžiku spočinul na stejném předmětu. Bylo to pouhé dohasínající ohniště, vydávající mihotavé, skomíravé světlo, ale v té pozdní hodině a na tom místě jim okamžitě padlo do oka jako "dobrý skutek v hanebném světě". Nebylo ani stínu pochyby, že tento oheň rozdělali Indiáni ve svém táboře. Toto zákoutí bylo chráněno před lidskými zraky ze všech stran, vyjma jediné, a i z té strany bylo na ně vidět až teprve z krátké vzdálenosti, a to bylo svědectvím, že vynaložili více péče, aby to místo zůstalo skryté, než za obyčejných okolností, a Hutter, který věděl, že poblíž je studánka a rovněž jedno z nejlepších lovišti na jezeře, ihned usoudil, že v táboře jsou ženy a děti této indiánské tlupy.

"Tohle není válečný tábor," broukl k Harrymu. "A tady kolem toho ohně spí pořádná kořist, že na každého z nás připadnou těžké peníze. Pošli toho mladíka ke kánoím, ten nám tu nebude k ničemu, až na ně vletíme, a my se do toho hned dáme jako chlapi, a hned teď."

"To je nápadeček, Tome starouši, zrovna podle tvého vkusu, tos mi ale taky kápl do noty. Ty, Jelenobijce, hned teďko sedni do kánoe a pádluj pryč na jezero, i s tou, co máme navíc, a pak ji pusť po větru, jako jsme to udělali s tou první. Potom můžeš plout kolem břehu, až co možná nejblíž ke kraji zálivu, ale drž se na vnější straně výběžku a taky stranou rákosí. Uslyšíš nás, až tě budem potřebovat, a kdybychom se zdrželi, zavolám jako potáplice - ano, to stačí - hlas potáplice bude znamením. Jestli uslyšíš střílet a bude se ti zdát, že se to tam maže, inu, tak zajeď dál dovnitř a podívej se, jestli bys nemohl s těmi divochy zatočit, jako to děláváš s vysokou."

"Kdyby mělo být, Hurá, podle mého, tak bych se do tohohle podniku vůbec nepouštěl -"

"To máš úplnou pravdu, chlapče, to nikdo nepopírá. Jenže podle tvého být nemůže, a basta. Teďko odpádluj doprostřed jezera, a až se vrátíš, tak se tam v táboře bude něco dít!"

Jen velmi neochotně a s těžkým srdcem se mladý muž odhodlal uposlechnout. Přespříliš dobře však znal předsudky hraničářů, než aby se pokusil jim to vymlouvat. Za takových okolností, věru, by se mohlo takové vymlouvání stát nebezpečné a jistě by bylo bezvýsledné. Proto tiše a obezřetně jako předtím pádloval s kánoí skoro až doprostřed klidné hladiny jezera, a člun, jehož se právě zmocnili, nechal za lehkého jižního vánku volně plynout ke hradu. V obou případech sáhli k tomuto opatření, neboť bylo jisté, že nežli začne zase svítat, nemůže proud zanést lehké korové čluny dál nežli pět nebo deset kilometrů, a pak je budou moci snadno pochytat. Aby jich případně nezneužil nějaký toulavý divoch, že by k nim doplaval a zmocnil se jich, což by bylo možné, ale pravděpodobně by se to asi sotva bylo stalo, všechna pádla si nechali.

Jakmile Jelenobijce pustil kánoi, které se zmocnili, po větru, obrátil příď vlastní kánoe k výběžku na břehu, který mu Hurá naznačil. Malý člun se pohyboval tak lehce a tak vytrvalý byl rozmach paže, která jím vládla, že ani deset minut neuplynulo, a již se opět blížil k pevné zemi. Za tu krátkou dobu urazil vzdálenost více jak dobré půl míle. Sotva Jelenobijce zahlédl rákosí, jehož tu rostla ve vodě spousta na nějakých třicet metrů od břehu, zastavil a kánoi zakotvil, pevné se zachytiv útlého, avšak houževnatého stvolu jedné z těch naklánějících se rostlin. Zde zůstal a očekával v nesmírném napětí, jež si snadno dovedeme představit, jak dopadne ten nebezpečný podnik.

Bylo by obtížné dát lidem, kteří toho nikdy nebyli svědky, představu o velebnosti, jíž se vyznačuje ticho samoty tak hluboké, jaké nyní vládlo nad Zrcadlovým jezerem. V té chvíli zvyšovala tuto velebnost temnota noci, jež rozhodila kolem jezera, po lese a po horách své mátožné a fantastické stíny. Opravdu není snadné připadnout na nějaké jiné příhodnější místo, kde by tyto přírodní dojmy byly silnější, nežli to, kde Jelenobijce právě prodléval. Jezero bylo takového tvaru, že lidské smysly stačily pojmout všechno z onoho impozantního množství krás této krajiny, které tu předestírala jedinému pohledu, a tak jeden jediný pohled skýtal více než dostatek podnětů, které byly s to vzbudit dojmy nejhlubší. Jak jsme už řekli, bylo to první jezero, které Jelenobijce kdy spatřil. Až dosud byla jeho životní zkušenost omezena na toky řek nebo menších vod a nikdy dříve toho tolik nezhlédl z této divočiny rozprostřené před jeho zrakem, kterou měl tak rád. Byl však zvyklý na les, a jak se díval na jeho listnatý povrch, dovedl si představit všechna jeho skrytá tajemství. Bylo to také poprvé, že se octl na stezce, kde lidské životy závisí na tom, jak věci dopadnou. Jeho sluch často dychtivé do sebe sál zkazky o pohraničním válčení, ale sám se ještě nikdy nesetkal tváří v tvář s nepřítelem.

Proto čtenář snadno pochopí, v jakém napjatém očekávání seděl mladý muž v osamělé kánoi, a snažil se zachytit i sebeslabší zvuk, který mohl dát zprávu o průběhu událostí na břehu. Vycvičen byl dokonale, pokud šlo o teorii, a jeho sebeovládání by bylo, i při nemalém rozčilení, jež bylo ovocem této nezvyklé situace, dělalo čest i zkušenému bojovníkovi. Z místa, kde s kánoí čekal, nebylo možno rozeznat žádné viditelné známky, které by prozrazovaly, že tam někde je tábor nebo ohniště, a tak byl nucen se spoléhat jediné na sluch. Nebyl netrpělivý, neboť z ponaučení, jež slýchával, si osvojil ctnost trpělivosti a nejvíce ze všeho si vštípil, že při každém tajném útoku na Indiány je třeba ostražitosti. Jednou se mu zazdálo, že slyší zapraskat suchou větvičku, ale čekal v takovém napětí, že ho to mohlo zmýlit. Takto míjela minuta za minutou, až se celá ta doba, od chvíle, co opustil své společníky, protáhla na plnou hodinu. Jelenobijce nevěděl, má-li se těšit nebo rmoutit nad tímto opatrným otálením, neboť jestliže znamenalo, že jeho druhové jsou bezpečni, slabým a nevinným věstilo záhubu.

Možná, že tomu bylo už půl druhé hodiny, co se Jelenobijce rozešel se svými druhy, když tu ho vzrušil zvuk, který ho naplnil zmatkem i překvapením. Hrčivý křik potáplice se vznesl z protější strany jezera, zřejmě nedaleko od výtoku. Nemohl se mýlit, hlas tohoto ptáka tak dobře znají všichni, kdo se vyznají ve zvucích, s nimiž se setkáváme na amerických jezerech. Pronikavý, chvějivý, zvučný a dosti dlouhý, zní tento hlas jako skutečně varovný výkřik. Je ho často slýchat i v noci - je výjimkou ve zvycích většiny ostatních opeřených obyvatel divočiny. A to právě přimělo Harryho, aby si ho zvolil za signál. Ti dva odvážlivci měli opravdu dost času, aby došli po zemi k výběžku, kde je opustil, k místu, odkud zalehlo to zvolání, ale nebylo pravděpodobné, že by byli podnikli takovou cestu. Kdyby byl býval tábor opuštěn, byli by zavolali Jelenobijce ke břehu, a ukázalo-li se, že je obydlen, nemohlo být žádného dostatečného důvodu tábor obcházet, aby se zase nalodili v tak velké vzdálenosti od něho. Kdyby uposlechl výzvy a dal se odlákat z místa, kde měl přistat, mohl mít na svědomí životy, které na něm závisely - kdyby nedbal tohoto volání a předpokládal, že to je opravdový křik ptáka, následky mohly být stejně neblahé, i když z jiného důvodu. Takto čekal na vahách, přesvědčen, že volání, ať předstírané nebo přirozené, se brzy zase ozve. Nemýlil se. Uplynulo jen několik málo minut a znovu zazněl týž pronikavý, výstražný výkřik a zase z téže strany jezera. Tentokrát byl Jelenobijce na stráži a neklamal se. Ačkoli mnohokrát již slyšel obdivuhodně napodobit křik tohoto ptáka a sám dovedl vyloudit ten zvuk nikterak neuměle, uspokojilo ho, že Hurá, jehož pokusům v tom směru sám byl kdysi přítomen, nikdy se nedovedl tak dokonale a úplně přiblížit přírodě. Proto se rozhodl nedbat na ten křik a čekat, až se ozve jiný, méně dokonalý a někde blíže. Sotva se Jelenobijce na tom ustanovil, hluboké ticho noci prořízl výkřik tak znepokojivý, že posluchači vypudil z mysli všechny vzpomínky na mnohem tesklivější volání potáplice. Byl to výkřik zoufalství, který pocházel buď od ženy, nebo od chlapce tak mladého, že mu dosud nezmužněl hlas. Jeho naléhavost nemohla mýlit. Srdcervoucí hrůza - ne-li křeč smrtelného zápasu - zněly v tom zvuku, a úzkost, která jej vyvolala, byla náhlá a strašlivá. Mladý muž se pustil rákosu a prudce vnořil pádlo do vody. Dělat nevěděl co - kormidlovat nevěděl kam. Avšak jen několik příštích okamžiků, a jeho nerozhodnost byla ta tam. Lámání větví, praskot suchých klacků a dusot nohou bylo zřetelně slyšet. Zdálo se, že se ty zvuky blíží k vodě, ale směrem šikmo ke břehu a poněkud severněji od místa, kde bylo Jelenobijci určeno, aby čekal. Řídě se tímto vodítkem, mladý muž poháněl kánoi vpřed, nedávaje ani příliš pozor, že by mohl nějak prozradit svou přítomnost. Dosáhl pobřeží v místě, kde vlastní břeh byl slušně vysoký a úplně strmý. Muži se zřejmě prodírali mezi křovisky a stromovím po hřebenu tohoto břehu, držíce se pobřežní linie, jako když prchající hledají příhodné místo, kudy se dostat dolů k vodě. Právě v tomto okamžiku vyšlehl plamen z pěti či šesti pušek a protější kopce jako obvykle vrátily ostrá třesknutí, jež se valila dál v dlouhé ozvěně. Vzápětí se ozvalo několik výkřiků, jež uniknou i nejstatečnějším, jsou-li náhle přemoženi neočekávanou úzkostí a zmatkem. A pak znovu bylo slyšet praskot v křoví, jako když muž s mužem zápasí.

"Kluzký čerte!" zařval Hurá, rozzuřen, že se přepočítal. - "Má namaštěnou kůži! Nejde ho popadnout! Tu máš za tu svou mazanost!"

Po těch slovech něco těžkého dopadlo mezi nižší stromy, které lemovaly břeh, a Jelenobijce pochopil, že jeho obrovitý druh takto neobřadně shodil se sebe nějakého nepřítele. A zase pokračoval útěk a stíhání, a pak mladý muž uviděl, jak lidské tělo sjelo s kopce a vrhlo se do vody několik metrů od břehu. V tomto kritickém okamžiku byla kánoe právě dost blízko od toho místa, takže Jelenobijce mohl zahlédnout tento pohyb, který nebyl provázen ani nejmenším hlukem. A uvědomiv si, že musí svého druha nalodit právě zde, jestli vůbec kde, popohnal kánoi vpřed, aby ho zachránil. Ani dvakrát ještě pádlem nezabral, když se ozval Harryho hlas, naplňuje vzduch nadávkami, a atletická postava hraničáře se skutálela na úzký pruh plochého břehu, doslova obsypána nepřáteli. Tak povalen na zem a téměř zardoušen protivníky, zakřičel Harry jako potáplice, ale takovým způsobem, že za okolností méně hrozných byl by vzbudil smích. Muž ve vodě, jako by náhle litoval, že uprchl, brodil se ke kraji na pomoc svému druhovi, ale ihned byl přepaden a přemožen půltuctem dalších pronásledovatelů, kteří právě v té chvíli seskákali dolů ze břehu.

"Pusťte, vy hadi pomalovaní - pusťte!" řval Harry příliš silně tísněn, že si vůbec nedával záležet na výběru slov, kterých užíval. "Nestačí, že jsem spresovaný jako pila v kládě, to mě musíte ještě škrtit?"

Tato slova přesvědčila Jelenobijce, že jeho přátelé jsou zajati a že vystoupit na břeh by znamenalo připravit si stejný osud. Byl už jen asi třicet metrů od břehu, když několik včasných úderů pádla nejen zarazilo pohyb kánoe vpřed, ale zahnalo ji do šestinásobné až osminásobné vzdálenosti od nepřátel. Naštěstí pro něho všichni Indiáni při pronásledování zahodili pušky, jinak by asi tento ústup nebyl býval proveden beztrestně, přestože v prvním zmatku si nikdo kánoe nepovšiml.

"Drž se od břehu, mladíku!" zavolal Hutter. "Děvčata mají teď jenom tebe. Musíš vzít všechen rozum do hrsti, abys těmhle divochům uklouzl. Drž se dost daleko a bůh s tebou, až budeš pomáhat mým dětem!"

Mezi Hutterem a mladým mužem nebylo celkem valných sympatií, ale tělesné i duševní utrpení, v němž byla tato prosba vyřčena, pomohlo v tomto okamžiku Jelenobijci zapomenout na Hutterovy chyby. Viděl pouze otce v jeho utrpení a rozhodl se ihned, že se mu zaručí, že jeho zájmům zůstane věrný a svému slovu že dostojí.

"Žádné starosti, mistře Huttere," zavolal, "na děvčata dohlédnu, i na hrad. Nepřítel má břeh, to se nedá popřít, ale vodu nemá. Prozřetelnost se stará o všechny a nikdo nemůže říct, jak to dopadne. Ale jestli dobrá vůle vám může posloužit, i dětem, tak se spolehněte. Zkušeností mám málo, ale zato mám dobrou vůli."

"Jo - jo, Jelenobijce," opáčil Hurá svým hromovým hlasem, který však už nezněl tak srdečně - "jo, jo, Jelenobijce, myslíš to docela dobře, jen ale co dokážeš! Když bylo nejlíp, nestál jsi za moc, a takový chlápek sotva dokáže zázraky, když je zle. Kdyby tu tak byl na jezeře jeden divoch, ale je jich tu čtyřicet, to je celá armáda a tu si nemůžeš troufnout přemoct. Nejlepší podle mého bude, rovnou cestou si to namířit ke hradu. Nalož děvčata do kánoe, trochu jídla s sebou, a pak se pusť do toho kouta jezera, kudy jsme přišli, a dej se nejkratší stezkou k Mohawku. Tihle čerti nebudou několik hodin vědět, kde tě hledat, a i kdyby věděli a hned za tepla se pustili za tebou, musí oběhnout buď dolní, nebo horní konec jezera, aby se k tobě dostali. To si o tom myslím já. A jestli tady starý Tom chce udělat poslední vůli nebo testament ve prospěch svých dcer, řekne ti to taky tak."

"To, mladíku, vůbec nepůjde," připojil Hutter. "Nepřítel má v tuhle chvíli zvědy už venku, pátrají po kánoích a brzy tě zhlídnou a chytnou. Spolehni se na hrad a především se drž pořádně od břehu. Vydrž to týden, a hlídky z posádek divochy vyženou."

"Nebude trvat ani čtyřiadvacet hodin, starouši, a ty lišky se připlaví na vorech a vezmou hrad útokem," vskočil mu Hurá do řeči s námitkou ohnivější, než by se dalo čekat od člověka zajatého a svázaného, u něhož svobodného nebylo nic, leda názory a jazyk. "Tvoje rada zní pádně, ale osudně skončí. Kdyby z nás dvou někdo byl v domě, možná bychom se udrželi několik dní, jenže pamatuj, že tenhle mladík až do dnešní noci nikdy nepřítele neviděl a má, jak sám říkáš, osadnické svědomí, ačkoliv ze své strany mám za to, že lidi v osadách mají bezmála zrovna takové svědomí jako lidi tady venku v lesích. Tady ti divoši mi ukazují posuňky, že tě mám, Jelenobijce, pobídnout, abys přijel s kánoí ke břehu. To ale nikdá neudělám, protože to je proti zdravému rozumu a přirozenosti. A pokud jde o starého Toma a o mne, jestli nás budou dneska v noci skalpovat, nebo si nás nechají pro mučení ohněm, anebo si nás odvedou do Kanady, to neví nikdo líp než čert, který jim vždycky nakuká, jak co dělat. Já mám takovou velikou a chundelatou hlavu, že dost možná, že z ní pořídí skalpy dva, protože prémie, to je lákavá věc, jinak bychom se starým Tomem v téhle šlamastice nebyli. No jo - už zase začínají s těmi svými posuňky, ale ať mě sežerou nebo třeba upečou, jestli ti nařídím, abys přistal ke břehu. Ne, ne, Jelenobijce, drž se od břehu, kde jsi, a až se rozední, ani za živý svět se nepřibližuj ke břehu víc, jak na dvě stě metrů -"

Tento Harryho příkaz ukončilo hrubé plesknutí přes ústa, což bylo neklamnou známkou, že někdo z tlupy rozumí dostatečně anglicky a že konečně přišel na to, jaký záměr sleduje tato rozprávka. Hned potom se celá tlupa vnořila do pralesa. Hutter a Hurá zřejmě nekladli tomuto pohybu odpor. Avšak když praskot křovisek zanikal, znovu se ozval hlas otcův.

"Tak když jsi věrný mým dětem, pomáhej ti bůh, mladíku!" Ta slova ještě dolehla Jelenobijci k sluchu. Potom si uvědomil, že je sám a že se musí řídit jen příkazy svého vlastního úsudku.

Několik minut uplynulo v mrtvém tichu, když skupina zmizela v lesích. A protože byl od nich vzdálen o trochu dál než dvě stě metrů a že byla tma, jen stěží Jelenobijce rozeznával tu skupinu lidí na břehu a viděl, jak odcházejí. Ale i toto spojení s lidskými bytostmi, oslabené temnotou, krajinu oživovalo a příkře kontrastovalo se samotou, která po nich zůstala. Přestože se mladý muž nakláněl dopředu, jak naslouchal, přestože tajil dech a všechno své vnímání soustřeďoval do jediného smyslu, sluchu, žádný jiný zvuk, který by nasvědčoval blízkosti lidí, už jeho sluch nezachytil. Jako by se tišina, nikdy dosud neporušená, opět rozhostila nad tím místem, a pro tu chvíli pronikavý výkřik, který předtím prolomil ticho pralesa, nebo Marchovy nadávky by byly přinesly úlevu v pocitu opuštěnosti, jejž toto ticho vyvolávalo. Avšak u člověka tak duševně a tělesně uzpůsobeného, jako byl Jelenobijce, nemohla tato otupělost ducha a těla dlouho trvat. Spustiv pádlo do vody, otočil příď kánoe a zvolna plul dále doprostřed jezera, tak pomalu, jako když jde člověk zabraný v myšlenky. Když se mu zdálo, že už doplul k místu, které bylo v jedné čáře s místem, kde pustil poslední kánoi po větru, stočil se k severu a stále se snažil, aby měl pokud možno lehký vánek v zádech. Tímto směrem pádloval asi čtyři sta metrů, až uviděl na jezeře poněkud vpravo tmavý předmět, a zabočiv stranou k němu, brzy přivázal ztracenou kořist k svému vlastnímu člunu. Nyní prozkoumal Jelenobijce oblohu, směr větru a polohu obou kánoí. Neshledal nic, co by ho nutilo změnit plán, lehl si tedy do člunu a přichystal se, že dohoní ještě několik hodin spánku, aby stačil na všechno, co zítřejší den bude na něm požadovat.

Zdraví a unavení lidé spí sice tvrdě i uprostřed nebezpečí, ale Jelenobijci nějakou chvíli trvalo, nežli přestal vzpomínat. Jeho myšlenky prodlévaly u toho, co se přihodilo, a v polovědomí se mu neustále vybavovaly události uplynulé noci v jakémsi bdělém snu. Najednou se vytrhl ze spánku, neboť se mu zazdálo, že slyší smluvený Marchův signál, kterým ho volá ke břehu. Ale všude bylo zas ticho jako v hrobě. Kánoe pomalu poplouvaly k severu, jak je poháněl vánek, zádumčivé hvězdy mu zářily ve své mírné nádheře nad hlavou a lesem vroubená hladina jezera spočívala v klínu hor tak klidně a melancholicky, jako by ji vítr nikdy nečeřil a jako by se nikdy nerozzářila v poledním slunci. Ještě jednou vyrazila potáplice své hrčivé volání poblíž dolního konce jezera, a tajemství náhlého probuzení se vysvětlilo. Jelenobijce si narovnal svůj tvrdý polštář, natáhl se na dno kánoe a usnul.

KAPITOLA 7

O, jasný, klidný Lemane! Tvá hlaď

tak jinaká než divé světa reje,

v nichž tonul jsem, ta dí: Ó, již se vrať

z té rmuti sem, kde čistší zdroj se leje!

Hle plachta má jak tiché křídlo spěje

mě unést hoři… Dřív jsem miloval

řev bouře mořské - však tvůj šepot věje

mi sladčeji, jak sestry hlas by zval

mě k vážným radostem, jichž málo dřív jsem

dbal.

Byron

Den se už krásně rozednil, nežli mladý muž, kterého jsme opustili v situaci popsané v předešlé kapitole, otevřel zase oči, Sotva však procitl, vyskočil a rozhlížel se dychtivě kolem sebe jako člověk, který si najednou uvědomí, že si musí spolehlivě zjistit, kde vlastně přesně je. Spal hlubokým a nerušeným spánkem a probudil se s jasnou myslí a s obnovenými silami, jichž tolik potřeboval v této kromobyčejné chvíli. Slunce, pravda, dosud nevyšlo, ale nebeská klenba byla již oblita onou líbeznou něhou, s níž se "dní a hasne den", a vzduch byl přitom naplněn veselými ptačími písněmi, chvalozpěvem té opeřené čeládky. Tyto zvuky první připomněly Jelenobijci nebezpečí, jemuž byl vystaven. Vánek, pravda, vanul dosud lehký, větrem bychom jej stěží mohli nazvat, ale během noci trochu zesílil, a protože kánoe byly na vodě jen jako pírko, zahnal je dvojnásob daleko, než se očekávalo, a co bylo ještě nebezpečnější, přiblížily se takto blízko k úpatí hory, která se v těch místech srázně zvedala na východním břehu z vody, a proto bylo ptačí zpěv tak zřetelně slyšet. To však nebylo to nejhorší. Třetí kánoe nabrala tentýž směr a pomalu byla hnána k výběžku, kde musela nevyhnutelně dorazit k břehu, ledaže by se uhnula stranou, stočena změnou větru nebo lidskou rukou. Jinak tu nebylo nic, co by poutalo pozornost nebo budilo nepokoj. Hrad stál na své mělčině skoro v jedné čáře s kánoemi, neboť za noc urazily řadu mil, a archa ležela připoutána k pilotám, obojí tak, jak je před mnoha hodinami opustil.

Samo sebou se rozumí, že Jelenobijce nejdříve věnoval pozornost kánoi vpředu. Byla již docela blízko výběžku a jen několik málo úderů pádlem stačilo, aby si ověřil, že rozhodně kánoe dorazí ke břehu dříve, než ji bude moci vůbec dohonit. Právě v tom okamžiku také zavál čerstvý vítr a dodal lehkému člunu větší rychlosti a jistoty. Když viděl, že je nemožné zabránit, aby se kánoe nedostala až k zemi, mladý muž se moudře rozhodl nedat se strhnout k zbytečnému plýtvání silami, ale podíval se nejprve na prach na pánvičce pušky a pomalu a ostražitě se přibližoval k výběžku a pozorně jej obeplouval malým obloukem, aby jak se bude přibližovat, byl nechráněn jen z jedné strany.

Kánoe, která poplouvala vpředu, nebyla řízena lidským rozumem, a pokračovala tedy svou vlastní cestou a uvázla na malém skalisku pod vodou ve vzdálenosti asi tří až čtyř metrů od břehu. Právě v té chvíli se Jelenobijce dostal do jedné čáry s výběžkem a stočil příď vlastního člunu k zemi. Dříve však odhodil vlek, aby jeho pohyby nic neztěžovalo. Kánoe visela okamžik na skalisku, pak se o vlásek nadzvedla při téměř nepostřehnutelném zvlnění vody, otočila se dokola, pak se uvolnila a dostihla břehu. To všechno mladý muž pozoroval, ale ani mu to nezrychlilo tep, ani nepobídlo ruku ke spěchu. Ležel-li někdo v záloze, až připluje ta opuštěná věc, jistě ho už zpozoroval, a pak byla krajní opatrnost, jak se blížil k zemi, nevyhnutelná. Nečíhal-li nikdo v zákeří, bylo nezbytné si pospíšit. Protože výběžek ležel téměř úhlopříčně proti indiánskému táboru, doufal v možnost druhou, ačkoli první byla nejen možná, nýbrž skoro jistá, neboť divoši se rychle chápali všech prostředků svého osobitého způsobu válčení a s velkou pravděpodobností mnoho jejich zvědů slídilo po březích a hledalo čluny, jež by je dopravily ke hradu. Pouhý pohled na jezero z nějaké vyvýšeniny nebo z výběžku stačil objevit ten nejmenší předmět na jeho hladině, a byla tedy malá naděje, že by některá z těch dvou kánoí mohla nepozorovaně proplout. Indiánskému důvtipu nebylo potřebí již dalšího poučování, kam člun nebo kláda popluje, když směr větru byl znám. Jak se Jelenobijce pomalu přibližoval k zemi, údery jeho pádla se zpomalovaly, oko mu hledělo ostražitěji a uši a nozdry se téměř rozšiřovaly v usilovné snaze odhalit každé číhající nebezpečí. Byl to perný okamžik pro začátečníka, a nebylo zde také nikoho, kdo by jej byl povzbudil, což i bojácným lidem někdy pomůže, když vědí, že se na ně někdo dívá a schvaluje, co dělají. Byl úplně sám, odkázán jen na sebe, nikdo ho nepobízel přátelským pohledem, nikdo mu nedodával odvahy povzbudivým slovem. Přes to vše se nemohl lépe zachovat ani starý bojovník, sebezkušenější ve válčení v lesích. Jeho postup, ani nerozvážný, ani váhavý, se vyznačoval jakousi filosofickou moudrostí, jež ho jaksi povznášela nade všechny pohnutky, s výjimkou těch, které byly založeny na dokonalé úvaze a dávaly jistotu, že ho dovedou k cíli. Takový byl počátek hrdinských činů jeho zálesáckého života, jimiž později ve svém oboru a v mezích svých schopností a možností se proslavil jako nejeden hrdina, jehož jméno zdobí stránky slavnějších děl, nežli jakými se kdy mohou státi tyto naše prosté zkazky.

Když byl asi tak sto metrů od břehu, Jelenobijce se v kánoi vztyčil, třikrát až čtyřikrát mocně zabral pádlem, což samo stačilo zahnat korový člun až k zemi, a pak rychle odloživ pracovní nástroj, chopil se nástroje válečného. Právě jak zvedal pušku, třeskla rána a kulka zabzučela tak těsně kolem něho, že nechtě sebou trhl. V příštím okamžiku se zapotácel, a jak byl dlouhý, klesl na dno kánoe. Zazněl vítězný výkřik - z jediného hrdla - a na otevřenou prostoru výběžku vyběhl z křoví Indián a skokem běžel ke kánoi. Na tento okamžik Jelenobijce čekal. Okamžitě se vztyčil a pozdvihl vlastní pušku proti nechráněnému nepříteli, ale prst zaváhal stisknout kohoutek na člověka, který byl v tak nevýhodném postavení. Toto krátké pozdržení bezpochyby zachránilo Indiánovi život, a divoch několika skoky zmizel v úkrytu tak rychle, jak z něho vyrazil. Zatím se Jelenobijce rychle blížil k zemi a jeho vlastní kánoe dostihla výběžku, právě když nepřítel zmizel. Protože nikdo kánoi neřídil, dotkla se břehu několik metrů od druhého člunu. Přestože však si nepřítel musel znovu nabíjet pušku, nebylo času, aby si Jelenobijce zajistil kořist a dopravil ji do bezpečí dříve, než bude vystaven novému výstřelu. Za těchto okolností se proto ani na okamžik nezastavil, ale vrhl se do lesa a vyhledal si úkryt.

Na samém kraji výběžku byla nevelká otevřená prostora dílem porostlá divokou trávou, dílem to byl písečný břeh, ale na horním konci se táhla hustá obruba křovin. Kdo prošel tímto úzkým pásem zakrslého porostu, octl se přímo pod vysokou a šerou klenbou pralesa. Několik desítek kroků byla země celkem dosti rovná a pak se strmě zdvihala horským úbočím. Stromy tu byly vysoké, objemné a zcela bez podrostu, že vypadaly jako obrovské sloupy porůznu roztroušené, nesoucí kopuli listoví. Jakkoli stály celkem dosti blízko sebe přes své stáří a rozměry, oko mohlo proniknout do značné vzdálenosti. A v úkrytu pod nimi by se byly mohly utkat třeba i celé oddíly mužů, ve vzájemné shodě a dorozumění.

Jelenobijce věděl, že jeho protivník je rozhodně zaneprázdněn nabíjením pušky, ledaže by byl uprchl. Ukázalo se, že správný je předpoklad první, neboť jen tak tak že si mladý muž našel místo za stromem, když tu zahlédl paži Indiána, který se skrýval za dubem, jak se právě snažil dostat kulku obalenou kůžičkou na patřičné místo. Nebylo by bývalo nic snazšího, než vyskočit a rozhodnout situaci útokem zblízka na nepřipraveného nepřítele, ale všechen jeho zdravý cit se vzepřel proti takovému kroku, ačkoli jeho vlastní život byl právě zákeřně ohrožen.

Dosud ze zkušenosti neznal nemilosrdné prostředky divošského válčení a věděl o nich jenom z vyprávění a teoreticky, a tak mu připadalo, že je nečestné útočit na neozbrojeného nepřítele. Tvář mu zbrunátněla, oko se zamračilo, rty se semkly - sebral všechnu sílu a byl připraven. Ale místo aby vypálil první, spustil pušku po obvyklém loveckém způsobu, hotov zacílit, a neuvědomuje si ani, že mluví, polohlasem si říkal -

"Ne, ne - takhle snad válčí rudokožci, ale to se příčí lidským zásadám. Ať si ten nevěřící pušku nabije, a pak si to vyřídíme jako rovný s rovným, protože tu kánoi dostat nesmí, a taky nedostane. Ne, ne, jen ať si ji klidně naláduje, a pak se rozhodne, na čí straně je právo!"

Po celou tu dobu byl Indián plně zabrán do vlastní práce a ani netušil, že jeho nepřítel je v lese. Jedinou starost měl o to, aby se ten druhý kánoe nezmocnil a neodvlékl ji dřív, než sám bude schopen tomu zabránit. Úkryt vyhledal ze zvyku, ale od křovinaté obruby lesa byl jen několik kroků a v okamžiku se mohl octnout na samém pokraji pralesa, připraven střelit. Vzdálenost mezi ním a jeho nepřítelem byla sotva padesát metrů a stromy byly od přírody seskupeny tak, že jejich zrakům se nestavělo v cestu nic, kromě jediných dvou stromů, za nimiž oba protivníci stáli.

Sotva si divoch nabil pušku, rozhlédl se a vykročil vpřed, neobezřetně vzhledem ke skutečnému postavení nepřítelovu, ale pokradmu, pokud šlo o nepřítelovo předpokládané postavení, až se docela vystavil jeho pohledu. Tu vystoupil Jelenobijce z úkrytu a křikl na něho.

"Tady jsem, rudochu, tady, jestli hledáš mě," zavolal. "Jsem sice nezkušený ve válce, ale přece ne tak nezkušený, abych zůstal stát na otevřeném břehu, aby mě mohl kdekdo odstřelit jako sovu za dne. Na tobě záleží, bude-li mezi námi mír nebo válka, protože já se řídím bělošskými zásadami a nepatřím mezi ty, co mají za hrdinství zabíjet lidi samotné v lesích."

Divoch se náramně vylekal, když znenadání zjistil, v jakém je nebezpečí. Měl však jakous takous znalost angličtiny, že pochytil hrubý smysl toho, co druhý říkal. Byl také velmi dobře vycvičen, aby neprozradil leknutí, ale s důvěrou ve tváři spustil pažbu pušky na zem a zaujal hrdý postoj. To vše učinil klidně a sebejistě jako člověk, který není zvyklý uznávat někoho nad sebou. Avšak pod povrchem tohoto dokonalého chování zuřila sopka, že mu oči až žhnuly a nozdry se rozšiřovaly jako nozdry dravého zvířete, jemuž náhle něco zabránilo provést smrtící skok.

"Dvě kánoe," řekl hlubokým hrdelným hlasem své rasy a zdvihl stejný počet prstů, aby zabránil omylu, "jedna tvoje - jedna moje."

"Ne, ne, Mingo, to nepůjde. Žádná ti nepatří a žádná nebude tvoje, pokud tomu mohu zabránit. Vím, že je válka mezi tvým a mým národem, ale z toho neplyne, že by se lidé měli zabíjet navzájem jako divá zvěř, když se potkají v lesích. Jdi si tedy svou cestou a mě nech jít zase mou cestou. Svět je velký dost pro nás oba, a až se čestně srazíme v bitvě, uvidíme, jaký bude osud každého z nás."

"Dobře!" zvolal Indián. "Můj bratr mluvit jako misionář - velká řeč - celá o Manituovi."

"Co tě vede, bojovníku, co tě vede! Na České bratry nejsem ještě dost dobrý a na většinu těch poběhlíků, co tady po lesích kážou, jsem zas až moc dobrý. Ba ne, až doposavad jsem jenom lovec, no ale než zas bude mír, dost možná, že se mi naskytne příležitost vypálit ránu po někom z tvých lidí. Přesto ale bych rád, aby se to stalo v čestném boji, a ne v hádce kvůli tomu, komu patří nebo nepatří nějaká mizerná kánoe."

"Dobrá! Můj bratr velmi mladý - ale on velmi moudrý. Malý bojovník - velký řečník. Jednou náčelník v radě."

"Nic takového nevím, Indiáne, a nic takového neříkám," odvětil Jelenobijce a nepatrně se zarděl při tom špatně utajeném posměšku v rudochových slovech. "Těším se na život v lesích a jen si přeju, aby to byl mírumilovný život. Všichni mladí muži musí jít na válečnou stezku, když se jim příležitost naskytne, ale válka nemusí nutně znamenat vraždění. Dost jsem z toho viděl zrovna dnes v noci a poznal jsem, že prozřetelnost na to pohlíží nemilostivě. A tak tě teď vybízím, abys šel svou cestou, a já půjdu taky svou, a myslím, že se můžeme rozejít jako přátelé."

"Dobrá! Můj bratr mít dva skalpy - šedivé vlasy pod těmi druhými. Stará moudrost - mladý jazyk."

Po těch slovech k němu divoch s důvěrou pokročil, ruku napřaženou, s úsměvem ve tváři, a v celém jeho chování se zračilo přátelství a úcta. Jelenobijce jeho nabízené přátelství přijal, jak se slušelo a patřilo, srdečně si podali ruce a oba se snažili navzájem ujistit o své upřímnosti a touze žít v míru.

"Každému, co mu patřit," řekl Indián. "Moje kánoe - moje, tvoje kánoe - tvoje. Jít se podívat, jestli tvoje - ty nechat, jestli moje - já nechat."

"To je poctivé, rudochu, ale jsi rozhodně na omylu, jestli si myslíš, že ta kánoe patří tobě. Ale copak, kdo uvidí, ten uvěří, a tak půjdem dolů na břeh a tam se můžeš přesvědčit na vlastní oči, protože se dá čekat, že se budeš zdráhat mým očím tak docela uvěřit."

Indián utrousil své oblíbené "dobrá!" a pak kráčeli bok po boku ke břehu. V chování ani jednoho, ani druhého se neprojevovala zjevná nedůvěra a Indián šel napřed, jako by chtěl ukázat svému společníkovi, že se nebojí obrátit k němu zády. Když vyšli na volnou prostoru, Indián ukázal na Jelenobijcův člun a řekl s důrazem:

"Moje ne - to kánoe bílé tváře. Tahleta rudocha. Nechtít cizí kánoi - chtít svou vlastní."

"Jsi na omylu, rudochu, jsi docela na omylu. Tuhle kánoi dostal starý Hutter do držení a je jeho podle všech zákonů rudošských i bělošských, dokud ten, komu patří, nepřijde a nebude ji chtít zpátky. Tady ta sedátka a obšití kůry mluví samy za sebe. Viděl už někdy někdo, že by Indián dal dohromady takovouhle práci?"

"Dobrá! Můj bratr málo starý - velká moudrost. To Indián nedělat. To práce bílého muže."

"To jsem rád, že to nahlížíš, protože kdybys trval na tom, že to tak není, mohlo by to mezi námi udělat zlou krev. Každý má právo si vzít, co mu patří. A tak hned tu kánoi odstrčím, abychom se nemohli o ni hádat, a to je nejrychlejší způsob, jak nedorozumění urovnat."

Ještě za řeči se Jelenobijce opřel nohou o konec lehkého člunu a mocně jej odstrčil, a tak zahnal kánoi na jezero přinejmenším na třicet metrů daleko, tam se dostala do správného proudu, takže nutně musela minout výběžek a nemohla být už v nebezpečí, že by zase připlula ke břehu. Při tomto pohotovém a rozhodném zákroku sebou divoch trhl a jeho společník zpozoroval, že náhle zuřivě bleskl okem po jeho vlastní kánoi, totiž po té, v níž byla pádla. Tato změna chování však trvala pouhý okamžik, potom Irokéz zase hleděl přátelsky a spokojeně se usmíval.

"Dobrá!" opakoval se silnějším důrazem než kdy předtím. "Mladá hlava - starý rozum. Znát, jak rovnat spor. Buď zdráv, bratře. On jít do domu na Vodě - ondatří dům - Indián jít do tábora říct náčelníkovi nenajít kánoi."

Jelenobijce nikterak nermoutilo, když uslyšel tento návrh, protože byl celý netrpělivý, aby se už mohl vrátit k dívkám, a tedy velmi ochotně přijal nabízenou Indiánovu ruku. Slova na rozloučenou byla přátelská, a zatímco rudoch kráčel klidně k lesu s puškou v podpaží a ani jednou se zneklidněn nebo nedůvěřivě neohlédl, běloch mířil ke zbylé kánoi, nesa svou pušku, pravda, stejně mírumilovně, ale očima nepřestával sledovat pohyby druhého. Tato nedůvěra se mu zdála veskrze nemístná, a jako by se hanbil, že vůbec jakou nedůvěru má, odvrátil mladý muž zrak a bezstarostně přistoupil k člunu. Začal odstrkovat kánoi od břehu a dělal ostatní přípravy k odplutí. Takto mohl být zaneprázdněn asi minutu, když náhodou obrátil tvář ke břehu, a jeho bystré a jisté oko mu na první pohled prozradilo, v jakém bezprostředním nebezpečí se jeho život právě octl. Černé, zuřivé oči divocha se na něho upíraly malou mezerou v křoví jako oči přikrčeného tygra a ústí jeho pušky jako by už už mělo na něho vypálit.

Tehdy dlouhá lovecká praxe prokázala Jelenobijci opravdu dobrou službu. Byl zvyklý střílet vysokou v běhu, často také musel přesnou polohu těla zvířete takřka uhádnout, užil tedy téhož způsobu i nyní. Natáhnout kohoutek a zvednout pušku bylo dílem jediného okamžiku a jediného pohybu. Pak zacílil téměř bez míření a vypálil do křoví, kde věděl, že má být tělo, k němuž patřila ta hrozivá tvář, kterou jedině bylo vidět. Zdvihnout zbraň o něco výš nebo záměrněji mířit, na to nebyl čas. Jeho pohyby byly tak rychlé, že oba protivníci vystřelili v témže okamžiku a obě rány splynuly v jediný výstřel. I hory je vrátily jedinou ozvěnou. Jelenobijce spustil pušku a stál, hlavu vztyčenou, pevně jako borovice v klidném červnovém jitru, dívaje se, co se stalo. Zatím divoch vyrazil výkřik, který svým hrozivým účinkem se stal pro něho historickým, pak proskočil křovím a hopavými skoky přeběhl přes volnou prostoru, mávaje tomahavkem. Pořád ještě se Jelenobijce nehýbal, ale stál s nenabitou puškou, opřenou o rameno, a ruce zatím po loveckém zvyku hmataly po růžku s prachem a po nabijáku. Když se divoch přiblížil k nepříteli asi na deset dvanáct metrů, mrštil po něm svou ostrou zbraň. Ale jeho oko bylo již tak mdlé a ruka tak nepevná a slabá, že mladý muž chytil zbraň za topůrko, jak letěla kolem něho. Vtom se Indián zapotácel, a jak byl dlouhý, padl na zem.

"To jsem věděl - to jsem věděl!" zvolal Jelenobijce, který se už připravoval zarazit novou kulku do pušky. "Však jsem věděl, že to tak jistotně dopadne, jak se tomu stvoření dostanu na mušku. Člověk míří naráz a střílí zčerstva, když je jeho vlastní život v nebezpečí. No ba, však jsem věděl, že to tak dopadne. Byl jsem asi o setinu vteřiny rychlejší než on, jinak by to bylo se mnou škaredě skončilo! Ta zmije mi kulkou jen tak tak škrtla o bok - ale říkejte si o nich, co chcete, dobré nebo špatné, rudokožec na žádný způsob není si tak jistý s kulkou a prachem jako běloch. Vypadá to, že jejich nadání se nenese tuhletím směrem. Však i Čingačgúk, třebaže vyniká v jiných věcech, není s tou svou flintou tak skrznaskrz hrůzostrašný."

Zatím měl už Jelenobijce pušku nabitou, tomahavk hodil do kánoe, popošel ke své oběti, a opřev se o pušku, v zadumání se zastavil nad padlým mužem. Bylo to poprvé, co viděl člověka padnout v boji - byl to první jeho bližní, proti němuž kdy s vážným úmyslem pozvedl vlastní ruku. Ten pocit byl pro něho nový, ale lítost spolu s živými lepšími city se mu mísila do jeho vítězství. Indián nebyl mrtev, přestože mu kulka přímo projela tělem. Ležel nehnutě na zádech, ale očima, dosud plně vnímavýma, střežil každé hnutí svého přemožitele - jako postřelený pták se dívá na svého lovce - podezřívavě hlídal každý jeho pohyb. Pravděpodobně očekával smrtící ránu, po níž měla následovat ztráta skalpu, nebo se možná domýšlel, že tento poslední krutý čin svého nepřítele bude muset strpět, ještě než zemře. Jelenobijce četl jeho myšlenky a nacházel jakési truchlivé zadostučinění v tom, že může ulevit bezmocnému divochu v jeho starostech.

"Ba ne, rudochu," řekl, "ode mne se už nemusíš ničeho bát. Jsem běloch a skalpování se s mými dary nesrovnává. Já jenom uklidím tvou pušku do bezpečí a pak se vrátím a udělám pro tebe, co jen budu moct. Sic tady nemohu zůstat příliš dlouho, protože prásknutí ze tří flint může sem na mne přilákat několik těch vašich čertů."

Závěr těch slov řekl už jaksi sám pro sebe, protože odešel hledat zapadlou pušku. Zbraň našel tam, kde ji její majitel upustil, a okamžitě ji uložil do kánoe. Svou vlastní pušku položil vedle ní a pak se zase vrátil a stanul nad Indiánem.

"Tak teď, rudochu, všechno nepřátelství mezi tebou a mnou končí," pravil, "a pokud jde o tvůj skalp anebo o jiné ublížení, po té stránce si nemusíš dělat žádné starosti. Jak jsem ti už řekl, já se řídím zásadami bělošskými a doufám, že se budu taky jako běloch chovat!"

Kdyby pohledy dovedly vyjádřit všechno, co si člověk myslí, byly by pravděpodobně trochu pokáraly jeho nevinnou domýšlivost, pokud jde o barvu. Ale z výrazu očí umírajícího divocha dovedl vyčíst jen vděčnost, a přitom ani v nejmenším nepostihl trpký úsměšek, který zápasil s lepšími city Indiánovými.

"Vodu!" vyrazil ze sebe žíznivý a nešťastný tvor. "Dej vodu chudákovi Indiánovi."

"Ale ano, vody budeš mít, jezero můžeš vypít do dna. Jenom tě přenesu k němu dolů, aby ses mohl napít po libosti. Takhle to je, jak jsem slyšel, se všemi raněnými - voda jim dává největší úlevu a potěšení."

To řka, vzal Jelenobijce Indiána do náručí a zanesl ho k jezeru. Tam mu nejprve pomohl lehnout si do takové polohy, v níž mohl uhasit palčivou žízeň. Potom ho posadil na kámen a hlavu svého protivníka si položil do klína a snažil se mu zmírnit utrpení, jak nejlépe dovedl.

"Byl by to hřích, bojovníku, kdybych ti říkal, že tvůj čas ještě nepřišel," začal, "a proto ti to neříkám. Už jsi prožil mužná léta, a když uvážím, jaký život vedeš, tvoje dny se už pořádně naplnily. Teďka však hlavní věc je dívat se dopředu na to, co přijde. Ani rudoch, ani bledá tvář celkem nepočítá moc s tím, že bude na věky spát, ale rudoch i běloch očekává, že bude žít v jiném světě. Ten i ten má své dary a podle nich bude souzen, a já myslím, že ses o těchhle věcech dost napřemýšlel a že nepotřebuješ, abych ti dělal kázání, když ti nastává ta zkouška. Najdeš cestu do vašich šťastných lovišť, jestli jsi byl spravedlivý Indián. Jestli jsi byl věrolomný, budeš odměněn jiným způsobem. O těchhle věcech si myslím svoje. Ale ty jsi dost starý a zkušený a nepotřebuješ nějaké vysvětlování od takového mladíka, jako jsem já."

"Dobrá!" vyrazil Indián, jehož hlas si zachoval svou hloubku, i když mu život uplýval. "Mladá hlava - stará moudrost!"

"Někdy je v tom útěcha vědět, když nastává konec, že lidi, kterým jsme ublížili anebo se jim pokoušeli ublížit, nám odpouštějí. Já si myslím, že lidská povaha touží po takové úlevě, aby dosáhla odpuštění už na zemi. Je v tom úleva, vědět v takové chvíli, že nám někdo odpouští, a tohle je konečně to tajemství. Teda, pokud jde o mne, úplně ti promíjím, že jsi mi ukládal o život. Za prvé proto, že mi z toho nevzešla žádná škoda, potom proto, že to patří k tvým darům, k tvé povaze a k tvému vychování a že jsem ti vůbec neměl věřit, a nakonec a především proto, že nemohu mít v nenávisti umírajícího člověka, ať je pohan, nebo křesťan. A tak co se dotýče mne, buď pokojné mysli. Ty sám nejlíp víš, co jiného by tě mělo ve chvíli takové zkoušky trápit, nebo co by ti mělo dát uspokojení."

Pravděpodobně měl Indián nějaké záblesky hrozivého tušení o neznámém stavu lidských bytostí, jejž bůh ve svém milosrdenství, zdá se, časem poskytuje všem lidským plemenům, ale jistojistě se shodovaly s jeho zvyky a předsudky. Jako většina příslušníků jeho národa a jako tak mnoho našich vlastních lidí, myslel více na takové umírání, za něž by se mu dostalo hlasité chvály od těch, které opouští, než aby si zajistil lepší stav pro své příští bytí na onom světě. Zatímco Jelenobijce mluvil, Indián byl trochu zmaten, i když správně vyciťoval, že Jelenobijcův úmysl je dobrý, a když pak Jelenobijce skončil, přepadla Indiána lítost, že zde není nikdo z jeho kmene, aby byl svědkem, s jakým stoickým klidem, v krajním tělesném utrpení, a s jakou pevností hledí vstříc svému konci. S vrozenou svrchovanou zdvořilostí, jež tak často vyznačuje indiánského bojovníka, dokud se ještě nezkazil stykem s bělochy nejhoršího řádu, pokoušel se vyjádřit Jelenobijci vděčnost za jeho dobré úmysly a dát mu na srozuměnou, že si jich váží.

"Dobrá!" opakoval, tohoto anglického slova totiž divoši velmi často užívali - "Dobrá - mladá hlava, mladé srdce taky. Staré srdce tuhé, žádné prolévání slz. Poslechni Indiána, když umírat a nechtít lhát - jak on tebe jmenovat?"

"Teď se jmenuji Jelenobijce, ale Delawaři mi říkali, že až se vrátím z válečné stezky, dostanu nějaké jméno vhodnější pro muže, v případě, že si ho zasloužím."

"To jméno dobré pro chlapce - pro bojovníka špatné jméno. On brzo dostat lepší. Tady nebýt strach -" divoch měl ještě tolik síly, že v prudkém vzrušení zvedl ruku a ťukl mladého muže do prsou - "oko jisté - prst lehký - mířit, smrt - brzo velký bojovník. Jelenobijce ne - Sokolí oko - Sokolí oko - Sokolí oko. Podej ruku."

Jelenobijce - či Sokolí oko, jak byl mladík tehdy poprvé nazván - neboť v pozdějších letech v celém tom kraji byl označován tím jménem - chopil se divochovy ruky. A jak mu tak držel ruku, divoch naposledy vydechl, dívaje se s obdivem na tvář cizince, který projevil tolik pohotovosti, dovednosti a pevnosti ve chvíli, která byla tak krušná a nevšední. Když si čtenář vzpomene, že největším zadostučiněním, kterého se může Indiánovi dostat, je, vidět projev nepřítelovy slabosti, dovede lépe ocenit chování, jež si v takovém okamžiku vynutilo takový ústupek.

"Jeho duch odešel!" pravil Jelenobijce stísněným, smutným hlasem. "To je moje vina! No, k tomuhle všichni jednou dojdeme, dřív či později. A nejšťastnější je ten, ať má kůži jakékoli barvy, kdo je na to nejlépe připraven. Tady leží tělo statečného bojovníka, o tom se nedá pochybovat, a jeho duše už letí k nebesům nebo k peklu. Tady se dostali starý Hutter a Hurá Harry do nesnází sami, jestli si sami nepřipravili mučení a smrt, a to všechno pro kořist, která se mi tu náhodou nabízí sama, a mnozí by si myslili, že se to tak patří a že to je podle zákona. Ale ani grešli z takových peněz nevezmu do ruky. Jako běloch jsem se narodil a jako běloch chci umřít. Lpět na své barvě až doposledka, i když Jeho Výsost královská, jeho guvernéři a všichni jeho rádcové doma i v Kolonii zapomínají, z čeho vzešli a kam chtějí dospět, a to všechno pro nějaký výděleček ve válce. Ba ne - bojovníku, moje ruka se nikdy tvého skalpu nedotkne, a tak ať tvoje duše odpočívá v pokoji, nemusí mít strach, že nebude slušně vypadat, až se zase spojí s tělem v té vaší říši duchů!"

Jakmile domluvil, Jelenobijce povstal. Potom tělo mrtvého posadil, záda mu opřel o nevelký balvan a postaral se, aby se nemohlo zhroutit nebo aby se nějak nesesunulo do polohy, která by se podle představ citlivých, třebas nevzdělaných divochů, mohla považovat za neslušnou. Když mladý muž vyhověl této povinnosti, zůstal stát a v jakémsi tesklivém sebepohřížení hleděl do přísné tváře padlého nepřítele. Ale jak už to tak dělával - byl to zvyk, který si osvojil, protože tolik žil v lesích o samotě - začal opět hlasitě dávat najevo, co si myslí a co cítí.

"Netoužil jsem, rudochu, po tvém životě," pravil, "ale tys mi nenechal na vybranou, buď zabít, nebo sám se nechat zabít. Myslím, že jsme oba jednali podle svých přirozených darů, a vina nemůže padnout na žádného z nás. Ty jsi jednal zrádně podle vašich způsobů válčení a já jsem zase sem tam něco přehlédl, protože jsem nakloněn věřit druhým. Inu, tohle je má první potyčka s lidským stvořením, ale nevypadá, že by to byla poslední. Bojoval jsem už s většinou lesních tvorů, jako s medvědy, vlky, s pardály a s kaguáry, ale tohle je začátek bojování s rudokožci. Kdybych byl Indián rodem, tak bych teďka o tom mohl vykládat nebo bych si přinesl skalp a před celým kmenem bych se tím výkonem mohl chlubit, anebo kdyby můj nepřítel nebyl nic víc než jenom medvěd, bylo by přirozené a patřičné dát o tom, co se stalo, kdekomu vědět. Jenže já ani pořádně nevím, jak třeba jen Čingačgúka mám zasvětit do toho tajemství, když to přece jen musí být vychloubání bělošským jazykem. A proč bych se s tím konec konců měl chlubit? Zabil jsem přece člověka, i když to byl divoch. A jak se mám dovědět, že to byl spravedlivý Indián a že nebyl náhle vzat někam jinam než do šťastných lovišť? Tak když není jistota, jestli jsem udělal něco dobrého nebo špatného, nejmoudřejší bude moc se tím nechlubit - a přece jen Čingačgúk by se o tom měl dovědět, že jsem neudělal hanbu Delawarům, ani svému vychování!"

Tato slova pronesl dílem nahlas, dílem však sotva zadrmolil skrz zuby. Pro své přesvědčivější názory užil raději prvé možnosti, kdežto pochybnosti vyjádřil druhým způsobem. Jeho samomluvu a uvažování však znepokojivě přerušil druhý Indián, který se náhle objevil na břehu jezera několik set metrů od výběžku. Tento muž, zřejmě další zvěd, kterého přivedly na toto místo pravděpodobně výstřely z pušek, vyrazil z lesa tak neobezřetně, že Jelenobijce zahlédl jeho postavu ještě dříve, nežli on sám objevil jeho. Když ho však o chvilku později spatřil, divoch vyrazil hlasitý pokřik, a na ten odpovědělo tucet hlasů z rozličných míst horského úbočí. Teď už nebylo času otálet, a v následující minutě člun už opouštěl břeh pod dlouhými a pevnými záběry pádla.

Jakmile Jelenobijce uznal, že je už v bezpečné vzdálenosti, ustal ve svém úsilí a korovou loďku nechal plout dál a bez chvatu si zjišťoval, jak se věci mají. Kánoe, kterou první pustili, plynula hnána větrem skoro čtyři sta metrů před ním a o něco blíže břehu, nežli si přál, když teď už věděl, že docela nablízku je větší počet divochů. Kánoe, kterou odrazil na vodu od výběžku, byla jen několik metrů od něho, poněvadž když opouštěl břeh, sám se svou kánoí k ní zamířil. Mrtvý Indián ležel v ponurém klidu tam, kde jej zanechal, bojovník, který se vynořil z pralesa, už zase zmizel a lesy samy byly tiché a zdánlivě opuštěné jako v den, kdy vyšly svěží z rukou velkého tvůrce. Avšak hluboký klid trval jen chvíli. Když nepřátelští zvědové věnovali nějaký čas obhlídce, vyrazili z houštiny na holý výběžek, a objevivše mrtvého druha, naplnili vzduch zuřivým rykem. Tento řev ihned vystřídaly výkřiky uspokojení, když doběhli k tělu a dychtivě se srotili kolem něho. Jelenobijce se dostatečně vyznal ve zvycích domorodců, aby pochopil, proč k této změně došlo. Řev byl obvyklým projevem nářku nad ztrátou bojovníka, výkřiky znamením radosti, že přemožitel se nemohl zmocnit skalpu, této trofeje, bez níž se žádné vítězství nikdy nepovažovalo za dokonalé. Kánoe byly už pravděpodobně tak daleko, že jakýkoli pokus ublížit přemožiteli nepřicházel v úvahu, neboť americký Indián, stejně jako pardál, který žije v amerických lesích, zřídkakdy se pokusí o útok proti nepříteli, nemá-li dostatečnou jistotu, že jeho počin se může za daných okolností setkat s úspěchem.

Mladý muž neměl už důvodu, aby se zdržoval poblíž výběžku, rozhodl se tedy, že kánoe posbírá a odvleče je ke hradu. Tu nejbližší měl brzo ve vleku a jal se honit další, která celou tu dobu poplouvala vzhůru po jezeře. Sotva Jelenobijce upjal zrak na poslední kánoi, s překvapením zjistil, že člun je blíže břehu, než by byl, kdyby byl pouze hnán směrem mírného vzdušného proudu. Začal mít podezření, že to je vlivem nějakého nepostřehnutelného proudu ve vodě, i zdvojnásobil úsilí, aby se loďky opět zmocnil, dříve než by mohla doplout do nebezpečné blízkosti lesů. Když se poněkud přiblížil, připadalo mu, že se kánoe po vodě zřetelně pohybuje, a protože ležela bokem proti větru, že ji tento pohyb nese k zemi. Několik rázných úderů pádlem ho přiblížilo ještě více, a tu se záhada vysvětlila. Něco se zřejmě pohybovalo na druhé straně, čili na straně od něho vzdálenější, a podrobnější pozorování ukázalo, že to je nahá lidská ruka. Na dně kánoe ležel Indián a zvolna, ale jistě ji poháněl ke břehu, užívaje dlaně jako pádla. Jelenobijce jediným pohledem postihl celý ten fortel. Zatímco sám se zaměstnával na výběžku nepřítelem, nějaký divoch připlaval k člunu, zmocnil se ho a tímto způsobem jej popoháněl ke břehu.

Uklidněn, že muž v kánoi nemůže mít s sebou zbraň, Jelenobijce neváhal a přirazil z boku až těsně ke vzdalujícímu se člunu a ani mu nenapadlo, že by měl zvednout pušku. Jakmile však divoch ležící na břiše zaslechl šplíchnutí vody způsobené tím prudkým pohybem, skokem se postavil na nohy a z úst se mu vydral výkřik, který prozradil, jak důkladně je překvapen.

"Jestli sis už dost s tou kánoí vyhrál," poznamenal Jelenobijce chladně, zaraziv v poslední chvíli prudký běh své vlastní kánoe, aby se oba čluny úplně nesrazily - "jestli sis už dost s tou kánoí vyhrál, bude nejmoudřejší, rudochu, když si zase skočíš do jezera. V těchhle věcech mívám ve zvyku chovat se rozumně a po tvé krvi nebažím, ačkoli tady kolem jsou lidi, kteří by v tobě viděli spíš poukázku ha prémii než lidské stvoření. Tak si teda skoč zas do jezera, a hned teď, v tu ránu, dřív než mezi námi padne nějaké prudké slovo."

Tento divoch však nerozuměl ani slova anglicky a jenom posunkům Jelenobijcovým a výrazu jeho oka, jež málokdy klamalo, vděčil za to, že sice nedokonale, ale přece pochopil smysl jeho slov. Možná i pohled na pušku, která ležela tak blízko, bělochovi na dosah, urychlil jeho rozhodnutí. Buď jak buď, skrčil se jako tygr chystající se ke skoku, zařval a v příštím okamžiku již jeho nahé tělo zmizelo ve vodě. Když se vynořil, aby nabral dechu, byl již několik metrů od kánoe a z jeho chvatného pohledu, který vrhl za sebe, bylo patrno, jak se bojí, aby ho nestihl osudný posel z pušky nepřítelovy. Ale mladý muž ani v sebemenším neprojevil nějaké nepřátelské úmysly. Rozvážně připojil kánoi k druhým dvěma a začal pádlovat od břehu. Ve chvíli, kdy Indián dostihl pevné země a oklepával se jako křepelák, když vyleze z vody, jeho obávaný nepřítel byl už mimo dostřel pušky a mířil ke hradu. Jak bývávalo jeho zvykem, Jelenobijce ani tentokráte neopomněl mluvit sám k sobě o tom, co se právě událo, zatímco vytrvale plul k vytčenému cíli.

"Kdepak, kdepak," začal, "to by nebylo bývalo správné, bez příčiny zabít lidského tvora. Skalpy, to nemá pro mne žádnou cenu, a život je krásný, a lidé, kteří mají bělošské dary, by neměli život nikomu nemilosrdně brát. Ten divoch byl Mingo, to je pravda, a nepochybuju, že to je a celý život taky bude plaz ničemná a lotr. Ale to není důvod, abych zapomínal na svoje přirozené dary a barvu. To ne, to ne - jen ať si běží! Jestli se zase někdy setkáme s flintou v ruce, inu, pak se ukáže, kdo z nás má statečnější srdce a hbitější oko. - Sokolí oko! To není špatné jméno pro bojovníka, a pro muže a statečného člověka má o moc lepší zvuk než Jelenobijce! Pro začátek by to nebylo špatné jméno, a taky jsem si je počestně vydobyl. Kdyby to tak byl Čingačgúk, ten by teď mohl jít domů a chlubit se svými činy a náčelníci by ho pojmenovali Sokolí oko v tu ránu, jenže běloši nemají v krvi se chvástat, a tak nevím, jak to udělat, aby se o tom lidi dověděli, leda ode mne. Inu ba, ba - tahle věc je zrovna jako každá jiná, a tak se spolehnu, že se mi za všechno dostane, co si zasloužím."

Když takto na sebe prozradil, co bychom mohli nazvat jeho slabou stránkou, mladý muž pádloval dále mlčky a vytrvale plul ke hradu tak rychle, jak mu jen čluny ve vleku dovolovaly. Do té doby nejen že slunce už vyšlo, ale vyhouplo se i nad horami na východě a rozlévalo záplavu nádherného světla na tuto dosud nepokřtěnou vodní hladinu. Celý kraj zářil krásou a člověk neznalý všedních historií lesů by si nedovedl představit, že teprve před chvílí byla tato končina svědkem událostí tak krutých a barbarských. Jak se Jelenobijce přibližoval ke stavení starého Huttera, myslil si, či spíše vyciťoval, že svým vzhledem je to stavení v jedinečném souladu s celou tou krajinou. Ačkoli při něm nešlo o nič jiného, jen aby bylo pevné a bezpečné, hrubé, masivní kmeny pokryté drsnou kůrou, převislá střecha a celý jeho tvar přispívaly k malebnosti tohoto stavení téměř za všech okolností, a přitom jeho vlastní poloha dodávala novosti a dráždivosti ostatním jeho zajímavostem.

Když se však Jelenobijce ještě více přiblížil k hradu, objevily se jiné zajímavosti, které ihned zastínily všechny krásy, které by jinak byly vyznačovaly tuto jezerní scenérii a polohu té jedinečné budovy. Judita a Hetty stály na plošině přede dveřmi, na Marchově dvorku, a s neskrývanou úzkostí očekávaly jeho příchod. Judita si po chvilkách prohlížela starým námořním dalekohledem, o němž jsme už mluvili, jeho samého i kánoe. Snad nikdy se toto děvče nestkvělo takovou krásou jako v té chvíli. Ruměnec úzkosti a neklidu zbarvoval jí líce nejbohatšími odstíny a hebké oči, tento půvab, který s ní měla společný i Hetty, jí zvážněly tíživou starostí. Takový byl aspoň dojem tohoto mladého muže, který o žádné z těch věcí neuvažoval, ani se netvářil, že rozebírá jejich pohnutky, anebo že si všímá nějakých zvlášť jemných podrobností příčin a následků, když s kánoemi přirazil k boku archy, a tam všechny tři pečlivě přivázal, nežli vstoupil nohou na plošinu.

KAPITOLA 8

Svým slovem váže se, svým slovem věstí;

svou láskou upřímný, svou mysli čistý;

své slzy vysílá ze srdce němě;

svým srdcem vzdálen lsti jak nebe země.

Shakespeare

Žádná z dívek nepromluvila, když Jelenobijce stanul před nimi sám a na jeho tváři se zračila všechna starost, kterou měl o ty dva nepřítomné členy jejich malé společnosti.

"A tatínek!" konečně vyrazila ze sebe Judita, jíž se podařilo vyslovit to slovo jakoby po zoufalém úsilí.

"Potkalo ho neštěstí a nemá smysl to zatajovat," odpověděl Jelenobijce přímo a prostomyslně, jak míval ve zvyku. "On a Hurá padli do rukou Mingům a bůhví, co z toho nakonec pojde. Kánoe jsem dopravil do bezpečí, a to nás může utěšovat, protože teď ti vagabundi budou muset sem doplavat nebo se přeplavit na voru, aby se na nás dostali. Při západu slunce nás posílí Čingačgúk, jestli se mi podaří dostat ho do kánoe, a potom si myslím, že my dva dokážeme uhájit archu i hrad, dokud se někteří ti oficíři v posádkách nedovědí o téhle válečné stezce, a to se musí dřív či později stát, když se záchrany můžem dočkat jen z jejich strany a odnikud odjinud."

"Důstojníci!" vyrazila ze sebe Judita rozhorleně, tváře jí ještě víc zčervenaly a oči jí zazářily živým, avšak pomíjivým vzrušením. "Kdo by teď myslel na ty bezcitné galány a tratil o nich slova? - Stačíme si sami hrad uhájit. - Ale co je s tatínkem a s chudákem Hurá Harrym?"

"To je přirozené, Judito, že se znepokojujete o vlastního otce, a myslím, že je zrovna tak na místě, když se znepokojujete i o Hurá Harryho."

Potom začal Jelenobijce stručně, ale srozumitelně vypravovat o všem, co se v noci událo, a nijak nezatajoval, co se přihodilo jeho dvěma společníkům, ani co si sám o tom myslí, a jaké by to případně mohlo mít následky. Dívky poslouchaly se soustředěnou pozorností, ale žádná neprojevila onu ženskou bázeň a znepokojení, jež by po takové zprávě daly najevo ženy, které nebyly natolik zvyklé nebezpečím a neblahým příhodám hraničářského života. K Jelenobijcovu překvapení Judita byla nanejvýš rozrušena, kdežto Hetty poslouchala sice dychtivě, ale zdálo se, že spíše v zasmušilém mlčení přemítá o tom, co se stalo, než aby jakkoli navenek projevovala, co cítí. Jelenobijce se nemýlil, když Juditino vzrušení přisuzoval stejnou měrou jejímu zájmu o Harryho, jako její lásce k otci, kdežto Hettinu zjevnou lhostejnost připisoval jejímu zastřenému duchu, jenž jí poněkud oslaboval soudnost, a tak jí pravděpodobně bránil předvídat všechny následky. Ani jedna ani druhá nemluvily mnoho, obě se zaměstnávaly přípravou ranního jídla jako jiné ženy, zvyklé vykonávat takovou práci, které se mechanicky lopotí i v zármutku a starostech. Prostou, ale výživnou snídani pojedli všichni tři v chmurném mlčení. Dívky jedly málo, ale Jelenobijce prokázal, že sám spořádá těchto materiálních potřeb jako dobrý voják, a že si uchovává chuť k jídlu i za nejtíživějších a nejznepokojivějších okolností. Snídaně byla skoro u konce a nikdo z nich dosud nepronesl ani slova, potom však Judita promluvila prudce a překotně, jak byla zvyklá. Cit proráží závory sebeovládání, když ovládnout se je už bolestivější než samo odhalení citu.

"To by si byl tatínek na té rybě pochutnal!" vyrazila ze sebe. "Říkává, že losos jezerní je skoro stejně dobrý jako mořský."

"Slyšel jsem, že váš otec moři rozumí," odvětil mladý muž, který si nemohl odpustit, aby se na děvče tázavě nezahleděl, neboť jako všichni, kdo znali Huttera, byl také zvědavý na historii jeho dřívějšího života. "Hurá Harry o něm říká, že býval kdysi námořníkem."

Judita nejprve hleděla zmateně, potom pod vlivem citů pro ni nových po mnoha stránkách, stala se náhle sdílnou a vypadalo, že ji ta rozmluva značně zajímá.

"Jestli Hurá něco ví o tatínkově minulosti, pak škoda, že mi to neřekl!" zvolala. "Někdy si také myslívám, že byl kdysi námořníkem, a pak si zase myslím, že nebyl. Kdyby se ta truhla mohla otevřít, nebo kdyby uměla mluvit, dověděli bychom se možná celou tu historii. Jenže to kování na ní je tak pevné, že nepraskne snadno jako nějaký provázek."

Jelenobijce se obrátil k truhle, o níž byla řeč, a poprvé si ji důkladněji prohlédl. Ačkoli už na ní nebylo barvu znát a bylo patrno, že se s ní leckdy špatně zacházelo, všiml si, že materiálem i provedením to je dílo veskrze znamenité, jemuž podobné toho druhu žádné dosud nikdy neviděl.

Byla z tmavého, drahého dřeva a kdysi bývala naleštěna do vysokého lesku, třebaže po tom, jak se s ní zacházelo, jen málo lesku zbylo na jejím povrchu a všelijaké rýhy a škrábance svědčily o prudkých nárazech, které utrpěla od předmětů ještě tvrdších, než byla sama. Rohy byly pevně okuty ocelí, dovedně a bohatě pracovanou, kdežto zámky, které byly tři, a závěsy byly tak vkusně a mistrně provedeny, že by byly vzbudily pozornost i v obchodě se starožitným nábytkem. Truhla byla také dosti veliká, a když Jelenobijce vstal a pokusil se ji na jednom konci nadzvednout za masivní držadlo, přesvědčil se, že její váha plně odpovídá jejímu vnějšímu vzhledu.

"Cožpak vy jste, Judito, nikdy neviděla tu truhlu otevřenou?" zeptal se Jelenobijce s hraničářskou otevřeností, neboť v tehdejších dobách a na okraji civilizace se málo mezi lidmi hledělo na takové jemnosti, šlo-li o věci tohoto druhu, zrovna tak jako dnes.

"Neviděla. Tatínek ji nikdy přede mnou neotevřel, jestli ji vůbec kdy otvírá. Zdvižené víko té truhly tu nikdo jakživo neviděl, leda jen tatínek. A ani sama nevím, že by se byl kdy do ní podíval."

"To nemáš ale pravdu, Judito," odporovala tiše Hetty. "Vždyť tatínek víko otevřel a já jsem ho viděla."

Jakési mužské sebevědomí zavřelo Jelenobijci ústa. Starší sestry by se byl neváhal dále vyptávat a jít až za hranice slušnosti, jak bychom dnes soudili, ale využívat slabšího rozumu sestry, z toho si zrovna dělal svědomí. Protože však Juditě nic takového nebránilo, obrátila se rychle k té, jež mluvila naposledy, a pokračovala v rozmluvě.

"Kdypak, Hetty, a kde jsi vůbec viděla tu truhlu otevřenou?"

"Tady a mnohokrát. Tatínek ji často otvírá, když ty jsi pryč, a ani v nejmenším mu nevadí, že já jsem při tom a vidím všechno, co dělá, a že taky slyším, co si povídá."

"A co to dělá a co si povídá?"

"To nemohu tobě říct, Judito," odvětila sestra tichým, avšak rozhodným hlasem. "Tatínkovy tajnosti nejsou moje tajnosti."

"Tajnosti! To je ještě divnější, Jelenobijce, že by je Hetty řekl, a mně by o nich neřekl nic."

"To není, Judito, pro nic za nic, jenže ty to nemáš vědět. Tatínek tady není, aby ti mohl odpovědět sám, a já už o tom nic víc neřeknu."

Judita a Jelenobijce na ni hleděli překvapeně a asi minutu se zdálo, že Juditu něco trápí. Pak se náhle sebrala, odvrátila se od sestry jako v lítosti nad svou bezmocností, a oslovila mladého muže.

"Zůstal jste v polovičce svého vyprávění," řekla, "přestal jste u toho, že jste si lehl v kánoi - anebo vlastně, že jste se probudil křikem potáplice. My jsme taky slyšely volání potáplic. Jejich volání může sice přivolat bouřku, ale v tuhle roční dobu nejsme tady na jezeře na bouře zvyklí."

"Vítr fouká a bouře zuří, kdy se jí zachce, někdy v té a jindy zase v jiné roční době," odpověděl Jelenobijce, "a potáplice křičí podle své přirozenosti. Bylo by lepší, kdyby lidé byli taky tak poctiví a přímí. Když jsem se probudil a slyšel křik toho ptáka, a pak jsem zjistil, že to není Harryho signál, lehl jsem si zas a spal dál. A když se rozednilo, byl jsem už vzhůru a svěží jako jindy, a pak jsem se dal do chytání těch dvou kánoí, aby je Mingové nedostali do rukou."

"Neřekl jste nám všechno, Jelenobijce," pravila Judita vážně. "Slyšely jsme střílení z pušek tam pod tou horou na východě. Ozvěny byly silné a dlouhé a ozvaly se tak brzy po těch výstřelech, že se tam muselo střílet buď na břehu, nebo docela blízko břehu. Na takové zvuky máme uši zvyklé a nedáme se ošálit."

"Tentokrát, děvče, flinty konaly svou povinnost, baže, flinty konaly svou povinnost. Dneska ráno nezahálely, toť se ví, a kohoutky cvakaly, ale ne tak často, jak by měly. Jeden bojovník odešel do šťastných lovišť, a to už je všechno. Přece nemůžete čekat, že člověk bělošské krve a bělošských zásad se bude vychloubat svými činy a ohánět se skalpy."

Judita poslouchala téměř bez dechu. A když se zdálo, že klidně a skromně vyprávějící Jelenobijce se chystá skončit, vstala, přešla místnost a posadila se vedle něho. V chování děvčete nebylo nic vtíravého, i když prozrazovalo její probouzející se náklonnost, která jí dávala živě tušit, v jakém byl nebezpečí, a projevovala i vlídnou účast jejího ženského zájmu. Dokonce uchopila tvrdou ruku lovcovu a stiskla ji oběma rukama, sama si to možná ani neuvědomujíc, a přitom se dívala vážně, ba až vyčítavě do jeho opáleného obličeje.

"Vždyť jste, Jelenobijce, bojoval s divochy, sám a jediný!" pravila. "Chtěl jste ochránit nás - Hetty - a mne - a proto snad jste bojoval s nepřítelem tak neohroženě, a nebylo tam človíčka, který by vás povzbuzoval ke statečnosti anebo byl svědkem vaší porážky, kdyby k takovému neštěstí došlo!"

"Inu, bojoval, Judito, pravda, bojoval jsem s nepřítelem, a taky jsem ho porazil, však poprvé v životě. Být to musí, ale nese to s sebou takový smíšený pocit lítosti a uspokojení. Myslím, že lidská povaha je bojovná, poněvadž všechny národy se zabíjejí v bitvách, ale my musíme zůstat věrni svým zákonům a darům. Co jsem doposaváde vykonal, to nestojí za moc, ale jestli Čingačgúk přijde dneska večer ke skalce, jak jsme si to spolu smluvili, a já ho odtamtud dostanu, aby o tom ti divoši nevěděli, anebo i když to budou vědět, proti jejich vůli a úmyslu - pak všichni dohromady můžeme podniknout něco jako válku, nežli se Mingové zmocní hradu nebo archy anebo vás."

"A kdo to je ten Čingačgúk? Odkud jde a proč jde zrovna sem?"

"To je, řekl bych, přirozená a oprávněná otázka, i když ten mladík má už velké jméno v té jeho končině. Čingačgúk je rodem Mohykán a zdržuje se pohromadě s Delawary, jako většina lidí jeho kmene; jejich kmen se už dávno rozpadl, jak se naše barva rozmáhala. Pochází z rodiny slavných náčelníků, jeho otec Unkas byl jeden z nejvíc nejznamenitějších bojovníků a rádců svého lidu. Dokonce starý Tamenund si váží Čingačgúka, přestože uznává, že je ještě příliš mladý, aby mohl být vůdcem ve válce. A pak ten národ je tak rozptýlený a oslabený, že náčelnictví není u nich o moc víc než pouhé jméno. Tak teda, když tahle válka začala doopravdy, ujednal jsem si s tím Delawarem schůzku, že se sejdem dnes večer při západu slunce na poradní skále u dolního konce tady toho jezera, a máme v úmyslu, že na první nepřátelskou výpravu proti Mingům vyrazíme spolu. Proč jdeme zrovna tudy, to je tajemství nás dvou. Ale rozvážní mladí muži na válečné stezce, jak si jistě domyslíte, nedělají nic, co by si dobře nepropočítali a nerozvážili."

"Nějaký Delawar nemůže mít přece vůči nám žádné nepřátelské úmysly," pravila Judita po chvilce váhání, "a o vás víme, že se k nám chováte přátelsky."

"Zrada, to je, myslím, poslední zločin, z kterého by mě mohl někdo obviňovat," odvětil Jelenobijce, dotčen stínem nedůvěry, jež bleskla Juditě hlavou, "a dokonce už ne zrada na lidech vlastní barvy."

"Vás, Jelenobijce, nikdo nepodezřívá," zvolala dívka prudce. "Kdepak - kdepak - stačí se jen podívat do vaší poctivé tváře, ta je dostatečnou zárukou třeba tisíci srdcím, že mluvíte pravdu! Kdyby všichni lidé mluvili tak poctivě a neslibovali nic víc, než co mají v úmyslu splnit, pak by se na světě tolik špatností nedělo a nikdo by krásná péra a červené kabáty neměl za omluvu pro svou sprostotu a šalbu."

Dívka mluvila v silném, ba až v bouřlivém citovém pohnutí a její krásné oči, obvykle tak měkké a vábné, plály ohněm, když skončila. Jelenobijce si nemohl nepovšimnout toho neobyčejného vzplanutí, ale s taktem hodným dvořana nejen že se vyhnul jakékoli narážce na tu věc, ale podařilo se mu utajit i dojem, jakým tento objev na něho zapůsobil. Judita se pomalu zase uklidnila, a protože zřejmě dbala, aby se mladému muži jevila ve světle co nejlepším, brzy se zase mohla zúčastnit rozmluvy tak klidně, jako by ji ani nic nebylo rozrušilo.

"Nemám, Jelenobijce, vůbec právo pátrat po vašich tajemstvích nebo po tajemstvích vašeho přítele," pokračovala, "a ochotně chci věřit všemu, co říkáte. Jestli můžeme skutečně získat ještě jednoho muže jako spojence, který by se k nám přidal v téhle těžké chvíli, mnoho nám to pomůže. A nepozbývám naděje, že až se divoši přesvědčí, že jsme schopni jezero uhájit, nabídnou nám zajatce výměnou za kůže nebo aspoň za soudek prachu, a ten v domě máme."

Mladý muž měl sice na jazyku slovo "skalpy" a "prémie", ale váhal pobouřit city obou dcer a to mu zabránilo zmínit se, jak měl v úmyslu, o tom, jaký osud by pravděpodobně mohl jejího otce stihnout. Dosud se tak málo vyznal v umění klamat, že důvtipné Juditě, jejíž úsudek zbystřilo nebezpečí a způsob jejího života, stačil pouze jeho výrazný obličej, aby všechno vyrozuměla.

"Vím, co máte na mysli," pokračovala spěšně, "a co byste chtěl říci, jenže se bojíte mě ranit - nás obě, myslím, vždyť Hetty má tatínka zrovna tak ráda jako já. Ale Indiáni nejsou takoví, jak si myslíme. Nikdy neskalpují zajatce, který není zraněn, ale raději ho odvedou s sebou živého, skutečně, leda když se jich zmocní zuřivá touha někoho umučit. O tatínkův skalp se vůbec nebojím a o jeho život jen trochu. Kdyby se jim povedlo v noci se na nás přikrást, všichni bychom to asi zaplatili skalpy, ale mužům, kteří jsou zajati v otevřené půtce, se zřídkakdy něco stane; aspoň dokud nedojde k mučení."

"Říká se to, to přiznávám, a obvykle to tak je - ale víte, Judito, co měl váš otec a Hurá za lubem, když na ty divochy šli?"

"To vím, a také to byla ukrutnost! Ale co chcete? Muži jsou muži, a někteří, a zrovna ti, co se blýskají zlatem a stříbrem a mají v kapse královský důstojnický patent, nejsou bez viny na stejných ukrutnostech." Juditě opět zahořely oči, ale po zoufalém zápase zase nabyla klidné mysli. "Když si jen pomyslím na všechno to zlo, co lidé napášou, vždycky se mi vzpění krev," dodala, snažíc se usmát, což se jí jen jakž takž podařilo. "Ale to všechno jsou hlouposti. Co se stalo, stalo se a naříkáním se to nespraví. Jenže Indiánům ani tak moc nejde o to prolévat krev, spíš oceňují u mužů odvahu při jejich podniku, takže jestli vědí, s jakým úmyslem je ti jejich zajatci přepadli, spíš si jich budou pro to vážit, než aby jim nějak ublížili."

"To jenom na čas, Judito, ano, uznávám, ale jenom na čas. Ale až je to omrzí, pak nabude vrchu jejich pomstychtivost. Budem se muset pokusit, jako Čingačgúk a já, budem se muset pokusit podívat, co se dá dělat, abychom osvobodili Harryho a vašeho otce, protože Mingové se tady kolem jezera budou rozhodopádně potloukat několik dní, aby z toho svého úspěchu trhli co nejvíc."

"Vy si myslíte, že je možno se na toho Delawara spolehnout?" zeptala se dívka zamyšleně.

"Zrovna jako na mne. A mě nepodezříváte, Judito, že ne, co říkáte?"

"Vás?" opět se oběma rukama chopila jeho ruky a stiskla ji tak vřele, že v člověku méně prostomyslném nebo takovém, který si více zakládá na svých dobrých vlastnostech, snadno by byla mohla vzbudit domýšlivost. "To - bych zrovna tak mohla podezřívat vlastního bratra! Znám vás ani ne den, Jelenobijce, ale věřím vám, jako bych vás znala už rok. Podle jména vás sice znám, protože ti galáni z posádek často mluví o tom, jaká jste jim při lovu dával ponaučení, a všichni hlásají, jaký jste čestný muž."

"Copak, děvče, oni někdy mluví o střílení?" otázal se Jelenobijce dychtivě, když se napřed tiše, ale srdečně zasmál. "Copak oni někdy mluví o střílení? O tom, jak já střílím, mi nemusíte říkat nic, protože jestli jsem to doposud tady v té končině nedokázal, pak za mnoho nestojí, když je člověk zkušený střelec. Ale co ti oficíři říkají o tom, jak oni sami dovedou střílet - no ba, co říkají o tom, jak oni sami střílejí! Zbraně, říkají přece, to je jejich řemeslo, a přesto mají mezi sebou některé, kteří s nimi dovedou prašpatně zacházet!"

"Ale doufám, že váš přítel není také takový, Čingačgúk mu říkáte - a copak to jeho indiánské jméno znamená?"

"Velký had - říkají mu tak, protože je moudrý a chytrý. Ale vlastně se jmenuje Unkas - všichni v jeho rodině se jmenují Unkasové, dokud nedostanou jméno, kterého si vydobudou svými činy."

"Jestli je tak moudrý, můžeme v něm získat užitečného přítele, jen aby mu jeho vlastní záležitosti v téhle končině nezabránily nám pomáhat."

"Konec konců nic zlého v tom nevidím, když vám povím, co má za lubem, a taky proto, že si můžete třeba něco vymyslet, co by nám pomohlo. Tak já teda vám a Hetty celou tu věc prozradím, ale spoléhám se, že to tajemství zachováte, jako by to bylo vaše vlastní. Musím vám říct, že Čingačgúk je hezký Indián, a mladé ženské jeho kmene si ho moc považují a líbí se jim, nejen proto, že je z takové rodiny, ale i proto, že sám je takový. No, a jeden náčelník má dceru, říkají jí Wah-ta!-Wah, to po našem znamená Tiše-ach!-tiše. To je nejskvělejší z delawarských děvčat a všichni mladí bojovníci toho národa právě ji nejvíc obletují a chtějí ji za ženu. No, a mezi jiným si Čingačgúk oblíbil tuhle Wah-ta!-Wah a Wah-ta!-Wah si zase oblíbila Čingačgúka." Nyní se Jelenobijce na chvilečku odmlčel, protože když se dostal ve svém vyprávění až sem, Hetty Hutterová vstala, pokročila až k němu, postavila se mu u kolenou a pozorně poslouchala, jako dítě, které se přiblíží k matce, když vypravuje pohádky. "Ano, on si oblíbil ji a ona jeho," znovu se dal do vypravování Jelenobijce a přátelsky a povzbudivě pohleděl na nevinné a se zájmem poslouchající děvče, "a když už je to tak a i všichni staří jsou s tím srozuměni, nestává se často, aby se ti mladí za sebe nedostali. Jenže Čingačgúk si nemohl dost dobře odvést takovou výhru, a nenadělat si nepřátele mezi těmi, kteří ji chtěli zrovna tak jako on. Nějaký Trn, jak mu po našem říkáme, čili Yocommon, jak se mu říká po indiánsku, si to bral nejvíc k srdci, a tak ho podezříváme, že má prsty v tom, co se potom stalo. Wah-ta!-Wah odešla přede dvěma měsíci s otcem a s matkou lovit lososy na řekách na západě, kde je největší bohatství ryb, všichni tady se aspoň na tom shodují, a když tak byli zaměstnáni tím lovem, děvče zmizelo. Několik týdnů jsme se o ní nemohli dovědět žádné zprávy, ale tu před desíti dny nějaký kulýr, který běžel delawarským územím, nám přinesl vzkaz, a z toho jsme vyrozuměli, že Wah-ta!-Wah její rodině ukradli - myslíme si, ale nevíme to jistě, že v tom byl nějaký úskok toho Trna - a že je teďko u jednoho nepřátelského kmene, který ji přijal za vlastní a chce, aby si vzala nějakého mladého Minga. V tom vzkazu bylo, že tlupa má v úmyslu asi měsíc nebo dva lovit tady v té krajině a dělat si zásoby, než se vrátí zpátky do Kanady, a že jestli se nám poštěstí přijít jim v téhleté končině na stopu, že se ledacos může přinatrefit, co by nám mohlo pomoct to děvče unést."

"A co vy s tím máte, Jelenobijce, co dělat?" zeptala se Judita s trochou úzkosti v hlase.

"Mám s tím co dělat, jako mám co dělat se vším, co se dotýče mého přítele. Přišel jsem, protože chci Čingačgúkovi prospět a pomoct, a jestli se nám povede dostat to mladé děvče, co má rád, zase zpátky, budu mít z toho skoro takovou radost, jako kdybych já dostal zpátky svou vlastní milou."

"A kdepak máte zase vy svou milou, Jelenobijce?"

"Ta je v lese, Judito - ve větvích stromů, jak se sklánějí v mírném deštíku - v rose na holé trávě - v oblacích, která plují nahoře po modrém nebi - v ptácích, kteří zpívají v lesích - v čistých studánkách, ve kterých hasím žízeň - a ve všech ostatních nádherných darech přírody!"

"Tím chcete říci, že jste až dosud žádnou dívku nemiloval, ale že nejvíc milujete svoje oblíbená místa v lese a svůj vlastní způsob života."

"Je to tak - je to právě tak. Jsem běloch - jsem srdcem běloch a nemohu pochopitelně milovat rudošské děvče, které nutně je srdcem a i svými city rudoška. Ne, ne - v těchhle příležitostech jsem dost rozumný, a doufám, že taky i nadále budu, aspoň dokavad nebude po téhle válce. Mně příliš zabírá čas ta Čingačgúkova záležitost, že netoužím, abych měl na krku ještě svou vlastní, dokud se tamta neurovná."

"Dívka, která vás, Jelenobijce, nakonec získá, získá aspoň poctivé srdce. Srdce beze lsti a zrady, a to bude vítězství, jaké by jí většina dívek měla závidět."

Judita domluvila, její krásnou tvář zachmuřil rozmrzelý výraz a přitom jí hořký úsměv pohrával kolem úst, jež žádné stažení svalů nemohlo učinit méně půvabnými. Její společník pozoroval tuto změnu, a třebaže se nevalně vyznal v hnutích ženského srdce, měl dost vrozeného jemnocitu, aby pochopil, že by bylo dobře od toho tématu upustit.

Chvíle, kdy Čingačgúka očekávali, byla dosud daleko, a tak měl Jelenobijce dost času vyšetřit, jaký je stav obrany, a učinit dodatečná opatření, jež byla v jeho moci a jež naléhavá potřeba chvíle vyžadovala. Hutterova zkušenost a předvídavost nezanedbala téměř nic, co by bylo třeba v tomto směru učinit. Přesto se mladému muži sama nabízela některá opatření k zajištění bezpečnosti, ačkoliv možno říci, že se umění pohraničního válčení učil jen z pověstí a vyprávění lidu, v jehož společenství tak dlouho žil. Vzdálenost hradu od nejbližšího výběžku na pobřeží ani nepřipouštěla obavu, že by až k němu doletěla kulka vystřelená z pevné země. Dům byl sice na dostřel z muškety, to bylo ovšem v jistém smyslu pravda, ale takový případ byl naprosto vyloučen a dokonce i Judita se úplně přezíravě vyjadřovala o jakémkoli nebezpečí, které by jim mohlo od této zbraně hrozit. Pokud tedy bude mít jejich strana pevnost v moci, budou bezpečni, ledaže by útočníci vynašli nějaký způsob, jak tvrz přepadnout a zdolat ohněm nebo útokem či nějakým lstivým a zrádným indiánským úskokem. Proti prvnímu zdroji nebezpečí se Hutter v plné šíři zajistil, a stavení samo, kromě korové střechy, nebylo příliš hořlavé. Podlaha byla na několika místech opatřena poklopy a věder zavěšených na provaze se denně užívalo a byla pohotově pro každý takový naléhavý případ. Jedna z dívek mohla snadno uhasit oheň, který by náhodou vznikl, ovšem za předpokladu, že by neměl čas se příliš rozšířit. Judita zřejmě rozuměla celému otcovu plánu obrany, měla také odvahu v podstatné míře se účastnit jeho provádění, a tak mladému muži vysvětlila všechny tyto podrobnosti, a tím mu ušetřila mnoho času a námahy při jeho obhlídce.

Během dne nemuseli mít velkých obav. Měli v moci kánoe a archu a jiných plavidel na jezeře nebylo. Přesto Jelenobijce dobře věděl, že vor se dá udělat brzo, a poněvadž padlých stromů bylo blízko vody dost a dost, kdyby byli divoši vážně zamýšleli riskovat útok, nebylo by valně obtížné nalézt nezbytné prostředky. Slavená americká sekera, jíž se v tomto směru nic nevyrovná, nebyla tehdy ještě nijak zvlášť rozšířena a divoši ani zdaleka nedovedli zručně užívat své sekerky místo ní. A přece měli dostatečnou zkušenost v přecházení řek, a aby se bezpečně přes ně dostali, stavěli vory, v případě ovšem, že považovali za účelné vystavovat se riziku útoku. Smrt jejich bojovníka mohla se jim stát dostatečným podnětem, anebo mohla zase působit jako výstraha, ale Jelenobijce považoval za víc jak možné, že příští noci dospějí události kritického vrcholu právě v tomto bodě. A že tušil, co se bude dít, horoucně toužil, aby tu jeho přítel Mohykán už byl a mohl jim pomoci, a se vzrůstající netrpělivostí se těšil na západ slunce.

Postupem dne plány zrály a společnost v hradu konala přípravy. Judita se činila a zřejmě ji těšilo, že se může ptát svého nového známého a radit se s ním. Jeho lhostejnost k nebezpečí, mužská oddanost vůči ní a sestře, bezelstné chování a ryzí cit působily na její představivost a rychle mu získávaly její náklonnost. Ačkoli Jelenobijci se zdály ty hodiny po mnoha stránkách dlouhé, Juditě dlouhé nepřipadaly, a když se slunce začalo sklánět k vrcholkům kopců na západě, porostlým borovicemi, s podivem si uvědomila, a také to nesmlčela, že den se tak brzy chýlí ke konci. Hetty naopak byla zamyšlená a zamlklá. Nikdy nebyla hovorná, a když se tu a tam stala sdílnou, bývala to odezva na chvilkový vznět, jemuž se podařilo vzrušit její prostou mysl, ale pak zase na celé dlouhé hodiny během tohoto nade vše významného dne jako by dar řeči úplně ztratila. Ani obavy o otce nepůsobily podstatně na chování obou sester. Nevypadalo, že by se některá z nich vážně strachovala něčeho horšího nežli zajetí, a když jednou nebo dvakrát Hetty promluvila, naznačila jaksi, že čeká, že Hutter si už najde nějaký způsob, jak se osvobodit. Ačkoli Judita nebyla v té věci tak optimistická, také projevovala naději, že dojde k jednání o výkupné, jak jen se Indiáni přesvědčí, že těm v hradu je jejich důvtip a lest k smíchu. Avšak Jelenobijce považoval tyto všelijaké domněnky jen za neuvážené dívčí nápady, a tak vytrvale prováděl svá vlastní opatření a tak vážně uvažoval o nastávajících událostech, jako kdyby jim ani slovo ze rtů bylo nevyšlo.

Konečně se přiblížila hodina, kdy bylo nutno vydat se na místo schůzky smluvené s Mohykánem - či Delawarem, tak byl Čingačgúk běžněji nazýván. Poněvadž plán vypracoval Jelenobijce, dopodrobna jej vysvětlil svým oběma společnicím a všichni tři se ve vzájemné dohodě a s pochopením dali do jeho provádění. Hetty přešla na archu, přivázala dvě kánoe k sobě, do jedné nasedla a pádlovala s nimi až k jakési brance v palisádách, jimiž byl dům obehnán. Tudy pak s oběma projela a připoutala je pod domem na řetězy, které byly upevněny uvnitř stavení. Palisády byly kmeny stromů pevně zaražené do bahna a sloužily dvojímu účelu, jako jakási malá ohrada, jíž se mělo užívat právě k tomuto účelu, a pak proto, aby udržely nepřítele, který by se případně přiblížil ve člunech, na délku paže od vlastního domu. Kánoe zakotvené v tomto "doku" byly do jisté míry skryty cizím zrakům, a protože branku náležitě zavírali na závoru a zapřeli, nebylo by bývalo snadné je odtamtud dostat, i kdyby je náhodou bylo vidět. Nežli však branku zavřeli, Judita vplula do ohrady s třetí kánoí a Jelenobijci ponechala na starosti, aby zajistil dveře a okna uvnitř v budově nad její hlavou. Protože všechno bylo masivní a pevné a jako závor se používalo kůlů z mladých stromků, bylo by to dalo aspoň jednu nebo dvě hodiny práce vloupat se do stavení, když Jelenobijce svůj úkol dokončil, i kdybychom připustili, že by útočníci použili všech možných nástrojů, ovšem s výjimkou sekyry, a že by jim nikdo nebránil. Huttera totiž jednou nebo dvakrát vykradla nevázaná bělošská cháska z pohraničí, když nebyl doma, a to se často stávalo, a proto věnoval bezpečnosti domu takovou pozornost.

Jakmile bylo všechno uvnitř obydlí zpozavíráno, objevil se Jelenobijce u poklopu, a tudy sestoupil do kánoe k Juditě. Potom zavřel dveře masivní petlicí a důkladným visacím zámkem. Pak přibrali do kánoe Hetty a pak se odstrkovali s kánoí až ven před palisády. Dalším zajišťovacím opatřením bylo, že uzamkli branku a klíče vzali s sebou do archy. Všichni tři byli nyní vně uzamčeného obydlí, do něhož se teď mohl člověk dostat jen násilím, nebo stejnou cestou, kterou je mladý muž opustil.

První, co udělali, nežli opustili hrad, bylo, že vynesli ven dalekohled a pak si Jelenobijce hned pozorně prohlédl celé pobřeží jezera, pokud je bylo možno přehlédnout z místa, na kterém stál. Ani živé duše nebylo vidět, jen několik ptáků, a i ti poletovali ve stínu stromoví, jako by se nechtěli vystavovat vedru parného odpoledne. Obzvláště všechny nejbližší výběžky podrobil nejpřísnější prohlídce, aby se ujistil, že se nikde nedějí přípravy k stavbě voru. Výsledkem byl stále stejný obraz klidné samoty. Několika slovy vysvětlíme největší potíže, které vyplývaly ze situace naší skupinky. Zatímco sami byli vystaveni pohledu kdekterého bdělého oka, pohyby jejich nepřátel zakrývala clona hustého pralesa. Přitom představivost jim ochotně zalidňovala prales větším počtem bojovníků, než kolik jich tam skutečně bylo, kdežto jejich vlastní slabost jistě byla až příliš zřejmá každému, jehož zrak náhodou zabloudil směrem k nim.

"Nikde se nic ani nehne," prohlásil Jelenobijce, když konečně odložil dalekohled a chtěl již vstoupit na archu. "Jestli si ti vagabundi vymýšlejí nějaké darebáctví, pak jistě jsou prohnaní dost, aby se s tím neukazovali. Pravda je, že vor si mohou vázat v lesích, ale dolů k jezeru ho ještě nedopravili. To nemohou uhádnout, že chceme odjet z hradu, a i kdyby, žádným způsobem se nemohou dovědět, kam máme namířeno."

"To je jistá pravda, Jelenobijce," řekla na to Judita. "Tak všechno je už hotovo a můžeme hned teď vyrazit, a směle a beze strachu, že nás někdo bude sledovat - jinak přijedeme pozdě."

"Ne - ne - v té věci se musí něco udělat - protože i když třebas divoši nemají o Čingačgúkovi a o skalce ani nejmenšího tušení, přece jen mají oči a nohy a uvidí, kterým směrem kormidlujeme, a jistě nás budou sledovat. Pokusím se je nějak oklamat, budu stáčet pramici hned sem hned tam, nejdřív na jednu stranu, pak zase na druhou, dokud je nebudou bolet nohy a dokud je tím běháním za námi neutahám."

Pokud bylo v jeho moci, uměl Jelenobijce držet slovo. V necelých pěti minutách po tomto prohlášení byli všichni tři v arše a archa v pohybu. Od severu vál mírný větřík, mladý muž tedy směle napjal plachtu a příď nemotorné lodice namířil takovým směrem, aby ji se značnou sice, ale nutnou úchylkou způsobenou větrem dovedl ke břehu, dva tři kilometry níže na východní straně jezera. Archa neměla nikdy velkou rychlost, ačkoliv jak plula po hladině, nebylo nesnadné uvést ji do pohybu nebo ji hnát po vodě rychlostí nějakých pěti nebo šesti kilometrů za hodinu. Vzdálenost mezi hradem a skalkou činila něco víc než deset kilometrů. Protože Jelenobijce věděl, jak přesní Indiáni jsou, provedl také přesně svůj odhad, a ponechal si trochu více času, nežli potřeboval, aby dorazil na místo srazu, jelikož pak mohl příjezd oddálit nebo zase uspíšit podle toho, co se ukáže nejvýhodnější. Když napínal plachtu, slunce stálo nad západními kopci a tak vysoko, že slibovalo ještě o něco víc jak dvě hodiny světla. Stačilo pár minut, a byl si již jist, že plavba pramice splní jeho očekávání.

Bylo nádherné červnové odpoledne a ta liduprázdná vodní pláň se snad nikdy méně nepodobala aréně, na které se odehrával boj a tekla krev. Lehký vánek se sotva snesl až dolů k loži, na němž dřímalo jezero, a povíval nad ním, jako by nechtěl rušit jeho hluboký klid a čeřit zrcadlovou hladinu. I hvozdy vypadaly, jako když dřímají v sluneční záři, a nad severním obzorem několik kupek nadýchaných obláčků celé hodiny nehnutě viselo jako nezbytný inventář nebestýnu jen jako pro ozdobu krajiny. Tu a tam se několik vodních ptáků dotklo hladiny a pouze jediný osamělý havran plul vysoko nad stromy a bdělé oko nespouštěl z lesů pod sebou, číhaje, zda neobjeví něco živého, co by mu tajemné hvozdy mohly poskytnout za kořist.

Čtenář si snad již povšiml, že Judita, přestože byla tak přímá a bezprostřední v chování, jak bylo zvykem v těch pohraničních končinách, způsobem řeči vysoko stála nad svými mužskými druhy, nevyjímajíc ani vlastního otce. Odlišovala se od nich nejen výslovností, ale i výběrem slov a frází. Snad nic tak brzo neprozradí výchovu a společenské styky jako jazyk a málo předností tolik napomáhá kouzlu ženské krásy jako půvabná a uhlazená mluva, a naproti tomu nic tak brzy nepřivodí rozčarování, k němuž nutně vede nesoulad mezi zjevem a chováním, jako hrubé ladění hlasu nebo užívání vulgárních slov. Judita a její sestra byly v celém pohraničí zřejmými výjimkami mezi všemi dívkami své společenské vrstvy, takže důstojníci z nejbližší posádky často Juditě lichotili, že podle jejich mínění málo městských slečen si dovede v této důležité věci lépe vésti nežli ona. To ovšem ani zdaleka nebylo tak doslova pravda, ale přece jen dosti se to blížilo skutečnosti, aby se jí tím mohlo lichotit. Za tu přednost vděčily matce, neboť od ní se jim dostalo již v dětství výbavy, kterou žádná pozdější studia nebo přičinění bez újmy dáti nemohou, jestliže se zanedbávala v dalších letech následujících po nejútlejším dětství. Kdo byla nebo spíše kdysi bývala jejich matka, to nikdo kromě Huttera nevěděl. Teď již tomu bylo dvě léta, co byla mrtva, a jak už Hurá řekl, byla pohřbena v jezeře. Zdali to byl ústupek předsudku anebo nechuť dát si práci s kopáním hrobu, o tom se drsní obyvatelé této končiny často dohadovali. Judita nikdy to místo nenavštívila, ale Hetty se pohřbu zúčastnila a často při západu slunce, nebo když měsíc svítil, tam v kánoi zajela a nahlížela do průzračné vody doufajíc, že zahlédne tvar těla matčina, již tak něžně milovala od útlého dětství, až do té smutné chvíle, kdy se rozloučily.

"Musíme dorazit k té skalce přesně ve chvíli, kdy bude slunce zapadat?" otázala se Judita mladého muže, jak stáli vedle sebe, Jelenobijce u kormidlového vesla a ona s jehlou v ruce šila jakousi ozdobu na šatech, jež se v jejím společenském postavení vyjímaly velmi nápadně a v lesích byly naprostou novinkou. "Změní se tím něco, když to bude o několik minut dřív nebo později? Bude to velmi nebezpečné pobývat tak dlouho v takové blízkosti od břehu, jako je ta skalka!"

"V tom to je, Judito, v tom je právě ta nesnáz! Ta skalka je načisto blízko na dostřel a vůbec to nepůjde příliš blízko a příliš dlouho se kolem ní točit. Když máte co dělat s Indiánem, musíte počítat a jednat, protože rudošská nátura si zpropadeně libuje v úskočnosti. Všimněte si, Judito, že teďko vůbec nemířím k té skalce, ale semhle na východ od ní, a tak se stane, že se divoši budou honit tím směrem, až je budou nohy bolet, a to všechno pro nic za nic."

"Vy si tedy, Jelenobijce, myslíte, že nás vidí a dávají pozor, kam se hneme? Já jsem se utěšovala, že se třeba stáhli zase do lesů a že nás na několik hodin nechají na pokoji."

"To může napadnout jenom ženskou. Když je Indián jednou na válečné stezce, neexistuje pro něho, aby polevil v ostražitosti. Ani v téhleté minutě z nás nespouštějí oči, třebaže nás jezero chrání. Ke skalce se musíme přiblížit, jak jsme si to vypočítali, a ty pohany musíme hledět svést na falešnou stopu. Říká se, že Mingové mají dobrý nos, ale běloch se svým rozumem by měl vždycky na jejich čich stačit."

Mezi Juditou a Jelenobijcem se nyní rozpředl rozhovor hned o tom, hned o onom, při čemž dívka prozrazovala vzrůstající zájem o mladého muže. Avšak prostá mysl Jelenobijcova a její rozhodná povaha, kterou živilo sebevědomí, probuzené pozornostmi, jež její osobní půvaby napořád vzbuzovaly, byly příčinou toho, že svůj zájem neskrývala tak úzkostlivě jako snad za jiných okolností. Sotva se může říci, že se chovala směle, přesto si tu a tam dovolila nějaký volnější pohled, a ten jen pro její neobyčejnou krásu nebudil podezření, které by bylo na újmu její dobré pověsti, i když ne její počestnosti. Jelenobijci se však její pohledy nezdály natolik závadné, aby ho vedly k tak nepříznivým domněnkám, neboť v jejím pohledu se zpravidla projevovala i nemalá míra upřímnosti a přirozenosti, jež doprovázejí nejčistší ženské city. Trochu bylo nápadné, že přestože se otcovo zajetí protahovalo, žádná z dívek neprojevovala o něho nijak velkou starost, ale jak jsme již řekli, životní zkušenost jim dodávala důvěry, a pak s takovou jistotou očekávaly, že se jim ho podaří vysvobodit za výkupné, že se tím snad do značné míry dala vysvětlit jejich zdánlivá lhostejnost. Už dříve jednou se Hutter dostal Irokézům do rukou, a několik kůží stačilo, aby ho propustili. Avšak k té příhodě, a sestry o ní nevěděly, došlo v době, kdy byl mezi Anglií a Francií mír a kdy politika různých koloniálních vlád spíše divochy krotila, než aby je povzbuzovala páchat takové nepřístojnosti.

Zatímco Judita byla podle svého zvyku hovorná a plná něžností, Hetty zůstávala zamyšlená a zamlklá. Jednou ovšem popošla k Jelenobijci a trochu podrobněji se ho vyptávala, co míní dělat a také jakým způsobem chce svůj úmysl provést. Do dalšího hovoru však se jí už nechtělo. Jakmile zodpověděl její prosté dotazy - a na všechny jí dal odpověď co nejpodrobnější a jak nejlaskavěji dovedl - šla si zase sednout na své místo a dala se znovu do práce na jakémsi hrubém kusu obleku, který šila otci. Jen po chvilkách si polohlasem zanotovala smutný nápěv a každou chvilku si povzdechla.

Takto míjel čas. A když slunce zaplanulo za třásněmi borovic lemujících kopce na západě, čili asi o nějakých dvacet minut dříve, nežli skutečně zapadlo, archa byla téměř ve výši výběžku, kde Hutter a Hurá upadli do zajetí. Stočiv archu nejprve k jedné straně jezera a pak ke druhé, Jelenobijce snažil se vzbudit nejistotu, jaký je cíl jeho plavby. A bezpochyby svedl divochy, pozorující zajisté jeho pohyby, k domnění, že jeho úmyslem je vejít s nimi ve styk buď právě tady, nebo někde poblíž, a tak že se rozběhnou tímto směrem, aby byli připraveni z této okolnosti něco vyzískat. Lest velmi dobře provedl. Neboť zákrut zátoky i ohyb jezera a nízké bažinaté pobřeží, ležící uprostřed mezi výběžkem a skalkou, pravděpodobně dovolí, aby archa dosáhla skalky dříve než její pronásledovatelé, a jestliže se Indiáni skutečně shromáždí poblíž výběžku, bude to chvíli trvat, nežli ho tou oklikou oběhnou, a to bude nutné, mají-li se ke skalce dostat po pevné zemi. Aby tomuto úskoku napomohl, Jelenobijce zastavil tak blízko u západního břehu, jak jen vůbec prozíravost dovolovala, a pak přiměv Juditu a Hetty, aby vešly do stavení, to jest do kabiny, a sám se skrčiv, aby se skryl za okrajem pramice, otočil náhle příď a co nejrychleji zamířil k výtoku jezera. Vítr naštěstí zesílil, takže archa plula dosti rychle vpřed, že se dal očekávat úplný úspěch tohoto plánu, ačkoli plavidlo pohybující se pozpátku jako rak nutilo kormidelníka udržovat příď ve směru, který se velmi lišil od směru, jímž se skutečně pohybovala.

KAPITOLA 9

Tys marnotratník úsměvů -

sladčích, než je tvůj chlad a mráz;

zem volá z všech svých ostrovů,

bys vrátilo se zas;

v slávě, v níž přicházíš k nám dolů,

radostně plá zem s mořem spolu.

Nebesa

Snad pomůže čtenáři, aby porozuměl událostem, které hodláme popisovat, jestliže jediným pohledem přehlédne zběžně načrtnutý obraz krajiny prostírající se před jeho očima. Je na místě připomenout, že jezero byla kotlina nepravidelného tvaru, její obrys byl vcelku oválný, ale jeho pravidelný tvar byl rozčleněn zátokami a výběžky, jež zkrášlovaly jeho břehy. Hladina této překrásné vodní pláně se v té chvíli třpytila v posledních paprscích podvečerního slunce jako drahokam a obruba kolem ní - kopce, oděné nejbohatší lesní zelení - byly jako zažehnuty zářivým úsměvem, jenž je nejlépe popsán v krásných verších, které jsme položili v čelo této kapitoly. Ježto se břehy, až na několik výjimek, zvedaly příkře z vody i v místech, kde hora přímo neuzavírala rozhled, všude se prostíralo nad klidnou hladinou jezerní téměř nepřerušené převislé třásňoví listí - stromů tyčících se na úbočích, vyklánějících se ke světlu, že mnohdy rozkládaly dlouhé větve a rovné kmeny až na nějakých dvanáct až patnáct metrů od svislé linie. V těchto případech máme na mysli jen lesní velikány - borovice třicet nebo až i málem padesát metrů vysoké - neboť velmi mnoho stromů nižšího vzrůstu se naklánělo tak daleko, že se jejich spodní větve smáčely ve vodě.

Z místa, kde právě archa byla, byl výhled na hrad zakryt vyčnívajícím výběžkem, stejně jako vlastně i severní konec samého jezera. Úctyhodně vysoká hora, porostlá pralesem a zaoblená jako všechny ostatní, bránila výhledu tím směrem, rozkládajíc se přímo napříč celou tou krásnou krajinou s výjimkou hluboké zátoky, jež se táhla kolem jejího západního úpatí, prodlužujíc jezerní kotlinu o více jak o míli. Jak voda z jezera vytékala pod listnatými oblouky stromů, jež lemovaly břehy řeky, o tom jsme se již zmínili, a také bylo už řečeno, že skalka, která byla oblíbeným místem schůzek v celém tom kraji a kde nyní Jelenobijce čekal, že se setká se svým přítelem, byla poblíž výtoku a v nevelké vzdálenosti od břehu. Byl to veliký, osamělý balvan, který ležel na dně jezera a zřejmě zde zůstal, když vody odtrhly pevnou zemi kolem něho, razíce si průchod dolů řekou, a který nabyl svého tvaru činností živlů, jak zvolna staletí plynula. Skalka byla stěží dva metry vysoká, a jak jsme už řekli, tvarem podobná včelímu úlu nebo kupě sena. Skutečně kupa sena dává nejlepší představu nejen svým tvarem, ale i rozměry. Stála a dosud stojí, popisujeme totiž skutečnou krajinu, nanejvýš patnáct metrů od břehu a ve vodě ne o mnoho víc jak pouhého půl metru hluboké, ačkoli bývala období, kdy její zaoblený vrchol, můžeme-li takového výrazu právem užít, byl zatopen vodou. Mnoho stromů se vyklánělo tak daleko dopředu, že při pohledu zblízka skalka téměř splývala s břehem; a obzvláště jedna vysoká borovice se tak nad ni vykláněla, že tvořila skvostný a vhodný baldachýn tomuto stolci, na kterém zasedl nejeden náčelník pralesa v průběhu toho dlouhého sledu neznámých věků, v nichž Amerika a všechno, co na ní bylo a žilo, existovala stranou, v tajemné osamělosti, svět pro sebe, se stejně neznámou historií a bez původu, jehož se mohou letopisy člověka dopátrat.

Když byl již asi tak na padesát až sto metrů od břehu, Jelenobijce svinul plachtu a vyhodil kotvičku, jakmile zjistil, že archu již nese proud směrem přímo k návětrné straně skalky. A když potom obrátil příď proti větru, pramice se působením vánku zastavila. Sotva s tím byl hotov, Jelenobijce "popouštěl lano" a nechal lodici, ať se "posadí" na skalku, jak nejrychleji ji tam lehký vánek zanese. A protože plula úplně po hladině, netrvalo to dlouho, a když mladý muž uslyšel, že záď pramice je od žádaného místa vzdálena nanejvýš čtyři až pět metrů, zarazil její běh.

Při tomto manévrování postupoval Jelenobijce ráz na ráz, neboť přestože ani v nejmenším nepochyboval, že ho nepřítel pozoruje a sleduje, byl přesvědčen, že svou zřejmou nejistotou nepřátelské pohyby zmátl, a věděl také, že nikterak nemohou zjistit, že míří zrovna ke skalce, leda by ho skutečně některý ze zajatců zradil, ale to samo mu připadalo tak nepravděpodobné, že to nestálo za to, aby si tím hlavu lámal. Jakkoli všechno prováděl rychle a rozhodně, přece jen se neodvažoval přiblížit se tak blízko ke břehu, dokud neprovedl náležitá zabezpečovací opatření, aby si v případě nutnosti zajistil ústup. Lano držel v ruce a Juditu postavil ke střílně v boku kabiny na straně ke břehu, odkud mohla pozorovat pobřeží a skály a zavčas ho upozornit, kdyby se blížil přítel nebo nepřítel. Také Hetty byla na stráži, a ta měla zase hlídat stromy nahoře, aby snad nepřítel na některý z nich nevylezl a úplně neovládal celý vnitřek pramice, a tak neznemožnil obranu boudy, to jest kabiny.

Když Jelenobijce archu zastavil, jak jsme již pověděli, slunce zašlo nad jezerem i údolím. Stále však do pravého západu slunce chybělo několik minut a příliš dobře znal indiánskou přesnost, než aby u svého přítele předpokládal nějaký nemužný chvat. Stejně zůstávalo velikou otázkou, zdali unikl nástrahám nepřátel, jimiž byl obklopen, jak dobře věděli. Události posledních čtyřiadvaceti hodin jistě byly pro něho tajemstvím, a Čingačgúk, stejně jako on sám, byl dosud nezkušený na válečné stezce. Pravda, přišel sem s vědomím, že se jistě utká s tlupou, která měla ve své moci nevěstu jemu zaslíbenou, ale neměl možnosti zjistit si rozsah nebezpečí, jemuž jde vstříc, nebo jaké je přesné postavení přátel a nepřátel. Slovem, mohl se spolehnout jen a jen na vycvičenou bystrost smyslů a neúnavnou obezřelost Indiána obklopeného hrozivými nebezpečími, kterým šel nevyhnutelně vstříc.

"Není někdo na skalce, Judito?" zeptal se Jelenobijce, sotva zastavil archu, maje za to, že by bylo neprozřetelné odvážit se zbytečně blízko ke břehu. "Nevidíte někde toho delawarského náčelníka?"

"Nikoho nevidím, Jelenobijce. Ani na skalce, ani na břehu, ani na stromě nebo na jezeře není ani nejmenší potuchy po nějakém lidském tvoru."

"Neukvapujte se, Judito! Neukvapujte se, Hetty! Flinta má všetečné oko, mrštnou nohu a dovede safraportsky osudně promluvit. Tak se teda neukazujte, ale dávejte na všecko dobrý pozor a buďte na stráži. Srdce by mi to utrhlo, kdyby se některé z vás něco přitrefilo."

"Anebo vám, Jelenobijce!" zvolala Judita a otočila krásný obličej od střílny, aby přívětivým a vděčným pohledem poctila mladého muže. "Vy se neukazujte a dejte si jaksepatří pozor, ať vás divoši nezahlédnou! Kulka by mohla být zrovna tak osudná pro vás jako pro nás, a rána, která by vás postihla, postihla by nás všechny."

"O mne, Judito, nemějte strach - o mne, děvče drahé, nemějte strach. Sem se nedívejte, i když se díváte tak mile a pěkně, ale dávejte dobrý pozor na skalku, na břeh a na -"

Jelenobijce přerušil lehký výkřik dívky, která poslušna jeho chvatných posunků a slov, ihned zase obrátila zraky opačným směrem.

"Co je? - Co je, Judito?" spěšně se otázal. "Vidíte něco?"

"Na - skalce je nějaký člověk! - Indiánský válečník pomalovaný a ozbrojený!"

"Kde má sokolí pero?" dychtivě otázal se dále Jelenobijce a uvolnil lano, připraven nechat loď poplout blíže k místu schůzky, kde se měli setkat. "Má je hned u válečné kadeře, anebo nad levým uchem?"

"Tak právě, jak říkáte, nad levým uchem; také se usmívá a polohlasem říká slovo 'Mohykán'."

"Chvála bohu, to je Had, konečně!" zvolal mladý muž, nechávaje lano klouzat rukama, a jak zaslechl lehký doskok na druhém konci lodice, okamžitě zadržel lano a začal je zase soukat, jsa si jist, že účelu bylo dosaženo.

V tom okamžiku se dveře kabiny rázně otevřely a bojovník, proběhnuv nevelkou místností, stanul Jelenobijci po boku a zvolal prostě "Uf!" Vzápětí se ozval Juditin a Hettin výkřik a vzduchem pronikl řev dvaceti divochů, kteří naskákali s větví dolů na břeh, a někteří dokonce samým spěchem spadli po hlavě do vody.

"Tahejte, Jelenobijce!" vykřikla Judita a rychle založila dveře závorou, aby divoši nevpadli dovnitř vchodem, kudy právě vešel Delawar. "Tahejte, jde nám všem o život - jezero je plné divochů a brodí se za námi!"

Mladí muži - Čingačgúk totiž hned přiskočil příteli na pomoc - nepotřebovali další pobídky, ale chopili se svého úkolu způsobem, z něhož bylo jasně vidět, jak vážně chápou situaci. Největší svízel byla v tom, jak rychle překonat vis inertiae u takového velikánského tělesa. Když se však jednou hnula, bylo už snadné přiměti pramici, aby klouzala po vodě tak rychle, jak potřebovali.

"Tahejte, Jelenobijce, pro všechno na světě!" vykřikla opět Judita u střílny. "Ti lotři se ženou do vody jako psi za kořistí! Konečně! Pramice se hýbe! Těm nejpřednějším sahá už voda až k podpaždí, ale pořád se ženou dopředu a chtějí se chytit archy!"

Dívka slabě vykřikla a vzápětí zazněl její veselý smích; výkřik vyvolaný zoufalým úsilím pronásledovatelů a smích nad jejich neúspěchem. Pramice se už dostala značně do pohybu a klouzala vpřed na hlubší vodu rychlostí, jež obrátila úsilí nepřátel v niveč. Oběma mužům však bránila kabina ve výhledu na záď, nezbývalo jim tedy nežli se zeptat dívek, co se tam děje a jak honba pokračuje.

"Tak co je teď, Judito? - Co dál? - Ještě nás Mingové pronásledují, nebo jsme se jich prozatím zbavili?" vyptával se Jelenobijce, když cítil, jak se lano poddává, jako když pramice pluje rychle vpřed, a slyšel, jak dívka vykřikla a zasmála se téměř jedním dechem.

"Už zmizeli! - Jeden, poslední z nich právě leze do křoví na břehu - tamhle, už zmizel ve stínu stromů! Svého přítele už máte a všichni jsme zachráněni!"

Tu oba muži znovu napjali síly, rychle vlekli archu vzhůru až ke kotvičce, kotvičku zvedli, a když pramice urazila ještě kus cesty a pak ztrácela směr, znovu vyhodili kotvu. A pak poprvé od té chvíle, co se setkali, ustali od práce. Plovoucí dům byl teď několik set stop vzdálen od pobřeží a poskytoval naprostou ochranu proti kulkám, nehrozilo tedy už nebezpečí, ani nebylo důvodu, proč by měli okamžitě pokračovat ve svém úsilí.

Velmi zajímavé bylo, jak se nyní oba přátelé navzájem pozdravili. Čingačgúk, ušlechtilý, urostlý, krásný mladý indiánský bojovník atletické postavy, nejprve si pozorně prohlédl pušku, otevřel pánvičku a přesvědčil se, není-li prach zvlhlý, a když se o této důležité věci ujistil, nejprve se kradmo, ale pozorně rozhlédl kolem sebe, po tom zvláštním obydlí a po obou dívkách. Dosud nepromluvil a ze všeho nejvíce dbal, aby otázkami nedal najevo ženskou zvědavost.

"Judito a Hetty," pravil Jelenobijce s přirozenou zdvořilostí, které ho nikdo neučil, "to je mohykánský náčelník, o kterém jsem vám vyprávěl, jmenuje se Čingačgúk, to znamená Velký had. Říkají mu tak pro jeho moudrost a rozvážnost a chytrost, můj první a poslední přítel. Věděl jsem, že to jistě je on podle sokolího pera nad levým uchem, ostatní bojovníci je většinou nosí na válečné kadeři."

Když Jelenobijce domluvil, srdečně se zasmál, vzrušen snad víc radostí, že má přítele živého a zdravého vedle sebe za okolností tak rozčilujících, než nějakým nápadem, který se mu náhodou vynořil v mysli, ale tento výbuch citu se projevil trochu zvláštním způsobem, neboť jeho veselí bylo docela tiché. Ačkoli Čingačgúk rozuměl i mluvil anglicky, nerad se, jako většina Indiánů, dorozumíval tímto jazykem, a tak, když zdvořile, jak se na náčelníka slušelo, přijal Juditin srdečný stisk ruky a Hettin umírněnější pozdrav, odvrátil se a zřejmě čekal, až jeho přítel nalezne vhodnou chvíli mu vysvětlit, jaké má další úmysly, a vypovědět mu, co všechno se přihodilo od chvíle, kdy se rozešli. Jelenobijce mu porozuměl a svůj vlastní názor na věc projevil slovy, jimiž se obrátil k dívkám.

"Tenhle vítr brzy docela přestane, teď když slunce zašlo," řekl, "a nemá smysl proti němu veslovat. V půlhodině, nebo tak nějak, nastane buď úplné bezvětří, anebo se zdvihne vítr od jihu, a pak se vydáme na zpáteční cestu ke hradu. Zatím si s Delawarem všechno prohovoříme a pořádně se domluvíme, jak se kdo z nás na ty věci dívá, a co by se mělo dál dělat."

Nikdo proti tomu nic neměl, dívky odešly do kabiny připravit večeři a mladí muži usedli na přídi pramice a dali se do řeči. Mluvili delawarsky. Protože však tomuto nářečí málokdo rozumí, dokonce i ze vzdělaných lidí, přeložíme takové rozhovory, nejen při této příležitosti, ale i při všech následujících, pokud je to nutné, přesně do našeho bohatého jazyka; pokud bude možno, budeme zachovávat obraty a zvláštnosti mluvčích, abychom předložili čtenářům tyto obrazy ve formě co nejnázornější.

Je zbytečné podávat podrobně vše, co nejprve mluvil Jelenobijce. Stručně vylíčil události, které jsou již známy všem, kdo četli předcházející stránky. Snad by však bylo dobré upozornit, že při vyprávění o těchto příhodách se Jelenobijce dotkl jen hlavních věcí a zvláště se vyhnul jakékoli zmínce o svém setkání s Irokézem a o svém vítězství nad ním, a také o své snaze pomoci těm opuštěným mladým ženám. Když Jelenobijce skončil, dal se do vypravování zase Delawar, a mluvil jadrně a velmi důstojně. Jeho zpráva byla jasná a stručná, ani nebyla přikrášlena nějakými příhodami, které přímo nesouvisely s událostí, proč opustil vesnice svého kmene a proč přišel do údolí Susquehanny. Když dorazil do údolí v místě pouze asi o tři čtvrti kilometru jižněji pod výtokem, brzy narazil na stopu, která ho upozornila, že nepřátelé jsou pravděpodobně nablízku. Na takovou okolnost byl připraven, a poněvadž důvod, proč se sem vypravil, jej volal přímo do sousedství tlupy Irokézů, o nichž bylo známo, že se tu potulují, považoval to spíše za šťastný než za nešťastný objev, a učinil obvyklá opatření, aby z něho mohl těžit. Nejdříve se pustil po řece až k jejímu prameni a zjistil si polohu skalky, a přitom narazil na ještě jednu stopu a skutečně celé hodiny obcházel nepřítele z obou stran, číhaje jednak na příležitost, jak by se setkal se svou milenkou, jednak jak by ukořistil skalp; a je možná velikou otázkou, po čem toužil dychtivěji. Zdržoval se poblíž jezera a tu a tam se odvažoval na místo, odkud mohl spatřit, co se na jeho hladině děje. Archy si povšiml a pozoroval ji ihned, jakmile se objevila v dohledu, ačkoli mladý náčelník nemohl pochopitelně vědět, že právě ona se má stát prostředkem, jehož pomocí dojde k jeho touženému setkání s přítelem. Z neurčitého směru její plavby a z toho, že ji nepochybně řídí běloch, vysoudil, jak se věc opravdu má, a byl připraven dostat se na palubu, jak jen se mu k tomu naskytne vhodná příležitost. Když se slunce sklánělo k obzoru, odebral se ke skalce, a tam s uspokojením zjistil, sotvaže se vynořil z pralesa, že archa je zřejmě připravena ho přijmout. Jak se objevil a jak na loď vstoupil, to už víme.

Ačkoli Čingačgúk po celé hodiny napjatě pozoroval nepřátele, překvapilo ho stejně jako jeho přítele, jak náhle a jemu hned v patách nepřátelé vyrazili, sotvaže vskočil na pramici. Nemohl si to vysvětlit jinak, než že jich je mnohem víc, než se zprvu domníval a že mají venku rozestaveny hlídky, o kterých nevěděl. Jejich pravidelný a stálý tábor, může-li se užít slova stálý o tábořišti tlupy, která se vší pravděpodobností měla v úmyslu potulovat se venku jen několik týdnů, byl nedaleko od místa, kde jim Hutter a Hurá padli do rukou, a jak se samo sebou rozumí, blízko studánky.

 "No tak, Hade," zeptal se Jelenobijce, když jeho druh skončil své stručné, avšak živé vyprávění, užívaje doposud delawarské řeči, což jen pro pohodlí čtenářů překládáme do jeho mateřštiny, "no tak, Hade, když jsi slídil kolem těch Mingů, nemůžeš nám něco povědět o jejich zajatcích, o otci tady těch děvčat a o tom druhém, který je, aspoň se jaksi domýšlím, ctitelem jedné z nich?"

"Čingačgúk je viděl. Starého muže a mladého bojovníka - nakloněná jedle a urostlá borovice."

"Ani to tak moc daleko od pravdy není, Delaware. Starý Hutter docela istě chátrá, ačkoli by se z jeho kmene dalo ještě hodně pevných špalků nařezat. A Hurá Harry, pokud jde o jeho urostlou postavu, sílu a hezký zevnějšek, dalo by se o něm říct, že je chloubou lidského lesa. A byli spoutaní, nebo je nějak jinak mučili? Ptám se kvůli těm mladým ženským, myslím, že by to rády věděly."

"To ne, Jelenobijce. Těch Mingů je tuze moc. A nemusejí zavírat svou zvěř do klece. Jedni hlídkují, jiní spí, jiní jsou na výzvědách, jiní loví zvěř. Dneska zacházejí s bledými tvářemi jako s bratry, zítra přijdou o skalpy."

"Ano, tak to rudoši dělají a s tím se už musí počítat! Judito a Hetty, máme tady pro vás potěšující novinu, Delawar mi tu povídá, že ani váš otec ani Hurá Harry nijak netrpí, jsou na tom zrovna tak asi jako my, až na tu ztrátu svobody. Samozřejmě se nesmějí z tábora hnout, jinak však si mohou dělat, co chtějí."

"To mám radost, Jelenobijce," odvětila Judita, "teď když je tu s námi váš přítel, myslím, že to nebude nic zvlášť těžkého najít příležitost, jak zajatce vykoupit. Jestli jsou nějaké ženy v táboře, mám tu kusy šatstva, které jistě budou lahodit jejich zraku, a kdyby došlo k nejhoršímu, můžeme otevřít tu pěknou truhlu, tam, mám za to, najdeme věci, které snad zlákají náčelníky."

"Judito," pravil mladý muž, pohlédnuv na ni s úsměvem a s výrazem vážné zvědavosti ve tváři, což přes rostoucí šero neušlo bdělým dívčiným očím, "přenesla byste to přes srdce, a mohla se vzdát vlastní parády, abyste osvobodila zajatce, když přece jeden je váš otec a ten druhý váš věrný nápadník a ctitel?"

Ruměnec ve tváři dívčině ztemněl zčásti rozhořčením, ale více možná ušlechtilejším a novým citem, který při jejích zálibách tak rozmarných a vrtošivých ji činil vnímavější k dobrému mínění mladíka, jenž se jí vyptával, než k mínění kohokoli jiného. S instinktivní rychlostí potlačila hněv a její pohotová a pravdivá odpověď přiměla Hetty, že přistoupila blíž, aby lépe slyšela, ačkoli její zastřený rozum zdaleka nechápal, co se děje v srdci tak zrádném, tak nespolehlivém a tak citově prudkém, jako bylo srdce zhýčkané a obletované krásky.

"Jelenobijce," odpověděla Judita po krátkém odmlčení, "k vám budu upřímná. Přiznávám se, že býval čas, kdy paráda, jak vy říkáte, mi byla nejmilejší věcí na světě, ale teď už se na to začínám jinak dívat. Přestože Hurá Harry pro mne nic neznamená, ani nikdy nemůže znamenat, dala bych všechno, co mám, abych ho vysvobodila. A kdybych byla ochotna tohle udělat pro toho chvastouna, hrubiána a tlachala Harryho, na kterém není nic než jen hezký zevnějšek, dovedete snad posoudit, co bych udělala pro vlastního otce."

"To jste dobře řekla a shoduje se to také s ženskými dary. Inu, ba! I mladé Delawarky takhle cítí. Poznal jsem nejednu takovou, která obětovala svou ješitnost srdci. Mám za to, že tak to má být - takové mají být ženy obou barev. Ženy jsou stvořeny pro lásku a moc často je láska vede!"

"Pustili by ti divoši tatínka, kdybychom jim s Juditou daly, co máme nejlepšího?" zeptala se Hetty mírně a nevinně.

"Milá Hetty, jejich ženy by do toho mohly zasáhnout, když budou mít takové lákadlo před očima. Ale řekni mi, Hade, kolik squaws je tam mezi těmi darebáky; mají v táboře hodně vlastních žen?"

Delawar slyšel všechno a rozuměl všemu, co se mluvilo, ačkoli seděl po indiánsku důstojně a ohleduplně, s odvráceným obličejem a zdánlivě si nevšímal hovoru, jenž se ho přímo netýkal. Když ho však takto Jelenobijce oslovil, odpověděl příteli svým úsečným způsobem.

"Šest," řekl a zvedl všechny prsty na jedné ruce a palec na druhé, "kromě téhle." Poslední znamenal jeho nevěstu; naznačil to přirozeně poeticky a opravdově tím, že si položil ruku na srdce.

"Viděl jsi ji, náčelníku - zahlédl jsi její hezký obličej, nebo ses dostal dost blízko k jejímu oušku a zazpíval jí písničku, kterou ráda poslouchá?"

"Ne, Jelenobijce, bylo tam příliš mnoho stromů a listí jim zakrývalo větve, jako mraky ukrývají nebe za bouře. Ale přeci," a mladý bojovník obrátil tmavou tvář k příteli s úsměvem, který rozjasnil jeho divoké pomalování a od přírody přísné rysy zářivým svitem lidského citu, "Čingačgúk slyšel Wah-ta!-Wah, jak se směje, rozeznal její smích od smíchu irokézských žen. Zněl mu v uších jako švitoření střízlíčka."

"Baže, v tom se můžeme spolehnout na sluch milence a Delawar má ucho, že rozezná kdekterý zvuk, jaký se ozve v lesích. Nevím, čím to, Judito, je, ale když mládenci - a řekl bych, že s děvčaty je to taky tak -- když teda najdou v sobě navzájem zalíbení, je to kupodivu, jak mile se smějí nebo jak mile zní jejich řeč tomu druhému. Viděl jsem kruté bojovníky, jak poslouchají štěbetání a smích mladých děvčat, jako by to byla hudba v kostele, taková hudba, jakou můžeme slyšet ve starém holandském kostele, co stojí na hlavní ulici v Albany, tam jsem už kolikrát byl s kožešinami a se zvěřinou."

"A vy, Jelenobijce," pravila Judita spěšně a s větším citovým zaujetím, než jak obvykle mluvívala, povrchně a lhostejně, "vy jste ještě nikdy nepoznal, jak je to příjemné poslouchat smích dívky, kterou máte rád?"

"Pánbůh chraň, děvče! Vždyť jsem přece nikdy nepobýval dost dlouho mezi lidmi bílé barvy, abych mohl propadnout takovým citům - kdepak, jakživ ne! Řek bych, že jsou přirozené a že to tak má být, ale pro mne není sladší hudby nad vzdechy větru v korunách stromů a nad bublání pramínku, když přetéká z třpytící se rodné studánky, plné čisté a čerstvé vody, leda by mi, inu pravda," pokračoval, svěsiv na okamžik v zamyšlení hlavu, "leda by mi spolehlivý pes hlásil na plnou tlamu, když jsem tučnému jelenovi na stopě. U nespolehlivých psů nedám moc na jejich štěkot, protože ti štěkají stejně, když je jelen v dohledu, jako když není."

Judita pomalu a zamyšleně odcházela a v jejím lehce rozechvěném povzdechu, který jí nechtě unikl ze rtů, nebylo ani stínu z její obvyklé vypočítavé koketnosti. Zato Hetty poslouchala s bezelstnou pozorností, ačkoli její prosté mysli připadalo nepochopitelné, že ten mladý muž má raději píseň lesů než dívčí zpěvy a dokonce než nevinný a radostný smích. Byla však zvyklá ve většině věcí dát na názor sestřin, brzy tedy odešla za Juditou do kabiny a tam si sedla a usilovně uvažovala o nějaké události, úmyslu či nápadu, který byl tajemstvím pro všechny kromě ní. Tak zůstal Jelenobijce a jeho přítel o samotě a opět se dali do řeči.

"Je mladý lovec bílá tvář už dlouho tady na jezeře?" otázal se Delawar, čekaje nejdříve zdvořile, že přítel začne mluvit první.

"Teprve od včerejšího poledne, Hade, ale za tu dobu jsem toho už spoustu viděl a udělal."

Indián upřel na svého druha pohled tak pronikavý, že byl až výsměchem houstnoucí temnotě noci. Jelenobijce kradmo pohled opětoval, i spatřil pár černých očí svítících proti němu jako zřítelnice pantera nebo vlka chyceného v ovčíně. Porozuměl tomu žhoucímu pohledu a odpověděl vyhýbavě, jak podle jeho domnění nejlépe sluší bělochově skromnosti.

"Je to, jak tušíš, Hade, ano, je to tak nějak. Srazil jsem se náhodou s nepřáteli a myslím si, že se snad taky může říct, že jsem nad nimi vyhrál."

Indiánovi unikl radostný a jásavý výkřik. A pak položiv dychtivě ruku na paži přítelovu, zeptal se ho, jestli ukořistil nějaké skalpy.

"To právě chci prohlásit tváří v tvář celému delawarskému kmenu, starému Tamenundovi i tvému otci, velkému Unkasovi, i všem ostatním, že to je proti bělošským darům! Svůj skalp mám na hlavě, Hade, jak vidíš, a jenom tenhle jediný byl v nebezpečí, když jeden protivník byl přece naveskrz běloch."

"Žádný bojovník nepadl? - Jelenobijce nedostal jméno za to, že má pomalý postřeh nebo že neobratně zachází s puškou!"

"V téhleté záležitosti jsi, náčelníku, blíž příčině, a proto jsi blíž pravdě. Mohu říct, že padl jeden Mingo."

"Náčelník!" vykřikl Delawar s překvapujícím zápalem.

"Ne, to nemohu vědět, a tak ti to nemohu říct. Byl to lstivý, zrádný a odvážný muž a možná si docela dobře získal dost obliby u svých lidí, aby ho poctili tou hodností. Dobře bojoval, ačkoli na člověka, který se vycvičil pohromadě s tebou, Delaware, neměl oko dost rychlé."

"Můj bratr a přítel ho dobil?"

"To bylo zbytečné, když jsem viděl, že Mingo mi umřel v náručí. Může se to po pravdě říct v pár slovech. Bojoval jako rudoch a já jsem bojoval jako běloch. Jako běloch musím žít a umřít."

"Dobře! Jelenobijce je bledá tvář a má ruce jako bledá tvář. Delawar vyhledá ten skalp a pověsí si ho na tyč, a až se vrátíme k našemu lidu, zazpívá píseň na jeho počest. Ta trofej patří kmenu, nesmí se ztratit."

"To se snadno řekne, ale nesnadno se to udělá. Tělo toho Minga mají jeho přátelé v rukou a jistojistě je ukryli v nějaké skrýši, kam se Delawar přes svou chytrost nikdy na skalp nedostane."

Potom mladý muž příteli stručně a jasně vypověděl, co se ráno přihodilo, nezatajil nic jakkoli závažného, a přece se dotkl všeho skromně a úzkostlivě se vystříhal obvyklé indiánské chlubivosti. A Čingačgúk zase vyjádřil uspokojení nad tou ctí, jíž si jeho přítel dobyl, a pak oba vstali, protože se přiblížila hodina, kdy bylo moudřejší popojet s archou dále od země.

Bylo už docela tma, neboť nebe se zatáhlo mraky a skrylo hvězdy. Severní vítr ustal jako obvykle se západem slunce a zdvihl se lehký jižní vánek. Tato změna byla příznivá Jelenobijcovu úmyslu, zvedl tedy kotvičku a archa začala ihned a docela zřetelně poplouvat dále na jezero. Napjali plachtu, když pohyb lodice dosáhl rychlosti takřka tří kilometrů za hodinu. Za těchto okolností bylo zbytečné veslovat - o to by pravděpodobně byl Indián nestál - Jelenobijce se tedy usadil s Čingačgúkem a Juditou na zádi pramice, chopil se vesla a řídil její pohyb. Zde pak rozvažovali, co podniknout dál a jakých prostředků by se mělo užít, aby dosáhli osvobození svých přátel.

V tomto rozhovoru měla Judita hlavní slovo. Delawar snadno rozuměl všemu, co řekla, a jeho několik málo, ale případných odpovědí a poznámek překládal jeho přítel podle potřeby do angličtiny. V následující půlhodině Juditina vážnost značně stoupla u jejích společníků. Dovedla se rychle rozhodovat, měla před sebou pevný cíl a její návrhy a rady byly duchaplné a vtipné, a obě ty vlastnosti dovedou hraničáři ocenit. Události, které se zběhly od jejich setkání, a stejně i její osamělost a nesamostatnost způsobily, že Judita hleděla na Jelenobijce jako na přítele, s kterým se zná už aspoň rok, a ne jako na známého, kterého zná sotva den. A jeho bezelstná povaha a citová opravdovost si ji tak dokonale získaly, že jeho zvláštnosti v ní vzbudily zvědavost a vytvořily pocit důvěry, který v ní nikdy žádný jiný muž nevzbudil - podle jejích vlastních zkušeností s muži byl pro ni něčím naprosto novým. Až dosud byla nucena zaujímat ve styku s muži obranný postoj, s jakým úspěchem, to nejlépe věděla sama, ale zde náhle se octla ve společnosti a pod ochranou mladíka, který zřejmě nezamýšlel proti ní nic špatného, jako by byl její bratr. Jeho ryzí poctivost, jeho poetické a opravdové city a dokonce jeho starosvětský zvláštní způsob řeči, to všechno na ni působilo a napomáhalo vzbudit v ní zájem čistý, náhlý a hluboký. Hezká tvář a mužná postava Hurá Harryho nikdy nevyvážily jeho žvanivé a obhroublé založení. Stykem s důstojníky se naučila srovnávat, a tak i jeho velké přirozené přednosti pobledly. Ale právě tyto styky s důstojníky, kteří občas přicházeli k jezeru rybařit a lovit, měly vliv na vznik jejího nynějšího citového vztahu k mladému cizinci. Společnost důstojníků uspokojovala její ješitnost a silně budila její samolibost, přestože měla mnoho důvodů litovat, že se s nimi stýkala - ne-li v skrytu truchlit - protože nebylo možné, aby děvče tak bystrého rozumu nepostřehlo, co falše je ve vztahu společensky výše postavených k níže postaveným, a že ji pokládají spíše jen za hračku k ukrácení dlouhé chvíle než za sobě rovnou a za přítelkyni, dokonce i ti její obdivovatelé v červených kabátech, kteří se k ní chovají nejblahovolněji s nejlepšími úmysly a jsou nejméně záludní. Naproti tomu Jelenobijce měl srdce dokořán, a z něho stále vyzařovalo světlo jeho čestnosti. Ba i jeho lhostejnost k půvabům, jimž se jen zřídkakdy nepodařilo vyvolat dojem, i když zraňovala dívčinu pýchu, podněcovala její zájem, jaký by jiný muž snad více od přírody obdařený nikdy nebyl u ní našel.

Takto minula půlhodina, a zatím se archa pomalu šinula po vodě a tma kolem houstla, ačkoli bylo zřetelně vidět, že se ztemnělý les na jižním konci jezera vzdaluje, kdežto hory lemující ze stran tu překrásnou jezerní kotlinu vrhaly na ni stín téměř z jedné strany až na druhou. Ve skutečnosti však byl uprostřed jezera úzký pás vody táhnoucí se na sever a na jih, kam stále ještě dopadalo šeré světlo linoucí se z oblohy, a podél tohoto mdle viditelného pruhu vody - jakési obrácené mléčné dráhy, na níž tma nebyla tak hustá jako na ostatních místech - řídila pramice svůj běh a její kormidelník dobře věděl, že vede směrem, kterým si přeje plout. Čtenář se však nesmí domnívat, že mohla vzniknout nějaká potíž co do určení směru. Kdyby bylo bývalo nemožné rozeznat hory, byl by se směr dal určit podle větru, rovněž podle šerého otevřeného prostoru na jihu, který jakousi řidší tmou vyznačoval polohu údolí na té straně nad plochou vysokých stromů - rozdílem mezi temnotou lesa a noci, jejž bylo lze postřehnout jen ve vzduchu. Tyto zvláštnosti posléze upoutaly pozornost Juditinu i Jelenobijcovu a rozhovor ustal, aby mohli pozorovat velebnou tišinu a hluboký klid přírody.

"To je temná noc," poznamenala dívka po několikaminutové přestávce. "Doufám, že se nám podaří najít hrad."

"Málo strachu, že bychom ho minuli, jestli se budeme držet téhleté stezky uprostřed jezera," odvětil mladý muž. "Sama příroda nám tu udělala cestu, a ať si je šerá, přece nebude moc těžké se jí držet."

"Neslyšíte nic, Jelenobijce? Zdálo se mi, jako by se voda tady docela blízko nás čeřila!"

"Pravdaže, něco určitě zčeřilo podivně vodu. To musela být ryba. Tahleta stvoření se požírají navzájem jako lidi a zvířata na zemi. To se nějaká vymrštila do vzduchu a dopadla zpátky do rodného živlu. To není nikomu moc platné, snažit se dostat z vlastního živlu, když od přírody v něm musí žít, a proti přírodě se nedá bojovat. Oho! Tohle zní jako pádlo, když se s ním zachází nadobyčej opatrně!"

V tom okamžiku se Delawar naklonil dopředu a významně ukázal do tmy, jako by náhle byl něco zahlédl. Jelenobijce i Judita sledovali směr jeho ruky a v témže okamžiku oba spatřili kánoi. Obrys toho znepokojivého souseda bylo vidět jen matně a méně zkušené oko by jej bylo nepostřehlo. Avšak pro lidi v arše to byla zřejmě kánoe a v ní jediný člověk. Stál vzpřímen a pádloval. Kolik jich leželo ukrytých na dně, nemohli ovšem vědět. Uprchnout korové kánoi poháněné silnýma a dovednýma rukama jen pouhým veslováním, bylo naprosto neproveditelné, oba muži se tedy chopili pušek očekávajíce srážku.

"Pádlaře snadno skolím," zašeptal Jelenobijce, "ale nejdřív na něho křiknem a zeptáme se, co tu pohledává." Potom mohutným hlasem a slavnostně pokračoval: "Stůj! Jestli se přiblížíš, musím střelit, i proti své vůli, ale to znamená jistou smrt. Přestaň pádlovat a odpověz!"

"Střelte a zabte nebohou bezbrannou," odvětil měkký, třesoucí se dívčí hlas, "a bůh vám nikdy neodpustí! Jeďte svou cestou, Jelenobijce, a mne nechte jet zas mou."

"Hetty!" zvolal mladý muž s Juditou jedním dechem a Jelenobijce skočil hned k místu, kde nechal kánoi, kterou měli ve vleku. Byla pryč a pochopil, co se stalo. Uprchlice, postrašená hrozbou, přestala pádlovat a bylo ji matně vidět. Vypadala jako přízračný obrys lidské postavy stojící na vodě. Okamžitě stáhli plachtu, aby archa neminula místo, kde ležela kánoe. Avšak toto opatření se nestalo včas. Setrvačnost těžkého plavidla a nápor větru brzo zanesly archu stranou, takže Hetty se octla za nimi, ačkoli ji stále bylo vidět, protože změnou polohy obou lodí se dostala do oné zvláštní mléčné dráhy, o níž už byla řeč.

"Co to znamená, Judito?" zeptal se Jelenobijce. "Proč si vaše sestra vzala kánoi a ujela od nás?"

"Vždyť víte, že je slaboduchá a má své vlastní názory, co by se mělo udělat. Otce má ráda víc než většina dětí - a potom -"

"Co potom? Tohle je rozhodný okamžik, teď se musí říct pravda!"

Judity se zmocnila silná a zcela ženská lítost nad tím, že má zradit vlastní sestru, a nežli zase promluvila, zaváhala. Avšak Jelenobijce se ještě jednou důrazně zeptal a také sama si uvědomila všechna ta nebezpečí, která na ně vespolek číhají kvůli Hettině nerozvážnosti, takže nemohla již déle otálet.

"Bojím se potom, že chudák slaboduchá Hetty není vůbec schopná postřehnout, jaká ješitnost, ztřeštěnost a pošetilost se skrývá za hezkou tváří a krásnou postavou Hurá Harryho. Mluvívá o něm ze spaní a někdy, když je vzhůru, i prozradí, jak ho má ráda."

"Vy si myslíte, Judito, že vaše sestra má teď za lubem nějaký bláznivý plán, jak pomoci otci a Harrymu? Tak ale se vší pravděpodobností dostanou ti hadi Mingové kánoi do rukou."

"Mám strach, Jelenobijce, že to tak dopadne. Chudáček Hetty není dost chytrá, aby přelstila divocha."

Po celou tu chvíli bylo lze kánoi matně rozeznat, i Hettinu postavu vzpřímenou na jednom jejím konci. Přesto však rychlejším pohybem archy se každým okamžikem tratila víc a víc. Bylo zřejmé, že se nesmí ztrácet čas, aby jim nezmizela úplně. Pušky tedy odložili jako nepotřebné a pak se oba muži chopili vesel a obloukem stočili příď pramice směrem ke kánoi. Judita, zvyklá na tu práci, přeběhla na druhý konec archy a stoupla si k veslu, které nazývali kormidlem. Hetty znepokojily tyto přípravy, jež se neobešly bez hluku, a vyrazila pojednou jako pták, kterého vyplašilo nějaké neočekávaně se blížící nebezpečí.

Jelikož Jelenobijce se svým druhem veslovali ze všech sil, neboť věděli, že je třeba napnout každý nerv, a Hettinu sílu zase oslabovala úzkostná touha uniknout, byla by honba rychle skončila a uprchlici by byli polapili, ale dívka několikrát krátce a nepředvídaně změnila směr. Těmito oklikami získala čas a nadto ještě docílila toho, že postupně zaváděla kánoi i archu do hlubší temnoty ve stínu kopců. Postupně se také zvětšovala vzdálenost mezi uprchlicí a pronásledovateli, až konečně Judita zavolala na své druhy, aby přestali veslovat, protože kánoi úplně ztratila z očí.

Ve skutečnosti byla Hetty tak blízko, že z tohoto ohromujícího sdělení rozuměla každé slabice, kterou její sestra pronesla, ačkoli Judita z opatrnosti mluvila tak potichu, jak to jen okolnosti dovolovaly, aby ji bylo slyšet. V témže okamžiku přestala Hetty pádlovat a čekala, jak to dopadne, bez dechu netrpělivostí, jak v důsledku předešlého vzepětí sil, tak i touhou dostat se k pevné zemi. Mrtvé ticho se vzápětí rozhostilo na jezeře, a všichni tři v arše, každý po svém, užívali svých smyslů, aby objevili, kde kánoe je. Judita se vyklonila dopředu a poslouchala, doufajíc, že zachytí nějaký zvuk, který snad prozradí, kudy sestra prchá, kdežto oba její druhové se zase naklonili co možná nejníže k vodní hladině, aby jim snad něco neušlo, co náhodou plave na vodě. Všechno však bylo marné, ani nezaslechli, ani nespatřili nic, co by bylo jejich úsilí odměnilo. Hetty však nebyla natolik chytrá, aby se v kánoi skrčila. Celou tu dobu stála vzpřímená, prst přitisknutý na rtech, zahleděná směrem, odkud k ní zaléhaly hlasy, strnulá jako socha napjatou a bázlivou pozorností. Její důvtip stěží stačil na to, aby se zmocnila kánoe a bez hluku odrazila od archy, jak už jsme pověděli, a pak, jak se ukázalo, byla v okamžení vyčerpána. Ba i klikatá cesta kánoe byla spíše důsledkem nejisté ruky a nervózního vzrušení nežli vychytralosti a vypočítavosti.

Přestávka trvala několik minut. A zatím se Jelenobijce a Delawar spolu radili, mluvíce delawarsky. Pak se vesla znovu ponořila a archa se hnula co nejtišeji z místa. Mířila na západ, poněkud jižněji, čili směrem k nepřátelskému táboru. Když dostihla výběžku v nevelké vzdálenosti od břehu, kde tma byla nejhustší právě proto, že země byla v těsné blízkosti, zůstala tam hnedle hodinu, a tak čekali, až se k nim Hetty přiblíží. Předpokládali, že sem připluje nejkratší cestou, jakmile si bude jista, že unikla nebezpečí pronásledování. Avšak tato malá blokáda se nesetkala s úspěchem; kánoe se ani neobjevila, ani ji nezaslechli. Byli zklamáni neúspěchem a současně si uvědomovali, jak je důležité mít v rukou pevnost, aby se jí nezmocnil nepřítel. Jelenobijce tedy zamířil ke hradu, pln obav, aby všechna jeho prozíravost, kterou vynaložil na zabezpečení kánoí, nebyla zmařena tímto nerozvážným a hrozivým činem prostomyslné Hetty.

KAPITOLA 10

"Leč v tomto divém lese

kdo může věřit zraku nebo sluchu?

V matoucích zvucích praskajících větví,

v šelestu listí, v křiku nočních ptáků,

jak odpověď by dával skalní štít

či jeskyň hluboká!"

Joanna Baillie

Strach a stejnou měrou i opatrnost přiměly Hetty, že přestala pádlovat, když zjistila, že její pronásledovatelé nevědí, kterým směrem se pustit. Nehýbala se z místa, dokud archa nedoplula do blízkosti tábora, jak jsme již v předcházející kapitole pověděli. Tu se opět chopila pádla a obezřetnými záběry zamířila nejkratší cestou k západnímu pobřeží. Aby se však vyhnula svým pronásledovatelům, kteří také brzy poplují právě kolem tohoto břehu, jak správně předpokládala, zaměřila příď kánoe tak daleko na sever, aby dostihla země na výběžku, který vyčníval do jezera ve vzdálenosti téměř pěti kilometrů od výtoku. Neprovedla to tak pouze proto, že chtěla uniknout, neboť přese všechnu svou prostomyslnost měla značnou míru oné instinktivní obezřelosti, která tak často chrání před jakoukoli úhonou ty, kteří jsou takto postiženi. Byla si naprosto jasně vědoma, jak je důležité, aby se kánoe nedostala Irokézům do rukou, a tak, že se už odedávna na jezeře vyznala, napadl ji ten nejprostší prostředek, jak uvést tento veliký cíl ve shodu se svým vlastním záměrem.

Výběžek, o který šlo, byl první na té straně jezera, odkud kánoe, volně puštěná po proudu za jižního větru, by plula od břehu, a dokonce se dalo předpokládat, celkem s dosti značnou pravděpodobností, že dorazí až ke hradu; hrad totiž ležel nad výběžkem téměř v přímé čáře po větru. Takový byl tedy Hettin záměr. Přistála proto na nejzazším konci oblázčitého výběžku pod rozložitým dubem s pevným úmyslem odstrčit kánoi od břehu, aby ji vítr hnal k otcovu příbytku na vodě. Věděla také podle kmenů, které občas pluly po jezeře, že jestliže mine hrad a jeho příslušenství, vítr se pravděpodobně změní, dřív než kánoe dostihne severního konce jezera, a že Jelenobijce ji bude moci opět ráno chytit, protože jistojistě důkladně dalekohledem prosmýčí jezerní hladinu i celé zalesněné pobřeží. I v tom všem se Hetty ani tak neřídila složitým uvažováním, jako spíše vlastními zvyky, které začasté nahrazují nedostatek rozumového uvažování u lidí, právě tak, jako konají stejnou službu tvorům nižším než člověk.

Celou hodinu hledala dívka cestu k výběžku. Vzdálenost ji zdržovala a stejně i tma. Sotvaže však stanula na oblázčitém břehu, přichystala se, že pustí kánoi po větru, jak jsme se už zmínili. Jižjiž chtěla ji od sebe odstrčit, když tu zaslechla tiché hlasy, které jako by se nesly od stromů za ní. Polekána tímto nenadálým nebezpečím, chtěla Hetty zase vskočit do kánoe, aby se zachránila útěkem, když se jí zazdálo, že poznává zvuky Juditina melodického hlasu. Nahnula se dopředu, aby zachytila hlasy zřetelněji. Zřejmě přicházely od jezera. A pak pochopila, že se archa blíží od jihu a tak těsně kolem západního břehu, že nutně musí plout kolem výběžku nanejvýš dvacet metrů od místa, kde stojí. Zde tedy je všechno, po čem touží; kánoi odrazila na jezero a její poslední držitelka zůstala sama na úzkém břehu.

Když vykonala tento čin sebeobětování, Hetty neodešla. Listoví rozložitých stromů a křovisek bylo by ji téměř skrylo, i kdyby to bylo bývalo za dne, ale v této tmě bylo úplně nemožné rozeznat na vzdálenost několika kroků jakýkoli předmět takto ukrytý ve stínu. A utéci také bylo naprosto snadné, stačilo dvacet kroků a prales by ji dokonale skryl. Zůstala proto na místě a s úzkostí pozorovala, jaký výsledek bude mít její čin. Měla totiž v úmyslu upozornit ty druhé na kánoi, že by zavolala, kdyby se zdálo, že ji přehlédnou a minou. Archa se blížila s plachtou zase napjatou. Jelenobijce stál na přídi, Judita vedle něho a Delawar u kormidla. Vypadalo, že s mizející nadějí na dopadení Hetty se archa v zátoce dostala příliš blízko ke břehu, neboť jak plula blíž, zaslechla Hetty zřetelné rozkazy, které mladý muž vpředu dával svému druhovi, aby se vzdálili od výběžku.

"Stoč příď více od břehu, Delaware," rozkazoval Jelenobijce potřetí anglicky, aby jeho krásná společnice rozuměla, co říká, "stoč příď pořádně od břehu. Zajeli jsme tady do zátoky a musíme se držet se stožárem dál od stromů. Judito, tamhle je kánoe!"

Poslední slova pronesl mnohem vážněji, a ještě ani vlastně nedomluvil, a už měl ruku na pušce. Ale myslí bystrého děvčete proniklo poznání, jak se věc skutečně má, a hned pověděla Jelenobijci, že to je jistotně kánoe, ve které její sestra uprchla.

"Veď pramici přímo dopředu, Delaware; kormidluj přímo dopředu, jako kulka letí, když ji pošleš za jelenem; tamhle - už ji mám."

Chytil kánoi a okamžitě ji uvázal zase k boku archy. V příštím okamžiku stáhli plachtu a chod archy zarazili vesly.

"Hetty!" zavolala Judita, prozrazujíc svým hlasem starost a sesterskou lásku. "Jestli mě slyšíš, sestřičko - odpověz pro milosrdenství boží, ozvi se, ať slyším tvůj hlas! Hetty! - Hetty, miláčku!"

"Tady jsem, Judito - tady na břehu, ale nadarmo byste za mnou chodili, protože já se schovám v lesích."

"Ach, Hetty, co to děláš! Pamatuj, je už skoro půlnoc, a lesy jsou plné divochů a divoké zvěře!"

"Ani divoši, ani zvěř, Judito, neublíží takové slabomyslné ubožačce, jako jsem já. Já jdu pomoci tatínkovi a chudákovi Hurá Harrymu, budou je mučit a zabijí je, jestli se o ně někdo nepostará."

"My všichni se o ně postaráme a zítra chceme divochům poslat bílou vlajku a zaplatit výkupné. Vrať se tedy, sestřičko, věř nám, vždyť máme lepší hlavu než ty, a pro tatínka uděláme všechno, co budeme moci udělat."

"Já vím, Judito, že máš lepší hlavu než já, protože moje je slabá, však víš, ale musím jít k tatínkovi a k chudákovi Harrymu. Jen ty, sestřičko, s Jelenobijcem držte hrad a mne nechte."

"Hetty! Potmě nemůžeš přece dělat nic, v lese zabloudíš a zahyneš hlady."

"Bůh nedopustí, sestřičko, aby se ubohému děcku, které jde posloužit svému otci, něco takového stalo. Musím zkusit najít ty divochy."

"Vrať se aspoň na tuhle noc, ráno tě vysadíme na břeh a necháme tě dělat, co uznáš sama za dobré."

"To jen tak říkáš a myslíš si to, ale neudělala bys to. Srdce by se ti roztřáslo a viděla bys všude ve vzduchu jen tomahavky a skalpovací nože. Mimoto musím ještě něco povědět indiánskému náčelníkovi, a tím se všechna naše přání splní. Mám jen strach, abych to nezapomněla, kdybych mu to neřekla hned. Uvidíš, že tatínka pustí, hned jak mu to řeknu."

"Hetty, chudáčku! Co ty můžeš říkat nějakému zuřivému divochovi, aby to změnilo jeho krvelačné úmysly."

"To, co ho postraší a přiměje, aby tatínka pustil," s jistotou odpověděla prostomyslná dívka. "Uvidíš, sestřičko, uvidíš, jak brzo ho k tomu přivedu, bude jako poslušné dítě."

"A mně byste, Hetty, neřekla, co mu chcete říct?" zeptal se Jelenobijce. "Já dobře znám divochy a mohu si udělat jakous takous představu, jak dalece je nebo není pravděpodobné, že budou vlídná slova působit na jejich krvelačnou povahu. Jestli se to neshoduje s dary rudokožců, tak z toho nic nebude, protože jejich rozum a jednání se řídí podle jejich darů."

"No dobře," odpověděla Hetty a ztlumila hlas do tichého, důvěrného tónu, protože noc byla tichá a archa byla blízko a pořád ji bylo slyšet. "No dobře, Jelenobijce, myslím si, že vy jste hodný a poctivý mladík, tak vám to řeknu. Rozhodla jsem se, že nepromluvím ani slovíčka s žádným divochem, dokud se nesejdu tváří v tvář s jejich prvním náčelníkem, a neřeknu, aťsi na mne dotírají, kolika otázkami jim bude libo: ne - na žádnou jim neodpovím, leda jim řeknu, aby mě dovedli k jejich nejmoudřejšímu muži. A potom mu, Jelenobijce, řeknu, že bůh neodpustí vraždu a zlodějství a že jestli tatínek a Hurá opravdu šli skalpovat Indiány, že on jim musí odplácet zlé dobrým, protože to bible přikazuje, jinak že propadne věčnému trestu. Až to uslyší a pozná, že to je pravda, a to rozhodně pozná, pak už to nemůže dlouho trvat a pošle tatínka, Hurá Harryho a mne na břeh proti hradu a řekne nám všem třem, abychom odešli v pokoji."

Poslední slova pronesla prostomyslná Hetty vítězoslavným tónem a pak se zasmála, naprosto nepochybujíc, jaký dojem v posluchačích vyvolal její plán. Tento projev bezelstné prostomyslnosti Jelenobijce ohromil, ale Juditě náhle napadlo, jak tento divoký plán překazit, totiž zapůsobit právě na ty city, pod jejichž dojmem vznikl. Proto bez ohledu na závěrečná slova a smích, rychle zavolala sestru jménem, jako kdyby byla zcela zaujata tím, co jí nutně musí říci a co je velmi důležité. Ale na její zavolání se již žádná odpověď neozvala.

Podle toho, jak větve zachrastily a listí zašustilo, poznala, že Hetty zřejmě právě odešla od břehu a zašla do lesa. Jít za ní bylo by bývalo bezúčelné, poněvadž tma a na všech stranách hustá clona lesa byly by téměř znemožnily ji dostihnout. A pak tu bylo neustálé nebezpečí, že by mohli padnout nepřátelům do rukou. Proto po krátkém, smutném rokování znovu napjali plachtu a archa pokračovala směrem ke svému obvyklému kotvišti. Jelenobijce se potichu radoval, že zase mají kánoi v rukou, a uvažoval o plánech pro příští den. Když společnost opustila výběžek, zdvihl se vítr a netrvalo ani hodinu a dopluli k hradu. Zde shledali, že všechno zůstalo tak, jak to opustili, a aby se dostali do stavení, museli postupovat obráceným způsobem, než když je opouštěli. Judita ulehla té noci sama a skrápěla podušku slzami, když si vzpomínala na svou prostoduchou a dosud přezíranou sestru, která jí byla družkou od dětství. Hořká lítost ji zaplavovala, a to z nejednoho důvodu, jak se úmorné hodiny sunuly jedna za druhou, že bylo skoro už ráno, když se její vzpomínání rozplynulo ve spánku. Jelenobijce s Delawarem si lehli v arše a tam je zanecháme pohřížené v hluboký spánek poctivých, zdravých a nebojácných lidí, a vrátíme se k dívce, kterou jsme naposled viděli uprostřed pralesa.

Když Hetty odešla od břehu, bez váhání zamířila do lesů, zneklidněna obavou, že ji budou pronásledovat. Naštěstí se vydala v tu stranu, kudy nejlépe mohla dospět k uskutečnění svého záměru, neboť z výběžku vedla tato jediná cesta. Noc byla pod větvemi stromů tak hluboká a tmavá, že jen velmi pomalu mohla postupovat vpřed, a směr, kterým šla, byl po několika prvních krocích věcí čiré náhody. Utváření půdy jí však nedovolovalo, aby se daleko uchýlila od směru, kterým měla v úmyslu jít. Ten byl z jedné strany vyznačen úbočím kopce a jezero na druhé straně jí zase sloužilo jako ukazatel. Dvě hodiny se prostosrdečná a prostoduchá dívka plahočila bludištěm pralesa. Chvílemi se octla na okraji strmého břehu, který lemoval vodu, a jindy se zase drala vzhůru po úbočí, což ji upozornilo, aby dál tou cestou nešla, ježto nutně přetínala v pravém úhlu směr její cesty. Často jí uklouzly nohy a mnohokrát upadla, leč nikdy se jí nic nestalo. Ale za dvě hodiny, jak jsme již řekli, byla tak uondána, že se jí k další cestě nedostávalo sil. Nutně si musela odpočinout, i začala si připravovat lůžko pohotově a klidně jako člověk, kterému divočina nenahání zbytečný strach. Věděla, že divoká zvěř se potuluje všude v okolních lesích, ale zvířata, která se vrhají na lidi, byla vzácná a nebezpeční hadi tam doslova nebyli žádní. Tomu všemu ji naučil otec, a všechno, co si její chabá mysl osvojila, přijímala tak důvěřivě, že jí neponechávala žádné úzkostné obavy a pochybnosti. Velebnost té samoty, v níž se octla, ji spíše uklidňovala, než děsila. Nahrabala si lože z listí, jako by si připravovala lůžko k nočnímu odpočinku pod otcovskou střechou, docela lhostejná k prostředí, které by většině žen bylo úplně zahnalo myšlenku na spánek z mysli.

Sotva si Hetty nasbírala dostatek suchého listí, které by ji chránilo před vlhkem půdy, poklekla vedle té skromné kupičky, zbožně sepjala ruce a klidným, tichým, ale slyšitelným hlasem se pomodlila otčenáš. Potom odříkala ony prosté veršíky, tak dobře známé dětem, kdyby byla odvolána do jiného života, dřív než nastane nový den. Vykonala tuto povinnost, ulehla a oddala se spánku. Šaty, sice přiměřené té roční době, měla dostatečně teplé pro všechny obvyklé účely, ale v lese je stále chladno a noci v této vyšší poloze bývají vždycky chladné, takže oblečení je tam mnohem důležitější, než tomu je v letní době v krajině níže položené. To Hetty předvídala a vzala si s sebou hrubý, těžký plášť, a když si ho přes sebe přehodila, prokazoval jí všechny užitečné služby jako přikrývka. Takto chráněna, v několika minutách usnula tak klidně, jako kdyby nad ní bděla strážná péče matčina, jež jí byla teprve nedávno navždy odňata - v tom právě byl nanejvýš překvapivý rozdíl mezi jejím skromným ložem a poduškou, která její sestře nebyla s to dopřát spánku.

Hodina míjela za hodinou v nerušeném klidu a v blahém odpočinku, jako kdyby andělům výslovně bylo přikázáno bdít za tím účelem nad ložem Hetty Hutterové. Její něžné oči se ani jednou neotevřely, dokud šeď úsvitu se neprodrala skrze vrcholky stromů a nepadla na její víčka a spolu s chladem letního rána nedala obvyklý pokyn k probuzení. Hetty většinou bývala vzhůru, ještě než se sluneční paprsky dotkly vrcholků hor, ale tentokráte byla tak velmi unavena a spala tak tvrdě, že obyčejné podněty zůstaly bez účinku. Hetty drmolila cosi ve spaní, napřáhla ruku vpřed, usmívala se jemně jako dítě v kolébce, ale stále ještě dřímala. Když udělala ten neuvědomělý pohyb, ruka jí padla na něco teplého, a jak tak ležela v polospánku, měla za to, že to není nic neobvyklého. V příštím okamžiku do ní něco prudce ze strany strčilo, jako kdyby nějaké ryjící zvíře vrazilo pod ní čenich, s úmyslem vystrnadit ji z jejího pelíšku. A tu procitla s Juditiným jménem na rtech. Jak se vylekaná dívka vzpřímila a posadila, zpozorovala, že cosi tmavého od ní odskočilo, rozhazujíc v chvatu listí a lámajíc spadané větve. Když Hetty otevřela oči a když se vzpamatovala z prvního zmatku a ohromení, spatřila mládě obyčejného amerického hnědého medvěda, jak se kolébá na zadních nohách a stále se na ni dívá, jakoby na pochybách, zda by to nebylo nebezpečné, odvážit se opět k tomu tvorovi se přiblížit. První, co Hetty napadlo, bylo rozběhnout se a chytit si to stvořeníčko, sama už měla několikrát takové medvídě, ale hlasité zabručení ji upozornilo na nebezpečí, kdyby něco takového podnikla. Uskočila nejprve o několik kroků, pak se spěšně kolem sebe rozhlédla a spatřila medvědici, která v nevelké vzdálenosti pozorovala planoucíma očima její pohyby. U dutého stromu, jenž kdysi byl domovem včel a který nedávno padl, si pochutnávala se dvěma dalšími medvíďaty na pochoutce, kterou jim náhoda bez námahy poskytla. Přitom medvědice žárlivým okem sledovala své zatoulané a bezstarostné mládě.

Přesahovalo by všechny prostředky lidského poznání, chtít rozebírat vlivy, jimiž se řídí jednání nižších tvorů. Ačkoli medvědice jsou příslovečně zuřivé, když jejich mládě je podle jejich domnění v nebezpečí, medvědice nedávala najevo jakýkoli úmysl děvče napadnout. Nechala med medem, přiblížila se k ní na pět šest metrů, postavila se na zadní tlapy a kolébala tělem, rozzlobená a bručící nespokojeností, ale blíže nepokročila. Naštěstí se Hetty nedala na útěk. Naopak, ačkoli měla dost velký strach, klekla si obličejem k zvířeti a se sepjatýma rukama a s očima pozdviženýma modlila se jako předešlé noci. Tento zbožný úkon nebyl projevem strachu, byla to povinnost, na kterou nikdy nezapomínala, nežli usnula, ani když s návratem vědomí procitla k denním povinnostem. Když povstala, medvědice se zase spustila na všechny čtyři, shromáždila mláďata kolem sebe, a pak je nechala, aby se nasály své přirozené potravy. Hetty potěšil tento projev něžné péče u zvířete, které má nevalnou pověst, pokud jde o jemnější city, a když pak jedno medvídě odběhlo od matky a z bujnosti začalo dovádět a skákat, měla zase velikou chuť chytit je do náručí a pohrát si s ním. Ale bručení medvědice ji varovalo, a protože byla i dosti ukázněná, neodvážila se nebezpečný záměr uskutečnit. A tu se rozpomenula, jaké poslání ji tu v horách čeká, odtrhla se od té skupinky a vydala se na cestu kolem okraje jezera, jež nyní zase mezi stromovím zahlédla. K jejímu úžasu, třebaže ji to nepolekalo, se medvědí rodinka zvedla, a držíc se v nevelké vzdálenosti za ní, šlapala jí v patách. Zřejmě pozorovala každé její hnutí, jako by ji blíže zajímalo všechno, co dělá.

Takto, doprovázena medvědicí s medvíďaty, ušla Hetty téměř míli. To se rovnalo trojnásobné vzdálenosti, kterou byla schopna ujít za tmy za stejnou dobu. Tak došla k potoku, který si vyhloubil v zemi vlastní koryto a s hukotem se řítil do jezera mezi strmými a vysokými břehy zarostlými stromovím. Zde se Hetty umyla. Pak se napila čisté horské vody, a osvěžena a s lehčím srdcem pokračovala ve své pouti, za stálého doprovodu svých zvláštních společníků. Cesta ji nyní vedla po široké a téměř rovné plošině, táhnoucí se od horního okraje břehu, který lemoval jezero, k nízkému úbočí, které se zdvihalo k další a nepravidelné plošině nahoře. Bylo to na té straně údolí, kde hory běžely šikmo a tvořily počátek pláně prostírající se mezi kopci na jih od hladiny jezera. Podle toho Hetty poznala, že se už blíží k táboru, a i kdyby to nebyla poznala, byli by ji medvědi upozornili, že je v blízkosti lidí. Medvědice zavětřila do vzduchu a nechtěla jít už ani o kousek dál, ačkoli dívka se ohlížela a dětskými posunky ji zvala k sobě a dokonce na ni přímo volala milým hlasem. A právě v té chvíli, když se takto pomalu prodírala mezi křovím s odvráceným obličejem a s očima upřenýma na nepohnutě stojící zvířata, náhle zjistila, že ji zastavila lidská ruka, která jí zlehka spočinula na rameni.

"Kam jít?" zeptal se měkký ženský hlas, pronášející slova rychle za sebou a s účastí. "Indián - rudoch - divoch - zlý bojovník - tudy tou cestou."

Toto neočekávané oslovení nepolekalo Hetty o nic víc než přítomnost divokých obyvatelů lesů. Trochu ji to překvapilo, to je pravda, ale byla již do jisté míry připravena na nějaké takové setkání, a pak žena, která ji zastavila, zřejmě tak málo naháněla strach, jako nikdo druhý, kdo se kdy objevil v indiánském šatě. Bylo to děvče ani ne o mnoho starší než ona sama, na tváři jí hrál zářivý úsměv jako Juditě v nejveselejší náladě, hlas jí zněl melodicky a tón její řeči a chování měl všechny znaky potlačené něžnosti, jíž se vyznačuje žena u kmenů, které obvykle jednají se ženami jako s družkami a služebnicemi bojovníků. Krása u žen amerických domorodců není naprosto nijak neobvyklá, dokud nejsou vystaveny těžkému údělu manželek a matek. V této věci si původní držitelé země nijak nezadali se svými civilizovanějšími nástupci. Sama příroda zřejmě je obdařila jemnou krásou tváře a lepými tvary, jež dávají mladým dívkám tak neobyčejný půvab, o které je však až příliš brzo oloupí jak zvyklosti rodinného života, tak i jiné těžkosti.

Děvče, které nenadále zastavilo Hettiny kroky, mělo na sobě kalikovou halenu, která jí vlastně zakrývala celou horní část těla, a krátkou sukni z modré látky, lemovanou zlatými třásněmi, jež jí nesahala níž než ke kolenům; kamaše stejné barvy a jelenicové mokasíny doplňovaly její úbor. Vlasy v dlouhých tmavých pletencích jí spadaly po ramenou a po zádech, nad nízkým hladkým čelem byly rozděleny pěšinkou a jejím očím plným šibalství a přirozeného citu dodávaly měkkého výrazu. Měla oválný obličej jemných tahů, zuby pravidelné a bílé, ale v jejích ústech tkvěl výraz melancholické něhy, jakoby zvláštní nápověď intuitivního poznání osudu bytosti odsouzené od narození snášet utrpení ženy, které jen láska jí pomáhá nést. Hlas měla, jak jsme již naznačili, měkký jako vzdechy nočního vánku, příznačný pro ženy jejího plemene, ale tak výrazný sám o sobě, že jí vynesl jméno Wah-ta!-Wah, což po našem znamená Tiše-ach!-tiše. Slovem - byla to Čingačgúkova snoubenka. Když se jí podařilo ukonejšit podezřívavost svých věznitelů, dovolili jí toulat se kolem tábora. Tato shovívavost nebyla v rozporu s celkovou politikou rudochů, kteří mimoto dobře věděli, že v případě útěku mohou se pustit po její stopě. Bude dobře si také připomenout, že Irokézové neboli Huroni, jak by bylo je lepší nazývat, naprosto nevěděli, že její snoubenec je tu nablízku. Ani ona sama o tom nevěděla.

Je nesnadné říci, která z obou dívek se dovedla lépe ovládnout při tomto neočekávaném setkání, zda běloška nebo rudoška. Ačkoli snad byla Wah-ta!-Wah trochu překvapena, byla ochotnější si popovídat a daleko pohotověji předvídala následky a dovedla také hledat prostředky, jak je odvrátit. Za jejího dětství koloniální úřady často používaly válečných služeb jejího otce, a protože několik let bydleli v blízkosti tvrzí, pochytila znalost angličtiny a dovedla anglicky mluvit obvyklým zkratkovým způsobem Indiánů, ale plynně a bez jakékoli nechuti, na rozdíl od svých lidí.

"Kam jít?" znovu se zeptala Wah-ta!-Wah, odpovídajíc na Hettin úsměv vlastním příjemným a okouzlujícím úsměvem, "zlý bojovník tudy tou cestou - dobrý bojovník daleko."

 "Jak se jmenuješ?" zeptala se Hetty dětsky prostě.

"Wah-ta!-Wah. Já žádný Mingo - dobrá Delawarka - přítel Jengízů. Mingo moc krutý, mít rád skalp pro krev - Delawar mít ho rád pro čest. Jít sem, tady žádné oči."

Wah-ta!-Wah vedla nyní svou družku k jezeru, slezly po břehu, až je skryly převislé stromy a křoviny přede všemi náhodnými diváky, a zastavila se, až když se obě usadily vedle sebe na padlý kmen, jehož jeden konec byl vlastně ponořen ve vodě.

"Proč přijít?" dychtivě se vyptávala mladá Indiánka. "Odkud přijít?"

Hetty jí prostě a pravdivě vypověděla svůj příběh. Vysvětlila jí, v jakém postavení otec je, a vyslovila své přání mu pomoci, a bude-li to možné, zasadit se o jeho osvobození.

"Proč přijít tvůj otec v noci do tábora Mingů?" zeptala se Indiánka s přímostí, která ukazovala, jestliže si ji nevypůjčila od Hetty, že má mnoho z její upřímnosti. "On vědět, že válka, a on žádný chlapec - jemu nechybět vousy - nepotřebovat mu říkat, že Irokézové nosit tomahavk a nůž a pušku. Proč přijít v noci, zrovna mne chytit za vlasy a chtít skalpovat delawarské děvče?"

"Tebe!" zvolala Hetty téměř omdlévajíc hrůzou, "on chytil tebe - tebe chtěl skalpovat?"

"Proč ne? Za delawarský skalp dostat stejně jako za skalp Minga. Guvernér nedělat rozdíl. Hanba pro bledá tvář skalpovat. Nebýt jeho dary, tak to hodný Jelenobijce vždycky mně říkat."

"Copak ty znáš Jelenobijce?" zeptala se Hetty a tváře jí zrůžověly radostí a překvapením. V okamžiku zapomněla na svou lítost pod vlivem tohoto nového citu. "Já ho znám taky. Teď je na arše s Juditou a s nějakým Delawarem, který se jmenuje Veliký Had. Ten Had je taky odvážný a hezký bojovník!"

Přestože příroda obdařila tuto indiánskou krasavici sytou tmavou barvou, zrádnou krví ztemněly jí líce ještě víc a ruměnec dodal jejím očím jako uhel černým nebývalé živosti a zaujetí. Pozvedla prst na výstrahu a v další řeči pak ztlumila hlas, již sám sebou měkký a milý, téměř až do šepotu.

"Čingačgúk!" zašeptala Delawarka, a vydechla to nelibozvučné jméno hláskami tak měkce hrdelnými, že uchu znělo jako melodie. "Jeho otec Unkas - veliký náčelník Mohykánů - hned po starém Tamenundovi! Víc bojovník, nemít moc šedivých vlasů, a míň sedět u poradního ohně. Ty znát Hada?"

"Přišel k nám včera večer a byl se mnou na arše dvě nebo tři hodiny, než jsem od nich odešla. Bojím se, Tiško -" Hetty nedovedla vyslovit jméno své nové přítelkyně, ale protože slyšela od Jelenobijce toto důvěrné jméno, užila ho bez okolků, které civilizovaný život vyžaduje, "bojím se, Tiško, že přišel pro skalpy zrovna jako chudák tatínek a Hurá Harry!"

"A proč ne? Čingačgúk rudý bojovník, velmi rudý - skalp pro něj čest - určitě ho vzít."

"Potom," pravila Hetty vážně, "bude zrovna tak špatný jako každý jiný."

"Nebýt pravda," odvětila Delawarka se zápalem téměř až vášnivým, "nebýt pravda, říkat ti! Manitú se usmívat a radovat, když vidět mladého válečníka přijít zpátky z válečné stezky s dvěma, deseti, sto skalpy na tyči! Čingačgúkův otec brát skalp, dědeček brát skalp - každý starý náčelník brát skalp, a Čingačgúk vzít tolik skalpů, co moct unést sám!"

"Potom, Tiško, ho musí myšlenka na to děsit ve spaní. Žádný krutý člověk nemůže doufat, že mu bude odpuštěno."

"Nebýt krutý - všechno odpuštěno," řekla Wah-ta!-Wah, dupla nožkou na kamenitý břeh a zavrtěla hlavou; bylo vidět, že jedna stránka ženského citu nabyla dokonale vrchu před druhou. "Říkat ti, Had statečný, tentokrát jít domů se čtyřmi, ano, se dvěma skalpy."

"A proto sem přišel? Opravdu šel celou tu dálku, přes hory a doly, řeky a jezera jen proto, aby mučil své soukmenovce a dělal takovou špatnost?"

Tato otázka okamžitě utišila vzrůstající hněv zpola uražené indiánské krasavice. Úplně zvítězila nad předsudky indiánské výchovy a všechny její myšlenky obrátila k ušlechtilejšímu a ženštějšímu cíli. Nejprve se kolem sebe podezřívavě rozhlédla, jako by nevěřila, že tu žádné nepovolané ucho neposlouchá, potom se dychtivě zadívala do tváře své pozorně naslouchající družky, a pak tento projev dívčí koketnosti a ženského citu skončil tím, že si zakryla tváře oběma rukama a zasmála se smíchem, který bychom nejspíše mohli přirovnat k šumění lesů. Avšak strach z prozrazení brzy učinil konec jejímu naivnímu citovému výlevu, a toto dítě přírody spustilo ruce a opět se dychtivě zadívalo do tváře své družky, jako by chtělo vyzvědět, jak dalece se může svěřit se svým tajemstvím cizince. Ačkoli Hetty ani zdaleka nemohla soutěžit s neobyčejnou krásou sestřinou, mnozí lidé soudili, že z nich dvou má Hetty mnohem působivější obličej. Neskrývaně se v něm zračila její upřímná povaha a nebylo v něm pražádných nepříjemných rysů, které tak často bývají průvodcem oslabených duševních schopností. Je pravda, že. člověk zvyklý bedlivě si všeho všímat a ne jen povrchně pozorovat, snad by byl objevil v mluvě občas bezvýrazných očí něco, co by ho bylo upozornilo na její oslabenou rozumovou schopnost, ale byly to známky, které budily sympatii svým svědectvím o naprosté nezáludnosti, spíše než o nějakých jiných citech. Na Tišku, abychom užili srozumitelnějšího a důvěrnějšího překladu jejího jména, působila příznivým dojmem. A poddávajíc se okamžitému popudu něžnosti, ovinula paže kolem Hetty a objala ji v záplavě nelíčeného a vřelého citu.

"Ty hodná," šeptala mladá Indiánka, "já vědět, ty hodná, už je to tak dávno, co Wah-ta!-Wah mít přítelkyni - sestru - někoho s kým mluvit od srdce! Ty přítelkyně Tišky, že to být pravda!"

"Já jsem nikdy neměla přítelkyni," odpověděla Hetty, opětujíc vřelé objetí s nepředstíranou vážností. "Mám sestru, ale nemám žádnou přítelkyni. Judita mě má ráda a já mám ráda Juditu, a to je přirozené, jak nás bible učí. Ale chtěla bych mít přítelkyni! Budu tvou přítelkyní ze srdce ráda. Líbí se mi tvůj hlas a tvůj úsměv a všechno, co si myslíš, až na ty skalpy -"

"Už na ně nemyslit - už nemluvit o skalpech," vskočila jí do řeči chlácholivě Tiška, "ty bledá tvář, já rudoška, my být vychované každá jinak. Jelenobijce a Čingačgúk veliký přítel, a ne stejná barva. Tiška a - jak se jmenovat hezká bledá tvář?"

"Říkají mi Hetty, ale v bibli se to jméno vždycky píše Ester."

"Co na tom? - Ani zima, ani teplo. Vůbec nebýt potřeba jméno psát. Český bratr zkoušet učit Wah-ta!-Wah číst, ale nikdo mu nedovolit. Pro Delawarku moc umět k ničemu - jednou umět víc než bojovník, to velká hanba. Já se jmenovat Wah-ta!-Wah, to je Tiška ve vaší řeči. Ty mu říkat Tiška - já mu říkat Hetty."

Když se takto úvodem domluvily ke vzájemné spokojenosti, obě dívky se daly do hovoru o všelijakých svých plánech a nadějích. Hetty podrobněji seznámila svou novou přítelkyni s tím, co hodlá podniknout v zájmu svého otce, a Tiška by byla zase ráda své přítelkyni prozradila, co sama cítí a po čem touží, pokud šlo o mladého bojovníka z jejich kmene, přestože Hetty ani v nejmenším neměla ve zvyku strkat nos do záležitostí jiných lidí. Obě si toho však pověděly dost, takže každá z nich mohla dostatečně nahlédnout do myšlenek druhé, ale ještě toho dost zbývalo, co si neřekly, a co bylo podnětem následujících otázek a odpovědí, jimiž se pak jejich rozmluva vlastně skončila. Protože Tiška byla mnohem bystřejší, začala s vyptáváním ona. Vzala Hetty kolem pasu, hlavu naklonila dopředu, aby se jí mohla čtveračivě dívat do obličeje, a se smíchem, jako kdyby chtěla vyčíst z její tváře, co si myslí, mluvila s větší otevřeností.

"Hetty mít bratra, nejen tatínka," nadhodila. "Proč nemluvit o bratrovi jako o tatínkovi?"

"Nemám bratra, Tiško. Měla jsem prý kdysi dávno, ale ten už je mnoho let mrtev a je pohřben v jezeře vedle maminky."

"Nemít bratra - mít mladého bojovníka. Mít ho rád skoro stejně moc jako tatínka, že? Moc hezký a vypadat statečně. Hodit se za náčelníka, jestli tak dobrý, jak vypadat."

"To je špatnost, mít ráda nějakého muže stejně jako tatínka, a tak se, Tiško, snažím nemít ho tak ráda," řekla na to poctivé Hetty. Nedovedla skrýt své city a užívat k tomu nepravdy tak omluvitelné, jako je vytáčka, ačkoli ji dívčí stud mocně pokoušel toho poklesku se dopustit. "Přesto si někdy myslívám, že ta špatnost ve mně nabude vrchu, jestli bude Hurá častěji chodit k nám na jezero. Tiško milá, musím ti říct pravdu, když se mě ptáš, ale kdyby se to dověděl, utekla bych a umřela bych v lesích!"

"Proč on sám se nezeptat tebe? Statečně vypadat, proč směle nemluvit? Mladý bojovník mít se zeptat mladé děvče; nehodit se na mladé děvče mluvit první. Za tohle se děvčata Mingů moc stydět."

Řekla to rozhorleně a s ušlechtilou vřelostí, jakou mladé, chytré děvče pocítí, setká-li se s něčím, co považuje za útok na nejcennější výsadu žen. Na prostomyslnou, ale spravedlivou Hetty to mělo malý účinek. Cítila naprosto žensky, ale byla mnohem vnímavější ke hnutím vlastního srdce než k nějakým zvyklostem, kterými společnost dosud ochraňuje ženský útlocit.

"Co se mě má zeptat?" otázala se Hetty udiveně a náhle, že bylo patrno, jak hrozně se polekala. "Zeptat se mě, jestli ho mám ráda, jako mám ráda tatínka? Kdepak! Já myslím, že mě se nikdy na nic takového nezeptá, protože pak bych mu musela odpovědět, a to by mě zabilo."

"Ne - ne - nezabít, ne docela," odpověděla Tiška smějíc se proti své vůli. "Začervenat se - taky třeba se stydět, to ale netrvat dlouho, pak být víc šťastná než dřív. Mladý bojovník muset říct mladému děvčeti, že on chtít ji za ženu, jinak nikdy nemoct žít v jeho vigvamu."

"Hurá si mě nechce vzít - nikdo si mě nikdy nebude chtít vzít, Tiško."

"Jak ty moct vědět? Možná každý chtít si tebe vzít a jednou jazyk říct, co srdce cítit. Proč nikdo nechtít si tebe vzít?"

"Říkají, že nemám všechny smysly v pořádku. Tatínek mi to často říká, a taky Judita někdy, když je mrzutá, ale z nich bych si tak moc nedělala, ale z maminky ano. Ta mi to řekla jednou, a potom se dala do pláče, jako by jí mělo srdce puknout, a z toho vím, že nemám všechny smysly v pořádku."

Tiška hleděla na to milé, prosté děvče celou dobrou minutu beze slova, pak teprve pravda, zdálo se, najednou probleskla myslí mladé Indiánky. Soucit, úcta a něžnost jako by jí spolu zápasily v prsou, potom náhle povstala a nabídla své družce, že by ji ráda doprovodila do tábora, který ležel nedaleko. Tiška přestala být již opatrná a nezáleželo jí na tom, aby přítelkyni skryla před cizími zraky, naopak neváhala ji vystavit zrakům všech. K této neočekávané změně došlo proto, že byla pevně přesvědčena, že žádný Indián neublíží člověku, kterého Velký duch odzbrojil, zbaviv ho jeho nejsilnější ochrany - rozumu. V tomto ohledu jsou si téměř všechny civilizací nezkažené národy podobné. Zřejmě s chvályhodným citem vlastním lidské povaze samy od sebe nabízejí takovým ubožákům za onu ochranu, jež jim byla odepřena nevyzpytatelnou moudrostí prozřetelnosti, svou vlastní shovívavost. Wah-ta!-Wah totiž věděla, že u mnoha kmenů se rozumově méněcenným a šíleným prokazuje jakási náboženská úcta. Od nevzdělaných obyvatelů lesů se jim tedy dostává vážnosti a cti, nikoli urážek a pohrdání, jež jsou jim údělem mezi lidmi, kteří si o sobě více myslí a jsou civilizací zkaženi.

Hetty šla se svou novou přítelkyní bez obav a bez váhání. Sama se ostatně chtěla dostat do tábora. Její pohnutky byly jí posilou a nijak zvlášť se neznepokojovala, co z toho vzejde, stejně jako její průvodkyně, neboť ta si nyní uvědomovala, jakou ochranu má při sobě bělošská dívka. Jak tak zvolna kráčely po břehu, který byl zarostlý spletí převislých keřů, Hetty stále udržovala hovor. Ujala se vedení a nyní kladla otázky ona. Tiška se přestala vyptávat, sotva se dozvěděla, jak je to vlastně s rozumem tohoto děvčete, na které se prve svými otázkami obracela.

"Ty máš ale všechny smysly v pořádku," pravila Hetty, "a tak není žádný důvod, proč tebe by si Had nemohl vzít."

"Tiška zajatec a Mingo mít tenké uši. Ne mluvit o Čingačgúkovi, když oni blízko! Slíbit to Tišce, hodná Hetty."

"Já vím - já vím," odpověděla Hetty pološeptem, horlivě se snažíc přesvědčit svou družku, že chápe, že opatrnost je nutná. "Já vím - Jelenobijce a Had mají v úmyslu tě Irokézům unést a ty chceš, abych to tajemství neprozradila."

"Jak ty vědět?" vyjelo z Tišky. Mrzelo ji v té chvíli, že Hetty není ještě prostomyslnější. "Jak ty vědět? Lepší nemluvit o nikom, leda o tatínkovi a Hurá. Tomuhle Mingo rozumět, ale tomu druhému ne. Slíbit, ty nemluvit, čemu ty nerozumět."

"Ale já tomu přece rozumím, Tiško, a tak o tom musím mluvit. Jelenobijce byl tak hodný a o tom všem řekl tatínkovi přede mnou, a protože mi nikdo neřekl, abych neposlouchala, všechno jsem to vyslechla - jako když Hurá s tatínkem mluvili o skalpech."

"Moc ošklivé, když bledá tvář mluvit o skalpech, a moc ošklivé, když mladé děvče to vyslechnout! Teď ty mít ráda Tišku, to já vědět, Hetty, a tak mezi Indiány nikdy moc nemluvit, koho mít nejvíc rád."

"Mezi bělochy to tak není, ti mluví nejvíc o těch, které nejvíce mají rádi. Já si myslím, že je to jenom tím, že nemám všechny smysly v pořádku, a protože nechápu, proč by to mělo být jinak mezi rudochy."

"To je to, čemu Jelenobijce říkat dar. Jeden dar mluvit, jiný dar mlčet. Mlčet tvůj dar mezi Mingy. Jestli Had chtít vidět Tišku, tak Hetty chtít vidět Hurá. Hodné děvče nikdy prozradit tajemství přítelkyně."

Hetty rozuměla této prosté prosbě a slíbila Delawarce, že se vůbec nezmíní o tom, že tady Čingačgúk je, ani proč na jezero přišel.

"Možná, že on vysvobodit Hurá a tatínka i Tišku, jestli ho nechat dělat si, co chtít," šeptala Wah-ta!-Wah své družce důvěrně a lichotivě, právě když došly dost blízko k táboru, že slyšely již hlasy několika žen, které zřejmě byly zaměstnány obvyklou dřinou jako ženy jejich postavení. "Myslit na to, Hetty, a dát si dva, dvacet prstů na ústa. Nedostat přátele na svobodu, když to neudělat Had."

Nemohla si vymyslit vhodnější prostředek, jak si zajistit Hettinu mlčelivost a diskrétnost než upozornění, které jí nyní vtiskla do paměti. Poněvadž otcovo osvobození a osvobození mladého hraničáře bylo hlavním cílem Hettina dobrodružného podniku, vycítila spojitost mezi ním a pomocí Delawarovou. S nevinným smíchem přikývla a rovněž tlumeným hlasem slíbila své přítelkyni, že jejím přáním vyhoví. Když Tišku takto ubezpečila, ta déle již neotálela a ihned a docela veřejně ji vedla do tábora svých věznitelů.

KAPITOLA 11

Veliký Král

všech králů praví ve svém přikázání:

"Ty nezabiješ!" Tomu přikázáni chceš

vysmát se a lidské vykonat?

Dej pozor! On má pomstu ve své ruce

a vrhne ji na hlavu přestupníků!

Shakespeare

Tlupa, ke které Tiška z donucení patřila, nebyla tlupa na řádné válečné stezce, to bylo zřejmé z toho, že v ní byly ženy. Byl to malý zlomek kmene, který lovil a rybařil na anglickém území, kde ho také zastihl počátek nepřátelství, a když prožil zimu a jaro v kraji, který, přísně vzato, byl majetkem nepřátel, usmyslil si, ještě než nadobro odtáhne, zasadit nepřátelský úder. V tomto manévru, který je zavedl tak daleko do nepřátelského území, byl kus hluboké indiánské moudrosti. Když k nim došel kurýr se zprávou, že mezi Angličany a Francouzi vypuklo nepřátelství - zápas, do něhož jistě budou strženy všechny kmeny, které žijí pod nadvládou obou válčících stran - právě tato tlupa Irokézů tábořila na březích jezera Oneidy, které leží o nějakých osmdesát kilometrů blíže k jejich vlastním hranicím, nežli jezero, které je dějištěm našeho vyprávění. Kdyby byli prchli nejkratší cestou do Kanady, byli by se přímo vystavili nebezpečí, že budou pronásledováni, a tak se náčelníci dohodli na výhodnějším postupu, totiž že proniknou hlouběji do kraje, který se teď stal nebezpečný, v naději, že se jim podaří dostat se pronásledovatelům do zad, místo aby je měli na stopě. Přítomnost žen v táboře je přiměla užít této válečné lsti, neboť síly těchto slabších členů tlupy nestačily na námahu, aby mohli uniknout bojovníkům, kteří je pronásledovali. Když si čtenář uvědomí, jak rozlehlé byly prostory americké divočiny v těchto dávných dobách, pochopí, že dokonce i celý kmen se mohl zdržovat po mnoho měsíců v některé části země, aniž jej kdo objevil, a ani nebylo nebezpečí, že se setká s nepřítelem, protože v době skutečné války zachovávali obvyklá bezpečnostní opatření stejně obezřetně, v lesích jako na širém moři.

Poněvadž šlo o tábor dočasný, poskytoval na první pohled jen hrubou ochranu noclehování pod širým nebem, kterou poněkud usnadňovala důmyslná zařízení, jež se sama nabízela těmto lidem na vše připraveným, kteří trávili život v podobném prostředí. Jediný oheň, který hořel v kořenech živého dubu, stačil pro celou tlupu, protože počasí bylo velmi mírné a ohně nebylo potřebí k ničemu jinému jen k vaření. Kolem tohoto přitažlivého středu táborového života bylo roztroušeno patnáct až dvacet nízkých chatrčí - brloh by snad byl vhodnější název - do nichž jednotliví majitelé zalézali na noc po kolenou a jež také byly určeny k tomu, aby se měli kde za bouře ukrýt. Tyto malé chatrče byly zrobeny z větví stromů značně dovedně spletených dohromady a jedna jako druhá byly nahoře obloženy kůrou, kterou sloupali ze spadlých stromů, a těch každý panenský les poskytoval na sta v různém stupni rozkladu. Nábytek neměli takřka žádný. Kuchyňské nádobí nejprostšího druhu leželo kolem ohniště, několik kusů šatstva bylo vidět uvnitř chatrčí nebo v jejich blízkosti, pušky s růžkem a váčkem stály opřeny o stromy nebo visely na nižších větvích a zabitá těla dvou či tří jelenů byla rovněž vystavena na také takových přírodních zvěřinářských pultech.

Jelikož tábor byl uprostřed hustého lesa, oko jej nemohlo obhlédnout tout ensemble - jedním pohledem - ale z šerého obrazu lesa se vynořovala chatrč za chatrčí, jak se pozorovatel rozhlížel kolem sebe a hledal, na čem by okem spočinul. Tábor neměl střed, ledaže by se ohniště považovalo za střed - žádné volné prostranství, kde by se mohli obyvatelé této primitivní vesnice scházet, ale všechno bylo skryté, tmavé, tajuplné a záludné jako lidé v něm. Několik dětí se potulovalo od chatrče k chatrči a dodávalo táboru jakéhosi zdání domáckého života a tlumený smích a tiché hlasy žen tu a tam porušily hluboké ticho zešeřelého pralesa. Co se mužů týče, ti buď jedli, spali, nebo prohlíželi zbraně. Mluvili jen málo, a to obyčejně odděleně nebo ve skupinách stranou žen, a jakási neúnavná vrozená ostražitost a obavy z nebezpečí jako by prolínaly dokonce i do jejich spánku.

Když se ta dvě děvčata přiblížila k táboru, Hetty slabě vykřikla, jak zahlédla otce. Seděl na zemi zády ke stromu a Hurá stál vedle něho a lhostejně ořezával haluz. Zřejmě se mohli volně pohybovat po táboře a kolem jako všichni ostatní, že člověk neobeznámený s indiánskými zvyky by je byl mylně považoval za hosty místo za zajatce. Wah-ta!-Wah zavedla svou novou přítelkyni až docela blízko k nim a pak se skromně vzdálila, aby svou přítomností nebyla Hettiným citům na obtíž. Leč Hetty nebyla dost zvyklá na mazlení a na vnější projevy lásky a nelibovala si v žádných prudkých citových projevech. Pouze popošla k mužům a beze slova stanula vedle otce jako mlčelivá socha dětské oddanosti.

Přestože se tak náhle objevila, staroch nedal najevo ani úlek, ani překvapení. Za takových okolností zachovával stoický klid Indiánů, neboť dobře věděl, že není jistějšího způsobu, jak si uchovat jejich úctu, nežli napodobit jejich sebeovládání. Ani sami divoši neprozradili nejmenší známkou překvapení, když se tak znenadání objevilo cizí děvče mezi nimi. Slovem, její příchod způsobil na pohled mnohem menší rozruch, ačkoli k němu došlo za okolností tak neobyčejných, než by byl způsobil na vesnici, která se považuje za civilizovanou, kdyby nějaký obyčejný cestující zastavil u vrat hlavní hospody. Přece jen se však shluklo několik bojovníků, a z toho, jak na Hetty při řeči pohlíželi, bylo zřejmé, že mluví o ní, a možná, že přetřásali důvody, proč se tak neočekávaně objevila. Takové flegmatické chování je charakteristickým rysem severoamerických Indiánů - někteří tvrdí, že i jejich bílých nástupců - ale v tomto případě mnohé bychom měli připsat na vrub neobvyklému postavení, v němž tlupa byla. Dobře věděli o posádce v arše, i když přítomnost Čingačgúkova jim ušla, také bylo nepravděpodobné, že by nějaký kmen nebo vojenský oddíl byl nablízku, a bdělé oči byly rozestaveny kolem celého jezera a hlídaly dnem i nocí i sebemenší hnutí těch několika, o nichž bychom mohli bez nadsázky mluvit jako o obležených.

Ačkoli Hutter dával najevo takovou naprostou lhostejnost, v nitru byl mocně dojat Hettiným chováním. Vzpomněl si, jak ho něžně prosila, než opustil archu, a neštěstí tomu dodalo váhy, kdežto při úspěchu a vítězství by byl na to zapomněl. Tehdy poznal prostou a upřímnou oddanost své dcery a pochopil, proč přišla, i jak přitom všem ani v nejmenším nemyslí na sebe.

"To jsi neudělala dobře, Hetty," oslovil ji hluboce lituje spíše následků, jaké to pro ni bude mít, než toho, zda to způsobí nějaké jiné zlo. "Tohle jsou zuřiví Irokézové, a ti zrovna tak neradi zapomínají na příkoří jako na laskavosti."

"A řekni mi, tatínku," řeklo na to děvče a rozhlédlo se pokradmu kolem sebe, jako by se bálo, že ji někdo zaslechne, "provedls tu krutou věc, kvůli které jsi sem přišel? Moc to potřebuju vědět, jestli ne, abych podle toho mohla otevřeně mluvit s Indiány."

"Neměla jsi sem chodit, Hetty, a tahle zvířata tě nedovedou ocenit, ani nepochopí, co tě k tomu vedlo."

"A jakpak to bylo, tatínku? Tak se mi zdá, že ani ty ani Hurá nemáte nic, co by vypadalo jako skalpy."

"Jestli tohle tě může, dítě, uklidnit, tak ti mohu říct, že ne. Popadl jsem tu mladou osůbku, co s tebou sem přišla, ale ta se dala do takového ječení, že na mne ve chvilce přivolala celou hordu těch divokých koček, a bylo jich na jediného muže tolik, že se jim nebylo možná ubránit. Jestli ti to může být k něčemu dobré, teda tentokrát jsme nevinni, protože jsme žádný skalp neuřízli, a jsem si jist, že stejně budeme nevinni i proto, že jsme žádnou prémii nedostali."

"Za to ti děkuju, tatínku! Teď mohu směle a s klidným svědomím mluvit s Irokézy. Doufám, že Hurá taky nebyl mocen ublížit některému z těch Indiánů?"

"No, pokud jde o to, Hetty," odpověděl mladík, jehož se to týkalo, "náramně trefně jste to pověděla slovy písma svatého. Hurá nebyl mocen a to je zkrátka a dobře všechno. Zažil jsem, starouši, už hezkých bouřek na zemi i na vodě, ale žádnou jsem nepocítil na těle tak živě a řízně jako tuhletu, co se nad námi strhla předevčírem v noci s těmi indiánskými řvouny! No, Hetty, vy teda nejste žádný veleduch, když je potřeba rozum nebo nápad a musí se jít trochu hloub než obyčejně, ale přece jste člověk a máte nějaké lidské ponětí - a tak vás chci jen požádat, abyste se podívala, jak k tomu všemu došlo. My dva teda, jako starouš Tom, váš táta, a já, jsme měli zálusk provést tady nějaký zákonný zákrok podle znění toho zákona a vyhlášky a nezamýšleli jsme nic zlého, a vtom na nás vletěly ty stvůry, spíš jako smečka hladových vlků než jen divoši a obyčejní smrtelníci, a pak nás svázali jako dvě ovce a byli s tím hotovi dřív než já teď s tím povídáním."

"Ale teď jste přece volný, Hurá," namítla mu Hetty a plaše pohlédla na krásné, nespoutané údy mladého obra. "Teď se vám žádný provaz ani houžev nezařezává do rukou a do nohou."

"To teda ne, Hetty. Jenže povaha je od přírody a příroda chce volnost. Ruce a nohy mám sice na pohled volné, ale to je sakumpakum všechno, protože s nimi nemohu dělat, co bych chtěl. I tyhlety stromy mají oči, ba taky i jazyk, protože kdybychom, tady starý a já, vystrčili nos jen na jediný sáh za hranice našeho vězení, začla by fungovat služba na palisádě, dřív než bychom si 'opásali bedra' k útěku, a je víc než jisté, že čtyři nebo pět kulek by putovalo za námi, každá se vzkazem, abychom si nechali netrpělivost zajít. V celé Kolonii není pevnější vězení než tohle, co jsme v něm teď, a vyzkoušel jsem už dvě nebo tři, jak jsou bytelná, a znám matriál, z kterého jsou udělaná, a ty lidi, co je nastavěli, taky - bourat je, to je při všech takových vymoženostech další krok, jak se učit zase je stavět."

Aby čtenář neměl z chlubných a neomalených přiznání Hurá Harryho přehnané mínění o jeho proviněních, bylo by snad dobré říci, že jeho přestupky se omezovaly na přepadení a rvačky, a několikrát se pro ně dostal do vězení, odkud, jak právě řekl, často utekl, a tak dokázal, jak chatrná jsou ta stavení, ve kterých byl vězněn, že sám prorazil si dveře v místě, kde je stavitelé zapomněli udělat. Ale Hetty toho věděla o vězeních málo a o zločinech ještě méně, leda to, o čem ji poučilo její čisté, a téměř instinktivní chápání dobrého a zlého, a tak bujné kousky hrubého mladíka, jak o nich vypravoval, nijak na ni nepůsobily. Pochytila však hlavní smysl a podle toho mu odpověděla.

"Tak je to nejlepší, Hurá," řekla. "Bude nejlepší, když tatínek a vy klidně a pokojně počkáte, dokud s Irokézy nepromluvím, a všechno pak dobře a šťastně dopadne. Nechci, abyste se mnou chodili, ani jeden ani druhý, ale nechte to na mně. Jak jen to bude všechno sjednané a vy se budete smět vrátit zpátky do hradu, přijdu zase a řeknu vám to."

Hetty mluvila tak prostě a vážně, tak se zdála jista úspěchem a prozrazovala tolik mravního cítění a opravdovosti, že oba muži byli spíše nakloněni přikládat jejímu zprostředkování význam, nežli by byli bývali ochotni za jiných okolností. Proto když projevila úmysl, že od nich odejde, nečinili jí překážek, ačkoli viděli, že se chystá zajít ke skupině náčelníků, kteří opodál rokovali, patrně o tom, že se tak náhle objevila a co ji k nim asi přivádí.

Když Tiška - toto jméno se nám víc líbí - opustila svou družku, loudala se kolem několika starších bojovníků, kteří jí v jejím zajetí ukázali nejpřívětivější tvář - hlavní náčelník jí dokonce nabídl, že ji přijme za vlastní, přistoupí-li na to, že se stane Huronkou. To chytré děvče zamířilo právě tím směrem, aby jim dalo příležitost se jí zeptat. Jinak žena, a ještě tak mladá, nemohla vnucovat své mínění mužům a bojovníkům, na to znala příliš dobře zvyky svého lidu, ale byla vyzbrojena přirozeným taktem a důmyslem, a to jí umožnilo upoutat pozornost, po níž toužila, aniž se dotkla hrdosti těch, jimž byla povinna úctou a vážností. I její předstíraná lhostejnost budila zvědavost. Sotva Hetty stanula vedle otce, již pozvali Delawarku nenápadným, ale významným pohybem do kroužku bojovníků. Tam se jí vyptávali, co je to za děvče a co ji do tábora přivádí. To si právě Tiška přála. Vysvětlila jim, jak přišla na to, že je Hetty slabomyslná, a spíše přeháněla, než aby zmenšovala vadu jejího rozumu, a pak se povšechně zmínila, proč se to děvče odvážilo mezi nepřátele. Výsledek byl docela takový, jaký očekávala. Svou výpovědí vzbudila posvátnou úctu k osobě i k duševním vlastnostem návštěvnice, a to, jak dobře věděla, se jí mělo stát bezpečnou ochranou. Jakmile dosáhla svého cíle, Tiška se vzdálila a vážně jako dospělá žena a něžně jako sestra se dala do přípravy jídla, které chtěla nabídnout své nové přítelkyni, jakmile bude volná. Zatímco se takto zaměstnávala, bystrá dívka nepolevila v ostražitosti. Všímala si každé změny v tvářích náčelníků, každého Hettina hnutí, i té nejmenší podrobnosti, která mohla mít vliv i na její vlastní zájmy, i na zájmy její nové přítelkyně.

Když se Hetty přiblížila k náčelníkům, rozevřeli před ní svůj malý kruh s klidem a úctou, která by byla dělala čest i mužům ušlechtilejšího původu. Blízko ležel padlý strom a nejstarší bojovník vyzval klidným pokynem dívku, aby si sedla, a sám se otcovsky posadil vedle ní. Ostatní se seskupili kolem nich vážně a důstojně. Hetty měla dost pozorovacích schopností, aby vyrozuměla, co se od ní očekává, i chystala se vyložit důvod své návštěvy. Právě když otvírala ústa, aby promluvila, starý náčelník ji jemně upozornil, aby posečkala, několika slovy se obrátil na mladého bojovníka a pak mlčky a trpělivě čekal, až bojovník pozve Tišku do jejich kruhu. Náčelník si totiž uvědomil, že potřebují tlumočníka, neboť jen někteří z přítomných Huronů rozuměli anglicky, a i ti ještě nedokonale.

Wah-ta!-Wah nemrzelo, že ji zavolali, aby byla přítomna rozmluvě, a nejméně ze všeho ve funkci, pro kterou ji právě nyní potřebovali. Uvědomila si nebezpečí, jemuž se vydává, pokusí-li se oklamat jednoho či dva z té skupiny, ale přesto byla odhodlána užít každého prostředku, který se jí naskytne, a každé lsti, které ji naučila indiánská výchova, aby zatajila, že její snoubenec je nablízku i s jakým úmyslem přišel. Člověk neobeznámený s prostředky a s názory divošského života by byl nikdy nečekal, že taková pohotová vynalézavost, ostražitost v jednání, naprostá odhodlanost, ušlechtilé pohnutky, dokonalá obětavost a ženské sebezapření, když jde o lásku, se mohou skrývat za tím plachým zevnějškem, v těch mírných očích a pod zářivými úsměvy té mladé indiánské krasavice. Jak k nim přicházela, staří bojovníci na ni hleděli se zalíbením, protože se tajně pyšnili nadějí, že tu vzácnou ratolest naroubují na peň svého vlastního národa. Adoptování se u amerických kmenů běžně provádělo a bezvýhradně uznávalo, jak tomu povždy bývalo u národů, které se podrobovaly platnosti občanského práva.

Sotva se Tiška usadila vedle Hetty, požádal ji starý náčelník, aby se "té hezké mladičké bledé tváře" zeptala, co ji přivádí k Irokézům, a co by měli udělat, aby se jí zavděčili.

"Řekni jim, Tiško, kdo jsem - že jsem mladší dcera Tomáše Huttera. Tomáš Hutter je ten starší z jejich dvou zajatců a patří mu hrad a archa a má všechno právo považovat se za majitele těchto kopců a jezera, protože v téhleté krajině už tak dlouho bydlí a tak dlouho loví a tak dlouho rybaří. Oni už budou vědět, kdo Tomáš Hutter je, když jim tohle všechno řekneš. A pak jim pověz, že jsem k nim přišla, protože je chci přesvědčit, že by neměli tatínkovi a Harrymu ubližovat, ale nechat je odejít v pokoji a jednat s nimi spíš jako s bratry než s nepřáteli. Teď jim to, Tiško, jednoduše všechno řekni a nic se o sebe ani o mne neboj."

Wah-ta!-Wah učinila, oč ji Hetty požádala, a dávala pozor, aby tlumočila slova své přítelkyně co možná věrně do irokézštiny, jíž mluvila téměř stejně pohotově jako svým vlastním jazykem. Náčelníci vyslechli toto úvodní vysvětlení s vážnou důstojností a ti dva, kteří uměli trochu anglicky, vyjadřovali spokojenost s tlumočnicí kradmými, ale významnými pohledy.

"A teď, Tiško," pokračovala Hetty, sotva jí naznačili, že může pokračovat, "a teď bych, Tiško, chtěla, abys těmto rudochům pověděla, slovo za slovem, co ti teď budu říkat. Nejdříve jim pověz, že tatínek a Hurá sem přišli s úmyslem vzít jim tolik skalpů, kolik se jim jen podaří, protože ten ohavný guvernér a provincie nabízejí za skalpy peníze bez ohledu na to, jsou-li to skalpy bojovníků nebo žen, mužů nebo dětí, a že touha po zlatě byla pro jejich srdce tak silným lákadlem, že neodolali. Řekni jim to, Tiško, miláčku, zrovna tak slovo za slovem, jak jsi to slyšela ode mne."

Wah-ta!-Wah zaváhala, když měla doslova překládat tato slova, jak si Hetty přála. Ale když zpozorovala, že ti dva rudoši, kteří rozumějí anglicky, jsou chytří, z obavy, aby neměli větší znalosti, než ve skutečnosti měli, byla nucena uposlechnout. Právě naopak, než jak by civilizovaný člověk očekával, skutečnost, že se dověděli, jaké pohnutky jejich zajatce vedly a za jakým cílem přišli, nijak viditelně se neprojevila ani na tvářích ani v citech posluchačů. Pravděpodobně to pokládali za záslužný čin, za čin, který žádný z nich by nebyl váhal udělat sám, a proto jej nemohli vytýkat druhému.

"A teď, Tiško," znovu začala Hetty, sotva zpozorovala, že náčelníci jejím prvním slovům porozuměli, "teď jim můžeš říci dál toto. Vědí, že tatínkovi ani Harrymu se jejich záměr nezdařil, a proto je nemohou nenávidět, když nic zlého nespáchali. I kdyby jim byli pobili děti a ženy, na věci by se tím nic nezměnilo, a tak si ani nejsem jista, jestli by to, co se jim teď chystám povědět, nemělo větší váhu, kdyby k něčemu zlému bylo opravdu došlo. Ale nejdřív se jich, Tiško, zeptej, jestli vědí, že je bůh, který vládne nad celou zemí a je vládcem a pánem všeho živého, ať je to rudé, nebo bílé, anebo třeba ještě jiné barvy."

Wah-ta!-Wah vypadala poněkud překvapená při této otázce, neboť indiánská dívka jen zřídkakdy spouští myšlenku na Velikého ducha nadlouho ze zřetele. Přesto přeložila tu otázku, jak nejvěrněji dovedla, a náčelníci jí vážně odpověděli souhlasem.

"To je správné," pokračovala Hetty, "to mi teď usnadní můj úkol. Tento Veliký duch, jak říkáte našemu bohu, způsobil, že byla napsána kniha, které říkáme bible. A do této knihy byla vložena všechna jeho přikázání a jeho svatá vůle a přání a pravidla, podle kterých všichni lidé mají žít, a příkazy, jak máme správně řídit své myšlenky, přání a vůli. Tady je jedna ta svatá kniha a náčelníkům musíš říct, že jim z ní něco přečtu."

Když Hetty domluvila, s úctou vybalila malou anglickou bibli z hrubého kalikového obalu, a zacházela s ní s takovou okázalou úctou, jakou římský katolík prokazuje svatým ostatkům. Jak pokračovala a pomalu knihu vybalovala, přísní bojovníci sledovali každý její pohyb s upřenýma očima, a když uviděli tu malou knížku, jeden či dva z nich překvapením vydechli. Ale Hetty ji vítězoslavně napřáhla proti nim, jako by očekávala, že sám pohled na ni způsobí viditelný zázrak, a pak nedávajíc najevo ani překvapení, ani nelibost nad stoickým klidem Indiánů, obrátila se dychtivě k své nové přítelkyni, aby se zase dala do rozhovoru.

"Tohle je ta svatá kniha, Tiško," pravila, "a tato slova, tyto řádky, verše a kapitoly všechny jsou od boha."

"Proč Veliký duch neposlat knihu taky Indiánům?" zeptala se Tiška přímo a naprosto bezelstně.

"Proč?" odpověděla Hetty, poněkud zmatená tou nečekanou otázkou. "Proč? - Ale vždyť víš, že Indiáni neumějí číst."

I když snad Tiška nebyla s tímto vysvětlením spokojena, měla za to, že tato věc není natolik důležitá, aby na ní trvala. Prostě se sklonila, aby tak jemně naznačila, že souhlasí s tím, co slyšela, a seděla trpělivě čekajíc na další argumenty té bělošské blouznilky.

"Můžeš říci náčelníkům, že v celé této knize se lidem přikazuje, aby odpouštěli svým nepřátelům, aby s nimi jednali jako se svými bratry a aby nikdy neubližovali svým bližním, zvláště ne z touhy po pomstě nebo z nějaké zlé vášně. Myslíš, že jim to Tiško, dovedeš říci, aby tomu porozuměli?"

"Říct mu dost dobře, ale on ne moc lehko rozumět."

Pak Tiška sdělila Hettiny myšlenky, jak nejlépe dovedla, pozorně naslouchajícím Indiánům, kteří vyslechli její slova s překvapením jaksi trochu podobným překvapení, jaké by dal najevo Američan naší doby, kdyby mu někdo nadhodil, že onen velký, moderní, avšak vrtkavý vládce věcí lidských, totiž veřejné mínění, by se mohl mýlit. Asi dva z nich, kteří se už setkali s misionáři, utrousili pár slov na vysvětlenou, a pak celá skupina věnovala veškeru pozornost dalším očekávaným sdělením. Nežli Hetty dále pokračovala, vážně se zeptala Tišky, zdali jí náčelníci rozuměli, a po vyhýbavé odpovědi jí nezbývalo než se s tím spokojit.

"Teď přečtu bojovníkům několik veršů, které by bylo dobře, aby znali," pokračovalo děvče stále slavnostnějším a vážnějším způsobem, "a nechť si pamatují, že to jsou vlastní slova Velikého ducha. Na prvním místě tedy vám přikazuje 'miluj svého bližního jako sebe samého.' Řekni jim to, Tiško."

"Bližní pro Indiána vůbec neznamenat bledá tvář," odpověděla Delawarka rozhodněji, nežli dosud vůbec za vhodné uznala. "Bližní znamenat Irokéze pro Irokéze, Mohykána pro Mohykána, bledou tvář pro bledou tvář. Nebýt potřeba říkat náčelníkovi nic takového."

"Zapomínáš, Tiško, že toto jsou slova Velkého ducha a že náčelníci jich musí být poslušní jako ostatní lidé. Tady je zase jiné přikázání: 'Udeří-li tě kdo v pravé líce tvé, nastav jemu i druhé.'"

"Co to znamenat?" zeptala se Tiška rychle jako blesk.

Hetty vysvětlila, že ten příkaz znamená nemstít se za křivdy, ale raději strpět nové bezpráví od toho, kdo ti zle činí.

"A poslyš ještě toto, Tiško," dodala. "Milujte nepřátele své, dobrořečte těm, kteříž vás proklínají, dobře čiňte nenávidícím vás a modlete se za ty, kteříž vás hanějí a pronásledují vás."

Zatím se Hetty stále více vzrušovala, oči jí planuly vroucím citem, tváře jí hořely a hlas, obvykle tak tichý a melodický, jí zesílil a stal se důraznějším. S biblí ji už v dětství seznámila matka, a tak teď s překvapující rychlostí listovala od jednoho místa k druhému a pozorně vybírala takové verše, které podávají nauku křesťanské lásky k bližnímu a křesťanského milosrdenství. Přeložit jen polovinu toho, co Hetty se zbožnou vážností hovořila, byla by Wah-ta!-Wah pokládala za nemožné, kdyby se byla o to pokusila, ale údiv jí svázal jazyk stejné jako náčelníkům, a tak mladou prostoduchou blouznilku její úsilí nadobro vyčerpalo, dříve než Tiška otevřela ústa a pronesla jedinou slabiku. Potom Delawarka přece jen v stručném překladu podala to nejpodstatnější, co Hetty přečtla a pronesla, a omezila se přitom na několik nejpůsobivějších veršů, které se dotkly její obrazotvornosti jako nejparadoxnější, a které by se jistě byly nejlépe hodily pro ten případ, jen kdyby tito posluchači naprosto věci neznalí byli mohli pochopit ty velké mravní pravdy, které byly v nich vyjádřeny.

Sotva bude nutné čtenáři vykládat, jaký účinek by takové nové povinnosti nejspíš mohly mít na skupinu indiánských bojovníků, jejichž jakousi náboženskou zásadou bylo nikdy nezapomínat na prokázané dobrodiní a nikdy neodpouštět utrpěné příkoří. Naštěstí vysvětlení, které jim předtím Tiška podala, připravilo již Hurony na nějakou přemrštěnost, a většina toho, co se jim zdálo, že je v rozporu s jejich názory a paradoxní, se vysvětlilo tím, že Hettiny rozumové schopnosti se trochu lišily od rozumových schopností většiny příslušníků lidského plemene. Byli tam však mezi nimi asi dva starci, kteří slyšeli o podobném učení od misionářů, a těm se zachtělo zkrátit si dlouhou chvíli a pozdržet se u předmětu, který jim připadal tak zvláštní.

"Tohle je dobrá kniha bledých tváří," poznamenal jeden z náčelníků a vzal knihu Hetty z ruky. Ochotně mu ji dala, a zatímco v knize listoval, s úzkostí mu hleděla do tváře, jakoby v očekávání nějakých viditelných následků, které z toho vyplynou. "Tohle je ten zákon, ke kterému se moji bílí bratři hlásí a podle něho žijí?"

Tiška, na niž se s touto otázkou obrátil, pokud vůbec měl v úmyslu ji položit někomu určitému, odpověděla prostě a kladně a dodala, že jak Francouzi v Kanadě, tak i Jengízové v britských provinciích stejně uznávají její autoritu a s oblibou ctí její zásady.

"Řekni mé mladé sestře," pravil Huron, dívaje se přímo na Tišku, "že chci otevřít ústa a říci několik slov."

"Náčelník Irokézů chystat se promluvit - má přítelkyně bledá tvář poslouchat," pravila Tiška.

"To ráda slyším!" zvolala Hetty. "Bůh se dotkl jeho srdce a teď nechá tatínka a Harryho odejít!"

"Tohle je zákon bledé tváře," znovu začal náčelník. "Říká mu, aby dělal dobře těm, kdo mu ubližují. Když ho jeho bratr požádá o pušku, dát mu taky růžek na prach. Takový je zákon bledé tváře?"

"To ne - to ne," odpověděla Hetty vážně, když jí byla ta slova přeložena. "V celé té knize není ani slova o puškách, a prach a kulky jsou urážkou Velkého ducha."

"Proč jich tedy bílá tvář užívá? Když se jí přikazuje, aby dávala dvojnásobně tomu, kdo chce jen jednu věc, proč bere dvojnásobně od chudáků Indiánů, kteří nechtějí nic? Přichází od východu slunce s knihou v ruce a učí v ní rudochy číst, ale proč sama zapomíná na všecko, co říká? Když Indián dává, bledá tvář nikdy nemá dost, a teď sama bledá tvář nabízí zlato za skalpy našich žen a dětí, a přitom nám nadává bestií, když vezmeme skalp bojovníkovi zabitému v otevřeném boji. Jmenuji se Puklý dub."

Když Hetty uslyšela tuto strašlivou otázku v patřičném překladu, a Tiška vykonala tentokrát svůj úkol s větší pohotovostí než obvykle, sotva musíme říkat, že byla zle zmatena. Schopnější hlavy než hlava této chuděrky bývaly často uvedeny do rozpaků otázkami podobného smyslu, a proto nepřekvapuje, že při vší své vážnosti a upřímnosti nevěděla, jak na to odpovědět.

"Co jim mám říci, Tiško?" úpěnlivě se ptala. "Vím, že všechno, co jsem z té knihy četla, je pravda, a přece podle chování bělochů, kteří tu knihu dostali, by se mohlo zdát, že není, vidže?"

"Dát jim rozum bledé tváře," opáčila Tiška ironicky, "to být vždycky dobré pro jednu stranu, třebas špatné pro druhou."

"Ne, ne, Tiško, pravda nemůže mít dvě strany - a přece to vypadá tak divné! Určitě vím, že jsem čtla ty verše správně, a nikdo by přece nebyl tak špatný, aby vytiskl slovo boží nesprávně. To se nikdy stát nemůže, Tiško."

"No, chudákovi indiánskému děvčeti se zdát, že bledá tvář moct všechno," odvětila druhá chladně. "Oni jednou říkat bílé, a jednou říkat černé. Proč to tedy nikdy nemoct být?"

Hetty byla čím dál zmatenější, až konečně přemožena obavami, že se minula cíle a že teď otec a Hurá propadnou životem pro nějakou její vlastní chybu, propukla v pláč. V tom okamžiku ztratilo chování Tiščino ironii a chladnou lhostejnost a zase se stala milou, laskající přítelkyní. Ovinula paže kolem zarmoucené dívky a snažila se zkonejšit její zármutek zřídkakdy selhávajícím lékem ženského soucitu.

"Přestat plakat - neplakat," mluvila na ni, stírala jí slzy s obličeje, jako by konejšila dítě, a po chvilkách uvolňovala vřelý, sesterský stisk: "Proč ty se tak trápit? Ty ne udělat tu knihu, jestli být špatná, a ty ne udělat bledou tvář, jestli být zlá. Být zlý rudoch a zlý běloch - žádná barva úplně dobrá - žádná barva úplně zlá. To náčelníci dost dobře vědět."

Hetty se brzy zotavila z tohoto náhlého záchvatu žalu a pak se jí myšlenky s prostosrdečnou vážností zase vrátily k účelu její návštěvy. Viděla, že přísně hledící náčelníci stojí dosud okolo ní vážní a pozorní, a doufala, že nový pokus, jak je přesvědčit, co je správné, by snad mohl mít úspěch.

"Poslyš, Tiško," pravila, snažíc se potlačit vzlykot a mluvit zřetelně. "Řekni těm náčelníkům, že nezáleží na tom, co ti zlí dělají - co je správné, zůstane správné - slova Velkého ducha jsou slova Velkého ducha - a nikdo, kdo se dopustil zlého skutku, nemůže zůstat bez trestu jen proto, že někdo jiný to udělal před ním! Odplácejte dobrým za zlé, praví tato kniha, a ten zákon platí jak pro rudocha, tak pro bělocha."

"O takovém zákoně nikdy neslyšet mezi Delawary ani mezi Irokézy," odpověděla Tiška chlácholivě. "Nebýt dobře říkat náčelníkům o takovém zákoně jako být tenhle. Říct jim něco, čemu oni věřit."

Tiška přece jenom se chystala mluvit dál, když tu jí zaklepal prstem na rameno nejstarší z náčelníků, i podívala se na něho. Tu si povšimla, že jeden bojovník poodešel od skupiny a již se vracel s Hutterem a s Harrym. Pochopila, že ti dva muži mají být přivedeni jako vyšetřovanci, a protože to byla poslušná indiánská žena, bez váhání zmlkla. V několika vteřinách zajatci stáli tváří v tvář nejpřednějším mužům z řad svých přemožitelů.

"Dceruško," řekl nejstarší náčelník mladé Delawarce, "zeptej se tohohle šedobradce, proč přišel do našeho tábora?"

Tuto otázku vyslovila Tiška svou nedokonalou angličtinou, ale tak, že jí bylo snadno rozumět. Hutter byl od přírody příliš neoblomný a zatvrzelý, aby se děsil následků některého svého činu, a také byl příliš dobře obeznámen s názory divochů a chápal, že nic nemůže získat, bude-li si pomáhat vytáčkami nebo se nemužně bát jejich hněvu. Proto bez váhání se přiznal k úmyslu, proč vystoupil na břeh, a ospravedlňoval se pouze tím, že vláda nabídla vysoké odměny za skalpy. Toto otevřené doznání přijali Irokézové se zřejmým uspokojením, avšak ani ne tak proto, že jim dávalo výhodu z mravního hlediska, jako proto, že bylo důkazem, že zajali muže, který stál za to, aby o něm uvažovali a aby se na něm pomstili. Když se Harryho dotazovali, přiznal pravdu, přestože by ji byl mnohem raději zapřel než jeho neoblomnější druh, kdyby mu to okolnosti byly vůbec dovolovaly. Ale měl dost smyslu pro chování, aby pochopil, že vytáčky by v té chvíli nebyly nic platné, a tak udělal z nouze ctnost a napodobil Hutterovu otevřenost, jež ovšem u Huttera vyplývala ze zvyku brát všechno lhostejně a to zase proto, že byl nemilosrdně a bezohledně lhostejný k následkům, které pro jeho osobu mělo jeho chování.

Jakmile dostali náčelníci odpověď na otázky, mlčky se rozešli, jako když považují tu záležitost za vyřízenou, a tak Hetty zbytečně plýtvala svými dogmaty na lidi, kteří od dětství až do mužného věku byli vedeni k násilí. Hetty a Tiška zůstaly nyní samy s Harrym a s Hutterem a ani ženy, ani muži nebyli nijak viditelně omezováni ve svobodě pohybu, ačkoli všichni čtyři byli ostražitě a bez přestání střeženi. Pokud šlo o muže, dávali Indiáni pozor, aby se nezmocnili pušek, jež spolu s jejich vlastními puškami ležely jen tak pohozeny kolem. A na tom všechny jejich zjevné projevy bdělosti přestávaly. Ti však, kdo se vyznali v indiánských praktikách, příliš dobře věděli, jak velká je vzdálenost mezi zdáním a skutečností, aby se dali chytit na takovou zdánlivou bezstarostnost. Ačkoli oba bez přestání přemýšleli, jak se dostat na svobodu, a to bez vzájemného dorozumívání, každý z nich si byl vědom, že je bezúčelné pokoušet se o nějaký takový plán, který by nebyl dobře promyšlen a vzápětí uskutečněn. Byli již v táboře tak dlouho a natolik byli všímaví, aby pozorovali, že i Tiška je jakousi zajatkyní, a proto se na to Hutter spoléhal a mluvil před ní otevřeněji, než by byl jinak považoval za rozumné, a jeho příklad svedl Harryho k stejné neopatrnosti.

"Nechci tě, Hetty, hubovat, že ses pustila do téhle věci, dobře jsi to myslela, ale neuvážilas to dost moudře," začal otec, posadil se vedle dcery a vzal ji za ruku. Takovým způsobem měl tento hrubý člověk ve zvyku dávat tomu zvláštnímu dítěti najevo svou náklonnost. "Ale kázat a číst z bible, to není zrovna vhodný prostředek, jak odvrátit Indiána od jeho zvyků. Posílá Jelenobijce nějaký vzkaz nebo má nějaký plán, jak nás myslí dostat na svobodu?"

"Ba, to je ta hlavní věc!" vložil se do řeči Hurá. "Jestli nám, děvče, můžeš opatřit půl míle svobody nebo aspoň pro začátek takovou slabou čtvrtmíli, to ostatní už si vezmu na starost sám. Možná, že tady starouš by potřeboval trochu víc, ale mně na moje léta a na tohle tělo to stačí po všech stránkách."

Hetty se zklamaně dívala z jednoho na druhého a na otázky bezstarostného Harryho nenalézala odpovědi.

"Tatínku," řekla posléze, "ani Jelenobijce ani Judita nevěděli o tom, že sem půjdu, dokud jsem z archy neujela. Oni se bojí, že Irokézové si udělají vor a pokusí se připlout k srubu, a tak myslí víc na to, jak hájit hrad, než jak vám přijít na pomoc."

"Ne - ne - ne," řekla spěšně Tiška, i když jen polohlasem a s hlavou skloněnou k zemi, aby skryla, že s nimi vůbec mluví, protože věděla, že se na ně Irokézové dívají. "Ne - ne - ne, Jelenobijce jiný člověk. On nemyslet chránit sebe, když přítel v nebezpečí. Pomáhat jeden druhému a všichni vrátit se do srubu."

"To se dá poslouchat, Tome starouši," řekl Hurá, mrkl okem a zasmál se, ačkoli z opatrnosti mluvil také potichu. "Když budu mít vtipnou squaw za přítele, i když třeba se na místě nepostavím Irokézovi, myslím, že bych se postavil samému čertovi."

"Nemluvit nahlas," pravila Tiška, "některý Irokéz umět jengízsky, a všichni mít jengízské uši."

"Jsi naším přítelem, děvče?" zeptal se Hutter se vzrůstajícím zájmem o tuto poradu. "Jestli ano, můžeš počítat s řádnou odměnou. A nic nebude snadnější než poslat tě k tvému kmenu, jestli se nám jednou podaří odvést tě s námi do hradu. Dej nám archu a kánoe a budeme pány jezera navzdory všem divochům z Kanady. Jestli se tam dostaneme, nic nás už z hradu nevypudí, leda tak ještě dělostřelectvo."

"Myslet, vy přijít na břeh pro skalp," opáčila Tiška s chladnou ironií. Ukázalo se, že je zkušenější, než ženy obvykle bývají.

"Inu ba - byla to chyba, ale nářky nejsou k ničemu a úštěpky, milá zlatá, ještě míň."

"Tatínku," prohodila Hetty, "Judita se chce vloupat do té velké truhly, protože si myslí, že tam najde něco, čím by ti mohla od divochů vykoupit svobodu."

Chmura přeletěla Hutterovi po tváři při té zprávě a cosi nespokojeně zabručel, ale přece jen, aby tomu všichni přítomní rozuměli.

"A proč ne vloupat do truhly?" vmísila se do toho Tiška. "Život milejší než stará truhla - skalp taky milejší než stará truhla. Jestli neříct, aby dcera se vloupat, Wah-ta!-Wah nepomoct mu utéct."

"Nevíte, co chcete - jste hloupé holky, a pro vás nejmoudřejší je mluvit jen o tom, čemu rozumíte, a o ničem jiném. Nelíbí se mi, Hurá, že ti divoši jsou takoví klidní a nevšímaví, dokazuje to, že mají něco vážného za lubem, a jestli máme něco podniknout, musíme to udělat brzy. Můžeme se spolehnout na tuhle mladou ženskou, co myslíš?"

"Poslyšte," ozvala se hned Tiška rychle a vážně, což dokazovalo, že se to dotýká jejích citů. "Wah-ta!-Wah žádný Irokéz - skrznaskrz Delawar - mít delawarské srdce - delawarsky cítit. Ona vězeň taky. Jeden vězeň pomáhat druhý vězeň. Nebýt dobře teď víc mluvit. Dcera zůstat u otce - Wah-ta!-Wah jít a vidět přítele - všechno vypadat dobře - pak říct, co on udělat."

Řekla to tiše, ale zřetelně, aby udělala dojem. Sotva domluvila, vstala, odešla od té skupinky a kráčela klidně do chatrče, kterou obývala, jako by ji už dál nezajímalo, co se bude dít mezi bledými tvářemi.

KAPITOLA 12

Hovoří o svém otci. Ví prý dobře,

jak svět je zlý, tluče se v prsa,

kvílí, zuří a zlobí se a říká věci

napolo nesmyslné. To, co říká,

neříká nic, leč při vší mlhavosti

to svádí k dohadům…

Shakespeare

Opustili jsme obyvatele hradu a archy pohřížené ve spánek. Je pravda, že Jelenobijce a Delawar během noci jednou nebo dvakrát vstali a rozhlédli se po tichém jezeře, a když shledali, že je všechno v bezpečí, vrátili se zase každý na svou pryčnu a spali jako lidé. které hned tak něco nepřipraví o přirozený odpočinek. Při prvním náznaku ranního rozbřesku Jelenobijce však vstal a upravil se, aby byl přichystán na své denní povinnosti, a zatím jeho druh, jenž nemíval poslední dobou klidné a nerušené noci, spal dále, dokud se slunce úplně nevyhouplo nad obzor. Také Judita vstala toho rána později než obvykle, neboť první noční hodiny jí dopřály jen málo spánku a odpočinku. Ale než se slunce ukázalo nad východními kopci, Jelenobijce a Delawar byli již na nohou. I ti největší ospalci zřídka zůstávali v této končině na loži, když se objevilo to veliké světelné těleso.

Čingačgúk si právě upravoval lesní toaletu, když Jelenobijce vešel do kabiny na arše a hodil mu několik hrubých, ale lehkých kusů oděvu, které patřily Hutterovi.

"Tohle mi dala, náčelníku, Judita pro tebe," pravil Jelenobijce a při těch slovech hodil kabát a kalhoty Indiánovi k nohám, "protože by to bylo moc neprozřetelné a neopatrné, aby tě někdo viděl v tvém válečném kroji a pomalování. Smyj si všechny ty divoké šmouhy s tváří, vezmi si na sebe tuhlety šaty, a tady máš klobouk, takhle budeš vypadat jako příšerná zrůda civilizace, jak říkají misionáři. Pamatuj, že Tiška je na dosah, a co podnikneme kvůli ní, musíme dělat současně s tím, co budeme dělat pro ty druhé. Já vím, že se to příčí tvé povaze a tvé přirozenosti, nosit takové šaty, leda když jsou střižené a nosí se podle rudošské módy, ale udělej z nouze ctnost a hned si to na sebe vem, i když ti to je trochu proti srsti."

Čingačgúk neboli Had zadíval se na ty šaty se silným odporem, ale nahlédl, že přestrojení je užitečné, i když není třeba naprosto nutné. Kdyby Irokézové objevili rudocha v hradu nebo v jeho okolí, skutečně by to mohlo být pro ně výstrahou a mohlo by to jejich podezření obrátit proti zajatkyni. Všechno bylo lepší než neúspěch, když šlo o jeho snoubenku, a tak když různé části obleku několikrát zobracel a se zvláštní hlubokou ironií si je prohlédl a pokoušel si je všelijak natáhnout, jenom ne správně, a i jinak dával najevo nechuť mladého divocha vpravit údy do té obvyklé výstroje civilizovaného života, podrobil se náčelník radám svého přítele a nakonec, pokud mohlo oko zjistit, stál tu rudoch jenom barvou. Z této poslední osobité zvláštnosti bylo však možno postřehnout jen málo, protože vzdálenost od břehu, i to, že neměli dalekohled, znemožňovala Indiánům nějakou podrobnější prohlídku, a pak Jelenobijce sám, přestože měl světlejší a svěžejší tón pleti, měl obličej opálený sluncem do odstínu sotva o málo rudějšího, nežli byl obličej jeho mohykánského přítele. Toho dne se musel nejednou nad Delawarem usmát, jak neohrabaně vypadal v novém ústroji, ale úzkostlivě se vystříhal udělat nějaký vtip, který by při příležitosti běloši jistě utrousili. Náčelníkovo chování, důstojnost bojovníka na první válečné stezce a vážnost situace, v níž byli, to všechno dohromady vylučovalo nemístnou lehkomyslnost.

Když se ti tři ostrované, můžeme-li užít toho výrazu, setkali ráno u snídaně, byli zamlklí, vážní a zamyšlení. Na Juditě bylo vidět, že měla neklidnou noc, a oba muži měli před sebou budoucnost plnou nevídaných a neznámých událostí. Jelenobijce a Judita vyměnili mezi sebou během snídaně několik zdvořilých slov, ale o své situaci se ani nezmínili. Judita toho měla plnou hlavu, a že poslední zážitky ji činily vnímavou pro jemnější a něžnější city než obvykle, sama konečně o tom začala a to slovy, z nichž bylo zřejmé, jak mnoho se tím v poslední bezesné noci v myšlenkách obírala.

"Jelenobijce, to by bylo strašné, kdyby se něco tatínkovi a Hetty stalo!" náhle zvolala. "Nemůžeme tady klidně sedět, nechávat je v rukou Irokézů a nevymyslet si něco, jak bychom jim pomohli."

"Jsem, Judito, připraven jim pomoci, i všem ostatním, kdo jsou v nesnázích, jen kdyby šlo něco vymyslit, jak to provést. To není maličkost, padnout rudochům do rukou, zvlášť když se lidé vydají na břeh s takovým úmyslem jako Hutter a Hurá, to vím až moc dobře, a nejhoršímu nepříteli bych nepřál dostat se do takové šlamastiky, a tím míň lidem, s kterými jsem putoval a jedl a spal pod jednou střechou. Máte nějaký plán a chtěla byste, abychom se to tady s Hadem pokusili provést?"

"Nevím o žádném jiném prostředku, jak zajatce osvobodit, než Irokéze podplatit. Darům nejsou nepřístupni, a my bychom snad mohli nabídnout dost, abychom je přesvědčili, že by pro ně bylo lepší, kdyby si odnesli něco, co by mohli považovat za bohaté dary, než si odvést zajatce. Jestli, ovšem, vůbec mají v úmyslu je odvést."

"To je dost dobrý nápad, ano, Judito, to je dost dobrý nápad, jen jestli se nepřítel dá podplatit a jestli najdeme věci, kterými se ten obchod dá uskutečnit. Váš otec má šikovné bydlení - a náramně chytře položené, přesto ale nevypadá, že by bylo přecpané bohatstvím, které by se na výkupné nejspíš hodilo. Tady ta flinta, co jí říká Zvěrobijka, by mohla mít nějakou cenu, a pak se mi zdá, že tu je ještě soudek prachu, to by jistotně byl slušný přívažek. Dva statní chlapi se přece nekoupí za babku - krom toho -"

"Krom čeho?" zeptala se nedočkavě Judita, pozorujíc, že Jelenobijce váhá pokračovat, snad že si nebyl jist, aby ji nepoděsil.

"Inu, Judito, Francáni nabízejí prémie zrovna jako naše strana, a za to, co by dostali za dva skalpy, by se dal koupit soudek prachu i s flintou, i když neříkám, že s flintou každým coulem tak dobrou jako tuhle Zvěrobijka, a s tou se váš otec chlubí jako s neobyčejnou flintou, které se žádná druhá nevyrovná. Ale je to pořádný prach a pěkná, spolehlivá flinta. A potom rudoši nejsou zrovna nejlepší znalci střelných zbraní a vždycky nepoznají rozdíl mezi tím, co je doopravdy dobré, a mezi tím, co se jen tak zdá."

"To je děsné!" vzdychla dívka polohlasem, zdrcena Jelenobijcovou prostotou, s níž byl zvyklý předkládat svoje fakta. "Vy ale zapomínáte na moje šaty, a já si myslím, že ty by u irokézských žen mohly za hodně vydat."

"Nepochybuju, že by vydaly, nepochybuju, že by vydaly, Judito," odvětil Jelenobijce, dívaje se na ni pronikavě, jako by se chtěl přesvědčit, zda je opravdu schopna takové oběti. "Jste si tím ale, děvče, jistá, že budete mít tu odvahu rozloučit se kvůli takové věci s vlastní parádou? Leckterý člověk si myslel, že je udatný, dokud se neoctl tváří v tvář nebezpečí, znal jsem taky lidi, kteří si o sobě mysleli, že jsou hodní a že jsou schopní dát chudým všechno, co mají, když slyšeli, jak mají někteří lidé tvrdé srdce, ale když došlo k tomu, aby doopravdy něco ze svého dali, sevřely se jim pěsti pevně jako puklý ořech. A pak, Judito, vy jste hezká - neobyčejně hezká, to může člověk říct a pravdě újmu neudělá. A krásní lidé mají rádi to, co jim je na ozdobu. Jste si jista, že najdete k tomu dost odvahy, rozloučit se s vlastní parádou?"

Lichotivá narážka na osobní kouzlo dívčino včas zmírnila účinek vyvolaný nedůvěrou, kterou dal mladý muž výslovně najevo, pokud šlo o Juditinu oddanost vůči otci. Kdyby byl někdo jiný řekl tolik, jako řekl Jelenobijce, pravděpodobně by byla v rozhořčení nad jeho pochybnostmi vůbec na tu lichotku nedbala. Ale pro Juditu měla půvab i ta neuhlazená upřímnost, s níž prostomyslný lovec tak často odhaloval svoje myšlenky. A třebaže se zarděla a oči jí na okamžik zaplály ohněm, neměla to srdce, aby se doopravdy rozhněvala na tohoto člověka, pro něhož pravda a mužná laskavost byly vlastně podstatou jeho duše. Vyčítavý pohled si sice neodpustila, ale touhu mu odseknout potlačila a podařilo se jí odpovědět mu mírně a přátelsky.

"Jistě si, Jelenobijce, všechno dobré mínění necháváte pro delawarské dívky, když takto vážně smýšlíte o dívkách vlastní krve," pravila a pokusila se zasmát. "Ale jen si mě vyzkoušejte. Jestliže zjistíte, že je mi líto stužky nebo pera, hedvábí nebo mušelínu, pak teprve si smíte myslet o mém srdci, co se vám zlíbí, a říkat, co vám napadne."

"Tomu se říká spravedlnost! Nejvzácnější věc na světě je najít opravdu spravedlivého člověka. To říká Tamenund, a to je nejmoudřejší prorok mezi Delawary. A tak se na to musí dívat všichni, kdo mají příležitost vídat se s lidmi a mluvit a jednat s nimi. Spravedlivého člověka mám rád, Hade, oči nemá nikdy zatemnělé vůči nepřátelům a vůči přátelům je má vždycky plné slunce a jasu. Užívá rozumu, který mu bůh dal, a užívá ho s vědomím, že je jeho povinností dívat se na věci a zamýšlet se nad nimi tak, jaké ve skutečnosti jsou, a ne jaké by si přál je mít. Je dosti snadné najít lidi, kteří se považují za spravedlivé, ale je kupodivu výjimka, když najdeme lidi, kteří doopravdy takoví jsou. Často jsem se, děvče, setkával s Indiány, kteří byli přesvědčeni, že pohlížejí na nějakou věc ve shodě s vůlí Velikého ducha, a zatím ve skutečnosti jenom usilovali, jak prosazovat svou vlastní vůli a záliby, a to ještě napůl byli ve vleku pokušení jít špatnou cestou, ale to už sami vůbec neviděli, jako my nevidíme skrz tamhletu horu na řeku, co teče vedlejším údolím. A přitom každý, kdo se na ně díval, byl by to jasně viděl, jako vidíme okouny, co plavou tady kolem srubu."

"To je pravda, Jelenobijce," řekla na to Judita už bez nejmenší stopy nelibosti a se širokým úsměvem, "naprosto pravda, a doufám, že se touto láskou ke spravedlnosti budete řídit ve všem, co se týká mne. Především doufám, že se budete řídit vlastním úsudkem a že nebudete věřit každé zlovolné povídačce, kterou kdy nějaký tlachavý povaleč jako Hurá Harry vykládá. Tak je možno se dotknout dobrého jména každé mladé ženy, která zrovna nemá o jeho tváři a postavě stejné mínění, jaké má ten nadutý galán sám o sobě."

"Co Hurá Harry říká, není pro mne evangelium, ale i horší lidé než on mají třeba taky oči a uši," opáčil Jelenobijce vážně.

"Tak už toho nechme!" zvolala Judita s planoucíma očima a ruměnec se jí náhle rozlil až do spánků. "Raději mluvme o tatínkovi a o výkupném za něho. Je to tak, jak říkáte. Indiáni se nebudou asi chtít vzdát zajatců bez většího výkupného, než jsou moje šaty a tatínkova puška a prach. Ještě je tu ta truhla."

"Pravda, ještě je tu ta truhla, jak povídáte. A jestli se má, Judito, rozhodnout mezi tajemstvím a skalpem, řekl bych, že lidé by většinou dali přednost skalpu. A zakázal vám někdy otec výslovně tu truhlu otvírat?"

"Ne. Vždycky se mi zdálo, jako by si myslil, že ji nejlíp chrání ty zámky a ocelové kování a ta její bytelnost."

"To je vzácná truhla a vůbec zvláštním způsobem pracovaná," řekl na to Jelenobijce a vstal, popošel k truhle a sedl si na ni, zřejmě, aby si ji mohl lépe a pohodlněji prohlédnout. "Tohle dřevo, Čingačgúku, není z pralesa, ve kterém jsme my dva někdy stopovali zvěř! Není to černý ořech, ale je taky tak pěkné, ne-li ještě pěknější, kdyby s tou truhlou býval kouř a ti, co jim patřila, slušně zacházeli."

Delawar popošel k truhle, ohmatával dřevo, zkoumal, jaké má vlákno, snažil se nehtem zarýt do jeho povrchu, pak zvědavě přejížděl rukou po ocelovém kování, po těžkých visacích zámcích a ostatních neznámých zvláštnostech té masivní truhly.

"Ano, žádné takovéhle dřevo neroste tady v těch končinách," začal zase Jelenobijce. "Už jsem viděl dřevo ze všech dubů, z obou dvou javorů, z jilmu, z lípy, ze všech ořechů, z ořešáku a z každého stromu, který má jádro a barvu, všechny jsem je viděl všelijak zpracované, ale dřevo jako tohle jsem doteďka neviděl! Judito, samotná tahle truhla by stačila vykoupit vašemu otci svobodu. Jinak Irokézové nejsou tak zvědaví, jako rudokožci vcelku bývají, zvláště pokud jde o druhy dřev."

"Možná, Jelenobijce, že se ta směna dá pořídit laciněji. Ta truhla je plná, a bylo by lepší rozloučit se s polovičkou toho, co v ní je, než rozloučit se s celou. Mimoto - nevím, proč si tatínek tu truhlu tak vysoko cení."

"Pravděpodobně si cení víc toho, co v ní je, než truhly samé, soudě podle toho, jak s ní zachází a jak je bezpečná pro ty věci vevnitř. Má tři zámky. A klíč, Judito, nemáte?"

"Nikdy jsem žádný ani neviděla, ale klíč k ní určitě je, když nám Hetty přece říkala, že ona tu truhlu viděla otevřenou."

"Klíče, děvče, nevisí ve vzduchu ani neplavou na vodě jako lidé, a jestli klíč je, určitě je někde nějaké místečko, kde je schovaný."

"To je pravda a snad to nebude těžké ho najít, když ho budeme hledat!"

"To je vaše práce, Judito, to je venkoncem vaše práce. Ta truhla patří vám, nebo vašemu otci, a Hutter je váš otec, a ne můj. A zvědavost je ženská slabost, a ne mužská, a tak všechny důvody mluví pro vás. Jestli jsou v té truhle věci, které se hodí jako výkupné, řekl bych, že by bylo moudřejší vykoupit za ně jejich majiteli život anebo mu aspoň zachránit skalp. To si ale musíte rozhodnout sama, a ne my. Když pravoplatný majitel pastí nebo jelena nebo kánoe je pryč, tak podle všech zákonů lesa se stává zástupcem jeho nejbližší příbuzný. Teď teda necháme na vás, abyste řekla, jestli se má truhla otevřít, nebo ne."

"Doufám, že si nemyslíte, Jelenobijce, že mohu váhat, když je tatínkův život v nebezpečí!"

"Inu, moc často se stává, že za slzy a naříkání se dostane hubování. To není nerozumné, předpokládat, že starý Tom to možná bude mít za chybu, co uděláte, až se zase jednou tady ve svém srubu objeví. Ale to není nic neobvyklého, že se lidé rozzlobí kvůli tomu, co se udělalo pro jejich vlastní dobro. Troufal bych si říct, že i měsíc by se nám zdál jiný, než jaký se nám zdá teď, kdybychom se mohli na něj podívat z druhé strany."

"Jelenobijce, jestli ten klíč najdeme, dávám vám plné právo, abyste tu truhlu otevřel a vzal z ní tolik věcí, kolik byste si myslil, že stačí na tatínkovo výkupné."

"Nejdřív, děvče, najděte ten klíč, a potom si promluvíme o dalším. Hade, ty máš oči jako ostříž a úsudek, který zřídkakdy zklame. Můžež nám pomoct uvážit, kde by jen mohl mít Plovatec Tom ten klíč od truhly schovaný, když ji tolik opatruje?"

Delawar do rozmluvy nezasahoval, dokud se na něho takto přímo Jelenobijce neobrátil, pak se zvedl s truhly, jež nepřestávala poutat jeho pozornost, a pátravě se rozhlížel kolem, kde by klíč v tom případě mohl být nejspíš ukryt. Judita a Jelenobijce zatím také nezaháleli, a brzy všichni tři byli zabráni do usilovného a horlivého hledání. Protože bylo jisté, že vytoužený klíč se nemůže najít v žádné obvyklé zásuvce nebo kumbálku, jichž ve stavení bylo několik, nikdo se do nich nepodíval, a všichni tři zaměřili pátrání na místa, která jim připadala jako důmyslné skrýše a bylo tedy nejpravděpodobnější, že jich bylo k tomu účelu užito. Takovým způsobem důkladně, ale bezvýsledně prohledali vnější světnici, nežli se dostali do ložnice Hutterovy. Tato část hrubého stavení byla lépe zařízena než ostatek a bylo v ní několik předmětů, které výhradně sloužily zesnulé ženě majitelově, ale Judita měla všechny ostatní klíče, a tak brzy místnost prošťárali, ale ten jediný vytoužený klíč přesto nenašli.

Nyní vešli do ložnice dcer. Čingačgúka ihned zarazil rozdíl ve věcech i v zařízení té strany světnice, o níž se mohlo říci, že je Juditina, a druhou stranou pokojíku, která víc než jistě patřila Hetty. Slabý výkřik vydral se mu z úst, a ukazuje na obě strany, obrátil se k příteli a tiše o tom prohodil několik delawarských slov.

"Tak, jak si to myslíš, Hade," odpověděl Jelenobijce, jehož poznámky vždycky překládáme do našeho jazyka, zachovávajíce pokud možno jazykové zvláštnosti a způsob jeho řeči. "Je to tak, to každý může vidět, a všechno má základ v jejich povaze. Jedna sestra má ráda parádu, řeklo by se, až moc, a druhá je zas tak pokorná a mírná jako vtělená dobrota a pravda. Ale přesto uznávám, že Judita má své přednosti a Hetty má svoje chyby."

"A ta 'prostomyslná' viděla tu truhlu otevřenou?" vyptával se Čingačgúk a zvědavě se rozhlížel.

"Pravda, tolik jsem slyšel z jejích vlastních úst, a vždyť ty taky.

Vypadá to, že otec o její mlčenlivosti nepochyboval jako u té starší dcery."

"Potom je klíč schován jenom před Šípkovou růží?" V soukromém hovoru s přítelem začal Čingačgúk takto galantně jmenovat Juditu.

"Tak to je! Tak to vlastně je! Jedné věří a druhé nevěří. U rudochů jako u bělochů, Hade. Všechny kmeny a národy se shodují v tom, že jedněm věří a druhým nevěří. To záleží na charakteru a na úsudku."

"Kam jinam mohl ten klíč dát, aby bylo co nejjistější, že ho Šípková růže nenajde, než mezi ty hrubé šaty?"

Jelenobijce vyskočil, a obrátiv se k příteli s obdivem, který se zračil v každém tahu jeho tváře, mírně se zasmál, tiše a srdečné, nad bystrostí a pohotovostí té domněnky.

"Dobře sis jméno zasloužil, Hade - ano, dobře sis je zasloužil. To je víc než jisté, kde jinde by milovnice parády mohla s menší pravděpodobností hledat než mezi hrubými a nevzhlednými šaty, jako jsou tyhlety šaty chudáčka Hetty? Juditiny jemné prstíky se teda rozhodně nikdy od té doby, co se prvně seznámila s těmi oficíry, nedotkly ani kouska tak hrubé a nevzhledné látky, jako je na téhle sukni! Ale, kdo ví? Je zrovna tak možné, že klíč visí na stejném věšáčku, jako někde jinde. Sundej ty šaty, Delaware, a podíváme se, jestli jsi opravdovský prorok."

Čingačgúk udělal, jak si Jelenobijce přál, ale klíč se nenašel. Hrubý kapsář, zřejmě prázdný, visel na vedlejším věšáčku a hned ho také prohledávali. V té chvíli si jich Judita povšimla a spěšně prohodila jako člověk, který si chce uspořit zbytečnou námahu.

"To jsou jen šaty chudáčka Hetty, toho našeho prosťáčka!" řekla. "Tam sotva něco najdeme."

Ještě její krásná ústa nedořekla ta slova, když Čingačgúk vytáhl vytoužený klíč z kapsáře. Judita byla natolik bystrá, že ihned porozuměla, proč byla zvolena tak prostá a volně přístupná skrýš. Krev se jí vhrnula do tváře, stejně snad hněvem jako hanbou. Kousla se do rtu, ale ani slova již neřekla. Jelenobijce i jeho přítel teď poznali, jak se dovedou ovládat lidé od malička vytříbeného chování, že se ani neusmějí, ba ani pohledem neprozradí, že dokonale chápou důvody a důmyslnost tohoto chytrého opatření. Jelenobijce vzal klíč od Indiána, vstoupil do vedlejší místnosti, a zastrčiv jej do zámku, přesvědčil se, že opravdu našli ten pravý. Na truhle byly tři visací zámky, každý však se dal snadno otevřít tímto jediným klíčem. Jelenobijce je všechny odstranil, uvolnil petlice, víko trochu nadzvedl, a přesvědčiv se, že se dá dobře otevřít, poodstoupil pak několik kroků od truhly a svému příteli naznačil, aby učinil totéž.

"Tohle je, Judito, rodinná truhla," řekl, "a pravděpodobně jsou v ní nějaká rodinná tajemství. Já teď půjdu s Hadem na archu a podíváme se po kánoích, pádlech a po veslech a vy si ji můžete zatím sama prohlédnout a přesvědčit se, jestli je nebo není mezi věcmi něco, co by se hodilo jako přívažek k výkupnému. Až s tím budete hotova, zavolejte na nás, a pak se společně všichni poradíme, jakou ty věci mají cenu."

"Počkejte, Jelenobijce," zavolala dívka, když už byl na odchodu, "ani jediné věci se nedotknu - ani nezvednu víko - leda když tu zůstanete. Tatínek a Hetty pokládali za vhodné, uchovat obsah této truhly přede mnou v tajnosti a já to nemohu nijak srovnat se svou hrdostí, abych jim lezla do jejich tajných pokladů, leda pro jejich vlastní dobro. Ale v žádném případě neotevřu truhlu sama. Zůstaňte tedy u mne, chci mít pro své počínání svědky."

"Skoro si myslím, Hade, že to děvče má pravdu! Důvěra a spoléhání na druhé plodí jistotu, ale podezření z nás ze všech nejspíš nadělá opatrníky. Judita má pravdu, když chce, abychom byli u toho, a jestli jsou v truhle nějaké tajnosti mistra Huttera, dostanou se do rukou dvěma mládencům, které aby pohledal, jak dovedou držet jazyk za zuby. Tak my tu s vámi, Judito, zůstaneme, ale nejdřív nás nechte mrknout se na jezero a na břeh, protože té truhle se nepodíváme na dno za minutku."

Oba muži vyšli pak na plošinu a Jelenobijce obhlédl břeh dalekohledem a Indián zatím vážně pátral očima po vodě a po lesích, jestli snad nějaké znamení by neprozradilo nepřátelské úklady. Vidět nebylo nic, a protože se prozatím cítili bezpečni, všichni tři se zase shromáždili kolem truhly s pevným úmyslem ji otevřít.

Pokud se Judita mohla upamatovat, měla tuto truhlu i její obsah vždy jaksi v úctě. Ani otec ani matka se o ní nikdy v její přítomnosti nezmínili, a zdálo se, že v tichém dorozumění, když jmenovali různé předměty, které náhodou stály vedle, nebo dokonce ležely na víku, si dávají pozor, aby se vyhnuli i jen zmínit se o té truhle samotné. Zvyk jim to usnadňoval, a tak se jim to stalo samozřejmé, že teprve až docela nedávno začala Judita hloubat o té podivné okolnosti. Ale vztah mezi Hutterem a jeho starší dcerou nikdy nebyl natolik důvěrný, aby je vedl ke sdílnosti. Časem bývával vlídný, ale obvykle, a zvláště k ní, býval přísný a nevrlý. Ze všeho nejméně uplatňoval svou autoritu v tom smyslu, aby povzbuzoval dceru k takové opovážlivosti, k jaké se právě chystala, protože se obával následků, které by z toho mohly vzejít, i když její opovážlivost pramenila z touhy mu posloužit. Krom toho měla Judita jakousi pověrečnou úctu k této truhle, jež jí od dětství až do přítomné chvíle stála před očima jako nedotknutelná relikvie. Nicméně přišel čas, kdy jako by se zdálo, že tajemství se má vysvětlit, a nadto za okolností, jež jí v té věci ponechávaly velmi málo na vybranou.

Když viděla, že oba její společníci v hlubokém mlčení pozorují její pohyby, položila Judita ruku na víko a pokusila se je zdvihnout. Avšak neměla dost síly, a přestože dobře věděla, že všechny uzávěry jsou odstraněny, připadlo jí, že nějaká nadpřirozená moc jí brání, aby tajemství neznesvětila.

"Jelenobijce, já to víko neuzdvihnu," řekla, "nebylo by lépe, kdybychom se vzdali toho pokusu a hledali nějaké jiné prostředky, jak zajatce osvobodit?"

 "Kdepak, Judito, kdepak, děvče zlaté. Žádný prostředek není tak jistý a snadný jako dobrý úplatek," odpověděl Jelenobijce. "A pokud jde o to víko, nic ho nedrží, jen jeho vlastní váha, ale ta je kupodivu veliká na tak malý kousek dřeva pobitého železem."

Při těch slovech se mu podařilo vlastní silou zvednout víko a opřít je o dřevěnou stěnu a opatrně je zabezpečit dostatečnou podpěrou. Judita se celá třásla, když poprvé pohlédla dovnitř, a zatím se jí ulevilo, když viděla jen kus plachtoviny, po všech čtyřech stranách pečlivě zastrčený, který naprosto skrýval všechno, co bylo pod ním. Bylo však zřejmé, že truhla je dobře naplněna, protože plátno leželo jen tak na palec pod víkem.

"To je hotový lodní náklad," řekl Jelenobijce, prohlížeje si, jak je vše uspořádáno. "A měli bychom se, Hade, dát do té práce hezky pomaloučku a polehoučku. Podej nějaké stolice, a já zatím prostřu tuhle plachtu na podlahu, a pak se do toho pěkně v pohodlíčku dáme."

Delawar uposlechl. Jelenobijce dvorně přistavil stolici Juditě, sám se také na jednu posadil a jal se odstraňovat plachtu. Dělal to rozvážně a obezřetně, jako by byl přesvědčen, že pod ní jsou ukryty věci jemné výroby. Když plátno sundal, první, co se objevilo jejich zraku, bylo několik kusů mužského oděvu. Byly z jemné látky a podle módy své doby byly pestrobarevné a bohatě zdobené. Zvlášť jeden kabát byl šarlatový a knoflíkové dírky byly obšité zlatou nití. Nebyl to však kabát vojenský, nýbrž patřil k oděvu civilisty vysokého postavení z doby, kdy se společenský stav přísně lišil i oděvem. Čingačgúk se nemohl udržet, aby radostí nevykřikl, sotva Jelenobijce kabát rozepjal a držel jej vzhůru, aby si jej mohli prohlédnout, neboť přestože byl tak dokonale vycvičen v sebeovládání, taková nádhera v odívání byla přece jen příliš pro indiánskou moudrost. Jelenobijce se obrátil a vrhl na přítele pohled plný nelibosti, dotčen jeho projevem slabosti, a potom začal mluvit sám k sobě, jak bylo jeho zvykem, kdykoli nějaký silný cit v něm náhle převládl.

"To je jeho povaha! - To je rudošská povaha, ta záliba v parádě, za to on nemůže. Však tohle je taky neobyčejně parádní kabát, a neobyčejné věci budí zase neobyčejné city. Tak si myslím, Judito, že tohle půjde, protože v celé Americe se sotva najde indiánské srdce, které by odolalo takovým barvám a takovémuhle lesku. Jestli si dal tenhle kabát ušít váš otec, přišla jste počestně k té své zálibě pro parádu."

"Tenhle kabát si tatínek nikdy nedal šít," namítla dívka spěšně, "je příliš dlouhý, tatínek je malý a ramenatý."

"Látky bylo víc než dost a to zlato je laciné," odvětil Jelenobijce a tiše a vesele se zasmál. "Hade, tenhle kabát byl šitý na člověka tvé výšky, a já bych rád viděl, jak by ti slušel."

Čingačgúk se docela ochotně podrobil té zkoušce. Odhodil hrubou a obnošenou Hutterovu kazajku a navlékl si kabát, který byl původně určen pro nějakého šlechtice. Tato změna působila komicky, ale protože lidé zřídkakdy postřehnou, co je v jejich vzhledu nepřiměřené, stejně jako v jejich chování, Delawar zkoumal s hlubokým zájmem tuto proměnu v obyčejném zrcadélku, před nímž se Hutter holíval. V tom okamžiku mu přišla na mysl Tiška, a považujeme za správné podotknout, že i když to snad poněkud odporuje přísné povaze bojovníka, přál si, aby Tiška mohla spatřit jeho nynější zdokonalený zevnějšek.

"Tak dolů s tím, Hade - dolů s tím," opakoval neúprosný Jelenobijce. "Takové šaty ti tak málo sluší, jako by slušely mně. Pro tebe se hodí pomalování a sokolí pera a houně a wampum, a pro mne zase kožené kazajky, pevné kamaše a pohodlné mokasíny. Říkám mokasíny, Judito, protože, třebas jsem běloch, tak jak já žiju v lesích, nutné se musím přizpůsobit životu v lesích, a mokasíny jsou pohodlné a laciné." '

"Nevidím žádný důvod, proč by jeden člověk nemohl nosit šarlatový kabát stejně jako druhý," namítla dívka. "Vás bych jednou ráda viděla v těchto krásných šatech."

"Vidět mě v kabátě, který se hodí pro lorda! No, Judito, jestli budete čekat tak dlouho, pak budete muset počkat, až přijdu o rozum a o paměť. Kdepak, děvče, kdepak, co se pro mne hodí, to se pro mne hodí, a podle toho budu žít a v tom taky umřu, i kdybych třebas už nikdy neskolil jediného jelena ani nenabodl žádného lososa. Co jsem provedl, Judito, že si mě přejete vidět v takovém plandavém kabátě?"

"Protože si, Jelenobijce, myslím, že v krásném peří by se neměli ukazovat jen ti mladí galáni z posádky s falší v srdci i na jazyku, ale že pravda a počestnost mají samy nárok, aby si jich lidé považovali a je chválili."

"Ale co by mně taková chvála prosperovala -" Čtenář si už jistě povšiml, že Jelenobijce nevážil příliš kriticky svá slova. "Co by mně to prosperovalo, Judito, abych byl oprýmovaný a ošarlatovaný jako nějaký náčelník Mingů, který zrovna dostal prezent z Quebeku. Kdepak - kdepak, já jsem docela dobrý tak jak jsem, a jestli nejsem, tak se nic lepšího dělat nedá. Polož, Hade, ten kabát na tu plachtu a podívejme se dál, co je v té truhle."

Lákavý šat, který jistě nebyl nikdy určen pro Huttera, odložili stranou a pokračovali v prohlídce. Mužské šaty, které co do jakosti byly stejné jako kabát, brzy byly vybrány, a pak přišly na řadu ženské šaty. První byla překrásná brokátová róba, trošičku poškozená nedbalým zacházením. Tentokráte zase výkřik radosti unikl ze rtů Juditě. Při její zálibě v šatech, a protože se jí naskytovala příležitost vídat občas u žen různých velitelů, a také u ostatních dam z tvrzí, nějakou takovou menší okázalost, přece jen dosud nikdy nespatřila ani látku, ani barevný odstín, které by se vyrovnaly tomu, co se jí nyní tak neočekávaně objevilo před očima. Byla téměř dětsky unesena, a všechny dotazy, má-li se pokračovat dále, odmítla, dokud se neoděla do té róby, jež se tak nehodila k jejímu způsobu života a jejímu obydlí. Nakonec odešla do svého pokojíku, kde hbitýma rukama, jež byly zvyklé podobným úkonům, brzy odhodila svůj vlastní úhledný plátěný šat a ukázala se v živých barvách brokátu. Šaty jí náhodou dobře padly při její krásné, plné postavě a jistě nikdy nezdobily bytost lépe od přírody obdařenou - teprve ta dala vyniknout jejich bohatým barevným odstínům a jemné tkanině. Když se vrátila, Jelenobijce i Čingačgúk, kteří si v krátké chvilce její nepřítomnosti ještě jednou prohlédli mužské šaty, překvapením povstali a oba bezděčně projevili svůj obdiv a potěšení tak nepokrytě, že to dodalo nového lesku Juditiným očím, a líce se jí zarděly vítězným ruměncem. Předstírajíc však, že si nevšímá dojmu, jejž působí, usedla si majestátně jako královna a projevila přání, aby pokračovali v prohlídce truhly.

"Nevím, děvče, ale mám za to, že nejlepší způsob, jak jednat s Mingy," zvolal Jelenobijce, "je poslat vás na břeh tak, jak jste, a říct jim, že k nim přijela královna! Při takové podívané vydají starého Huttera a Harryho i s Hetty!"

"Myslela jsem si, Jelenobijce, že váš jazyk je natolik poctivý, že nelichotí," poznamenala dívka, potěšena jeho obdivem více, než měla chuť přiznat. "Jedním z hlavních důvodů, proč si vás vážím, je vaše láska k pravdě."

"Však to je pravda, Judito, a svatá pravda a nic jiného. Co jsem živ, neviděly moje oči nádhernější stvoření, než jste vy zrovna teď v tomto okamžiku! Za svého života jsem už viděl krasavice, bílé i rudé, a takové, co byly pověstné, a mluvilo se o nich široko daleko, ale ještě nikdy jsem neviděl žádnou, která by mohla obstát ve srovnání s tím, jak vypadáte, Judito, v téhle požehnané chvíli. Věřte mi, že nikdy."

Radostný pohled, jímž dívka obdařila lovce za jeho upřímná slova, nijak nezmenšil účinek její krásy. Vlhký lesk jejích očí spolu s pohledem plným citu snad nikdy neučinil Juditu líbeznější než právě v tom okamžiku, jejž Jelenobijce nazval "požehnanou chvílí". Zavrtěl hlavou, a jakoby na vahách chvilečku ji skláněl nad otevřenou truhlou, a pak se zase dal do prohlížení.

Následovalo několik drobnějších kusů ženských šatů, které se všechny jakostí vyrovnaly onomu hávu. Mlčky je kladli Juditě k nohám, jako by jí plným právem patřily. Pár kousků, jako rukavičky a krajkový přehoz, zvedla a s předstíranou hravostí doplnila jimi už tak dost bohatý oděv. Když to obojí nádherné šatstvo, mužské i ženské, jak bychom je mohli nazvat, vyndali, jiná plátěná přikrývka oddělovala zbývající předměty od části truhly, kterou již prohlédli. Sotva Jelenobijce zpozoroval toto uspořádání, zarazil se na pochybách, zda je správné dále pokračovat.

"Každý člověk má svoje tajnosti, mám aspoň za to," pravil, "a všichni lidé mají právo mít svoje potěšení. Dostali jsme se už v téhle truhle dost hluboko, podle mého soudu, aby nám to mohlo stačit, a tak se mi zdá, že bychom udělali dobře, kdybychom dál nepokračovali a všechno, co je pod touhle přikrývkou, nechali mistru Hutterovi a nedotýkali se jeho citů."

"Jelenobijce, vy máte v úmyslu nabídnout tyhlety šaty Irokézům jako výkupné?" pospíšila si Judita s otázkou.

"Samo sebou. K čemu teda strkáme teď nos do cizí truhly, když ne proto, abychom posloužili jejímu majiteli, jak nejlíp dovedeme? Tenhle kabát samotný načisto stačí přetáhnout na naši stranu prvního náčelníka těch plazů, a jestli náhodou má s sebou na výpravě ženu nebo dceru, pak tohleto roucho by obměkčilo srdce každé ženy od Albany až po Montreal. Myslím, že nepotřebujeme větší zásobu do obchodu než tyhle dva kousky."

"Vám to možná tak připadá, Jelenobijce," odpověděla zklamaná dívka, "ale k čemu by Indiánka potřebovala takovéhle šaty? Nemohla by se v nich prodírat mezi větvemi stromů, špínou a kouřem by se ve vigvamu brzy zničily, a pak, jak by se vyjímaly rudé paže prostrčené těmito krátkými, krajkovými rukávy?"

"To je všechno pravda, děvče, a mohla byste jít dál a říct, že celkem vzato se vůbec nehodí do téhle doby a na tohle místo a do tohohle ročního období a vůbec do téhle končiny. Co je nám po tom, jak se s touhle parádou zachází, když už jsme s ní dosáhli, co jsme chtěli? Nevidím, že by mohl váš otec takových šatů užít, a je to štěstí, že má věci, které pro něho samotného nemají žádnou cenu, ale pro jiné budou mít velkou. Nemůžeme pro něho udělat lepší obchod, než když nabídneme tyhle hadříky za jeho svobodu. K tomu přihodíme ty lehké drobnůstky a Harryho nám propustí nádavkem!"

"Myslíte si tedy, Jelenobijce, že Tomáš Hutter nemá nikoho ve své rodině - žádné dítě - žádnou dceru, o které by se mohlo říci, že jí ty šaty sluší, a kterou byste si mohl přát čas od času v nich uvidět, i kdyby to bylo v dlouhých přestávkách a jenom pro potěšení?"

"Já vám rozumím, Judito - i ba, teď už vám rozumím, co máte na mysli, a myslím, že mohu říct, co máte na srdci. Že jste tak nádherná v tamtěch šatech jako slunce, když vychází nebo zapadá za vlahého říjnového dne, to jsem hotov připustit, a že ty šaty na vás tak vynikají, je ve veliké míře vaší zásluhou, a ne zásluhou těch šatů. Šaty mají taky svoje přednosti zrovna jako jiné věci. A dál si myslím, že by se bojovník na své první stezce neměl malovat stejně hrozivě jako náčelník, který už svou statečnost osvědčil a ze zkušenosti ví, že si hanbu neutrží. Tak je to s námi se všemi, s rudochy jako s bělochy. Vy jste dcera Tomáše Huttera a tuhle róbu ušili pro dceru nějakého guvernéra nebo pro dámu z vysokých kruhů a měla se nosit mezi krásným nábytkem a v bohaté společnosti. A v mých očích, Judito, to skromné dívce nikdy nesluší víc, než když je přiměřeně oblečená, a všechno, co je nad stav, je nevhodné. Krom toho, děvče, jestli je tu v Kolonii dívčina, která si může dovolit obejít se bez parády a spoléhat se jen na svůj vlastní pěkný zevnějšek a hezkou tvář, pak jste to vy."

"V té chvíli tu veteš se sebe sundám, Jelenobijce," zvolala dívka a vyskočila, připravena odejít z místnosti, "a co živa už ji nechci uvidět na žádné jiné."

"Takovéhle jsou všechny, Hade," pravil Jelenobijce, obrátiv se k příteli se smíchem, sotva krasavice zmizela. "Mají rády parádu, ale ze všeho nejvíc mají rády svůj vlastní přirozený půvab. Přesto mě těší, že to děvče nic proti tomu nemělo a svléklo si ty volány, protože to dá rozum, že se to pro děvče jejího postavení nehodí. A potom je hezká dost, jak říkám, aby se bez toho obešla. Tiška by v takovém hábitu vypadala taky tak podivně, že, Delaware!"

"Wah-ta!-Wah je rudoška, Jelenobijce," odvětil Indián, "a jako holoubátko se musí poznat po vlastním peří. Kdyby byla oblečena do takové kůže, šel bych kolem ní a ani bych ji nepoznal. Nejmoudřejší je obléct se tak, aby se nás přátelé nemuseli ptát, jak se jmenujem. Šípková růže je velice hezká, ale tolik barev ji krásnější neudělá!"

"To je ono! - To je podstata a pravý základ lásky, a jak ji chránit. Když se člověk zastaví a chce si utrhnout jahodu, nečeká, že najde meloun, a když sáhne po melounu, je zklamaný, když se ukáže, že to je dýně, třebas dýně je mnohdy na pohled barevnější než meloun. To je ono, a to znamená, zůstaň věrný tomu, co ti patří, a to, co ti patří, zůstane věrné tobě."

Oba muži se nyní krátce rozhovořili o tom, jestli se sluší dále prohlížet Hutterovu truhlu, když se opět objevila Judita, již vysvlečená z té róby, a zase ve vlastních prostých plátěných šatkách.

"Děkuju vám, Judito," řekl Jelenobijce a vzal ji laskavě za ruku, "já vím, že to je trochu proti přirozeným tužbám ženského srdce, zříct se takřka najednou takové spousty parády. Ale takhle jste pěknější na podívání, jak tu stojíte, než kdybyste měla na hlavě korunu a drahé kamení vám viselo z vlasů. Teď je ještě otázka, jestli máme sundat i tuhle přikrývku a podívat se, co se opravdu nejlépe hodí na výměnu za mistra Huttera, protože to musíme udělat tak, jak si myslíme, že on by to chtěl udělat, kdyby byl tady na našem místě."

Judita vypadala velmi spokojeně. Byla zvyklá na pochlebování, ale skromný hold Jelenobijcův jí skýtal větší a opravdovější uspokojení nežli pocty, jichž se jí kdy dostalo z úst muže. Nepůsobila to slova, jimiž svůj obdiv vyjádřil, neboť byla příliš prostá, aby vyvolala tak silný dojem, ale ani jejich novost ani jejich vřelost, ani žádná z těch osobitých vlastností, které tak často dávají chvále cenu, nýbrž ona neotřesitelná opravdovost mluvčího, která jeho slova vedla přímo do srdce posluchačky. To je jedna z těch velkých předností upřímnosti a poctivého jednání. Zkušený a lstivý pochlebník snad mívá úspěch, dokud jeho zchytralost se neobrátí proti němu a dokud se jeho sladká slova nepřejedí jako všechny sladkosti, je-li jich nadbytek, ale ten, kdo jedná čestně, i když nutně často narazí, vládne mocí chvály, a tu žádná vlastnost nemůže propůjčit, jedině upřímnost. Jeho slova jdou přímo k srdci a je jim dobře rozumět. To platilo i o Jelenobijci a o Juditě. Tak rychlý a tak hluboký vliv získával tento prostý lovec na všechny lidi, kteří ho poznali a přesvědčili se o jeho neúchylné čestnosti, že všechno, co pronesl jako pochvalu, určitě potěšilo, a všechno, co pronesl jako pokárání, určitě jitřilo a budilo nevraživost, kde jeho povaha nebudila úctu a náklonnost, což ovšem působilo bolestivě zase v jiném smyslu. Když se ve svém pozdějším životě dostal tento neučený muž do styku s vyššími důstojníky a s muži pověřenými péčí o státní zájmy, stejný vliv se projevil jen ve větším měřítku. I generálové naslouchali jeho pochvalám s radostí, jakou v nich nedovedly vzbudit ani pochvaly jejich nadřízených. Možná, že Judita byla první běloch, který se zcela otevřel vlivu těchto přirozených důsledků pravdy a čestného jednání ze strany Jelenobijcovy. Opravdu bažila po jeho chvále a nyní se jí chvály dostalo, a to způsobem, který nejlépe vyhovoval jejím slabým stránkám a také jejímu myšlení. Jaký byl výsledek, ukáže se v průběhu vyprávění.

"Kdybychom tak, Jelenobijce, věděli, co všechno v té truhle je," odpověděla dívka, když se trochu vzpamatovala z bezprostředního účinku té chvály jejího zevnějšku, "lépe bychom se mohli rozhodnout, co dál dělat."

"To není tak docela nerozumný nápad, děvče, ačkoli strkat nos do tajností druhých lidí, to spíš dělává bílá tvář nežli rudoch."

"Zvědavost je přirozená vlastnost, a dá se čekat, že lidé budou mít lidské nedostatky. Pokaždé, když jsem byla v posádce, viděla jsem, že lidé ve tvrzích i kolem většinou se pídili po tajemstvích svých sousedů."

"Ano, a někdy si je i vymýšlejí, když se k nim nemohou dostat! V tom je rozdíl mezi urozeným Indiánem a urozeným bělochem. Například tady Had by odvrátil hlavu stranou, kdyby mu nechtě náhodou přišlo nahlédnout do vigvamu jiného náčelníka. Naproti tomu v osadách všichni sice předstírají, že jsou vznešení lidé, ale většina z nich podle toho, jak mluví o svých záležitostech, dokazuje, že nepatří mezi nejlepší. Zaručuju se vám, Judito, že byste tady Hada nepřiměla k tomu, aby vám řekl, že v jeho kmenu je ještě nějaký jiný muž výše postavený než on sám, kterého nepouští z mysli a kterého má stále na jazyku, když hovoří s jinými lidmi: kam chodí a co dělá, jak se chová a co jí, a všechny ostatní maličkosti, kterými se člověk zaměstnává, když se právě nevěnuje svým důležitějším povinnostem. Kdo tohle dělá, není v jádře o moc lepší než nějaký hulvát, a ti, co mu přizvukují, jsou napořád stejného zrna, ať si nosí kabáty krásné nebo nekrásně, a barvy, jak se jim páčí!"

"Ale tohle přece není žádný cizí vigvam, ten patří tatínkovi, tohle jsou jeho věci a potřebujeme je, abychom mu posloužili."

"To je pravda, děvče, to je pravda, to má váhu. No dobrá, až si to všechno před sebou rozložíme, budeme moct nejlíp posoudit, co nabídnout za výkupné a co nechat."

Judita vůbec nebyla v nitru tak lhostejná, jak předstírala. Stále jí nešlo z mysli, že pokud jde o truhlu, Hetty svou zvědavost ukojila, ale že by ona také ráda věděla, co v ní je, na to nikdo nedbal, a tak se nemrzela, že má příležitost vyrovnat se v této věci své méně nadané sestře. Vypadalo to, že všichni kolem souhlasí, aby se s prohlídkou obsahu truhly pokračovalo, a proto Jelenobijce sundal druhou plachtu.

Když zdvihli další závoj, který pod sebou skrýval tajemství truhly, docela nahoře ležel pár pistolí znamenitě vykládaných stříbrem. Někde ve městě mohly mít značnou cenu, ale v lesích patřily ke zbraním, jakých se zřídkakdy užívalo, vlastně nikdy, ledaže by je snad měl nějaký důstojník, který přišel do Kolonií z Evropy, a takových tehdy bývalo mnoho, na které tolik zapůsobil velkolepý život v Londýně, že si ani neuvědomovali, že v americkém pohraničí by bylo lépe se s nimi neukazovat. Co se přihodilo, když tyto zbraně objevili, ukáže se v následující kapitole.

KAPITOLA 13

Dubová, chromá lenoška,

a starý svícen bez ouška

a rozvrzanou postel mám tu

a ještě kleště vymklé z pantu,

a pohrabáč, víko od štandlíku,

a jedna bedna bez deklíku,

na maso mísa či na lívance,

Ovid a stará konkordance.

Děkana Swifta Inventář

Sotva Jelenobijce vzal pistole do ruky, ihned se obrátil k Delawarovi a zvedl je, aby je mohl obdivovat.

"Dětská flintička," řekl Had s úsměvem a chopil se jednoho toho vražedného nástroje, jako by to byla hračka.

"To je omyl, Hade, to je omyl. To je zbraň pro muže, a když se s ní správně zachází, stačí i na obra. Ale dej to sem! Běloši jsou pověstní svou nedbalostí, když ukládají střelné zbraně do truhel a do koutů. Dovol, ať se podívám, jestli tentokrát byli opatrnější."

Ještě za řeči vzal Jelenobijce příteli zbraň z ruky a otevřel pánvičku. Byla plná střelného prachu na kámen spečeného za ta léta vlhkem a tlakem. Když zkusili nabijákem, ukázalo se, že obě pistole jsou nabité, ačkoli Judita mohla dosvědčit, že pravděpodobně celá léta už leží v truhle. Je nesnadné popsat Indiánův úžas nad tím objevem, protože on sám měl ve zvyku každý den dávat čerstvý prach a přes tu chvíli se přesvědčit, je-li náboj v pořádku.

"To je ta bělošská nedbalost," poznamenal Jelenobijce a zavrtěl hlavou, "nemine snad čtvrt roku, aby na to někdo v osadách nedoplatil. To je taky neuvěřitelné, Judito - no ba, to je přímo neuvěřitelné, že takový majitel zbraně střílívá na jeleny nebo na jinou zvěř, nebo možná i na nějakého nepřítele, a ze tří ran dvakrát se mine, ale stačí jeden náhodou zapomenutý náboj, a má to za následek jistou smrt děcka, bratra nebo přítele! Nu dobrá, prokážeme teda majiteli dobrou službu, když ty pistole za něho vystřílíme, a protože pro tebe, Hade, i pro mne je to něco nového, vyzkoušíme si ruku a střelíme si do terče. Přisyp si čerstvý prach a já taky, a pak uvidíme, kdo z nás dovede líp s pistolí zacházet; pokud jde o flintu, to už je dávno mezi námi rozhodnuto."

Jelenobijce se tomuto nápadu od srdce zasmál a za pár minut stáli oba na plošině a vybírali si nějaký předmět na arše, který by se hodil za terč. Judita šla ze zvědavosti za nimi.

"Stoupněte si, děvče, dozadu, stoupněte si trochu dozadu. Už je to dávno, co jsou ty zbraně nabité," upozornil ji Jelenobijce, "a až z nich budeme střílet, mohlo by se přihodit neštěstí."

"Tak z nich nesmíte střílet! Dejte je obě Delawarovi, anebo bude lepší vyndat z nich náboje a nestřílet z nich."

"To je proti zvyku - a někteří říkají, že se to na muže nesluší, ačkoli já sám se žádného takového zpozdilého názoru nedržím. Musíme je, Judito, vystřelit, no ba, musíme je vystřelit, přestože už předem vidím, že ani jeden ani druhý nebudeme mít kdovíjaký důvod se chlubit, co dovedeme."

Judita byla vcelku děvče osobně velmi statečné a život ji už naučil, že rána z pušky jí nebyla s to nahnat strach, jako tak mnohým jiným ženám. Sama už mnohokrát střílela z pušky a dokonce bylo známo, že zastřelila jelena, ovšem za okolností zvlášť k tomu příznivých. Podvolila se tedy a stoupla si trochu dozadu vedle Jelenobijce a Indián měl celou přední část plošiny pro sebe. Čingačgúk několikrát zvedl zbraň, snažil se ji pevně držet s pomocí i druhé ruky, potom přešlápl, protože stál nešikovně, a stoupl si ještě nešikovněji a konečně už ze zoufalství lhostejně zmáčkl kohoutek, aniž vlastně vůbec na něco mířil. Následek byl, že místo aby trefil uzel, který si vybrali za terč, vůbec netrefil ani archu a kulka poskakovala po vodě jako žabka hozená rukou.

"Dobře jsi to provedl, Hade - dobře jsi to provedl," vykřikl Jelenobijce a smál se v tichém rozjaření, "trefil ses do jezera, a to je na někoho už výkon! Hned jsem to věděl, však jsem to taky tuhle Juditě říkal, že tyhle krátké zbraně pro rudochy nejsou. Trefil ses do jezera, a to je lepší než trefit jen tak do vzduchu! Tak, a teďka si stoupni dozadu a podíváme se, co běloch dokáže s bělošskou zbraní. Pistole není žádná flinta, ale barva je holt barva."

Jelenobijce rychle a jistě zamířil a rána vyšla téměř současně, jak zbraň zvedl. Pistole však nevypálila, jak se říká, a střepiny z ní se rozletěly na všechny strany. Některé spadly na střechu hradu, několik na archu a jedna do vody. Judita vyjekla, a když se k ní oba muži s úzkostí obrátili, byla bledá jako smrt a chvěla se po celém těle.

"Je raněná - ba, chudák děvče, je raněná, ale kdopak to mohl, Hade, tušit, když stála tam, kde je. Zavedeme ji k sedátku a musíme pro ni udělat všechno, co jen dovedeme a dokážeme."

Judita se nechala dovést k sedátku, polkla doušek vody, kterou jí Jelenobijce nabídl v kalabase, a po silném záchvatu chvění, které jako by chtělo celé její krásné tělo k smrti utřást, dala se do pláče.

"Tu bolest už musíte vydržet, Judito, chudáčku - inu ba, to musíte vydržet," chlácholil ji Jelenobijce, "vždyť já nechci, abyste neplakala, pláč často děvčatům udělá dobře. Ale kde jenom může být raněná, Hade, nikde nevidím ani stopu po krvi, ani trhlinku na kůži nebo na šatech." -

"Já nejsem raněná, Jelenobijce," zajíkala se dívka v slzách, "jenom jsem se lekla, to nic není, opravdu. Chvála bohu, nikomu, jak vidím, se při té nehodě nic nestalo."

"To je kupodivu!" zvolal důvěřivý a prostomyslný lovec "Myslel jsem si, Judito, že máte daleko k těm fňukalkám z osad a že jste děvče, které se nelekne, když se roztrhne pistole. Ba - to jsem si nepomyslel, že jste tak lekavá! Hetty, ta by se snad mohla vyděsit, ale vy jste příliš rozumná a rozmyslná, abyste se lekala, když žádné nebezpečí nehrozí. Jsou hezké na pohled, náčelníku, ale na jejich city není spolehnutí!"

Judita zahanbeně mlčela. V jejím rozrušení nebylo nic předstíraného, ale všechno vlastně povstalo hlavně z toho, že se náhle lekla a nedovedla se ovládnout - sama si to skoro také nedovedla vysvětlit a stejně nepochopitelné to zůstalo také jejím společníkům. Setřela si však s tváří stopy slz a zase se usmála a zanedlouho již se společně s nimi mohla smát své vlastní pošetilosti.

"A vy, Jelenobijce," konečně se jí podařilo ze sebe vypravit, "vy opravdu vůbec nejste zraněn? Vypadá to skoro jako zázrak, že vám to neutrhlo ruku nebo vás to docela nezabilo, když se vám ta pistole roztrhla v ruce!"

"U vychozených zbraní takováhle překvapení nejsou nic neobvyklého. První flinta, kterou jsem dostal, mi provedla stejný kousek, a přece jsem to přežil, třebas ne bez zranění jako tentokrát. Tomáš Hutter má teď o jednu pistoli méně, než měl ráno, ale protože se to stalo, když jsme mu chtěli pomoct, nemá důvod si stěžovat. A teď pojďte sem blíž a podíváme se dál, co je v té truhle."

Zatím se Judita tak dalece zotavila ze svého rozrušení, že se opět posadila na stolici a v prohlídce se pokračovalo. Další předmět, který se naskytl, byl zabalen v kusu látky, a když jej rozbalili, ukázalo se, že to je matematický přístroj, jakého tehdy užívali námořníci, s obvyklými ozdobami a upevňovacími částmi z mosazi. Jelenobijce a Čingačgúk projevili podiv i překvapení nad tím neznámým přístrojem, který se leskl a třpytil, protože o něj Hutter zřejmě dobře pečoval.

"S tímhle chodí zeměměřiči, Judito," zvolal Jelenobijce, když už několikrát ten přístroj v rukou obrátil. "Kolikrát jsem už viděl všechna ta jejich fidlátka, a jsou to celkem vzato věci hanebné a bezcitné, protože jak se dostanou do pralesa, nedělají nic jiného, jen razí cestu zkáze a pustošení. Ale žádný z nich nevypadá takhle poťouchle jako tenhle. Tak mě napadá, jestli neměl Tomáš Hutter nakonec s tímhle inštrumentem nějaké nekalé úmysly, když se vydával sem do té divočiny. Nepozorovala jste někdy, děvče, že by se tu váš otec pokoušel něco vyměřovat?"

"Tatínek není zeměměřič, Jelenobijce, a ani nedovede s tím přístrojem zacházet, i když mu snad patří. Vy si myslíte, že Tomáš Hutter někdy ten kabát nosil? Je na něho příliš velký, a tenhle přístroj zase přesahuje jeho znalosti."

"Tak to bude - tak to jistě bude, Hade, starý Hutter ty věci bůhvíjak podědil po někom jiném! Říká se, že byl námořník, a podle všeho tahle truhla se vším všudy co v ní je - Oho! Copak to tu máme? Tohle je panečku něco jinšího než mosaz a černé dřevo na tom inštrumentu!"

Jelenobijce rozvázal nevelký váček a kus po kuse z něho vybíral šachové figurky. Byly ze slonové kosti, o mnoho větší, než obvykle bývají, a umělecky pracované. Každá figurka představovala postavu nebo věc, podle níž má jméno. Jezdci seděli na koních, věže spočívaly na slonech, a i pěšáci měli hlavičky a poprsí lidské. Hra nebyla úplná a několik úlomků prozrazovalo, že se s ní špatně zacházelo, ale všechno, co zbývalo, bylo pečlivě uloženo a opatrováno. Sama Judita se podivila, když se objevily před jejíma očima tyto neznámé předměty, a Čingačgúk značně pozapomněl na svou indiánskou důstojnost, jak se jim obdivoval a jak se mu líbily. Figurku po figurce bral do rukou, prohlížel si každou s neutuchajícím uspokojením a ukazoval Juditě vtipné a nápadné detaily dovedného provedení. Ale sloni ho uchvátili nejvíc. Stálými a zřetelnými "Uf" vyjadřoval obdiv, jak jim prsty hladil chobot, uši a ocas. Povšiml si i pěšáků, kteří byli ozbrojeni jako lučištníci. Prohlídka trvala několik minut a po celou tu dobu projevovala nadšení jenom Judita a Indián. Jelenobijce seděl zamlklý, ba zachmuřen, ačkoli zrakem sledoval každý pohyb obou hlavních herců a pozoroval každou novou zvláštnost na figurkách, které právě drželi a prohlíželi. Ani jediný projev radosti, ani jediné slovo pochvaly mu nepřešlo přes rty. Konečně si jeho přátelé povšimli jeho mlčení, a tu od okamžiku, kdy šachové figurky objevil, poprvé promluvili

"Judito," zeptal se vážně, ale se zaujetím, které téměř hraničilo s něžností, "mluvívali s vámi rodiče někdy o náboženství?"

Dívka se zarděla a zášlehy nachu, jež se jí rozlily po krásné tváři, připomínaly měnlivé barvy listopadového neapolského nebe. Jelenobijce však v ní vzbudil tak silný smysl pro pravdu, že neváhala s odpovědí a prostě a upřímně řekla:

"Maminka ano, a často, ale tatínek nikdy. Zdálo se mi, že to maminku rozteskňuje, když s námi mluvila o modlení a o našich povinnostech, ale tatínek o takových věcech nikdy neřekl ani slova, ani dokud byla živa, ani po její smrti."

"Už tomu rozumím - už tomu rozumím. On nevěří v boha - v toho, kterého běloši ctí, a v rudošského také ne. Tuhlety věci jsou modly!"

Judita se zarazila a na okamžik se zdálo, že je vážně dotčena. Pak se zamyslila a nakonec se dala do smíchu.

"Tak vy si, Jelenobijce, myslíte, že tyhle hračky ze slonové kosti jsou tatínkovi bůžkové? O modlách jsem už slyšela a vím, co to je."

"Jsou to modly!" opakoval lovec s určitostí. "Proč by je váš tatínek měl, kdyby je nectil?"

"Copak by měl své bůžky v pytlíku a zamčené v truhle? Tyhle drobnosti snad jsou skutečně modly - sama aspoň si myslím, že jsou, podle toho, co jsem kdy slyšela a četla o modloslužbě, jenže ty pocházejí z nějaké vzdálené země, jako všechny ty ostatní věci, a padly tatínkovi do rukou, když ještě býval námořníkem."

"To jsem tomu rád - to jsem tomu doopravdy rád, Judito, protože si myslím, že bych nemohl přece pomáhat bílému modlářovi z bryndy! Ten staroch je stejné barvy a národnosti jako já a rád bych mu posloužil, ale protože zapřel všechny své dary, těžko by to šlo. - Tak se mi, Hade, zdá, že se díváš na to zvíře s velkým uspokojením, přestože to je přinejlepším modlářská soška."

"Je to slon," skočila mu do řeči Judita, "obrázky takových zvířat jsem často viděla v posádkách, a maminka měla knihu, v které bylo o tom zvířeti tištěné vypravování. Tatínek to spálil a všechny ostatní knihy s tím, protože říkal, že maminka přespříliš ráda čte. Udělal to krátce před tím, než maminka umřela, a mnohokrát jsem si už myslila, že právě to, že přišla o ty knížky, uspíšilo její konec."

Neřekla to ani lehkovážně, ani nijak procítěně. Neřekla to lehkovážně, protože ji rozteskňovaly vzpomínky, ale přece jen byla až příliš zvyklá žít svým vlastním životem a hovět své ješitnosti, takže se jí křivdy, které matka zakoušela, nijak hluboce nedotýkaly. To by se bylo muselo stát něco mimořádného, aby se v ní probudilo náležité pochopení pro její vlastní postavení a aby se v této krásné, ale nedobře vedené dívce vzbudily lepší city. Avšak v jejím krátkém životě se dosud nepřihodilo nic mimořádného.

"Slon, neslon, je to modla," odpověděl lovec, "a nehodí se, aby zůstala v bělošských rukou."

"Dobrá pro Irokézy!" pravil Čingačgúk a jen váhavě se loučil s věží, když mu ji přítel bral z ruky, chtěje ji opět uložit do váčku. "Za slona koupit celý kmen - málem koupit i Delawara!"

"No, to by se dalo, to musí uznat každý, kdo rozumí povaze rudocha," odpověděl Jelenobijce. "Ale člověk, Hade, který udává falešné peníze, je zrovna tak špatný jako člověk, který je padělá. Potkal jsi někdy poctivého Indiána, který by prodal mývali kůži za pravou kunu anebo by podstrčil minka za bobra a nepovažoval to za hanebnost? Já vím, že pár těchto bůžků, možná jediný slon, by skoro stačil koupit Tomáši Hutterovi svobodu, ale pouštět do oběhu takovou falešnou minci, to je proti mému svědomí. Možná, že tady není kolem nikde indiánský kmen skrznaskrz modlářský, ale jsou tu některé, které nemají k tomu daleko, a tak běloši se svými bělošskými dary by si měli dát pozor a v jejich bludu je ještě nepodporovat."

"Počkejte, Jelenobijce, vždyť tyhlety figurky možná ani modly nejsou. Teď si vzpomínám, že jsem viděla u jednoho důstojníka v posádce celou soupravu takovýchle figurek, lišku a husy. A tady je něco tvrdého, je to zabalené v látce, to možná patří k těm vašim modlám."

Jelenobijce vzal od dívky uzlík, který mu podávala, a když jej rozvázal, našel v něm šachovnici. Byla veliká a jako figurky bohatě pracovaná a vykládaná ebenem a slonovinou. Když si to lovec všechno srovnal v hlavě, přiklonil se, i když ne bez značných pochybností, pozvolna k Juditině domněnce a konečně uznal, že ty domnělé modly určitě jsou podivuhodně vyřezávané figurky nějaké neznámé hry. Judita projevila při svém vítězství tolik šetrnosti, že ani jedinou, byť i jen vzdálenou narážkou se nedotkla omylu svého druha.

Objev, k čemu tyto figurky slouží, rozhodl i ve věci zamýšleného výkupného. Vcelku se shodli - a všichni znali slabosti a záliby Indiánů - že nic jiného nemůže více podnítit chtivost Irokézů než právě sloni. Naštěstí byly tam všechny věže, a tak se nakonec rozhodli, že jako výkupné nabídnou tato čtyři zvířata s věžemi na hřbetě. Zbývající figurky a ovšem všechny ostatní věci z truhly se měly uklidit z dohledu a mělo se jich užít jen v nejnaléhavějším případě. Jakmile se takto předběžně dohodli, bylo všechno, kromě věcí, které určili za výkupné, pečlivě znovu uloženo do truhly a všechny plachty zastrčili, tak jak to bylo předtím. A bylo docela možné, že kdyby se byl Hutter znovu ujal držení hradu, byl by tam možná prožil zbytek svého života a neměl by ani nejmenší podezření, že někdo pronikl do skrytu jeho truhly. Nejspíše by snad byla tajemství prozradila roztržená pistole, ale položili ji vedle té druhé a všechno naskládali tak, jak to předtím našli - asi půl tuctů balíčků na dně truhly vůbec ani nerozbalili. Když s tím byli hotovi, sklopili víko, zavěsili zámky a otočili klíčem. Klíč pak zase uložili do kapsáře, z něhož jej vzali.

Potřebovali více jak hodinu, nežli se domluvili, jak dál nejlépe postupovat, a nežli dali všechno na patřičné místo. Často ustávali v práci a dávali se do řeči a Judita, zakoušejíc opravdovou radost nad zřejmým, neskrývaným obdivem, s nímž Jelenobijcovy poctivé oči spočívaly na její hezké tváři, nacházela už záminky, jak rozhovor obratně prodlužovat, což je již, zdá se, vrozeno ženské koketnosti. Že takto plýtvají časem, si vlastně první uvědomil Jelenobijce, a upozornil Juditu a Delawara, že je třeba něco podniknout, aby plány ohledně výkupného také uvedli ve skutek. Čingačgúk zůstal v Hutterově ložnici, kde slony uložili, a pásl se očima na soškách zvířat pro něho tak podivuhodných a neobvyklých. Možná také vyciťoval, že Juditě a Jelenobijci bude příjemnější, když se bude držet stranou, než bude-li s nimi pohromadě, neboť Judita se příliš se svou náklonností neskrývala a Delawar nebyl nadarmo zasnouben, aby neměl jakés takés povědomí o příznacích té podmanivé vášně.

"Tak, tak, Judito," pravil Jelenobijce a povstal, když už rozmluva trvala déle, než sám tušil, "moc příjemně se to s vámi o všech těch věcech povídá a debatýruje, ale povinnost nás volá někam jinam. Po celý tenhle čas je už Hurá a váš otec, neřkuli Hetty -"

Slova mu uvázla na rtech, protože právě v tomto kritickém okamžiku se ozvaly na plošině čili na dvorečku lehké kroky, lidská postava zastínila dveře, a před ním stála Hetty. Sotva Jelenobijci uniklo z úst tlumené zvolání a lehký výkřik Juditin dozněl, stanul vedle ní indiánský mladík, tak asi patnácti až sedmnáctiletý. Oba přišli v mokasínech na nohou, a proto skoro nehlučně. Ale přestože přišli tak neočekávaně a pokradmu, přece se jim nepodařilo vyvést Jelenobijce z míry. První co udělal, bylo, že delawarsky řekl spěšně příteli několik slov a upozornil ho, aby se neukazoval, on sám že bude na stráži. Potom pokročil ke dveřím, aby se přesvědčil, jaký je rozsah nebezpečí. Avšak nikdo jiný už s nimi nepřišel, a prostý dopravní prostředek, jakýsi vor vznášející se na vodě vedle archy, naráz vysvětlil, jakého způsobu užili, aby sem Hetty dopravili. Dva padlé, suché, a proto plavbyschopné kmeny borovic svázali dohromady houžvemi a zakolíkovali a na ně položili kus plochého dřeva z rozčísnutého ořechu. Hetty posadili na špalek a mladý Irokéz poháněl veslem neumělé plavidlo, zvolna se pohybující, ale zato naprosto bezpečné. Jakmile si Jelenobijce vor zevrubně prohlédl a přesvědčil se, že nablízku žádný jiný není, zavrtěl hlavou a sám pro sebe si polohlasně říkal:

"Tak tohle pojde z toho, když člověk strká nos do cizí truhly! Kdybychom byli bývali obezřelí a ostražití, takové překvapení by se nám nikdy nebylo mohlo přinatrefit, a k tomu ještě od chlapce, a tak nám z toho plyne poučení, co můžeme čekat, až se staří bojovníci sami pustí pořádně do nějakého podniku. Ale tím se nám otvírá cesta k jednání o výkupné a jsem zvědav, co nám Hetty má vyřídit."

Jakmile první překvapení Juditino trochu opadlo a její leknutí se zmírnilo, projevila upřímnou radost ze sestřina návratu. Přivinula ji k sobě a políbila, jak mívala ve zvyku, když ještě byly malé děti. Hetty sama byla méně dojata, protože pro ni to žádné překvapení nebylo, a pak nervy ji posilovalo vědomí, že má čisté úmysly. Pak ji sestra pobídla, aby se posadila a dala se do vyprávění o tom, co se jí po jejich rozchodu přihodilo. Začala vypravovat, právě když se Jelenobijce vrátil, a také on pozorně naslouchal, kdežto mladý Irokéz stál u dveří jako sloup zdánlivě netečný k tomu, co se děje.

Hetty vyprávěla dost srozumitelně, až dospěla k okamžiku, kdy jsme ji opustili po rozmluvě s náčelníky v táboře a kdy od ní Tiška náhle odešla, jak jsme již vylíčili. Konec příběhu možno podat jejími vlastními slovy.

"Když jsem náčelníkům předčítala z bible, nezdálo se, Judito, že by to na ně nějak působilo," pravila, "ale je-li semínko zaseté, poroste. Bůh zasil semena všech stromů -"

"Ano, to je pravda - to je pravda," polohlasně přisvědčil Jelenobijce, "a dobrá sklizeň přišla."

"Bůh zasil semena všech stromů," mluvila dále Hetty po chvilce, "a podívej se, do jaké výšky vyrostly a jaký dávají stín. Tak je to i s biblí. Třeba si letos přečteš nějaký verš a zapomeneš na něj, a ode dneška za rok si na něj vzpomeneš, kdy se toho nejmíň naděješ."

"A pozorovala jsi něco podobného u těch divochů, chudáčku Hetty?"

"Pozorovala, Judito, a dřív a ve větší míře, než jsem kdy doufala. S tatínkem a s Harrym jsem dlouho nezůstala pohromadě, ale šla jsem se najíst k Tišce. Sotva jsme dojedly, přišli k nám náčelníci, a tu se ukázalo ovoce ze semene, které bylo zaseto. Řekli mi, že co jsem četla z té dobré knihy, je pravda - jistě že to pravda je - že to jejich uším zní pravdivě - jako líbezný zpěv ptáka. A pak mi řekli, abych se vrátila a řekla to taky tomu velkému bojovníkovi, co jim zabil jednoho jejich statečného muže. A abych vám to řekla, a taky, že by byli rádi, kdyby mohli přijít sem do hradu do kostela, anebo vyjít si na slunce, a abych jim ještě něco přečetla z té svaté knihy a mohli si mě poslechnout - a abych vám řekla, že by byli rádi, kdybyste jim půjčili nějakou kánoi, aby mohli přivézt tatínka a Harryho a svoje ženy do hradu, a že bychom si mohli všichni sednout tady na plošinu a poslouchat bledé tváře, jak zpívají o svém Manituovi. - Tak vidíš, Judito. Slyšelas někdy o něčem, co tak jasně ukazuje moc bible jako tohleto?"

"Kdyby to byla pravda, byl by to, Hetty, opravdový zázrak. Ale to všechno není nic víc než indiánská chytrost a proradnost, která se snaží dostat nás úskokem, když vidí, že to násilím nejde."

"Ty nevěříš v moc bible, sestřičko, že posuzuješ ty divochy tak příkře!"

"V moc bible věřím, ty můj chudáčku, ale Indiánům nevěřím, a zvlášť ne Irokézům. Co říkáte téhle návštěvě, Jelenobijce?"

"Nejdřív mě nechte s Hetty si trochu promluvit," odpověděl tázaný. "Udělali ten vor, děvče, když jste už byla po snídani, a šla jste z tábora až na břeh proti nám?"

"Kdepak, Jelenobijce. Vor už byl hotový a na vodě - to přece není žádný zázrak, Judito?"

"Je - je - indiánský zázrak," připojil lovec. "V takovýchhle zázracích jsou mistři. A vy jste našla vor připravený k vašim službám a na vodě a jako by jen čekal na náklad?"

"Všechno tak, jak říkáte. Vor byl poblíž tábora a Indiáni mě na něj posadili a měli lana z lýka a táhli mě až naproti hradu, a pak řekli tomu mladíkovi, aby se mnou vesloval sem."

"A lesy jsou plné těch vagabundů a ti čekají, jak to s tím jejich zázrakem dopadne. Teď tomu už, Judito, rozumíme - ale nejdřív se zbavím tohohle mladého kanadského krvežíznivce, a pak si rozhodneme, co sami podniknem. Judito a Hetty, nechte mě s ním o samotě, ale nejdřív mi přineste ty slony, co se s nimi Had baví, protože na to není ani pomyšlení, nechat toho hopavého jelena třeba na minutku samotného, sic hned si bez ptaní vypůjčí kánoi."

Judita udělala, jak si přál, nejdřív přinesla figurky, a pak odešla se sestrou do své světnice. Jelenobijce se tak trochu vyznal ve většině indiánských nářečí v té končině a dovedl dost dobře irokézsky, aby si mohl s mladíkem promluvit jeho jazykem. Kývl tedy na mladíka, aby se posadil na truhlu, a zčistajasna postavil před něho dvě věže. Až do toho okamžiku nedal mladý divoch najevo ani v nejmenším, že by ho bylo něco vzrušilo nebo zajímalo. V místnosti i venku bylo plno věcí, které byly pro něho úplnou novinkou, ale on se dovedl ovládnout a zachovat filosofický klid. Je pravda, že ho Jelenobijce přistihl, jak černýma očima zkoumá možnosti obrany a pátrá po zbraních, ale tvářil se přitom tak nevinně a zevloval tak chlapecky naivně kolem, že člověk, který sám neprošel podobnou školou, byl by ho ani dost málo nepodezříval, že má něco za lubem. Avšak v okamžiku, kdy oči divochovy padly na figurky těch podivných a neznámých zvířat vyřezaných ze slonoviny, překvapení a obdiv v něm nabyly vrchu. Jak se chovali domorodci z ostrovů v Jižních mořích, když poprvé spatřili hračky civilizovaného světa, bylo už často popsáno, ale jejich chování nesmí čtenář zaměňovat s chováním amerických Indiánů za podobných okolností. V tomto případě nedovedl mladý Irokéz čili Huron potlačit výkřik nadšení, ale pak se přemohl, jako by si uvědomil, že se nepatřičně zachoval. Potom už jeho oči netěkaly z předmětu na předmět, ale upřely se na slony a po chvilce váhání dovolil si jednoho z nich vzít do ruky. Celých deset minut ho Jelenobijce nevyrušoval. Věděl, že si mladík chce vtisknout jejich obraz do paměti, aby je, až se vrátí, dovedl starším mužům co nejpřesněji popsat. Když měl za to, že mu již dopřál dost času, aby dosáhl svého, lovec se dotkl prstem jeho nahého kolena, aby na sebe upozornil.

"Poslouchej," pravil. "Chci mluvit se svým mladým přítelem z Kanady. Nechť na chvilku zapomene na ten div."

"Kde být druhý bílý bratr?" zeptal se hoch, pohlédnuv na lovce.

Takto mu nedobrovolně uklouzla myšlenka, která mu především tanula na mysli, dříve než začal o šachových figurkách.

"Spí - nebo jestli docela nespí, je ve světnici, kde spí muži," odvětil Jelenobijce. "Jak ví můj mladý přítel, že je tu ještě jeden muž?"

"Vidět ho z břehu. Irokéz má dlouhé oči - vidí za mraky - vidí na dno hluboké studánky!"

"No dobře, Irokézové jsou vítáni. V táboře tvých otců jsou, chlapče, zajaty dvě bledé tváře."

Hoch přikývl, a ačkoli se hned nato zasmál, jako by se radoval nad tím vznešeným pojmenováním vlastního kmene, mluvil o té věci se zřejmou a značnou lhostejností.

"Můžeš mi, chlapče, říct, co vaši náčelníci mají v úmyslu udělat s těmi zajatci, anebo se ještě nerozhodli?"

Mladík hleděl chvíli na lovce trochu překvapeně, potom si špičku ukazováčku chladnokrevně položil na hlavu právě nad levým uchem a přejel jím kolem temene, přesně a hbitě, že bylo patrno, jak dobře byl vycvičen v tomto zvláštním umění svého plemene.

"Kdy?" zeptal se Jelenobijce, jemuž se při tomto chladnokrevném projevu lhostejnosti k lidskému životu stáhlo hrdlo. "A proč je nevezmete s sebou do vašich vigvamů?"

"Cesta tuze dlouhá a plná bílých tváří. Vigvamy plné a skalpy draho prodat. Skalp malý, zlata mnoho."

"No dobře, to je jasné - no, ba, to je skutečně jasné. Není potřeba o tom dál mluvit. A teď poslouchej, mladíku, ten starší vězeň je otec těch dvou mladých ženských, a ten druhý je nápadník té jedné. Děvčata jim samozřejmě chtějí zachránit skalp a jsou svolná dát náčelníkům dvě zvířata ze slonové kosti jako výkupné, za každý skalp jedno. Vrať se zpátky a řekni to náčelníkům a přines mi odpověď před západem slunce."

Hoch tento návrh dychtivě přijal, a také upřímně, takže nebylo pochyb, že svůj úkol provede chytře a rychle. Na okamžik zapomněl na svůj smysl pro čest a na všechno své kmenové nepřátelství vůči Britům a jejich Indiánům - tolik si přál, aby jeho kmen získal takový poklad, že Jelenobijce byl dojmem, který naň učinil, spokojen. Pravda, mladík navrhl, že si vezme s sebou jednoho slona na ukázku, ale s tím jeho bratr nesouhlasil, natolik byl prozíravý, neboť dobře věděl, že kdyby jej svěřil do takových rukou, nikdy by se asi nedostal na místo určení. Toto malé nedorozumění brzy odstranili a hoch se připravil k odjezdu. Když stál na plošině připraven vstoupit na vor, zaváhal, a jednoduše se na něho obrátil s návrhem, aby mu půjčil kánoi, že se tak vyjednávání zkrátí. Jelenobijce jeho žádost klidně odmítl, a tak po chvíli otálení hoch začal pomalu veslovat od hradu směrem k houštině na břehu, necelé půl míle daleko. Jelenobijce se posadil na stolici a dával pozor, jak vyslanec odjíždí. Chvílemi pozorně prozkoumával celou linii pobřeží, až kam oko dohlédlo, a potom se opřel loktem o koleno a dlouho tak seděl s bradou ve dlani.

Zatímco Jelenobijce mluvil s jinochem, v sousední světnici se odehrávalo cosi úplně jiného. Hetty se ptala po Delawarovi, a když se dověděla, proč se schovává a kde, šla za ním. Čingačgúk přijal návštěvnici uctivě a mile. Věděl už o ní všechno a jeho obvykle laskavé chování k lidem jako ona bezpochyby ještě zvyšovala naděje, že se něco doví o své snoubence. Sotva Hetty vešla do světnice, posadila se a Indiána pozvala, aby si sedl vedle ní, a pak mlčky seděla, jako by považovala za slušné, aby on se jí začal vyptávat sám, dřív nežli ona se odhodlá mu povědět, co má na srdci. Ale Čingačgúk tomu neporozuměl. Zdvořile a pozorně čekal, až se jí zlíbí něco mu snad říci.

"Vy jste Čingačgúk - Velký had Delawarů, že ano?" začala konečně Hetty prostě a po svém, celá se chvějíc touhou hovořit dál, ale nejprve se chtěla přesvědčit, že to je opravdu on.

"Čingačgúk," vážně a důstojně přisvědčil Delawar. "Jelenobijce mi ve své řeči říkat Velký had."

"Ano, to je taky moje řeč. Jelenobijce a tatínka a Judity a moje a chudáka Hurá Harryho - znáte Hurá Marche, Velký hade? Ale já vím, že ho neznáte, jinak by byl o vás taky vypravoval."

"A nemluvit ještě někdo, Vadnoucí lilie, o Čingačgúkovi?" tak totiž náčelník pojmenoval ubohou Hetty. "Nezazpívat jeho jméno nějaký malý ptáček u Irokézů?"

Hetty zprvu neodpovídala, ale s oním nepopsatelným citem, který probouzí sympatii a porozumění mladých a nezkušených dívek, sklopila hlavu a krev jí polila tvář, nežli zase byla mocna slova. Nebyla dost bystrá, aby si dovedla vysvětlit tyto rozpaky, ale i když chudáček Hetty nedovedla každou nenadálou událost pochopit rozumem, dovedla ji vždycky pochopit citem. Červeň jí pomalu ustoupila z tváří a dívka se šibalsky podívala na Indiána; a do jejího úsměvu dětsky nevinného se mísil zájem ženy.

"Moje sestra, Vadnoucí lilie, slyšet takového ptáčka!" dodal Čingačgúk hlasem a způsobem tak něžným, že by to bylo překvapilo každého, kdo někdy slyšel nelibozvučný pokřik, jenž tak často vycházel z téhož hrdla. Takové přechody z drsných a hrdelných zvuků v měkké a melodické nejsou v Indiánově řeči nijak neobvyklé. "Uši mé sestry byly otevřené - ztratila řeč?"

"Jste Čingačgúk - jistě jste Čingačgúk, protože tady žádný jiný rudoch není a ona říkala, že Čingačgúk přijde."

"Čin-gač-gúk," vyslovoval své jméno pomalu a s důrazem na každé slabice, "Velký had, v řeči Jengízů."

"Čin-gač-gúk," opakovala po něm Hetty stejně rozvážně. "Ano, tak mu Tiška říkala, a tak jste jistě ten náčelník."

"Wah-ta!-Wah," dodal Delawar.

"Wah-ta!-Wah čili Tiše-ó!-tiše. Mně se víc líbí Tiška než Wah, a proto jí říkám Tiška."

"Wah! to znít velmi sladce v uších Delawara!"

"Ve vašich ústech, Velký hade, to zní jinak. Ale to nevadí. Opravdu jsem slyšela zpívat ptáčka, o kterém mluvíte."

"Řekne mi má sestra, co zpívat? Jak vypadat - často se smát?"

"Nejčastěji ze všeho zpívala Čin-gač-gúk a od srdce se zasmála, když jsem jí pověděla, jak se Irokézové za námi ve vodě brodili a nemohli nás chytit. Snad tyhle klády nemají uši, Hade!"

"Neboj se klád, boj se sestry vedle ve světnici. Neboj se Irokéze, Jelenobijce mu zacpat oči a uši podivným zvířetem."

"Vám, Hade, rozumím a Tišce rozumím. Někdy si myslím, že nejsem ani z polovičky tak slaboduchá, jak to o mně říkají. Teď se dívejte na strop a já vám všechno povím. Ale vy mě lekáte, vy se díváte tak chtivě, když mluvím o Tišce."

Indián se ovládl a snažil se chovat podle jejího prostého příkazu.

"Tiška mi řekla, abych vám docela potichoučku pověděla, že nesmíte v ničem Irokézům věřit. Jsou lstivější než všichni Indiáni, které zná. Potom říkala, že hodinu po setmění vychází nad kopcem jasná hvězda." - (Tiška nevědomky určila planetu Venuši.) - "A právě až se ta hvězda objeví, bude stát na výběžku, kde jsem včera večer přistala, a že pro ni máte s kánoí přijet."

"Dobře - teď Čingačgúk už dost dobře rozumět, ale rozumět líp, jestli sestra znovu mu to zazpívat."

Hetty opakovala svá slova a daleko podrobněji mu popsala hvězdu, kterou Tiška myslila, a pak se zmínila o té části výběžku, kde má vystoupit na břeh. A potom mu svým neumělým způsobem vypravovala, jak se s indiánskou dívkou poznala, a co dělaly, a opakovala mu některé Tiščiny výrazy a nápady, a to srdce jejího milého velmi potěšilo. A zvlášť a znovu mu opakovala, že jim nakazuje, aby se měli na pozoru před irokézskou proradností. Takovou výstrahu však sotva bylo potřeba posílat mužům tak ostražitým, jako byl Jelenobijce a Čingačgúk. Vysvětlila mu také a docela jasně - neboť ve všech podobných věcech se málokdy mýlila - v jakém stavu nyní nepřítel je a jaké pohyby od rána udělal. Tiška s ní byla na voru, dokud se nepohnul od břehu, a teď je někde v lesích proti hradu a chce se vrátit do tábora až teprve večer. Myslí si, že se jí pak podaří uklouznout od ostatních žen - až se cestou do tábora budou vracet po břehu - a schová se na výběžku. Nikdo nemá ani tušení, že je Čingačgúk tady, ačkoliv ovšem bezpečně vědí, že včera večer nějaký Indián vstoupil na archu, a mají podezření, že od té doby chodí přestrojen za bledou tvář. Tím přestrojením si však jaksi nejsou jisti, protože teď právě je doba, kdy se dá čekat, že sem přijdou nějací běloši, a mají proto trochu strach, že se posádka hradu takovým prostým způsobem zvětšila. To všechno povídala Tiška Hetty, když je Indiáni vlekli na voru kolem břehu a vzdálenost skoro deseti kilometrů jim poskytla spoustu času.

"Tiška sama dobře neví, jestli ji podezřívají nebo ne, anebo jestli nemají podezření na vás, ale utěšuje se, že nemají podezření ani na vás, ani na ni. A teď, Hade, když jsem vám toho tolik pověděla, co vám vaše snoubenka vzkazuje," pokračovala Hetty, a aniž si to uvědomila, vzala Indiána za ruku a hrála si s jeho prsty, jako dítě si často hrává s prsty otcovy nebo matčiny ruky, "musíte mi dovolit, abych vám řekla ještě něco sama. Až si vezmete Tišku za ženu, musíte na ni být hodný a pěkně se na ni usmívat, jako se teď usmíváte na mne, a nesmíte se dívat zamračeně, jako se na své squaws dívají někteří náčelníci. Slíbíte mi to?"

"Vždycky hodný na Wah! - příliš křehká, nesmí se zmáčknout, jinak se přelomí."

"Tak ano, a usmívejte se na ni také. Ani nevíte, jak děvče touží po tom, aby se na ni ten, koho má ráda, usmíval. Tatínek se na mne skoro ani jednou neusmál, když jsem teď byla u něho - a Hurá - mluvil nahlas a smál se, ale myslím, že se na mne taky ani jednou neusmál. Víte, jaký je rozdíl mezi úsměvem a smíchem?"

"Smích nejlepší. Slyšet Wah! smát se, myslet ptáček zpívat."

"To já vím, její smích je milý, ale vy se musíte usmívat. A pak, Hade, ji nesmíte nechat nosit těžké věci a okopávat kukuřici, jako to ostatní Indiáni nechávají dělat svým ženám, ale zacházejte s ní spíš, jako se svými ženami zacházejí bledé tváře."

"Wah-ta!-Wah žádná bledá tvář - mít rudou kůži, rudošské srdce a rudošské city. Celá rudá, žádná bledá tvář. Musit chovat děťátko."

"Každá žena ráda chová své děťátko," pravila Hetty s úsměvem, "v tom není nic zlého. Ale musíte mít Tišku rád, musíte k ní být něžný a být na ni hodný, protože ona sama je něžná a hodná."

Čingačgúk se vážně uklonil a pak se jí zdálo, jako že si myslí, že by se už o té věci nemuselo mluvit. A dříve než mohla Hetty ještě něco říci, ozval se Jelenobijcův hlas, volající přítele do přední světnice. Had poslechl a vstal, a Hetty odešla za sestrou.

KAPITOLA 14

"To zvíře úplný je div,

je nikdo nezřel jaktěživ;

ještěrčí tělo, hlava rybí

a jazyk hada, hbitý, živý,

trojklaných zubů celou řadu

a jaký dlouhý ocas vzadu!"

Merrick

Sotva přišel Delawar k příteli, první, co udělal, bylo, že se vážně začal vysvlékat z civilizovaného oděvu, a ve chvilce stál před ním zase indiánský bojovník. Na Jelenobijcovu námitku odpověděl, že Irokézové stejně vědí, že v hradu je Indián, a jestliže zůstane přestrojen, že spíše obrátí jejich podezření k svému vlastnímu úmyslu, než když otevřeně vystoupí jako člen nepřátelského kmene. Jakmile Jelenobijce pochopil, oč jde, a uslyšel, že se mýlil, když se domníval, že náčelníkovi se podařilo dostat se na archu nepozorovaně, s radostí souhlasil se změnou šatu, protože chtít se déle skrývat nemělo už význam. Avšak za Indiánovým přáním se tajil ušlechtilejší cit, než ke kterému se Delawar přiznal, totiž ukázat se zase jako syn pralesa. Dověděl se, že Tiška je na protějším břehu, a příroda do té míry triumfovala nad všemi rozdíly ve zvycích a kmenové a národní příslušnosti, že tohoto mladého divošského bojovníka citově pozvedla až na úroveň, s níž bychom se mohli setkat za podobných poměrů u nejvytříbenějších obyvatel měst. V myšlence, že ta, kterou miluje, by jej mohla vidět, nacházel libé uspokojení. A když tento Apollón divočiny vyšel ve svém skrovném indiánském šatu ven na plošinu, zmocnilo se jeho představivosti a dojalo ho v srdci na sto něžných představ, které obvykle táhnou milencům hlavou.

O to vše byl ochuzen Jelenobijce, který nebyl nikterak velkým znalcem tajemství Kupidových, a v myšlenkách se zaměstnával daleko více starostmi, které si vynucovaly jeho pozornost, než nějakými daremnými myšlenkami na lásku. Proto brzy připomněl zase svému druhovi skutečnost, upozornil ho, jaká je teď jejich situace, a vyzval ho k jakési válečné poradě, na níž se měli dohodnout o dalším postupu. V následující rozmluvě si navzájem svěřili, co se každý dověděl ze svého rozhovoru. Čingačgúk se seznámil s výsledkem jednání o výkupném a Jelenobijce uslyšel zase všechno, co Čingačgúkovi sdělila Hetty. Jelenobijce naslouchal s ohromným zájmem, jak nadějně se přítelova záležitost vyvíjí, a s radostí mu slíbil, že mu přispěje pomocí, pokud ovšem jeho síly stačí.

"To je to hlavní, proč jsme sem přišli, Hade, však víš. Tady do toho boje o hrad a o dcery starého Huttera jsme se dostali jen náhodou. Jistěže - jistěže - pomohu vydatně malé Tišce, vždyť je to opravdu ta nejlepší a nejhezčí dívčina kmene a ne jen jedna z nejlepších a nejhezčích děvčat. Vždycky jsem tě, náčelníku, v téhle lásce povzbuzoval, a taky je správné, aby takový slavný a starobylý rod, jako je váš, nevymřel. Kdyby mi žena s rudou kůží a s rudošskými dary mohla být tak blízká, že bych ji chtěl za ženu, našel bych si právě takovou, ale to se nikdy nemůže stát, ne, to se nikdy nemůže stát. Ostatně jsem rád, že se Hetty s Tiškou sešla, protože když už ta jedna má tak trochu méně vtipu a chápavosti, ta druhá toho má dost pro obě. Ano, Hade," a od srdce se zasmál, "dej je dohromady, a v celé yorkské kolonii se dvě chytřejší děvčata nenajdou!"

"Půjdu k Irokézům do tábora," odpověděl Delawar vážně. "Čingačgúka nikdo nezná, jenom Wah! a vyjednávat o životy a skalpy by měl jenom náčelník! Dej mi ta podivná zvířata a dovol, abych si vzal kánoi."

Jelenobijce sklonil hlavu a pohrával si koncem rybářského prutu ve vodě, jak tak seděl na kraji plošiny a klátil nohama jako člověk zabraný v myšlenkách, když se před ním náhle objeví nové možnosti. Místo aby na přítelův návrh hned odpověděl, začal mluvit sám k sobě. Tím však se nijak nezmenšil účinek jeho slov, protože se o něm vědělo, že vždycky řekne všechno, co si myslí, ať už se obrací se svými poznámkami sám k sobě, nebo k někomu jinému.

"Inu, pravda - pravda," pravil, "tohle jistě musí být to, čemu se říká láska! Slyšel jsem od lidí, že někdy tak poplete mladému člověku hlavu, že ztratí rozvahu a opatrnost a je nadobro bezmocný jako němá tvář. Ani pomyslit nechci, že by Had takhle ztratil rozum a svou chytrost a moudrost! Rozhodně to musíme zařídit a Tišku od nich dostat, a ať se vezmou hned, jak se vrátíme zpátky ke kmeni, nebo tahle válka nevynese náčelníkovi o nic víc než nějaký lov, třeba trochu nezvyklý a zvláštní. Inu, pravda - pravda, nikdy z něho už nebude takový muž, jako býval, dokud nebude moct tuhle záležitost pustit z hlavy a nebude mít zas všech svých pět pohromadě jako jiní lidé. Hade, to nemůžeš myslet vážně, a proto ti toho na tu tvou nabídku moc nepovím. Ale ty jsi náčelník a brzo tě pošlou na válečnou stezku jako vůdce tlupy, a tak se tě jenom zeptám, jestli by ti napadlo vydat bojovníky nepříteli do rukou ještě před bitvou?"

"Wah!" vyrazil Indián ze sebe.

"No jejej - Wah! - To já dobře vím, že v tom je Wah! a nic jiného než Wah! Doopravdy, Hade, děláš mi starost a zklamal jsi mě! Co živ jsem neslyšel, aby takový slabomyslný nápad vypustil z úst náčelník, a k tomu ještě náčelník, který už dostal jméno, protože je moudrý, mladý a zkušený. Dokud přátelské slovo a přátelské varování má nějakou cenu, kánoi nedostaneš."

"Můj přítel bledá tvář má pravdu! Mrak přeletěl Čingačgúkovi přes tvář a slabost se mu zmocnila smyslů, proto se mu zakalil zrak. Můj bratr má pro dobré činy dobrou paměť a slabou pro špatné. On na to zapomene."

"No ba, to není nic nesnadného. Už o tom víc nemluv. Ale jestli se k tobě přiženou zase jiné takové mraky, seber všechny síly a uhni jim z cesty. Mraky jsou dost zlé v povětří, ale když zastřou rozum, to je na pováženou. Ted si sedni, náčelníku, tady vedle mě, a trošku si zauvažujeme, co budeme dělat, protože brzo budeme mít buď příměří a mír, anebo se dostaneme do pořádné a krvavé války. Vidíš, ti vagabundi si dovedou s kmeny poradit jako ti nejlepší voraři na řekách, a pro ně by to nebyl žádný velký kumšt, přepadnout nás všichni najednou. Tak jsem si už myslel, jestli by nebylo moudré naložit všechny sakypaky starého Toma na archu a zabarikádovat a zpozamykat celý hrad a přejít na archu - všichni, jak tu jsme. Ta je pohyblivá, a když budeme mít pořád plachtu napjatou a budeme pořád přejíždět hned sem hned tam, možná, že bychom se udrželi hezkou řádku noci a ti kanadští vlci by nenašli cestu do našeho ovčína."

Čingačgúk plán vyslechl a schválil. Kdyby vyjednávání selhalo, pak byla malá naděje, že noc mine bez přepadení. A nepřítel byl dost vychytralý, aby pochopil, že zmocní-li se hradu, stejně se stane pánem všeho, co je v něm, počítaje v to i nabízené výkupné, a výhody, které až dosud získal, podrží navíc Zdálo se, že je naprosto nutné učinit v tom směru nějaká opatření, neboť teď, když věděli, kolik Irokézů vlastně je, mohli noční útok úspěšně odrazit. Bylo by nemožné zabránit nepříteli, aby se nezmocnil kánoí a archy, a archa sama by byla pevnost, ve které by byli útočníci chráněni proti kulkám tak účinně, jako ti, kteří by byli v hradu. Po několik minut oba muži pomýšleli na to, že archu potopí na mělčině, kánoe že přenesou do domu, a pokud jde o obranu, že se spolehnou jen a jen na hrad. Nakonec však dospěli k názoru, že toto opatření by selhalo. Na břehu leželo tolik kmenů a udělat vor málem jakkoli veliký bylo tak snadné, že Irokézové teď už jistě obrátili pozornost k tomuto prostředku, a pokud budou mít jistotu, že jejich houževnatost povede k úspěchu, že při něm také skutečně zůstanou. Po zralé úvaze, a když si řádně uvědomili všechny možnosti, oba mladí nováčkové v umění, jak vést válku v pralesích, se sjednotili na názoru, že archa je jediný vhodný prostředek, který jim poskytne bezpečí. Sotva k tomuto rozhodnutí došli, oznámili je Juditě. Dívka neměla žádné závažné důvody, i dali se hned všichni čtyři do nejnutnějších příprav, aby se plán uskutečnil.

Čtenář snadno pochopí, že světské statky Plovatce Toma nebyly nikterak veliké. Dvě postele, nějaké šatstvo, zbraně a střelivo, několik kusů kuchyňského nádobí s tajemnou a jen zpola prozkoumanou truhlou byly hlavní předměty jeho majetku. Archu zavlekli k východní straně stavení, aby na ně nebylo z břehu vidět, až budou věci stěhovat, a snadno je všechny přenesli. Nepovažovali za nutné hýbat těžšími a hrubšími kusy nábytku, protože je na arše nepotřebovali a samy o sobě neměly valnou cenu. Při stěhování tolika věcí byla nutná veliká opatrnost, a proto si většinu předmětů podávali oknem, aby skryli, co se děje. Zabralo jim to dvě až tři hodiny, než s tím vším byli hotovi. Hned nato se objevil vor plující od břehu. Jelenobijce se ihned chopil dalekohledu, a zjistil, že na voru jsou dva bojovníci, i když se zdálo, že jsou neozbrojeni. Vor se pohyboval pomalu, a v tom byla veliká výhoda, kterou budou mít na arše, v případě, že se spolu v budoucnu střetnou, neboť archa se pohybovala poměrně rychle a lehce. Protože měli dosti času, aby se zařídili pro přijetí dvou nebezpečných hostů, měli všechno pro ně připraveno už dávno předtím, nežli připluli tak blízko, aby na ně mohli zavolat. Had a děvčata se uchýlili do stavení a Had se postavil poblíž dveří, dobře opatřen puškami, Judita pak zase pozorovala střílnou, co se venku děje. Jelenobijce sám si postavil stolici ke kraji plošiny na místo, k němuž vor mířil, a posadil se s puškou bezstarostně skloněnou mezi koleny.

Když se vor přiblížil, všichni v hradu se všemi prostředky hleděli přesvědčit, zdali jejich návštěvníci nemají střelné zbraně. Ani Jelenobijce, ani Čingačgúk nemohli nic objevit, Judita však nevěřila prostému zraku, prostrčila dalekohled střílnou a zaměřila jej na jedlové větve ležící mezi dvěma kmeny voru, které tvořily jakousi podlahu a rovněž i sedátko, na něž mohli veslaři usednout. Když bylo těžkopádné plavidlo asi patnáct metrů daleko, zavolal Jelenobijce na Hurony a přikázal jim, aby přestali veslovat, že nemá v úmyslu dovolit jim přistát. Musel to ovšem říci zdvořile a oba přísně vypadající bojovníci ihned opustili sedátka, třebaže vor se dále zvolna blížil k hradu, až se dostal značně blízko k plošině.

"Jste náčelníci?" zeptal se Jelenobijce důstojně. "Jste náčelníci? Nebo mi Mingové poslali s poselstvím bojovníky, kteří nemají jméno? Jestli je tomu tak, čím dřív se vrátíte, tím dříve může aspoň přijet někdo, s kým může bojovník mluvit."

"Uf!" vyrazil starší z těch dvou na voru a planoucíma očima bystře sledoval všechno, co bylo vidět v hradu i kolem, že zřejmě mu jen málo ušlo. "Můj bratr je velmi hrdý, ale Puklý dub (užíváme doslovného překladu) je jméno, před nímž Delawar zbledne."

"To je pravda, Puklý dube, nebo to je lež, jak se to vezme, ale nezdá se, že bych bledl, přestože jsem se narodil s bledou tváří. Co máte vyřídit a proč jedete mezi lehké korové kánoe na kmenech, které dokonce nejsou ani osekané?"

"Irokézové nejsou kachny, aby dovedli chodit po vodě! Ať jim bledé tváře dají kánoi, a přijedou v kánoi."

"To zní daleko rozumněji, ale nedá se to asi provést. Máme jen čtyři kánoe, a protože jsme čtyři, každý máme jednu. Děkujeme vám však za nabídku, ale přitom vás prosíme, abyste nás omluvili, že ji nepřijmeme. Jste vítáni, Irokézové, i na kmenech!"

"Díky - mladý bojovníku, bledá tváři - už sis dobyl jméno - jak ti říkají náčelníci?"

Jelenobijce na okamžik zaváhal a záblesk pýchy i lidské slabosti jím prochvěl. Usmál se, zamumlal cosi mezi zuby, a pak hrdě vzhlédnuv, pravil:

"Mingo, jako všichni, kdo jsou mladí a přičinliví, byl jsem v různých dobách znám pod různými jmény. Jeden váš bojovník, jehož duch teprve včera ráno odešel do šťastných lovišť svého lidu, myslil, že si zasloužím jména Sokolí oko, a to proto, že můj zrak byl náhodou pohotovější než jeho, když se mezi námi rozhodovalo o životě a smrti."

Čingačgúk pozorně poslouchal všechno, co se mluvilo, a vyslechl a chápal tuto přechodnou slabost svého přítele a při nejbližší příležitosti se ho mnohem podrobněji vyptal na celou tu událost, která se odehrála na výběžku, kde Jelenobijce poprvé vzal člověku život. Když se dověděl, jak to všechno bylo, neopomenul o tom zpravit kmen, a od té doby byl mladý lovec všeobecně znám mezi Delawary pod jménem, které si tak čestně vydobyl. Ale k tomu všemu došlo až v pozdější době, než kdy se odehrávají příběhy našeho vyprávění, budeme tedy dále nazývat mladého lovce jménem, pod nímž jsme ho poprvé představili čtenáři. Ani Irokéz nebyl méně překvapen chloubou bělochovou. Věděl, jak jeho druh zemřel, a hned té narážce porozuměl. Střetnutí mezi vítězem a jeho obětí pozorovalo tehdy několik divochů z břehu jezera, kde byli rozestaveni na různých místech právě na pokraji křoví a měli hlídat plovoucí kánoe. Neměli však dost času, aby doběhli na místo, kde se boj odehrával, dříve než vítěz odplul. Při tomto sdělení rudý obyvatel pralesa vykřikl překvapením. Pak s dokonale zdvořilým úsměvem pokynul Jelenobijci rukou, že by to dělalo čest i asijskému diplomatovi. Oba Irokézové promluvili mezi sebou tlumeně několik slov, a pak postoupili na konec voru blíže k plošině.

"Můj bratr, Sokolí oko, poslal Huronům vzkaz," ujal se opět slova Puklý dub, "a to potěšilo jejich srdce. Slyšeli, že má sošky zvířat se dvěma ocasy! Ukáže je svým přátelům?"

"Správnější by bylo - nepřátelům," odvětil Jelenobijce, "ale slovo je jen slovo a mnoho na něm nezáleží. Tady je jedna ta soška. Hodím ti ji a spoléhám na tvoji čest. Nevrátíš-li ji, puška rozhodne tu věc mezi námi."

Zdálo se, že Irokéz souhlasí s podmínkou. Jelenobijce tedy vstal a přichystal se, že hodí jednoho slona na vor, a obě strany přitom učinily všechna nutná opatření, aby jim nespadl do vody. Protože praxí se lidé v takových věcech vycvičí, brzy a šťastně se malá věcička ze slonoviny dostala z ruky bělochovy do ruky Indiánovy. A pak se na voru odehrál jiný výjev, kdy nad indiánským klidem nabyly vrchu úžas a obdiv. A když si ti dva drsní staří bojovníci prohlíželi tu podivuhodně vyřezávanou šachovou figurku, projevovali ještě větší radost a údiv, než předtím ten indiánský chlapec, protože u chlapce se uplatňoval ještě vliv nedávného výcviku, kdežto dospělí mužové, jako každý, kdo žije svým věhlasem, se již nehanbili dát ten či onen cit najevo. Zřejmě na několik minut zapomněli, kde jsou, zaujati důkladným prohlížením materiálu tak jemného, práce tak svrchovaně dokonale provedené i zvířete tak neobyčejného. Slonímu chobotu se snad nejvíce podobá pysk losa, a s losem se v amerických pralesích setkáváme, leč tato podobnost nebyla ani zdaleka dosti nápadná, aby uvedla toto nové zvíře do okruhu jejich známých představ, a čím více nad figurkou bádali, tím více žasli. Tyto děti pralesa si však uvědomovaly, že stavba na slonových zádech není část jeho těla. Znali koně a voly a v Kanadě už viděli věže, a tak zvířata s nákladem je neudivovala. Přirozeně se však přece jen obdobně domnívali, že řezbou se má vyjádřit, že zvíře, na které se dívají, je tak silné, že unese na zádech tvrz, a proto jejich údiv nebyl o nic menší.

"Má bratr bledá tvář víc takových zvířat?" nakonec se zeptal starší Irokéz prosebně.

"Víc jich mají tam, odkud pocházejí, Mingo," zněla odpověď, "jedno však stačí, aby se za ně koupilo padesát skalpů."

"Jeden můj zajatec je velký bojovník - urostlý jako borovice - silný jako los - hbitý jako jelen - divoký jako pardál. Jednou z něho bude veliký náčelník a povede vojsko krále Jiřího!"

"Pcha - pcha - Mingo! Hurá Harry je Hurá Harry, ten to nedotáhne dál jak na kaprála, jestli to s ním chcete zkoušet. Určitě je velký až dost, ale co z toho, když jenom v lese vráží hlavou do větví, sotva krok udělá. Silný je taky, ale co je platné silné tělo, když má slabou hlavu, a král si nevybírá generály podle toho, jaké mají svaly. Je hbitý, když si to myslíš, ale kulka je rychlejší. A ta jeho zuřivost? To není pro vojáka žádné velké doporučení. Ti, co si myslí, kdovíjak nejsou silní, často jsou nahraní, sotva se na ně máčkne. Ba ne - ba ne, Harryho skalp nikdy nebude stát za víc, než co stojí hezká hlava navrchu kudrnatá a vevnitř prázdná!"

"Můj starý zajatec velmi moudrý - král jezera - velký bojovník, moudrý rádce!"

"Jenže jsou taky lidé, Mingo, kteří s tím vším nesouhlasí. Velmi moudrému muži by se nemohlo přihodit, aby se dal tak hloupě zajmout, jako se to stalo mistru Hutterovi. A jestli sám dovede dobře radit, tentokrát mu musel někdo moc špatně poradit. A tohle jezero má jenom jednoho krále, a ten je moc a moc daleko a nepodobá se, že by sem kdy přišel. Plovatec Tom je asi takový král v téhle končině, jako vlk, který slídí po lesích, je králem pralesa. Zvíře se dvěma ocasy má dobře cenu dvou takových skalpů!"

"Ale můj bratr má ještě jedno zvíře? - Dá dva," a zdvihl právě tolik prstů, "za starého otce."

"Plovatec Tom není můj otec, ale kvůli tomu nepochodí hůř. Ale dát dvě zvířata za jeho skalp, a každé to zvíře má dva ocasy, to je trochu moc. Dobře si to rozmysli, Mingo, abys nedopadl ještě o mnoho hůř."

Zatím se Puklý dub vzpamatoval z úžasu a začal zase jednat jako obvykle zchytrale, aby uzavřel pokud možno nejlepší obchod. Bylo by zbytečné zaznamenávat víc než jen tresť tohoto roztříštěného rozhovoru, který se potom rozpředl a při němž Indián prokázal nemalou obratnost, jak se snažil opět získat pevnou půdu pod nohama, kterou ztratil, protože se nechal překvapit. Dokonce se snažil předstírat pochybnost, zdali vůbec existuje nějaké zvíře, podle něhož figurka je vyřezána, a tvrdil, že ani nejstarší Indián nikdy neslyšel vypravovat o nějakém takovém zvířeti. Sotva komu z nich tehdy napadlo, že nežli uplyne století, ještě podivnější a nevídanější zvířata přivede k nám pokrok civilizace jako vzácnost zvědavcům na podívanou a že právě toto zvíře, o něž se nyní přou, spatří lidé, jak si smáčí boky a plave zrovna v tomto jezeře, na kterém se ti muži tenkrát setkali. Při takových jednáních nebývá nikterak neobvyklé, že se jedna strana za rozhovoru poněkud rozehřeje, a tak Jelenobijce se svou obvyklou klidnou přímostí a s neotřesitelnou láskou k pravdě odrážel všechny protidůvody a vytáčky svého prohnaného protivníka. O slonu toho věděl jen o málo víc než divoch, ale pochopil, že vyřezávané figurky ze slonoviny rozhodně mají v očích Irokéze asi takovou cenu jako váček zlata nebo balík bobřích kůžek v očích obchodníka. Za těchto okolností považoval tedy za moudré nedělat hned zpočátku příliš velké ústupky, protože tu byla téměř nepřekonatelná překážka, jak výměnu provést, i v případě, že by se smluvní strany skutečně dohodly na podmínkách. Maje tuto nesnáz na zřeteli, měl ještě v záloze ostatní šachové figurky, aby jich mohl použít v případě potřeby k odstranění nějaké potíže.

Nakonec divoch dělal, jako že další vyjednávání je bezúčelné, protože nemůže přece jednat vůči svému kmenu tak nespravedlivě a připravit je o čest a o zisk, které mu plynou z takových skvělých skalpů dvou dospělých mužů, a vyměnit je za nějaké dvě tretky, jako jsou ty, které mu právě ukázal - a chystal se k odjezdu. Oba protivníci měli nyní pocit, jaký mívají lidé, když obchod, který obě strany touží uzavřít, má užuž ztroskotat, protože při jednání byli přespříliš tvrdohlaví. Nezdar působil však na každého z nich jinak. Jelenobijce byl zklamán a pln lítosti, neboť cítil nejen se zajatci, ale i hluboce cítil s oběma dívkami. Proto ho zarmoutilo a naplnilo lítostí, že se jednání rozbilo. U divocha porážka zase vzbudila touhu po pomstě. Rozlícen vzkřikl, že už víc nepromluví. Byl rozzuřen jak na sebe, tak i na svého střízlivého protivníka, že připustil, aby bledá tvář projevila víc chladnokrevnosti a sebevlády než indiánský náčelník. Když začal vor odrážet od plošiny, tvář se mu zachmuřila a oči mu žhnuly, i když se pokoušel o přátelský úsměv a zdvořilé gesto na rozloučenou.

Trvalo to okamžik, nežli se kmeny pohnuly, a zatímco mlčící Indián vor odstrkoval, Puklý dub pyšně rozkročen stál na jedlových větvích, které ležely mezi kmeny, v tichém vzteku a pronikavý zrak upíral hned na srub, hned na plošinu a na svého nedávného odpůrce. Najednou tiše a rychle prohodil několik slov k svému druhovi, a ten hrábl nohama do větví jako jankovité zvíře. V tom okamžiku právě Jelenobijcova ostražitost trochu polevila, neboť seděl a přemýšlel, jak by jednání obnovil, a přitom neposkytl druhé straně příliš velkou výhodu. Snad naštěstí pro něho byly Juditiny pronikavé a bystré oči bdělé jako vždycky. V okamžiku, kdy byl mladý muž nejméně na stráži a jeho nepřítel nejvíce ve střehu, varovně na něho zavolala a dala mu výstrahu právě včas.

"Mějte se na pozoru, Jelenobijce," vykřikla, "dalekohledem vidím pušky pod jedlovou větví a Irokéz je vyprošťuje nohama!"

Zdálo se, že nepřítel zašel ve své lstivosti tak daleko, že si vzal s sebou veslaře, který rozuměl anglicky. Předešlý rozhovor byl veden jeho řečí, ale z toho, jak Indián náhle ustal ve svém zrádném počínání a jak se posupná zuřivost ve tváři Puklého dubu změnila ve zdvořilý úsměv, bylo zřejmé, že dívčímu zvolání porozuměli. Pokynuv druhovi, aby přestal veslovat, pokročil na konec voru, který byl nejblíže k plošině, a promluvil.

"Proč by měl Puklý dub a jeho bratr dovolit, aby mezi nimi zůstal nějaký mráček?" pravil. "Oba jsou moudří, stateční a velkomyslní. Měli by se rozejít jako přátelé. Za jednoho zajatce bude cena jedno zvíře."

"A uvidíš, Mingo," odpověděl lovec, rád, že se jednání obnovilo, ať už málem za jakýchkoli podmínek, a rozhodnut obchod dojednat a třeba i něco málo přidat, "že bledá tvář ví, jak zaplatit plnou cenu, protože jedná s otevřeným srdcem a s otevřenou dlaní. Ponech si to zvíře, které jsi mi zapomněl vrátit, když ses chystal odplout, a o které jsem ti zapomněl říci, protože mi nebylo lhostejné, že se rozcházíš se mnou v hněvu. Ukaž je svým náčelníkům. A když nám přivezete naše přátele, přidám ti k němu ještě dva - a," na okamžik zaváhal, nejsa si jist, je-li radno tolik ustupovat, ale pak se přece pro to rozhodl - "a jestli se s nimi shledáme před západem slunce, možná, že najdeme ještě čtvrté, abyste jich měli sudý počet."

Tím se jednání skončilo. Ani nejmenší záblesk nespokojenosti se již neobjevil na tmavé tváři Irokézově a usmíval se tak mile, i když ne tak sladce jako sama Judita Hutterová. Znovu si Irokéz prohlížel sošku, která se zatím už stala jeho majetkem, a jeho radostný výkřik dokazoval, jakou má radost, že se věc tak neočekávaně šťastně skončila. Oba vlastně, on i Jelenobijce, rozohněni půtkou, zapomněli na chvíli v zápalu jednání, co se stalo s předmětem jejich slovní potyčky. Avšak druh Puklého dubu nezapomněl. Nechal si figurku, pevně rozhodnut, že kdyby ji běloch žádal zpátky a oni ji museli vrátit, upustí ji do jezera, neboť doufal, že si ji jednoho dne bude moci zase vylovit. Ale toho zoufalého činu již nebylo třeba, a když si ještě zopakovali dohodnuté podmínky a prohlásili, že jim rozumějí, oba Indiáni se vydali na zpáteční cestu, plujíce pomalu ke břehu.

"Může se takovým ničemům věřit?" zeptala se Judita, sotva vyšla s Hetty na plošinu, a stojíc vedle Jelenobijce, pozorovala, jak se vor těžkopádně pohybuje. "Nenechají si raději tu hračku, kterou už mají, a nepošlou nám sem nějaké krvavé svědectví, aby se pochlubili, jak na nás vyzráli? Slyšela jsem už, že takové špatnosti dělají."

"Jen se nebojte, Judito, jen se vůbec nebojte. To by nesměli mít indiánskou náturu! Ať potom vůbec neznám rudokožce, jestli to dvojocasé zvíře nevzbouří celý kmen, jako když se klacíkem zašťárá v úlu! No, a tady máte Hada, to je člověk, který má nervy jako provazy a v každodenních záležitostech není o nic zvědavější, než je zdravému rozumu přiměřené. No, a on, jen se na ty potvůrky vyřezávané z kosti podíval, a už byl z toho celý pryč, až jsem se musel za něho stydět! Ale to už patří k jejich nátuře, a tak se člověk ani nemůže na takového chlapíka dost dobře zlobit, že má takovou náturu, když má na to právo. Čingačgúk se z toho zase brzy dostane a uvědomí si, že je náčelník a že pochází z proslulého rodu a že si musí zachovat a udržet slavné jméno. Ale pokud jde o tamty ničemy, mezi těmi klid nebude, dokud si nebudou jisti, že dostali od té vyřezávané slonoviny všecko, co má Tomáš Hutter v majetku!"

"Oni vědí jenom o slonech a na ostatní věci si naději dělat nemohou."

"Máte pravdu, Judito, přesto chamtivost, to je hamižný cit. Řeknou si, jestli bledé tváře mají tyhle podivné potvůrky se dvěma ocasy, kdoví jestli nemají nějaké se třemi nebo, když už, třeba se čtyřmi! To je to, čemu kantoři ve škole říkají malé počty, a co s určitostí city divochů ovládne. Nebudou mít nikdy klid, dokud se nedovědí, jak to opravdu je."

"Vy si, Jelenobijce, myslíte," zeptala se Hetty prostě a bezelstně, "že Irokézové nebudou chtít tatínka a Harryho pustit? - Přečtla jsem jim několik těch nejkrásnějších veršů, které v bibli jsou, a vidíte, co se už stalo."

Lovec, jako vždycky, laskavě a skoro něžně poslouchal, co Hetty říká. Pak se na chvíli zamyslil a hned neodpovídal. Když potom skoro za minutu promluvil, cosi jako zardění se mu objevilo na tvářích.

"Já nevím, jestli by se za to měl běloch stydět nebo ne, když se musí přiznat, že neumí číst, ale já opravdu, Judito, číst neumím. Vím, že vy jste v takových věcech zběhlá, ale já jsem se učil číst jenom to, co ruka boží napsala do kopců a údolí, do vršků hor, do řek, do pralesa a do studánek. Mnohému se tak člověk může naučit, stejně jako z knih, a přece si někdy myslím, že se patří, aby běloch uměl číst! Když slýchám z úst Českých bratří ta slova, co o nich Hetty mluví, popadne mě po tom touha, a myslím si, že se tomu sám naučím, ale vždycky mě něco zdržovalo, že jsem se takhle zanedbal - zvěř v létě a zkazky a válečný výcvik a jiné věci."

"Mám vás tomu naučit?" zeptala se Hetty vážně. "Říkají sice, že jsem slaboduchá, ale číst dovedu zrovna tak dobře jako Judita. Třeba by vám to zachránilo život, kdybyste dovedl číst divochům z bible, ale určitě by vám to zachránilo duši. To mi maminka vždycky opakovala znovu a znovu!"

"Děkuju vám, Hetty - opravdu, ze srdce vám za to děkuju. Teď je ale, zdá se, pro velké lenošení příliš neklidná doba, ale až bude mír a zase se k vám sem na jezero přijdu podívat, potom se do toho s radostí pustím a nebudu dělat nic jiného, abych z toho něco měl. Možná, že bych se měl za to, Judito, stydět, ale pravda je pravda. A ti Irokézové, moc se pravdě nepodobá, že by kvůli jednomu nebo dvěma veršům z bible zapomněli na zvíře se dvěma ocasy. Spíš čekám, že nám zajatce vydají a budou se spoléhat, že je zase při nějaké jiné příležitosti dostanou zpátky i s námi se všemi, co tu v hradě jsme, a archu navíc. Proto musíme v první řadě těm vagabundům vyhovět, abychom dostali vašeho otce a Harryho z jejich rukou, a potom musíme udržet s nimi mír až do té doby, dokud se Hadovi nepodaří dát to všecko dohromady a svou snoubenku unést. Jestli se ale Indiáni najednou nakvasí a rozzuří, okamžitě pošlou všechny ženy a děti do tábora, ale když je udržíme v klidu a budou nám věřit, můžeme to zařídit, abychom se s Tiškou sešli na tom místě, co se o něm zmiňuje. Nežli bych teď nechal tu výměnu zase padnout, radši bych jim přihodil půl tuctu těch vyřezávaných lukostřelců, co jich máme takovou spoustu v truhle."

Judita s radostí souhlasila a byla by se raději vzdala i toho květovaného brokátu, jen aby otce vysvobodila a zalíbila se Jelenobijci.

Vyhlídky na úspěch byly nyní tak povzbudivé, že náladu všech v hradě pozvedly, i když pokud šlo o nepřítele, zachovávali nutnou ostražitost. Nicméně hodina míjela za hodinou a slunce se opět začalo sklánět k vrcholkům kopců na západě, a po voru nebylo stále nikde ani vidu. Jelenobijce prosmýčil dalekohledem pobřeží, až tu v hustých a tmavých lesích objevil místo, kde se Irokézové docela nepochybně shromáždili ve značném počtu. Bylo to poblíž houští, odkud předtím vor vyplul, a malý potůček, který crčel do jezera, svědčil o tom, že je nablízku studánka. Zde tedy se divoši nejspíše radili a měli se rozhodnout a rozřešit otázku života a smrti obou zajatců. Přestože se Indiáni tak dlouho zdrželi, zbýval ještě jeden důvod k naději, což Jelenobijce neopomněl úzkostlivě čekajícím společníkům sdělit. Bylo daleko pravděpodobnější, že Indiáni nechali zajatce v táboře, aby jim nebyli na obtíž a nemuseli je s sebou vláčet lesem, že šlo tedy o tlupu, která si jen na krátko z tábora vyrazila. Jestli tomu opravdu tak bylo, vyžadovalo to značného času, poslat posla tak daleko a přivést oba bělochy na místo, odkud měli vyplout. Povzbuzeni těmito úvahami, obyvatelé hradu se ozbrojili další trpělivostí a na západ slunce se už nedívali s takovou úzkostí.

Výsledek dal Jelenobijcově domněnce za pravdu. Nedlouho předtím, než slunce nadobro zmizelo, spatřili, že ty dva kmeny zase vyjíždějí z houštiny, a jak připlouvaly blíž, Judita hlásila, že otec i Hurá leží na větvích uprostřed voru, s rukama svázanýma na zádech. Indiáni veslovali jako prve. Vypadalo, že si uvědomují, jak se opozdili a že je třeba si popílit, a také proti zvyku svých lidí, kteří vždycky projevují odpor k namáhavé práci, mocně zabírali hrubými náhražkami vesel. Protože se tak činili, doplul vor na staré místo o polovinu času dříve než při předešlých návštěvách.

I přesto, že všichni smluveným podmínkám tak dobře rozuměli a události už tak daleko pokročily, skutečná výměna zajatců byl přece jen úkol, který se neobešel bez obtíží. Irokézové byli nuceni spolehnout se na čestné slovo nepřátel, třebaže to učinili jen neradi, a to ještě spíše pod tlakem nutnosti, a ne proto, že by jim důvěřovali. Jakmile Hutter a Hurá budou na svobodě, počet obyvatel hradu v poměru k Indiánům na voru bude dvě ku jedné, a dát se na útěk a uniknout, na to nebylo pomyšlení, protože běloši měli tři korové kánoe, nemluvě o tom, že měli k obraně ještě hrad a archu. To bylo oběma stranám jasné, a je možné, že by k výměně nikdy nebylo asi došlo, kdyby poctivá tvář Jelenobijcova a jeho chování nebyly zapůsobily na Puklého duba svým obvyklým účinkem.

"Můj bratr ví, že k němu mám důvěru," řekl, když přiváděl Huttera, jemuž rozvázali pouta na nohou, aby mohl vystoupit na plošinu. "Jeden skalp - o jedno zvíře víc."

"Počkej, Mingo," přerušil jej lovec, "nech si ještě chvíli zajatce. Musím si dojít pro to, co jsem ti slíbil."

Tato omluva, ačkoli částečně pravdivá, byla především záminkou. Jelenobijce odešel z plošiny, a sotva vstoupil do domu, nakázal Juditě, aby posbírala všechny zbraně a schovala je ve své světnici. Pak promluvil důrazně s Delawarem, který stál jako předtím na stráži poblíže vchodu do domu, vstrčil ostatní tři věže do kapsy a opět se vrátil.

"Vítám vás zpátky do vašeho starého obydlí, mistře Huttere," řekl Jelenobijce, když mu pomáhal vystoupit na plošinu a současně pokradmu vsunul Puklému dubu do ruky druhou věž. "Dcery se na vás již těší, a tady Hetty už vás jde sama přivítat."

Vtom přestal Jelenobijce mluvit a srdečně se rozesmál svým zvláštním tichým smíchem. Právě totiž rozvázali Harrymu nohy a zvedli ho, aby se postavil. Pouta byla tak důkladně utažena, že mu nohy hned nepřišly k sobě, a pohled na mladého obra, jak se bezmocně potácel, byl věru trochu směšný. A tato nezvyklá podívaná, zvláště pohled na jeho zmatenou tvář, vyvolaly Jelenobijcovo veselí.

"Vždyť ty vypadáš jako podťatá borovice na mýtině, když se kymácí ve větru," poznamenal Jelenobijce a krotil nevčasnou veselost spíš z ohledu k ostatním než z úcty k osvobozenému zajatci. "To rád vidím, Hurá Harry, že ti žádný irokézský kadeřník neudělal teď při té poslední návštěvě v jejich táboře novou frizúru."

"Poslouchej, Jelenobijce," odbyl ho Hurá Harry trošku prudce, "udělal bys moudřejší věc, kdyby ses teď choval vlídněji a nedělal si ze mne legraci. Chovej se pro tentokrát jako křesťan a nechechtej se jako rozjívená holka někde na vesnici ve škole, když se učitel otočí, a radši mi řekni, jestli mám tady dole nějaké nohy nebo nemám. Tak se mi zdá, že je vidím, ale necítím, že by byly na svém místě, spíš jako bych je byl zapomněl někde na břehu Mohawku!"

"Vrátil ses celý, Hurá, a to není maličkost," odpověděl Jelenobijce a tajně strčil Indiánovi zbytek slíbeného výkupného a současně mu vážně naznačil, aby se přichystal k odjezdu. "Vrátil ses celý, sakumpak se vším, i s nohama, a máš je jenom trochu přebrnělé, jak jsi je měl tak pevně svázané houžvemi. Však se ti krev za chvíli rozproudí sama sebou, a pak se můžeš dát do tancování a oslavit tohle, povídám ti, nejzázračnější a nejneočekávanější vysvobození z vlčího doupěte."

Jelenobijce uvolnil přátelům pouta na rukou, sotva vystoupili na plošinu, a oba teď, reptajíce a nadávajíce, jak se snažili, aby se jim krev zase rozproudila, klopýtali a belhali se po plošině.

Byli však příliš dlouho spoutáni, takže nemohli hned hýbat ani rukama, ani nohama, a protože se Indiáni při odjezdu stejně horlivě činili, jako když jeli tam, byl už vor dobrých sto metrů od hradu, když se Hurá náhodou tím směrem obrátil a zjistil, jak rychle unikají z dosahu jeho pomsty. To se už mohl obstojně pohybovat, ačkoli dosud měl údy strnulé a nemohl jimi dobře vládnout. Aniž si však uvědomil, jak na tom je, strhl Jelenobijci pušku z ramene a pokoušel se natáhnout kohoutek a zacílit. Ale mladý lovec byl hbitější než on. Chytil mu pušku, ale nežli ji obrovi vykroutil z rukou, vyšla rána a zrovna, když byla obrácena přímo nahoru. Je nanejvýš pravděpodobné, že se Jelenobijci podařilo zvítězit v takovém zápase jen proto, že dosud neměl Hurá údy v pořádku. Ale ve chvíli, kdy puška spustila, Hurá povolil a klopýtal do domu, zdvihaje nohy při každém kroku aspoň na stopu vysoko, protože si stále ještě nebyl jist, kde je vlastně má. Ale Judita ho předešla. Celá zásoba Hutterových zbraní, které nechali v hradě jako zálohu pro případ, že by náhle vypuklo nepřátelství, byla odklizena a uschována podle Jelenobijcova příkazu. Proto nemohl March žádnou zbraň najít, a nemohl tudíž svůj úmysl provést.

Zklamán, že se nemohl pomstít, sedl si Hurá podobně jako Hutter a půl hodiny se horlivě pokoušel opět si rozproudit krev, aby byl zase schopen vládnout údy, takže neměl čas o ničem jiném uvažovat. Zatím vor zmizel z dohledu a noc opět začala rozhazovat své stíny po celém tom lesnatém kraji. Dříve než se úplně setmělo, a zatímco se dívky zaměstnávaly přípravou večeře, Jelenobijce stručně Hutterovi vypověděl, co všechno se za tu dobu událo, i jakých prostředků užil, aby zabezpečil jeho děti a majetek.

KAPITOLA 15

Pokavadž Edward povládne,

klid nemá tato zem,

od meče zhyne muž i syn,

krev teče potokem.

Jeť v tísní zlé náš dobrý král

a ty jej zrazuješ;

jak já při pravé věci stůj

a za ni zemři též.

Chatterton

Klid večera opět podivně kontrastoval s lidskými vášněmi, zatímco houstnoucí temnota byla s nimi v naprostém souladu. Slunce zapadlo a paprsky vzdalujícího se světelného kotouče přestaly zlatit okraje několika protrhaných mraků, které dovolovaly průchod blednoucímu světlu. Baldachýn oblohy byl těžký a neproniknutelný a sliboval opět tmavou noc, ale hladina jezera se sotva zčeřila vlnkou. Vál lehký vánek, jejž stěží bylo možno nazvati větrem. Přesto však, že vzduch byl těžký vlhkem, měl jakousi sílu. Také obyvatelé hradu byli v stejně pochmurné a zamlklé náladě jako krajina venku. Oba zajatci, kterým vykoupili svobodu, se cítili pokořeni a zahanbeni, ale do jejich zkroušenosti se mísila zavilá pomstychtivost. Mnohem raději a ochotněji si připomínali, jak potupně se s nimi zacházelo v těch několika posledních hodinách zajetí, než aby si s vděčností uvědomili, jakou trpělivost s nimi jejich nepřátelé měli předtím. Potom onen bystrozraký vnitřní hlas svědomí, připomenuv jim, že všechno, co museli vytrpět, bylo jen spravedlivou odplatou, vlastně je jen popíchl, aby raději svedli všechno na nepřítele, než aby sami přiznali svou vinu. A ostatní, ti všichni na něco myslili, někteří s lítostí, jiní s radostí. U Jelenobijce a Judity převládala valnou měrou lítost, přestože měli pro to různé důvody, kdežto Hetty byla v té chvíli dokonale šťastná. Také Delawar tonul v blažených představách, neboť se nadál, že brzy bude mít svou snoubenku u sebe. Za takových okolností a v takové náladě večeřeli.

"Ty, Tome starouši," zakřičel Hurá a hlučně se rozesmál, "tys byl úžasně podobný svázanému medvědovi, jak jsi tak ležel natažený na těch jedlových větvích, a jenom je mi divné, že jsi ještě víc nemručel. No, už je to za námi a vzdycháním a lamentováním se nic nespravil Ten ničema Puklý dub, ten, co nás sem přivezl, ten má ale nádherný skalp, sám bych za něj zaplatil jako Kolonie. Víš, když si na něj pomyslím, tak si připadám bohatý jako guvernér a zlaťák po zlaťáku bych sázel na prkno jako oni. Judito, drahoušku, moc jste se kvůli mně narmoutila, když jsem byl v rukou těch Filipsteinských?"

Filipsteinové byla rodina německého původu, proti níž byl Hurá silně zaujat, a tu si spletl s oněmi nepřáteli Židů.

"Tak jsme brečely, Hurá Marchi, že až voda v jezeře stoupla. Nevšiml jste si toho na břehu?" odpověděla Judita s předstíranou lehkomyslností, která byla velmi vzdálena jejímu duševnímu stavu. "Že Hetty a mně bude tatínka líto, to se dalo čekat, ale pro vás jsme ronily slz celé potoky."

"Litovaly jsme chudáka Harryho zrovna jako tatínka, vid, Judito?" dodala její nevinná a nevědomá sestra.

"To je pravda, děvče, to je pravda, ale nám je líto každého, koho postihne neštěstí, víš?" rychle a káravě odpověděla Judita tichým hlasem. "Přesto vás zase rády vidíme, mistře Marchi, a také nás těší, že jste se už dostal z rukou těch Filipsteinských."

"Ba, je to hanebná sebranka, stejně jako to druhé hnízdo, tam dole na řece. Ale to je mi div divoucí, Jelenobijce, jak jsi nás odtamtud dostal, a tak ti odpouštím, že ses mi připletl do cesty a že jsem se nemohl tomu vagabundovi pomstít za tu jeho službičku. Prozraď nám to tajemství, ať ti můžeme taky posloužit, kdybys to potřeboval. Tos jim něco nalhal, nebo jim nějak zalichotil?"

"Ani jedno, ani druhé, ale vykoupil jsem vás. Zaplatil jsem za vás oba výkupné a cena byla tak vysoká, že uděláte dobře, když si dáte pozor, abyste se nedostali znovu do zajetí, protože by to naše zásoba zboží nevydržela."

"Výkupné! - Tomu šejdířovi zaplatil teda starouš Tom, protože za to, co já mám, by se nekoupil ani chlup, natož celá kůže. To jsem si nepomyslel, že by taková prohnaná sebranka jako tihle vagabundi pustili chlapíka tak snadno, když už ho mají pěkně v kleštích a na zemi. Ale peníze jsou peníze a někdy se jim safraportsky těžko odolává. Indiáni nebo běloši - prašť jako uhoď. To se musí nechat, Judito, že konec konců je mezi lidmi ještě slušná porce lidskosti!"

Vtom Hutter vstal, kývl na Jelenobijce a zavedl ho do zadní světnice, a tam se teprve dověděl, jakou cenu zaplatili za jeho vysvobození. Nad tím, že se mu vloupali do truhly, nedal staroch najevo ani nelibost, ani překvapení, ale zajímalo ho, jak dalece prozkoumali její obsah. Zeptal se také, kde našli klíč. Jelenobijce jako obvykle odpověděl přímo a bez vytáček, a tak rozmluva brzy skončila a oba muži se vrátili do přední světnice, která sloužila dvojímu účelu, jako obytná místnost i jako kuchyně.

"To bych rád věděl, jestli je mezi námi a těmi divochy mír!" zvolal Hurá, právě když Jelenobijce, zaraziv se na jediný okamžik, pozorně se zaposlouchal a vyšel, aniž se zastavil, hlavními dveřmi ven. "Že nás, zajatce, vydali, to vypadá přátelsky, a když lidé mezi sebou uzavřou obchod na slušném a řádném podkladě, měli by se aspoň pro tu chvíli rozejít přátelsky. Pojď sem dovnitř, Jelenobijce, a řekni nám, co ty si o tom myslíš, protože teďka začínám mít o tobě lepší mínění, než jsem míval po tom, jak ses zachoval."

"Tadyhle máš, Hurá, odpověď na svou otázku, když máš tak naspěch zas se dát do pranice."

Při těch slovech hodil Jelenobijce na stůl, o nějž se Hurá loktem opíral, jakýsi miniaturní svazeček prutů, složený asi z tuctu proutků pevně svázaných dohromady řemínkem z jelení kůže. March po něm dychtivě sáhl, a přidržev jej u plápolajícího borového suku, který hořel v krbu a byl jediným zdrojem světla ve světnici, přesvědčil se, že konce jednotlivých proutků jsou namočeny v krvi.

"Jestli tohle není jasná řeč pro nás Angličany, pak je to jasná řeč pro Indiány!" řekl lhostejně hraničář. "Dole v Yorku se tady tomuhle, Judito, říká vyhlášení války. Jak jsi k tomu, Jelenobijce, přišel?"

"Docela snadno. Ještě před minutou to leželo na Tomově dvorečku, jak ty říkáš."

"A jak se to tam dostalo? Z nebe to nespadlo jako mladé ropuchy, však taky neprší. Musíš, Jelenobijce, zjistit, odkud se to sem dostalo, jinak si budem myslit, že se nás někdo pokouší vyděsit. Však bychom už dávno byli ztratili rozum, kdyby nás strach mohl o rozum připravit."

Jelenobijce přistoupil k oknu a zahleděl se na ztemnělé jezero. Jakoby spokojen tím, co spatřil, přikročil k Harrymu, vzal svazek proutků do ruky a pozorně si jej prohlížel.

"Ano, takhle vyhlašují Indiáni válku, to bezpečně vím," řekl, "a to svědčí, Harry Marchi, jen o tom, že vyzvědět, jak a kudy se to sem dostalo, na to jsi krátký a nikdy už z toho moudřejší nebudeš. Divoši ti sice skalp na hlavě nechali, ale rozhodně ti museli uříznout uši, jinak bys byl slyšel, jak se voda čeří, když sem ten mladík na těch svých kládách zase připlul. Uložili mu, aby nám ty pruty hodil ke dveřím, jako by chtěl říct: 'Obchod skončil, teď jsme zaťali sekyrku do válečného sloupu a co nejdříve tneme do vás'."

"Ti vlci plíživí! Ale podejte mi tu flintu, Judito, já těm vagabundům pošlu odpověď po jejich vlastním poslu."

"Ne, mistře Marchi, pokud já tady jsem," prohlásil chladně Jelenobijce a dal Juditě znamení, aby se ani neopovažovala to udělat. "Důvěra je důvěra a nesmí se zklamat. A nerozhoduje, jestli jde o rudokožce nebo o bělocha. Ten mladík si zapálil suk a připlul jak se sluší a patří s tím světlem, aby nám předem dal výstrahu, a dokud je na cestě jako posel, nesmí mu nikdo z nás ublížit. Ostatně nemá smysl o tom mluvit, protože ten chlapec je až dost chytrý, aby nenechal suk hořet, když už své poslání skončil, a krom toho je přespříliš tmavá noc a nedá se flintou bezpečně mířit."

"S tou flintou to může být pravda, ale kánoe taky ještě něco dokáže," namítl Hurá a s puškou v ruce obrovskými kroky zamířil ke dveřím. "Není na světě nikdo, kdo by mě zadržel a zabránil mi, abych se za ním nerozjel a nepřinesl si skalp toho plaza. Čím víc jich rozšlápneš ještě ve vejci, tím míň se jich na tebe vyřítí v lesích."

Judita se třásla jako osika, sama sotva věděla proč, ačkoli bylo zřejmé, že dojde k násilnosti. Byl-li však Hurá rozzuřen a rozkacen, protože si uvědomoval svou ohromnou sílu, Jelenobijce býval zase chladnokrevný a rozhodný, a to slibovalo, že se svou větší houževnatostí a neústupností snáze dojde cíle. A právě přísné, nebojácné oko Jelenobijcovo spíše vzbuzovalo její obavy, než hlučná prudkost Harryho. Hurá brzy doběhl k místu, kde byla kánoe přivázána, ale dříve ještě křikl Jelenobijce delawarsky na Hada. Delawar vlastně první zaslechl plesknutí vesel a ostražitě a pln podezření vyběhl na plošinu. Světlo mu stačilo, aby poznal, že připlul posel, a když mu chlapec hodil svazek prutů k nohám, ani v něm nevzplanul hněv, ani to v něm nevzbudilo údiv. Pouze zůstal stát ve střehu s puškou v ruce, chtěje se přesvědčit, zda za výzvou k boji se neskrývá zrada. Jakmile na něho nyní Jelenobijce zavolal, vskočil do kánoe a rychle jako blesk vyndal pádla. Když Hurá viděl, že mu znemožnil pronásledování, rozběsnil se. Nejprve se s hlasitými výhružkami rozběhl k Indiánovi, že i Jelenobijce zůstal stát ohromen, jak to dopadne. Pěsti těžké jako kladiva nad hlavou a mávaje rukama, tak se hnal March na Čingačgúka a všichni čekali, že se pokusí srazit ho na zem. Aspoň jeden z nich však dobře věděl, že takový pokus vzápětí způsobí krveprolití. Ale i Harryho zděsila strnulá postava náčelníkova a rovněž i on si uvědomil, že takového muže nelze urazit beztrestně. Obrátil se tedy, chtěje si vylít vztek na Jelenobijci, od něhož se nemusel obávat takových hrozivých následků. Jak by asi byl dopadl tento druhý výstup, kdyby k němu bylo došlo, nevíme, protože k němu vůbec již nedošlo.

"Hurá," řekl mírný, konejšivý hlas vedle něho, "to je ošklivé, takhle se zlobit. Irokézové se k vám chovali dobře a skalp vám nevzali, i když vy a tatínek jste chtěli vzít skalpy jim."

Jak působí mírnost na rozvášněné lidi, je dobře známo. Mimoto si Hetty získala jakousi úctu, kterou jí nikdy předtím neprokazovali, právě svým nedávným odhodlaným jednáním, při němž nemyslila na sebe. Snad, že kdekdo věděl o jejím slabém rozumu a nikdo ji také nepodezříval, že by chtěla komukoli svou vůli vnucovat, to její vliv na lidi jen zvyšovalo. Ať byla tedy tato příčina jakkoli sporná, výsledek byl jistý. Místo aby svého starého souputníka uškrtil, obrátil se Hurá k dívce, a že mu popřála sluchu, aspoň částečně ulevil své nespokojenosti, i když hněvu nikoliv.

"To je zpropadená věc, Hetty!" křičel. "To je vám taková zpropadená věc jako sedět v krajském vězení nebo mít nouzi o bobry, takhle mít to zvíře skoro už v pasti, a pak se koukat, jak mu peláší pryč. Dobře šest kůžek prvotřídní kvality - teda hodnotou - mi odpádlovalo na těch nemotorných kládách, a bylo by stačilo jenom dvacetkrát zabrat pěkně vysoustruhovaným pádlem, a měl bych ho. Říkám hodnotou, protože z přírodního hlediska kluk je jenom kluk, a ten nestojí za víc ani za míň než za jednu. Jelenobijce, ty ses zpronevěřil svým kamarádům, nechat takovou příležitost vyklouznout z ruky, mně i sobě."

Odpověď dostal klidnou, ale hlasem tak pevným, jak jen může odpovědět člověk nebojácné povahy, který je si vědom, že jedná správně. "Kdybych byl jednal jinak, byl bych se zpronevěřil pravdě a spravedlnosti," odvětil Jelenobijce pevně, "a ani ty, ani nikdo jiný nemá práva tolik po mně žádat. Ten chlapec připlul podle všech pravidel se vzkazem, a i ten nejposlednější rudokožec, který se potuluje po lesích, by se styděl nemít ohled na jeho poslání. Ale teď už stejně je daleko a mimo tvůj dosah, a tak nemá, mistře Marchi, smysl o tom klábosit jako dvě ženské, když už se na tom nedá nic spravit."

Sotva domluvil, Jelenobijce se obrátil a odešel, rozhodnut neplýtvat o tom už více slovy, Hutter však chytil Harryho za rukáv a odvedl ho na archu. Tam pak dlouho seděli v důvěrném hovoru. Mezitím se Čingačgúk s Jelenobijcem tajně smlouvali, neboť ačkoli zbývaly ještě dvě až tři hodiny do té doby, než měla hvězda vyjít, Čingačgúk se nemohl přemoci a neustále přetřásal svůj plán a přítele zaměstnával výlevy svého srdce. I Judita se poddala něžnějším citům a poslouchala celé Hettino neumělé vypravování o tom, co se stalo, když vystoupila na břeh. Lesy skrývaly pro obě pramálo hrůz, byly už tak vychovány a zvykly si denně se dívat na jejich nesmírnou rozlohu nebo se toulat v jejich tmavém stínu, ale starší sestra přece jen cítila, že by se rozmýšlela, kdyby se měla sama odvážit do irokézského tábora. O Tišce však toho Hetty mnoho nenamluvila. Vypravovala, jak je hodná a milá a jak se v lese potkaly, ale tajemství Čingačgúkovo, jež by mnohé děvče s bystřejším rozumem bylo asi rozpovídalo, chytře a věrně střehla.

Konečně ty několikeré porady skončily, a tu se na plošině objevil Hutter. Shromáždil tam celou společnost a oznámil, co zamýšlí, pokud to ovšem považoval za účelné. S Jelenobijcovým opatřením, opustit na noc hrad a utéci se na archu, naprosto souhlasil. Připadalo mu, stejně jako ostatním, že toto je jediný účinný způsob, jak uniknout zkáze. Nyní, když se dali divoši do stavění vorů, nemohli přece ani v nejmenším pochybovat, že se pokusí zmocnit se hradu, a poselství s krvavými pruty dostatečně ukazovalo, že věří v úspěch. Zkrátka starý Hutter považoval tuto, noc za rozhodnou, i vyzval všechny, aby se pokud možno nejrychleji připravili a opustili dům aspoň na čas, ne-li natrvalo.

Když se takto domluvili, všechno ostatní již pokračovalo rychle a ve vzájemné souhře: hrad zabezpečili, jak jsme už popsali, kánoe vytáhli z doku a jednu vedle druhé přivázali k arše. Těch několik věcí, bez nichž se nemohli obejít a které dosud nechávali v domě, přenesli do kabiny, oheň uhasili a všichni se nalodili.

Blízké kopce ověšené drapériemi borovic působily, že tmavé noci byly na jezeře ještě temnější než jinde. Avšak jako obvykle se středem hladiny táhl pruh, který byl poměrně světlejší, kdežto ve stínu hor se hladina vody halila v nejhustší temnotu. Ostrov či hrad byl v tomto pásu poměrného světla, ale noc přesto byla tak tmavá, že odjezd archy skryla. Náhodný divák na břehu vůbec nemohl na tu vzdálenost vidět archu plout, zvláště proto, že pozadí tmavých úbočí znemožňovalo výhled na cokoliv na jezeře, ať už divák hleděl šikmo nebo přímo před sebe. Na jezerech v této oblasti převážně vane západní vítr, ale protože táhne údolími mezi horami, určit správný směr těchto vzdušných proudů je často nemožné, ježto se i na krátkou vzdálenost i v krátkých rozmezích času často mění. Platí to spíše o mírných a proměnlivých závanech vzduchu než o stálých větrech, ačkoli kdekdo ví, že ve všech horských oblastech a na úzkých vodách dokonce i prudké nárazy větru jsou nejisté a klamné. Hutter sám, když odrážel s archou od jejího kotviště na boku plošiny, byl v této chvíli na rozpacích, když se měl vyslovit, kterým směrem vítr fouká. Obvykle tu hádali podle mraků, které letěly vysoko nad vrcholy kopců a poslušně sledovaly tyto proudy, ale nyní celá nebeská klenba vypadala jako masivní temná zeď. Nebylo vidět ani sebemenší mezeru a Čingačgúk se už chvěl strachem, že třeba hvězdu nebude vidět a jeho snoubenka nepřijde včas na smluvené místo. Za této situace napjal Hutter plachtu, jak se zdálo jedině proto, aby se dostali pryč od hradu, ježto mohlo být nebezpečné zdržovat se déle v jeho blízkosti. Vítr se brzy do plachty opřel, a když pramici nařídili na směr a plachtu náležitě seřídili podle větru, ukázalo se, že pluje k jihu, s úchylkou k východnímu břehu. Protože k svému účelu neměli na vybranou žádný jiný směr, muselo se jejich neobyčejné plavidlo dát unášet po hladině tímto směrem víc jak hodinu, když tu změnou vzdušných proudů se stočili do směru k táboru.

Jelenobijci bylo všechno, co Hutter a Hurá dělali, podezřelé a pozorně je sledoval. Zpočátku nevěděl, zdali je to náhodou nebo úmyslně, že plují právě tímto směrem. Ale pak se přiklonil k druhé domněnce. Hutter byl na jezeře jako doma a snadno mohl oklamat každého, kdo se na vodě dobře nevyznal, a ať už měl jakékoli úmysly, bylo zřejmé, že za necelé dvě hodiny archa urazila značnou vzdálenost a že je asi na pět set metrů od břehu přímo proti známému místu, kde ležel tábor. Ještě nežli dojeli k výběžku, domlouval se Hurá už značnou chvíli důvěrně s Indiánem, dovedl totiž trochu algonquinsky, a nyní právě oznámil Čingačgúk výsledek Jelenobijci, jenž chladnokrevně, ba až nedůvěřivě pozoroval všechno, co se děje.

"Můj starý otec a můj mladý bratr, Velká borovice," - tak totiž Delawar pojmenoval Marche - "chtějí vidět skalpy Huronů za pasem," pravil Čingačgúk příteli. "U Hadova pasu je místo pro několik skalpů, a jeho lidé se budou po nich dívat, až se vrátí do své vesnice. Oči jim nesmí dlouho zakrývat mlha, ale oni musí vidět, co hledají. Vím, že můj bratr má bělošskou ruku, on neudeří ani mrtvého. Počká na nás, a až se vrátíme, neskryje hanbou tvář před přítelem. Velký had Mohykánů se musí stát hodný toho, aby mohl jít na válečnou stezku se Sokolím okem."

"Ale, ale, Hade, já vím, jak to je. To jméno sedí a místo Jelenobijce mi časem budou lidé tak říkat. No, jestli mě taková čest potká, pak se musí s tím jménem spokojit zase ten nejskromnější z nás. A toužíš-li po skalpech, to patří k tvým zvykům, a nevidím v tom nic zlého. Buď však milosrdný, Hade, buď milosrdný, prosím tě o to. To ti jistě nebude jako rudokožci k necti, když projevíš trochu slitování. A toho starocha, otce těch dvou mladých děvčat, který by měl pěstovat v srdci lepší city, a Harryho Marche taky, který je vysoký jako borovice, ale měl by nést ovoce nějakého krásnějšího stromu, ty dva poroučím do ochrany boha bělochů. Nebýt těch krvavých proutků, nikdo by nešel dnes v noci proti Mingům, protože vidí, že by to zneuctilo naši víru a charakter. Ale kdo touží po krvi, ať nenaříká, když na jeho výzvu poteče krev. A přece, Hade, měj slitování. Nezačínej svou životní dráhu nářkem žen a pláčem dětí. Chovej se tak, aby se Tiška na tebe usmívala, až se sejdete, a ne aby plakala. Jdi si tedy, a Manitú tě ochraňuj!"

"Můj bratr zůstane tady na pramici. Wah! už brzy bude stát na břehu a čekat, Čingačgúk si musí pospíšit."

Indián se přidal k svým dvěma společníkům v dobrodružném podniku, a když napřed spustili plachtu, všichni tři nasedli do kánoe a odrazili od archy. Ani Hutter, ani March neřekli Jelenobijci o svém úmyslu, ani jak dlouho asi budou pryč. To všechno dali na starost Indiánovi, a ten se zprostil svěřeného úkolu indiánsky stručně. Jakmile kánoe zmizela z dohledu, a to bylo dřív, než pádla desetkrát zabrala, Jelenobijce udělal, co bylo v jeho moci, aby udržel archu pokud možná na místě, a pak se posadil na konec pramice a ponořil se do vlastních neveselých myšlenek. Netrvalo však dlouho a přišla za ním Judita, jež využívala každé příležitosti, aby mu mohla být nablízku, a snažila se v mladém muži vzbudit náklonnost pozornostmi, které jí vnukala její přirozená koketnost, v níž se uplatňovaly sice její nemalé zkušenosti, ale která většinu své nebezpečné moci čerpala z citových vlivů, jež obestíraly všechno její chování, hlas, přízvuk, myšlenky a jednání oním nepopsatelným kouzlem přirozené něžnosti. Necháme mladého lovce vydaného napospas těmto nebezpečným útočníkům a věnujeme se mnohem naléhavějšímu úkolu. Budeme sledovat naše tři muže, jak plují v kánoi ke břehu.

Převládající pohnutka, která vedla Huttera a Harryho, aby se znovu pokusili tábor přepadnout, byla naprosto stejná jako pohnutka, která je vedla při prvním pokusu, snad jen o málo zesílená touhou po pomstě. Ale žádného z těchto hrubých mužů - tak krutých ve všem, co se týkalo práv a zájmů rudochů, ačkoli v jiných věcech dovedli cítit lidsky, nehnalo nic jiného, než bezcitná žádostivost zisku. Zprvu, když byl Harry osvobozen, velmi ho zlobilo, že musel snášet takové útrapy, to je ovšem pravda, ale tento pocit brzy zatlačila jeho zakořeněná láska ke zlatu, po němž se pachtil spíše jako bezohledný a chtivý marnotratník, nežli jako ustavičně chamtivý lakomec. Krátce, důvod, jenž je oba vedl k tomu, že se tak brzy vypravili proti Huronům, byla jejich zakořeněná nenávist k nepřátelům, spojená s neutuchající touhou po rozmařilém životě. Vedle toho vyhlídka na úspěch byla však v tom, že tuto druhou výpravu podnikali za jiných okolností. Věděli, že podstatná část bojovníků - možná všichni - se na noc utábořila proti hradu, a proto doufali, že snadno ukořistí skalpy bezbranných obětí. Abychom přiznali pravdu, zvláště Hutter - který právě zanechal dvě dcery na arše - doufal, že kromě žen a dětí už téměř nikoho v táboře nenajdou. Tuto možnost jenom lehce naznačil, když se domlouval s Harrym, ale Čingačgúk se o tom nedověděl zhola nic. Zda Indián na to pomýšlel, to věděl jen on sám.

Hutter kormidloval, Hurá zaujal mužně místo na přídi a Čingačgúk stál uprostřed. Říkáme, že stáli, protože všichni tři dovedli tak obratně zacházet s takovými křehkými loďkami, že mohli stát zpříma i potmě. Potom si připravili zbraně a začali se jako tygři plížit k táboru. Indián je vedl, jeho druhové kráčeli v jeho stopách s plíživou opatrností, a tak se dostávali dopředu skoro bez hluku. Tu a tam lupla suchá větvička pod neobyčejnou váhou obrovského Harryho, nebo když staroch neohrabaně klopýtl, ale Indián nebyl by kráčel lehčeji, kdyby se byl vznášel ve vzduchu. První nejdůležitější věcí bylo objevit, kde je ohniště, o němž věděli, že je ve středu celého tábora. Po nějaké chvíli zahlédlo bystré oko Čingačgúkovo záblesk tohoto důležitého ukazatele. Mihotalo se ve značné vzdálenosti mezi kmeny stromů. Nehořelo plamenem, bylo vidět jen jediný doutnající oharek, jak odpovídalo té pozdní hodině, neboť divoši obyčejně uléhali i vstávali se sluncem.

Jakmile zahlédli tento světelný signál, postupovali již naši dobrodruhové rychleji a s větší jistotou. V několika minutách se dostali až k samému obvodu kruhu nízkých chatrčí. Zde se zastavili, aby si prohlédli tábor a dohodli se, jak dále postupovat. Byla taková tma, že bylo nesnadné cokoliv rozeznat kromě žhnoucího oharku, kmenů nejbližších stromů a nekonečné klenby listoví, která zastírala zataženou oblohu. Shledali však, že jedna chatrč je docela blízko, a Čingačgúk se pokusil zjistit, co je uvnitř. Jak se Indián blížil k místu, kde se domníval, že jsou nepřátelé, podobal se lstivé kočce, která se plíží k ptáku. Když se přikradl až k samé chatrči, spustil se na ruce a na kolena, neboť vchod byl tak nízký, že bylo nutné a rovněž i pohodlné vlézt do chatrče po čtyřech. Dříve však, než se odvážil vstrčit hlavu dovnitř, dlouho naslouchal, nezaslechne-li dech spáčů. Ani zvuk nebylo slyšet, a tak vstrčil tento lidský had hlavu do dveří čili do otvoru, jako když skutečný had nakukuje do hnízda. Tento hazardní kousek však zůstal bez odměny, neboť když opatrně prohmatal prostoru rukou, poznal, že chatrč je prázdná.

Stejně obezřele prozkoumal Delawar ještě pár dalších chatrčí a všude zjistil totéž. Pak se vrátil k svým druhům a řekl jim, že Huroni tábor opustili. Další menší šetření potvrdilo, že tomu tak opravdu je, i nezbývalo než se vrátit na kánoi. Jak různě nesli naši dobrodruhové své zklamání, stojí za letmou zmínku. Náčelník, který šel na výpravu jen proto, že doufal, že si získá slávu, stál nehybně, opřen o strom a čekal, co se jeho druhům bude zdát vhodné. Byl rozmrzen a po pravdě i trochu překvapen, ale nesl vše důstojně, nacházeje oporu v blahém očekávání, co mu ještě dnešní večer přinese. Pravda, nemohl již doufat, že se setká se svou milovanou s důkazy své odvahy a obratnosti za pasem, ale stále ještě mohl doufat, že se s ní setká. A bojovník, který jde zaníceně za svým cílem, vždycky smí doufat, že si dobude cti. Naproti tomu Hutter a Hurá, které ponoukal nejnižší z lidských pudů, ziskuchtivost, se stěží ovládali. Plazili se od chatrče k chatrči, jako by čekali, že najdou ještě někde zapomenuté dítě nebo nedbalého spáče, a znovu a znovu si vylévali zlobu na neživých chatrčích, z nichž některé skutečně roztrhali na kusy a rozmetali po tábořišti. Ba dokonce se vzájemně napadali a činili si zuřivé výčitky. Mohly z toho vzejít i vážné následky, nebýt Delawara, který zakročil a připomněl jim, jak je nebezpečné jednat tak neopatrně a že je nutné, aby se vrátili na archu. Přestali se tedy hádat a v několika minutách už zase pádlovali, nevrlí, zpátky k místu, kde čekali, že najdou pramici.

Už jsme řekli, že brzy poté, co ti odvážlivci odjeli, se Judita posadila vedle Jelenobijce. Chvilku mlčela a lovec tedy nevěděl, která ze sester za ním přišla. Ale brzy poznal sytý, oduševnělý hlas starší sestry, jak jí citové rozechvění přineslo slova na rty.

"Tohle je pro ženu strašný život, Jelenobijce!" zvolala. "Kdyby to tak už skončilo!"

"Život je dost dobrý sám sebou," odvětil lovec, "ale záleží, Judito, na tom, jestli ho užíváme, nebo zneužíváme. A jak byste si přála, aby vypadal?"

"Byla bych tisíckrát šťastnější, kdybych žila někde poblíž civilizovaných lidí - kde jsou statky a kostely a domy pořádně vystavěné poctivýma rukama a kde bych mohla klidně a spokojeně spát! Někde poblíž tvrze by se lépe žilo, než tady na tom strašném místě, kde žijeme!"

"Ba ne, Judito, s tím nemohu tak snadno souhlasit. Jestli jsou tvrze dobré, aby držely nepřítele od těla, často mají nepřátele uvnitř. Myslím, že by to nebylo k dobrému ani vám, ani Hetty žít blízko u některé z nich, a jestli vám musím říct, co si myslím, pak bych řekl, že jste u nich vlastně skoro až moc blízko." Jelenobijce mluvil dál pevně a vážně, neboť tma skrývala ruměnec, jenž barvil dívčiny tváře skoro až do nachova, a sama s velikým úsilím potlačovala bouřlivý dech, který ji téměř dusil. "Copak statky, ty mají svůj účel, a jsou lidé, kterým se líbí prožít tam celý život. Ale jaká radost může člověka čekat z vykáceného lesa, když mu stejnou radost v dvojnásobné míře může dát prales sám? Když člověk trochu touží po vzduchu, prostoru a po světle, poskytnou mu všechno vývratě a řeky a pro ty, kteří mají v tom směru ještě větší požadavky, jsou tady jezera. Ale kde si najdete ve vykácených lesích stín a zpívající studánky a potůčky poskakující přes kamení a úctyhodné tisícileté stromy? Ty už nenajdete, ale najdete jejich zmrzačené kmeny ležet na zemi jako náhrobní kameny na hřbitově. Tak si myslívám, že lidé, kteří žijí na takových místech, musí mít ustavičně na mysli svůj vlastní konec a zkázu všeho, a nejen zkázu, kterou s sebou nese čas a příroda, ale zkázu, kterou přináší pustošení a zběsilost. Potom ty kostely, ty jsou, myslím, dobré, jinak by je dobří lidé nestavěli. Ale není jich celkem vzato potřeba. Říká se jim chrámy Páně, ale, Judito, celá země je pro lidi, kteří správně smýšlejí, chrám Páně. Ani tvrze, ani kostely neudělají ostatně lidi šťastnější. A potom v osadách je všechno v rozporu, ale v lesích je všechno v souladu. Tvrze a kostely se skoro vždycky vyskytují pohromadě, a přece jsou skrznaskrz v rozporu, protože kostely jsou pro mír a tvrze pro válku. Ba ne, ba ne - kdepak máme nějaké pevnosti v divočině? To jsou přece stromy, a stromy, to jsou zároveň kostely zbudované rukou přírody."

"Ženy nejsou, Jelenobijce, stvořeny pro takovéhle divoké scény, které se neskončí, dokud tahle válka potrvá."

"Máte-li, děvče, na mysli ženy bílé barvy, skoro bych řekl, že nejste od pravdy daleko, ale pro ženy rudochů jsou takové návštěvy nadobro samozřejmé. Tišce, té zaslíbené nevěstě tamtoho Delawara, nic by teď neudělalo větší radost, než kdyby věděla, že se právě teď plíží kolem svých jaksi přirozených nepřátel a snaží se ukořistit skalp."

"Pak ale jistojistě to, Jelenobijce, ani nemůže být žena, jestli nemá starost o svého milého, když si pomyslí, že je v nebezpečí!"

"Ona, Judito, nemyslí na nebezpečí, ale na čest. A když se srdce tak zoufale upne na takovou myšlenku, kde by se v něm pak našlo místo pro strach? Tiška je hodný, něžný a milý smíšek, ale potrpí si na čest zrovna jako všechna delawarská děvčata, co jsem kdy znal. Za hodinu se má s Hadem sejít na tom výběžku, co Hetty vystoupila na břeh, a není pochyby, že má starost, jak to dopadne, jako každá jiná žena, ale kdyby věděla, že její milý právě v tuhle chvíli ukládá Mingům o skalp, byla by ještě šťastnější."

"Jestli tomu, Jelenobijce, opravdu věříte, pak není divu, že kladete takový důraz na rozdíly v darech. Jsem si jista, že každá bílá dívka by se jenom trápila, kdyby věděla, že její snoubenec je v nebezpečí života! A také si myslím, že i vy, přestože vždycky vypadáte chladný a klidný, byste měl starost, kdybyste věděl, že vaše Tiška je v nebezpečí."

"To je něco jiného - to je docela jiná věc, Judito. Žena je příliš slabá a jemná, aby se mohla vydávat do takového nebezpečí, a muž musí mít pro ni cit. Ano, myslím si spíš, že rudoši i běloši jsou v tom směru stejní. Ale já nemám žádnou Tišku a nejspíš ji ani mít nebudu, protože nepovažuju vůbec za správné, aby se barvy míchaly, leda jen aby žily v přátelství a prokazovaly si navzájem služby."

"V tom smýšlíte a cítíte, jak by měl běloch myslit a cítiti A Hurá Harry? Tomu by bylo nadobro jedno, jestli má za ženu indiánskou squaw nebo guvernérovu dceru, jenom když by byla trošku hezká a dovedla se postarat, aby měl ten svůj pořád hladový žaludek plný."

"To, Judito, Marchovi křivdíte, opravdu, ten chudák se do vás úplně zfamfrněl, a když se muž doopravdy upne celým srdcem na takovou dívčici, není pro něho na světě ani huronské, ani delawarské děvče, kterému by se mohlo podařit poplést mu hlavu. Snad jsou vám takoví muži, jako jsme Hurá a já, k smíchu, protože jsme drsní chlapi a jsme neučení, jako z knížek, myslím, a tak podobně, ale máme svoje dobré stránky stejně jako špatné. Poctivým srdcem pohrdat nesmíte, děvče, třebas se nevyzná ve všech těch drobných jemnostech, které dělají ženám radost."

"Vámi, Jelenobijce! A vy si myslíte - můžete si i jen na okamžik myslit, že vás stavím vedle Harryho Marche? Ne, ne. Tak daleko jsem ve své zaslepenosti nezašla. Nikoho - muže ani ženu - nemůže napadnout srovnávat vaše poctivé srdce, vaši mužnou povahu a vrozenou pravdymilovnost s nevázaným sobectvím, s dravou chamtivostí a s násilnickou divokostí Harryho Marche. To nejlepší, co se o něm dá říci, vyjadřuje jeho jméno Hurá Hrdotoho, i když v něm toho dobrého mnoho není, ale ani toho špatného. I můj otec, přestože společně s tím druhým dělá v této chvíli špatné dílo, dobře zná rozdíl mezi vámi dvěma. To vím jistě, řekl mi to naprosto srozumitelně."

Judita byla vnímavé a prudké děvče a snadno se dala unést citem. A poněvadž jí skoro nic nebránilo, co děvčatům vychovaným v civilizovaném světě obvykle bránívá dávat najevo své city, prozradila někdy, co cítí, s takovou docela přirozenou otevřeností, která vysoko stojí nade všemi šalbami koketnosti i s její neupřímností. Najednou se dokonce chopila tvrdé Jelenobijcovy ruky a stiskla ji do obou dlaní tak vřele a tak vážně, že nebylo pochyb, jak upřímně myslí, co říká. Naštěstí ji snad nadbytek citu přemohl, jinak by ji snad byla stejná síla dohnala, aby vyznala všechno, co jí otec řekl - staroch se nespokojil jen srovnáním lovce a Harryho, které vyznělo v Jelenobijcův prospěch, ale skutečně bez obalu a drsně, jak měl ve zvyku, krátce dceři radil, aby Harryho docela pustila z hlavy a pomýšlela na Jelenobijce jako na manžela. Judita by to nebyla sama od sebe řekla žádnému jinému muži, ale Jelenobijcova nezáludná prostota v ní vzbuzovala tolik důvěry, že při jejím povahovém založení stále se v ní ozývalo nutkání překročit hranice zvyku. Neřekla však už nic, ihned pustila Jelenobijcovu ruku a opět se uzavřela do sebe, což mladým dívkám a dozajista i jejich přirozené skromnosti více sluší.

"Děkuju vám, Judito, děkuju vám z celého srdce," odpověděl lovec, jemuž skromnost bránila vykládat si chování dívčino nebo její slova lichotivě. "Děkuju vám mnohokrát, i když to všechno tak není. Hurá je vzhledný - ano, je zrovna tak vzhledný jako ta nejurostlejší borovice tady v horách, a Had ho podle toho pojmenoval, jenže někomu se líbí pěkný zevnějšek a někomu zase jenom pěkné chování. Jednu tu přednost Hurá má, že záleží jen na něm, jestli bude mít i tu druhou, nebo - co to? To je hlas vašeho otce, děvče, a mluví jako kdyby se kvůli něčemu dopálil."

"Bůh nás chraň před dalšími hroznými scénami!" zvolala Judita a sklonila obličej ke kolenům, snažíc se zacpat si uši rukama, aby ty nelibozvučné zvuky neslyšela. "Někdy bych byla radši, kdybych otce neměla!"

Řekla to hořce a stejně hořké byly výčitky, jež si vynutily ta slova. Nelze říci, co by jí snad bylo později uniklo ze rtů, kdyby se vedle ní nebyl ozval mírný, tichý hlas.

"Judito, měla jsem tatínkovi a Harrymu přečíst kapitolu z bible!" řekl nevinný, ale vylekaný hlas, "a to by jim bylo zabránilo vydat se znovu na takovou výpravu. Zavolejte na ně přece, Jelenobijce, a povězte jim, že jim oběma prospěje, když se vrátí a vyslechnou, co jim povím."

"Můj ty pane! - Chudáčku Hetty, vy tak málo znáte, co je to bažit po zlatě a po pomstě, když věříte, že se tak snadno dají odvrátit od svého záměru! Ale je to divné, Judito, po mnoha stránkách! Slyším vašeho otce a Harryho mručet jako medvědy, ale z úst mladého náčelníka neslyším ani hlásku. Už není potřeba nic tajit, a přece jeho pokřik, který by teď měl znít po horách, se neozývá!"

"Snad ho zasáhla spravedlnost a jeho smrt zachránila životy nevinným."

"To ne - to ne - Had si nezaslouží, aby za to trpěl, jestli je na světě spravedlnost. Jistotně nedošlo k přepadení a je nejpravděpodobnější, že Indiáni tábor opustili a naši se teď vracejí zklamáni. Tím si vysvětluju, proč Harry mručí a Had mlčí."

Právě v tom okamžiku zaslechli, jak do kánoe spadlo pádlo, protože March se zlostí neznal, a to Jelenobijce ujistilo, že jeho domněnka je správná. Protože plachta byla stažená, archa daleko neodplula, a než uběhlo několik minut, zaslechl Čingačgúkův tichý, klidný hlas, poučující Huttera, jak má kormidlovat, aby k ní dojeli. Nežli se nadáli, kánoe přirazila k pramici a dobrodruzi na ni vystoupili. Ani Hutter, ani Harry nepromluvili slova o tom, co se stalo. Ale Delawar, jak šel kolem přítele, pouze utrousil "Oheň vyhasl", a tak uspokojivě vysvětlil, jak to vlastně bylo, i když to nebylo doslova pravda.

Nyní šlo o to, kam vlastně kormidlovat. Chvíli se mrzutě radili a pak Hutter rozhodl, že nejmoudřejší bude udržovat jen archu v pohybu, to že bude nejvhodnější prostředek, jak nejspíš předejít jakémukoli pokusu o překvapení - a přitom jim také oznámil, že s Harrym mají v úmyslu si lehnout, aby si vynahradili spánek, jehož se jim v táboře nedostávalo. A protože dosud vál neurčitý, ale stále lehký větřík, rozhodli se nakonec, že poplují po větru, ať už vane jakýmkoli směrem, jen když archu nezažene ke břehu. Když se na tom dohodli, oba bývalí zajatci pomohli napnout plachtu a pak se svalili, každý na jednu pryčnu, a archu nechali na starost Jelenobijci a jeho příteli. Žádnému z nich se nechtělo spát, neboť měli před sebou schůzku s Tiškou, a proto jim toto rozhodnutí přišlo vhod. A že Judita a Hetty také zůstaly vzhůru, nijak nepokazilo příjemné vyhlídky na tuto změnu.

Po nějakou dobu nesl pramici spíše jen proud, nežli aby plula hnána větrem, takže se pohybovala podél západního břehu ve směru lehkého vánku proudícího od jihu. Pomalu se šinula vpřed - ani ne celé tři kilometry za hodinu - ale oba muži pozorovali, že je unáší nejenom k výběžku, k němuž se chtěli dostat, ale též rychlostí, jaká jim právě vyhovovala. Mnoho toho však nenamluvili, ani obě dívky ne, a i to málo, co řekli, týkalo se spíše vysvobození Tišky než něčeho jiného. Indián byl na pohled klidný, ale jak minuta za minutou plynula, víc a více se vzrušoval, až konečně byl tak rozčilen, že by to jistě bylo udělalo radost i nejnáročnější snoubence. Jelenobijce vedl plavidlo většinou zátokami, pokud to jen opatrnost dovolovala, a to ze dvou důvodů, jednak že chtěl plout ve stínu lesů, jednak aby pátral po táboře, zda by po něm na břehu neobjevil nějaké známky. Takto obepluli nízký výběžek a zajeli do zátoky, na jejímž severním cípu byl již cíl, k němuž směřovali. Byl dosud asi čtyři sta metrů daleko, když Čingačgúk přistoupil tiše k příteli a ukázal na místo přesně před nimi. Právě na kraji křoví, jež lemovalo břeh na jižní straně výběžku, doutnal ohníček - nebylo tedy pochyby, že Indiáni náhle přestěhovali tábor právě na místo, nebo skoro až na samý výběžek, na kterém si s nimi Tiška smluvila schůzku!

KAPITOLA 16

Slyším, jak bubláš k údolí,

kde plno slunce, kvítí,

však ve mně zvuk ten kdykoli

sny divukrásné nítí.

Wordsworth

Objev, o němž jsme se zmínili na konci předešlé kapitoly, měl pro Jelenobijce a Čingačgúka veliký význam. Předně bylo nebezpečí, ba téměř jistota, že jestli se Hutter a Hurá vzbudí a zjistí, že tábor je na dosah ruky, určitě se znovu pokusí Irokéze přepadnout. Dále se tím ztěžovalo přistání a Tiščin únos, a pak okolnost, že nepřítel začal měnit své postavení, budila naprostou nejistotu a zároveň s sebou přinášela pro bělochy nová nebezpečí. Protože si Delawar uvědomoval, že se přiblížila chvíle, kdy se měl vydat na místo schůzky, nepomýšlel již na trofeje servané s nepřátelských hlav, a první, na čem se s Jelenobijcem dohodli, bylo, nechat spáče spát, aby ti jim nevnutili svůj plán, a tak jim nepřekazili plán únosu. Archa plula pomalu a při rychlosti, jakou měla, nebyla by dorazila k výběžku dřív než za dobrou čtvrthodinu, a to jim dopřálo čas ke krátké úvaze. Indiáni, ve snaze skrýt oheň před zraky bělochů, o nichž se domnívali, že jsou dosud v hradu, umístili ohniště skoro až na jižní stranu výběžku, a tím se stalo, že bylo krajně obtížné zakrýt ohniště pobřežními křovisky, aby na ně nebylo z archy vidět, ale Jelenobijce doufal, že toho docílí, a proto měnil směr archy hned doleva hned doprava.

"Jednu výhodu to, Judito, má, že ohniště je tak blízko vody," pravil Jelenobijce, zatímco archou lehce manévroval, "svědčí to o tom, že Mingové jsou přesvědčeni, že jsme v hradě, a když přijdeme z téhle strany, bude to pro ně neočekávané překvapení. Naštěstí Hurá March a váš otec spí, jinak by se nám zase plížili za skalpy. Aha! tady - konečně začíná křoví zakrývat ohniště - a teď už na ně není vůbec vidět!"

Jelenobijce chvilku čekal, aby se přesvědčil, zda se mu konečně podařilo dostat archu do žádaného postavení, pak dal smluvené znamení a Čingačgúk spustil kotvičku a stáhl plachtu.

Nynější postavení archy mělo svoje výhody i nevýhody. Ohniště bylo sice zakryto, protože s archou popojeli ke břehu, zato břeh byl možná blíže, než si bylo přát. Přitom zase věděli, že dále od břehu je voda velmi hluboká, a kotveni v hluboké vodě za okolností, v nichž se tato skupinka právě octla, bylo třeba se pokud možno vyvarovat.

Krom toho byli přesvědčeni, že na míle kolem nemůže být žádný vor, a třebaže se jim ve tmě zdálo, že stromy se větvemi sklánějí téměř až nad samu pramici, nebylo by bývalo nijak snadné dostat se na ni bez člunu. Také hluboká tma, jaká bývala hlavně v blízkosti lesa, je účinně halila, a pokud si dali pozor, aby nedělali hluk, bylo jen malé nebezpečí, nebo snad vůbec žádné, že by je někdo vypátral. Na to všechno upozornil Jelenobijce Juditu a poučil ji, kterým směrem by se měla pustit, kdyby došlo k poplachu, neboť vzbudit spáče považovali za naprosto nevhodné, leda v krajním případě.

"A teď, Judito, když jsme si všechno tak dobře pověděli, je už čas, abychom s Hadem nasedli do kánoe," končil lovec. "Hvězda sice ještě nevyšla, to je pravda, ale vyjde už co nevidět, ačkoli dneska večer těžko z toho budeme moudřejší kvůli těm mrakům. Však Tiška má všech svých pět pohromadě, a není taky z těch, kdo musejí mít věc před nosem, aby ji viděli. Ručím vám za to, že v téhleté chvíli není dál od toho místa než takové dvě minuty nebo dva metry, ledaže by ti podezřívaví vagabundi, ti Mingové, něco zvětřili a postavili ji tam jako volavku, aby nás lapili, nebo ji někam odstranili, aby ji připravili na to, že si místo Mohykána vezme za muže Hurona."

"Jelenobijce," přerušila jej dívka vážně, "tohle je ten nejnebezpečnější podnik. Proč vy se do toho vůbec pouštíte?"

"Jak to? Vždyť přece víte, děvče zlaté, že se chystáme unést Tišku, Hadovu snoubenku - to děvče si přece chce vzít za ženu, jakmile se vrátíme ke kmenu."

"Ale to se správně týká toho Indiána - jenže vy si Tišku přece brát nechcete - vy s ní přece zasnouben nejste, a proč tedy mají dávat v sázku život a svobodu dva, když na to stejně dobře stačí jeden?"

"Aha! - Teď vám už, Judito, rozumím - inu ba, teď už začínám chápat, co chcete říct. Vy si myslíte, že když je Tiška Hadova snoubenka, jak se tomu říká, a ne moje, že je to teda jen a jen jeho věc, a protože pádlovat s kánoí jeden člověk stačí, že by si měl jít pro své děvče sám! Ale vy zapomínáte, že kvůli tomu jsme sem na jezero přišli oba dva, a to by nebylo správné zapomenout na svou povinnost, sotva někde něco člověka skřípne. A potom, jestli pro některé lidi, zvlášť pro mladé ženské, láska tolik znamená, pro jiné zase taky něco znamená přátelství. Podle mého Delawar může pádlovat sám a může i sám Tišku unést, a možná, že by se mu to zrovna tak zamlouvalo, jako když s ním budu já, ale copak by se mohl vytočit z jejich úkladů, nebo vyšťárat zákeřníky, nebo bojovat s divochy a zároveň unést svou nevěstu zrovna tak dobře sám, jako když má s sebou kamaráda, na kterého se může spolehnout, i když třeba ten jeho kamarád není o nic lepší než já? Kdepak - kdepak, Judito, v takové chvíli byste taky neopustila kamaráda, který s vámi počítá, a samozřejmě to nemůžete čekat ani ode mne."

"Tuším - myslím, že máte pravdu. Ale byla bych tak ráda, Jelenobijce, kdybyste nechodil. Slibte mi tedy aspoň jedno, že se neodvážíte mezi divochy nebo že nepodniknete nic jiného, jen že zachráníte to děvče. Pro jednou to stačí a s tím byste se měl spokojit."

"Pánbůh s vámi, děvče! Člověk by si myslel, že to říká Hetty, a ne ta chytrá a skvělá Judita Hutterová! Ale strach dělá z moudrých hlupáky a ze siláků slabochy. Čas od času se mi už něco podobného naskytlo vidět! No, je to od vás, Judito, milé a svědčí to o vašem dobrém srdci, že máte starost o takového chlapíka, jako jsem já, a vždycky o vás budu říkat, že jste hodná a že máte srdce na pravém místě, ať si o vás povídá kdo chce jak chce hloupé povídačky, protože vám závidí, že jste hezká."

"Jelenobijce!" vskočila mu prudce do řeči, třebaže pohnutím nemohla téměř ani mluvit. "Copak vy věříte všemu, co se povídá o nešťastném děvčeti, které nemá matku? Copak mi chce Harry tím svým hnusným jazykem zničit život?"

"Co vás to napadá, Judito - co vás to napadá! Vždyť už jsem to Harrymu říkal, že žádný pořádný chlap děvče nepomlouvá, když je nemůže dostat po dobrém, a že ani Indiáni nemluví o ženských špatně, aby jim nepoškodili pověst."

"Neopovážil by se to udělat, kdybych měla bratra!" vykřikla Judita a oči jí zaplály ohněm. "Když ale vidí, že nemám jiného zastánce než jen starého otce, kterému tupne sluch i cit, nic mu nebrání, aby si neříkal, co chce."

"Tak docela to není, Judito, ba ne, tak docela to není, kdepak! Nikdo, ani bratr ani cizí člověk by jen tak nestál a nedíval se, jak někdo chce uštvat hezké děvče, jako jste vy, a nezastal se ho. Hurá si vás vážně chce vzít za ženu, a že mu někdy vylítne z úst něco proti vám, to z něho mluví jen žárlivost a žádný jiný úmysl v tom není. Usmějte se na něj, až se probudí, a stiskněte mu ruku, třeba jen z polovičky tak, jako mně před chvílí, a hlavu bych na to vsadil, že ten chudák chlapec zapomene na všechno a bude jen vidět, jaká jste hezká. Každé prchlivé slovo nejde vždycky ze srdce, ale častěji ze žaludku. Zkuste to, Judito, až se vzbudí, a uvidíte, co dokáže úsměv."

Když Jelenobijce domluvil, zasmál se svým zvláštním způsobem a pak naznačil trpělivě čekajícímu, ale ve skutečnosti netrpělivému Čingačgúkovi, že je přichystán s ním jet. Sotva mladý muž nasedl do kánoe, zůstala dívka stát nehnutě jako socha, zabraná v myšlenky, které zřejmě vyvolala jeho slova a chování. Lovcova prostota ji dokonale mátla. Dobře se vyznala v umění, jak zacházet s muži, i když jejich okruh byl omezen, a přece v tomto okamžiku všechno, co mluvila a dělala, vycházelo daleko spíše z podnětů citových nežli z rozumové úvahy. Nepopřeme také, že některé Juditiny myšlenky byly trpké, musíme však pokračovat ve vyprávění, abychom dokázali, jak oprávněná a jak prudká byla její bolest.

Čingačgúk a jeho bílý přítel se vydali na tuto nebezpečnou a povážlivou výpravu s klidnou myslí a i postup měli předem tak promyšlený, že by byli dělali čest mužům, kteří se vydávají na válečnou stezku již aspoň po dvacáté, a ne poprvé. Čingačgúk zaujal místo na přídi kánoe, jak také odpovídalo jeho vztahu ke krásné uprchlici, které se teď dali do služeb, kdežto Jelenobijce řídil směr na zádi.

Takto Čingačgúk první vystoupí na břeh a první se také setká se svou snoubenkou. Jelenobijce zaujal své postavení beze slova, ale v skrytu mysli se mu vtírala myšlenka, že člověk, který má tolik v sázce jako Indián, sotva by asi mohl řídit kánoi tak jistě a rozvážně, jako on, který může své city lépe ovládat. Od okamžiku, kdy odrazili od boku archy, postupovali oba odvážlivci jako vojáci, jimž se dostalo nejlepšího vojenského výcviku a kteří jsou nyní poprvé povoláni, aby se srazili s nepřítelem v poli. Až dosud nevystřelil Čingačgúk z pušky ve hněvu a bojový debut jeho přítele je už čtenáři znám. Je pravda, že sotva Delawar přišel k jezeru, několik hodin obcházel kolem nepřátelského tábora, dokonce i jednou do něho vkročil, jak jsme se již zmínili v předešlé kapitole, ale ani v prvním, ani v druhém případě nic z toho nevzešlo. Nyní však bylo jisté, že jejich čin musí být korunován významným úspěchem, jinak že skončí pokořující prohrou. A na výsledku výpravy záviselo Tiščino vysvobození, nebo její další zajetí. Slovem, byla to skutečně panenská výprava, čeho se ti dva mladí ctižádostiví vojáci z pralesa podjali. Jen jednoho z nich sice vedla láska, jež má zpravidla takovou moc nad lidmi, avšak oba zmobilizovali svou hrdost a mužnou odvahu, aby dosáhli úspěchu.

Jelenobijce neřídil kánoi rovnou k výběžku, vzdálenému od archy necelé čtvrt míle, ale namísto toho zamířil přídí šikmo do středu jezera, s úmyslem dostat se do postavení, z něhož by se blížil ke břehu, maje nepřítele pouze přímo před sebou. Místo, kde Hetty nedávno vystoupila na břeh a kde podle úmluvy měla na ně Tiška čekat, bylo kromě toho spíše na horní straně výběžku než na dolní, a nebýt tohoto předběžného opatření, byli by naši dva odvážlivci museli obeplout těsné u břehu téměř celý výběžek, aby se tam dostali. Čingačgúk plně chápal nutnost toho kroku, a tak klidně pádloval dále, ačkoli Jelenobijce se s ním o tom dříve neporadil a teď ho zřejmě vedl téměř opačným směrem, než kam si přece tak toužebně přál jet. Stačilo však několik minut, a kánoe byla již v patřičné vzdálenosti, a tu oba jako by si to uřekli, přestali pádlovat, a člun se zastavil.

Tma spíše ještě zhoustla, než zřídla, ale posud bylo možné z místa, kde s kánoí stáli, rozeznat obrysy hor. Marně otáčel Jelenobijce hlavu na východ, chtěje zahlédnout tu zaslíbenou hvězdu, neboť přestože se v té části oblohy mraky trochu nad obzorem protrhly, clona mraků byla tak jednolitá, že všechno, co bylo za ní, dokonale skrývala. Před nimi, jak poznali podle utváření břehu výše a vzadu, ležel výběžek ve vzdálenosti asi tří set metrů. Po hradu nebylo ani vidu a ani zvuk jim z té strany jezera nedoléhal k sluchu. Bylo to snad tím, že hrad byl několik kilometrů vzdálen, anebo tím, že se na vodě nic nepohybovalo. Archa také, ačkoli sotva byla od kánoe dále než výběžek, ležela ponořena do pobřežních stínů, takže by ji nebyli viděli, ani kdyby bylo bývalo o mnoho světleji, než ve skutečnosti bylo.

Oba odvážlivci se teď pološeptem dohadovali ohledně času. Jelenobijce měl za to, že do východu hvězdy chybí ještě nějaké minuty, kdežto náčelník se ve své netrpělivosti domníval, že noc již pokročila značněji a že jeho snoubenka ho už vyhlíží na břehu. Jak se dalo čekat, zvítězil názor Čingačgúkův, a tak se jeho přítel odhodlal zakormidlovat k místu schůzky. Ovládání kánoe vyžadovalo teď krajní dovednosti a opatrnosti. Pádla se zdvihala a nořila do vody úplně neslyšně, a když dopluli asi na sto metrů od břehu, Čingačgúk pádlo odložil a místo něho se chopil pušky. Jak stále hlouběji vnikali do pásu tmy, jež obemykala lesy, poznali, že odbočili příliš daleko na sever, i změnili podle toho směr. Nyní se kánoe pohybovala tak obezřele a záměrně, jen jako kdyby ji vedl pud. Stále plula vpřed, až její příď zaskřípala na oblázčitém břehu, přesně na tom místě, kde Hetty vystoupila na břeh a odkud minulé noci, když pluli s archou kolem, slyšeli její hlas. Jako všude jinde, byl tam jen úzký písečný břeh, ale lesy lemovala křoviska, jež se většinou vykláněla až nad vodu.

Čingačgúk vystoupil na břeh a opatrně si jej prohlédl do určité vzdálenosti na obě strany od kánoe. Při té prohlídce se několikrát musel brodit po kolena ve vodě, ale po Tišce nikde ani stopy. Když se vrátil, byl Jelenobijce rovněž na břehu. Nejdříve se šeptem domlouvali. Indián byl přesvědčen, že si místo schůzky rozhodně zmýlili. Jelenobijce si zase myslil, že se podle všeho zmýlili v hodině. Ještě za řeči však vzal Delawara za paži, přiměl ho, aby obrátil hlavu směrem k jezeru, a tu mu ukázal na vrcholky hor na východě. Mraky se trochu protrhaly, zřejmě spíše za kopci než nad nimi, a mezi větvemi borovice se zatřpytila večernice. Buď jak buď, bylo to příznivé znamení a mladí muži se opřeli o pušky a napjatě poslouchali, nezalehne-li k nim zvuk blížících se kroků. Občas zaslechli hlasy a do nich se mísil tlumený pláč dětí a tichý, ale příjemný smích indiánských žen. Američtí domorodci jsou navyklí opatrnosti a zřídka se dají do hlasitého hovoru, a z toho naši odvážlivci poznali, že jistě jsou docela blízko tábora. Podle ozářených horních větví stromů snadno usoudili, že uvnitř v lese je ohniště, ale z místa, kde stáli, nemohli přesně určit, jak je od nich vzdáleno. Jednou nebo dvakrát se jim zazdálo, jako by se někdo z té roztroušené skupiny kolem ohniště blížil k místu schůzky, ale buď to bylo zhola jen šálení smyslů nebo ti, kdo se přiblížili, opět se vrátili a ke břehu nedošli. V napjatém a úzkostlivém očekávání minula čtvrthodina, když Jelenobijce navrhl, že by měli výběžek v kánoi obeplout, a kdyby se zastavili někde blízko břehu, odkud by měli výhled na tábor, že by si mohli Indiány prohlédnout, což by jim umožnilo nějak přijatelně si vysvětlit, proč Tiška nepřišla. Avšak Delawar rázně odmítl opustit místo a celkem rozumně namítl, jak by byla dívka zklamána, kdyby přišla a on tam nebyl. Jelenobijce měl pro přítelovu starost porozumění a nabídl se, že objede výběžek sám, a zatím se Čingačgúk schová do křoví a bude čekat, zdali mu nebude přát nějaká šťastná náhoda. Když se takto dohodli, rozešli se.

Jakmile Jelenobijce zaujal opět své postavení na zádi kánoe, odrazil od břehu stejně opatrně a bez nejmenšího hluku, jako když připluli. Tentokráte však nezajel příliš daleko od břehu, protože křoviska mu poskytovala dostatečný úkryt, ale držel se pokud mohl v jejich těsné blízkosti. Opravdu nikdo by si nebyl mohl snáze vymyslit příznivější okolnosti pro obhlídku indiánského tábora než ty, které se samy nabízely. Výběžek byl takového tvaru, že jej bylo možno obeplout ze tří stran, a člun plul tiše a nebylo vůbec obav, že by nějakým zvukem Indiány vyburcoval. I sebezkušenější a sebeopatrnější noha by mohla ve tmě rozkopnout hromádku listí nebo zlomit suchý klacík, ale korová kánoe může plout po klidné vodní hladině téměř jakoby řízená pudem a ovšem i tiše jako vodní pták.

Jelenobijce se dostal téměř do jedné čáry mezi tábor a archu, a potom teprve zahlédl ohniště. Objevilo se jeho zrakům náhle a poněkud neočekávaně, že ho to zprvu až zneklidnilo, neodvážil-li se neopatrně až do světelného kruhu, jejž ohniště vrhalo. Když se však důkladněji rozhlédl a přesvědčil se, že je jistě v bezpečí a že ho nikdo nemůže objevit, pokud se Indiáni zdržují v blízkosti tohoto světelného středu, zastavil kánoi na nejpříhodnějším místě, jaké mohl nalézt, a zahájil pátrání.

Mnoho jsme již napsali o tomto neobyčejném muži, ale bylo to marné, jestliže nyní musíme čtenáři povědět, že jakkoli byl v učenostech velkého světa nevzdělaný a ve všem, co mělo co činit s jemnostmi konvenčního vkusu, se jevil jako prosťák, byl to muž, jemuž byl od přírody dán silný básnický cit. Miloval lesy pro jejich svěžest, pro jejich velebnou samotu, jejich rozlehlost a pro tu pečeť všude patrnou, kterou jim vtiskla ruka jejich tvůrce. Zřídkakdy procházel lesy, aniž se zastavil a pozdržel u něčeho zvlášť krásného, z čeho měl radost, i když se málokdy pokoušel vyzkoumat, proč to tak je. A nikdy neminul den, aby nepovznesl mysl k nekonečnému zdroji všeho, co viděl, cítil a spatřoval, a to rovněž bez pomoci vnějších forem či slov. Poněvadž byl takto mravně založen a byl tak pevný, že žádné nebezpečí jej nemohlo poděsit a žádná kritická situace ho nemohla vyvést z klidu, není divu, že se lovec s potěšením zadíval na obraz, který se před ním rozestřel, a že na chvíli zapomněl, proč tu vlastně je. To se objeví v světle ještě plnějším, až podáme popis tohoto obrazu.

Proti kánoi se otvíral přirozený průhled do nitra lesa nejen skrze křoviska lemující břeh, ale také mezi stromy, a tudy byl volný výhled na tábor. Touto průlinou také poprvé zahlédli z archy záři ohně. Protože Indiáni právě změnili stanoviště, nezalezli dosud do chatrčí, neboť se opozdili různými přípravami, a to jak stavbou obydlí, tak přípravou večeře. Zapálili veliký oheň, aby jim nahradil pochodně a zároveň posloužil k prostému vaření, a právě v tomto okamžiku plápolal vysoko a jasně, protože před chvilečkou dostal velikou dávku suchého klestí. Tím byla osvětlena celá prostora tábora až po oblouky listnaté klenby pralesa, jako by tam hořelo na sta voskovic.

Práce už většinou ustala, a i nejhladovější děti byly již syty. Slovem, byla to chvíle odpočinku a všeobecné nečinnosti, jež se dostavuje po vydatném jídle, když už všechna denní lopota skončila. Lovcům a rybářům stejně přálo štěstí a potravy, té důležité divošské potřeby, bylo sdostatek, a tak se zdálo, že všechny ostatní trampoty zatlačil do pozadí požitek z ukojení této základní životní nutnosti.

Na první pohled si Jelenobijce všiml, že mnoho bojovníků tam chybí. Avšak jeho známý, Puklý dub, tam byl. Seděl v popředí obrazu, jejž by byl s potěšením namaloval Salvator Rosa, jeho tmavohnědá tvář byla ozářena vysoko planoucím ohněm i radostí, jak komusi z tlupy ukazoval jednoho z těch slonů, kteří mezi Indiány způsobili takový rozruch. Přes rameno se mu s tupou zvědavostí díval chlapec, který doplňoval skupinku. Dále v pozadí osm až deset bojovníků zpola leželo na zemi nebo sedělo opřeno zády o stromy, a každý představoval jiný obrázek blaženého odpočinku. Zbraně měli u sebe, tu opřené o strom, o nějž se sami opírali, nebo položené napříč přes tělo v bezstarostné pohotovosti. Ale Jelenobijcovu pozornost nejvíce ze všeho vábila skupina žen a dětí. Vypadalo, že jsou tam všechny ženy pohromadě, a jak se skoro samo sebou rozumělo, děti měly nablízku. Ženy se smály a hovořily tlumeně a zaraženě jako obvykle, ačkoli každý, kdo znal indiánské zvyky, mohl poznat, že všechno nejde svým obvyklým chodem. Mladé ženy většinou vypadaly dost bezstarostně, ale stranou seděla stará baba, z jejíž ostražité, nevrlé tváře lovec okamžitě vyčetl, že jí náčelníci uložili nějaký nepříjemný úkol. Jaká to byla povinnost, neměl možnost zjistit, soudil však, že to do jisté míry souvisí s některou ženou nebo dívkou, protože pro takové úkoly obyčejně vybírali jenom letité ženy.

Samo sebou se rozumí, že Jelenobijce dychtivě a s úzkostí pátral, neobjeví-li někde Tiščinu postavičku. Nebylo ji nikde vidět, ačkoli světlo pronikalo na všechny strany do značné vzdálenosti od ohniště. Jednou nebo dvakrát strnul, jak se mu zazdálo, že rozeznává její smích. Ale ucho mu šálila měkká melodie ženských hlasů, tak příznačná pro Indiánky. Konečně stařena cosi nahlas a hněvivě zavolala, a potom v pozadí lesa zahlédl několik tmavých postav, které se obrátily, jako by uposlechly káravého hlasu a kráčely blíž do světelného kruhu. Nejdříve se ze tmy zřetelně vynořila postava mladého bojovníka, za ním pak dvě dívky, a ukázalo se, že jedna z nich je Delawarka. Jelenobijce teď již všemu rozuměl. Tišku hlídali, a jestliže ji nehlídala její mladá družka, pak určitě ta stařena. Mladík byl nejspíš nápadník jedné z nich, ale ani jemu nevěřili, protože byl zamilován. Věděli jednak, že nedaleko jsou běloši, které mohli považovat za její přátele, a potom příchod neznámého Indiána na jezero také vyvolal zvýšenou opatrnost, a proto Tiška nemohla svým hlídačům uklouznout a přijít na schůzku. Jelenobijce pozoroval její neklid, jak se jednou či dvakrát pokusila skrze větve stromů zahlédnout hvězdu, kterou sama určila za znamení k schůzce. Ale všechno bylo marné. A když se s předstíranou lhostejností chvíli potulovala po táboře, obě dívky pak opustily svého průvodce a posadily se mezi ostatní ženy. Ale jen se usadily, stará baba si přesedla na místo, které jí lépe vyhovovalo, což bylo přesvědčivým důkazem, že doposud nedělá nic, jen hlídá.

Jelenobijce byl nyní ve velkých rozpacích, co dál dělat. Věděl dobře, že nikdy nepřesvědčí Čingačgúka, aby se vrátili na archu, dokud zamilovaný neučiní zoufalý pokus zachránit svou snoubenku, a jeho vlastní ušlechtilé city ho nutily, aby mu v takovém podniku pomohl. Zdálo se mu, jako by postřehl u žen náznaky, že mají v úmyslu jít spat. Zůstane-li ještě chvíli a bude-li oheň stále vydávat takové světlo, možná se mu podaří objevit, v které chatrči nebo pod kterým stromem ulehne Tiška k spánku, a to by jim mohlo v dalším postupu nesmírně prospět. Zdrží-li se však na tomto místě déle, bylo velké nebezpečí, že netrpělivost by mohla Čingačgúka dohnat k nějakému nepředloženému činu. Očekával, že každým okamžikem se někde v pozadí objeví tmavá postava Čingačgúkova, plížící se jako tygr kolem ohrady. A tak, když všechno zvážil, dospěl k závěru, že udělá nejlépe, jestliže se vrátí k příteli a pokusí se zkrotit jeho divokost vlastním klidem a rozvahou. Potřeboval jen několik minut, než svůj plán provedl, a tak za deset, nanejvýš za patnáct minut byla zase kánoe tam, odkud před chvílí odplula.

Leč proti očekávání našel Jelenobijce Indiána na místě. Ani se odtamtud nehnul z obavy, že by zatím mohla jeho snoubenka přijít, a on by tam nebyl. Následovala porada, při níž se Čingačgúk dověděl, jak se věci v táboře mají. Tiška určila výběžek za místo schůzky v domnění, že uteče ze starého tábořiště a že přijde na místo, kde, doufala, nikdo nebude.

Ale náhlá změna ležení jí zvrátila všechny připravované plány. Nyní však bylo potřebí mnohem větší opatrnosti, nežli při dřívějším plánu, a nadto okolnost, že stařena Tišku hlídá, přispěla také nemálo k tomu, aby bylo proč se zneklidňovat. Nežli oba mladí mužové dospěli k rozhodnutí, krátce probrali všechny tyto možnosti a ještě mnohé další, které brzy čtenář sám pozná. Protože však situace vyžadovala činů a ne slov, brzy se dohodli, co dále podniknou.

Umístili kánoi tak, aby ji Tiška určitě viděla, kdyby přišla na místo schůzky dříve, než by se zase vrátili, a pak si oba prohlédli zbraně a přihotovili se, že vejdou do lesa. Celý výběžek zabíhající do jezera měl rozlohu asi osmdesáti arů a špička výběžku, na níž byl tábor, nezabírala víc jak polovinu celé plochy. Výběžek byl převážně porostlý duby, jež jako obvykle v amerických pralesích rostou do veliké výšky a nevyženou jedinou větev, až teprve potom se rozvětvují do husté a listnaté koruny. Pod nimi, s výjimkou hustých křovisek kolem břehu, bylo jen docela málo podrostu, ačkoli díky tvaru své koruny rostly blíže u sebe, než rostou obvykle v krajích, kde už začala řádit sekyra, podobné štíhlým, rovným neopracovaným sloupům, nesoucím nad sebou obvyklý baldachýn listoví. Půda byla celkem rovná, ale ve středu výběžku se nepatrně zdvihala a rozdělovala jej na severní a jižní polovinu. Právě na jižní polovině Huroni založili ohniště, využívajíce utváření půdy, aby je skryli před zraky nepřátel, o nichž se domnívali, a to musíme připomenout, že jsou v hradě, ležícím od výběžku na sever. Se svahů sousedních kopců hrčel potok a razil si cestu do jezera na jižní polovině výběžku. V některých místech výše položených si vyryl hluboké koryto, a v pozdější době, kdy civilizace zasáhla až sem, nemálo přispíval svými zákruty a stinnými břehy k zvýšení krásy tohoto koutku přírody. Potok tekl na západ od tábora, a jeho vody si našly průchod do té veliké vodní nádrže na stejné straně a docela blízko místa, které si Irokézové vybrali pro ohniště. Všech těchto podrobností, pokud to vůbec bylo možné, si Jelenobijce povšiml a pověděl o nich příteli.

Čtenář pochopí, že malá vyvýšenina za indiánským táborem značně napomáhala našim dvěma odvážlivcům, aby se mohli tajně přiblížit k táboru. Bránila, aby světlo z ohniště nepadalo přímo dozadu na zem, přestože se tam půda svažovala k jezeru, takže nechávalo levý čili východní bok tábora nechráněný touto světelnou clonou. Řekli jsme "nechráněný", ačkoli to není ten pravý výraz, protože homolovitá vyvýšenina za chatrčemi a ohništěm poskytovala spíše úkryt těm dvěma mužům, kteří se právě kradli k táboru, nežli ochranu Indiánům. Jelenobijce nepronikl pruhem křovisek hned přímo proti kánoi, tím by se byl příliš náhle octl v okruhu světla, poněvadž nízký pahrbek se nesvažoval až k jezeru, šel však kolem břehu na sever, až se dostal skoro na opačnou stranu proti jazykovité špičce výběžku, a tak byl chráněn nízkým svahem a současně i hlubším stínem.

Jakmile se přátelé vynořili z křoví, zastavili se, aby obhlédli situaci. Za nízkým hřebenem stále ještě plápolal oheň a vrhal světlo vzhůru až do vrcholků stromů, což bylo sice efektní a lahodilo oku, ale valně výhodné to nebylo. Přece však toto oslňující světlo bylo k něčemu dobré, neboť zatímco pozadí tábora se ztápělo ve tmě, tábor sám v popředí byl zalit prudkým světlem, jež osvětlovalo divochy a skrývalo jejich nepřátele. Využívajíce toho, oba mladí mužové obezřetně postupovali směrem k hřebenu, Jelenobijce vpředu, neboť trval na tom, že půjde první, aby náklonnost k Tišce nesvedla Delawara k nějaké nepředloženosti. Stačila chvilka, aby dorazili k úpatí nízkého svahu, a tu začala nejnebezpečnější část jejich odvážného podniku. Lovec postupoval s krajní opatrností, pušku nesl v ruce s hlavní skloněnou, jednak aby ji nebylo vidět, jednak aby byla připravena k výstřelu, a takto našlapoval krok za krokem, dokud nevystoupil dost vysoko, aby mohl přehlédnout vrchol, takže do světla se mu dostala pouze hlava. Čingačgúk stanul vedle něho, a oba se jali zevrubně prohlížet tábor. A aby se kryli před nějakým zatoulancem zezadu, opřeli se o kmen dubu na straně obrácené k ohni.

Pohled na tábor, jenž se nyní Jelenobijci naskytl, byl pravým opakem toho, co spatřil z jezera. Tmavé postavy, které předtím viděl, určitě byly na vrcholu hřebene a jenom několik metrů dopředu od místa, kde právě stáli. Oheň stále ještě jasně hořel a kolem něho sedělo na kmenech třináct bojovníků, což se shodovalo s tím, co předtím viděl z kánoe. Byli zabráni do vážného rozhovoru a soška slona putovala z ruky do ruky. Počáteční výbuch jejich divošského obdivu již opadl, a teď pravděpodobně mluvili o tom, jestli vůbec takové prapodivné zvíře někde na světě je, jak žije a jaké může mít zvyky. Nemáme však pokdy, abychom zaznamenali názory těchto drsných mužů na to zvíře, jež tak dobře zapadalo do jejich života a zkušeností, ale nepřijdeme o mnoho, řekneme-li, že byly stejně věrohodné, avšak mnohem a mnohem duchaplnější, nežli polovička dohadů, které předcházívají vědeckým důkazům. Jakkoli se snad ve svých závěrech a soudech mýlili, je jisté, že hovořili o těchto otázkách se zápalem a se svrchovaně soustředěnou pozorností. Pro tu chvíli zapomněli na celý ostatní svět, a tak nemohli naši odvážlivci přijít v příhodnějším okamžiku.

Ženy seděly vedle sebe, celkem tak, jak je viděl předtím, téměř uprostřed mezi místem, kde právě stáli, a ohništěm. Dub, o nějž se mladí mužové opírali, byl od bojovníků vzdálen asi třicet metrů a ženy seděly asi v poloviční vzdálenosti. Byly opravdu tak blízko, že museli být nanejvýš opatrní, aby se ani nepohnuli, ani nezpůsobili hluk. Třebaže ženy mluvily tichými a měkkými hlasy, v hlubokém tichu lesa mohli muži dokonce pochytit celé úryvky z jejich rozmluvy a bezstarostný smích děvčat snad doléhal občas až ke kánoi. Jelenobijce cítil, jak se jeho přítel zachvěl, když poprvé zaslechl milý hlas vycházející z plných, krásných rtů Tiščiných. Dokonce položil Indiánovi ruku na rameno, aby mu připomněl, že se musí ovládat. Protože rozhovor dostával čím dál vážnější tón, byli nuceni vyklonit se dopředu, aby slyšeli.

"Huroni mají ještě zvláštnější zvířata," řekla jedna z dívek pohrdavě, mluvily totiž o slonovi a o jeho vlastnostech, stejně jako muži. "Delawaři na něm nechají oči, ale Huroni už o něj zítra ani jazykem nezavadí. Však ho naši mladí bojovníci vystopují, jestli se odváží přiblížit k našim vigvamůml"

To bylo ve skutečnosti namířeno proti Wah-ta!-Wah, ačkoli dívka mluvila s naučenou ostýchavostí a skromností, jež jí bránila pohlédnout na Tišku.

"Delawary ani nenapadne pustit taková zvířata na své území," opáčila Tiška, "taková nikdo jaktěživ neviděl ani ve zpodobení! Jejich mladí muži by vyplašili a zahnali ty sošky zrovna jako ta zvířata."

"Mladí delawarští muži! - Celý národ jsou ženské - ani jelen se nedá na útěk, když uslyší delawarské lovce! Kdo kdy slyšel jméno nějakého mladého delawarského bojovníka?"

Řekla to v dobré náladě a se smíchem, ale také kousavě. Že tomu Tiška zřejmě porozuměla, bylo vidět z řízné odpovědi, kterou ji dala.

"Kdo kdy slyšel jméno nějakého Delawara?" opakovala po ní důrazně. "Třeba Tamenund, přestože je teď už starý jako ty borovice na kopci nebo orli, co krouží ve vzduchu, jednou byl taky mladý. Jeho jméno se ozývalo od velkého slaného jezera až k sladkým vodám na západě. A co rod Unkasů? Kde se najde druhý tak slavný rod, i když bílé tváře vyorali jejich hroby a pošlapali jejich kosti? Létají orli tak vysoko, je jelen tak rychlý a pardál tak odvážný? Copak nevzešel z toho rodu žádný zdatný a statečný mladý bojovník? Jen ať huronská děvčata otevřou víc oči a uvidí bojovníka, který se jmenuje Čingačgúk a je urostlý jako mladý jasan a pevný jako ořešák."

Když dívka začala mluvit svou obraznou řečí a řekla družkám "ať otevřou víc oči a uvidí Delawara", Jelenobijce dloubl kamaráda prsty do boků a srdečně a dobromyslně se zasmál. Delawar se usmíval, ale Tiščina slova byla tak lichotivá a její hlas mu zněl tak mile, že se nedal svést žádnou náhodnou shodou, třeba sebesměšnější. Tiščina slova vyvolala námitku a slovní potyčka pokračovala trochu živěji a hlučněji, i když byla vedena v dobré náladě a bez hrubších tónů a gest, jež v tak zvaném civilizovaném životě bývají tak často na újmu ženskému kouzlu. Uprostřed této přestřelky přiměl pojednou Delawar přítele, aby se sehnul a úplně se schoval, a pak vydal zvuk tak k nerozeznání podobný zapištění nejmenší americké veverky, že i Jelenobijce sám, ačkoli už stokrát slyšel je napodobit, opravdu si myslil, že to zapištělo to maličké zvířátko skákající mu kdesi nad hlavou. Tento zvuk lze slýchat v lesích tak často, že si ho nikdo z Huronů ani v nejmenším nepovšiml. Leč Tiška přestala náhle mluvit a zůstala sedět bez hnutí. Přesto se dovedla natolik ovládnout, že se ani neohlédla. Zaslechla tak známé a milé znamení, kterým ji milenec tak často vyvolával z vigvamu k tajné schůzce, a ten zvuk jí zalehl v sluch a padl do srdce, tak jako serenáda dojímá dívky v zemi zpěvu.

Od toho okamžiku si byl Čingačgúk jist, že Tiška o něm ví. To mělo veliký význam, a nyní už se mohl od své snoubenky nadát smělejšího jednání, než dokud byla v tak nejistém postavení. Nenechávalo jej na pochybách, že se nyní pokusí být mu nápomocna v jeho úsilí ji vysvobodit. Sotva signál dozněl, Jelenobijce povstal, a ačkoli se dosud nikdy s nikým tak něžně nedorozumíval - to je známo jen milencům - brzy postřehl velikou změnu, která se projevila v dívčině chování. Dále předstírala, že ji baví přít se, ačkoli si už nepočínala s takovým zápalem a důvtipem, naopak všechno, co řekla, bylo spíše návnadou, aby poskytla svým protivnicím snadné vítězství, nežli snahou o úspěch. Jednou nebo dvakrát, to je pravda, s vrozenou pohotovostí prořekla námitku nebo důvod, jež vzbudily smích a poskytly jí na okamžik výhodu, ale tyto drobné výpady, tyto výhonky vrozené vtipnosti pomáhaly jí lépe skrývat, co skutečně cítila, a vítězství druhé strany dodávat mnohem přirozenějšího zdání. Konečně se disputantky unavily a vstaly všechny najednou, jako by se chtěly rozejít. Nyní teprve se Tiška odvážila obrátit tváří směrem, odkud se znamení ozvalo. Obrátila se docela přirozeně, i když obezřele, rozpřáhla ruce a zívla, jako by se jí nepřekonatelně chtělo spát. Zapištění se ozvalo znovu, a dívka teď už bezpečně věděla, kde je její milenec skryt, třebaže silné světlo, jež ji samu zalévalo, a poměrná tma, v níž odvážlivci stáli, jí bránila spatřit jejich hlavy, jež toliko jim vyčnívaly nad úroveň hřebene. Strom, o který se opírali, stál ve stínu obrovské borovice, jež rostla mezi ním a ohništěm, a to samo o sobě by už bylo učinilo všechno, co v této tmavé straně leželo, z každé vzdálenosti naprosto neviditelným. O tom Jelenobijce velmi dobře věděl, a proto si také ihned tento strom vybral.

Přiblížil se okamžik, kdy bylo nutno, aby Tiška začala jednat. Měla spát v malé chatrči, totiž v jakémsi stanu z větví, který stál opodál místa, kde čekala, a za společnici měla letitou babu, o níž jsme se již zmínili. Každou chvilku ji mohla zavolat, aby šla spat, a jakmile bude již v chatrči a nespavá stařena se jako obvykle natáhne před vchodem, naděje na útěk bude ta tam. V tom okamžiku naštěstí kterýsi z bojovníků křikl na stařenu jménem a nařídil jí, aby mu donesla vodu, že se chce napít. Na severní straně výběžku byl pramen výborné vody, baba tedy sundala z větve kalabasu, Tišku zavolala k sobě a pak šla směrem k hornímu konci hřebene, majíc v úmyslu sejít dolů a přejít přes výběžek ke studánce. To všechno naši odvážlivci věděli a hned ustoupili do tmy, aby se skryli za stromy, dokud obě ženy kolem nich nepřejdou. Cestou držela baba Tišku pevně za ruku. Jak šly kolem stromu, za nímž byl skryt Čingačgúk s přítelem, Indián sáhl po tomahavku, chtěje ženě roztříštit lebku. Jeho přítel však postřehl nebezpečí takového činu, poněvadž jediný výkřik mohl na ně poštvat všechny bojovníky, a také z ohledu na lidský život byl proti takovému jednání. Vztáhl tedy ruku a zabránil ráně. Přece však, jak baba s Tiškou přešla, ozvalo se veverčí zapísknutí znovu. Huronka se zastavila a obrátila se po stromě, odkud se jí zdálo, že zvuk přicházel, a tak v té chvíli stála necelé dva metry od svých nepřátel. Podivila se, že tak pozdě v noci, a veverka ještě nespí, a dodala, že to je zlé znamení. Tiška odvětila, že v posledních dvaceti minutách slyšela tu veverku třikrát a že nejspíš loudí nějaké drobečky od večeře. Vysvětlení zřejmě stařenu uspokojilo, a tak šly dál ke studánce, muži pak pokradmu těsně za nimi. Stařena naplnila kalabasu a spěchala zpátky, stále držíc děvče v zápěstí, když pojednou ji kdosi tak prudce chytil za krk, že zajatkyni pustila a nebyla schopna vydat jediného hlasu, kromě klokotavého zvuku, jak se dusila. Had objal Tišku v pase a spolu se hnali skrze křoviska na severní straně výběžku. Zde ihned zahnuli podél břehu, až doběhli ke kánoi. Bylo sice možno volit přímější směr, ale to mohlo vést k prozrazení místa, kde na ně čekala kánoe.

Jelenobijce hrál na stařenině hrdle jako na klapkách varhan, po chvilkách ji nechal nadechnout, a pak zase prsty stiskl, div ji nezardousil. Krátkých přestávek k nadechnutí však velmi dobře využila, a tak se babě podařilo jednou nebo dvakrát zavřeštět, že vzbouřila tábor. Zřetelně zaslechl dupot bojovníků, jak vyskočili od ohně, a v následujícím okamžiku se již tři nebo čtyři objevili na vršku hřebene, rýsujíce se na světelném pozadí jako šeré přízračné stíny. Bylo nyní na čase, aby se lovec dal na ústup. Podraziv jí nohy a smáčknuv jí ještě hrdlo na rozloučenou, spíše dopálen jejími nezkrotnými pokusy vzbudit poplach nežli z jiného důvodu, nechal ji ležet na zádech a pádil ke křoviskům, pušku připravenu k výstřelu a hlavu vztyčenu jako lev, který byl zaskočen.

KAPITOLA 17

Tam, světci přemoudří, aj, vizte světlo své,

jste hejly, obětmi, jež kdekdo podvede.

To nestačí? Snad dál, než zhasne žití plam

vám v hrudi mudrácké, vás šidit mám?

Moore

Ohniště, kánoe a studánka, v jejíž blízkosti zahájil Jelenobijce ústup, tvořily vrcholy celkem rovnostranného trojúhelníka. Vzdálenost od ohniště k člunu byla o trochu menší nežli vzdálenost od ohniště ke studánce, kdežto vzdálenost od studánky k člunu byla asi stejná jako od ohniště k člunu. To ovšem byly vzdálenosti vzdušnou čarou a pronásledovaní se nemohli na útěku držet přímého směru. Byli nuceni běžet oklikou, aby byli kryti křovisky, a pak museli sledovat zákrut břehu. Za takových nevýhodných podmínek se dal tedy lovec na ústup. Tyto podmínky mu připadaly tím nevýhodnější, protože věděl, jak si všichni Indiáni v takových situacích počínají, neboť v případě nenadálého poplachu zřídkakdy opomenou, zvláště brání-li jim porost ve výhledu, okamžitě vrhnout bočné hlídky vpřed, aby ze všech stran nepřátelům nadbíhaly a pokud možno zaskočily je zpředu. Že nějaké takové opatření nyní učinili, to usoudil z dupotu nohou, nejen vzhůru po svahu, jak jsme již řekli, ale jejich slabé zvuky se rozbíhaly jak směrem ke kopci vzadu, tak i směrem ke konci výběžku, tedy na opačnou stranu, nežli kam sám mířil. Nejdůležitější ze všeho byla rychlost, jelikož se hlídky mohly na pobřeží setkat dříve, nežli prchající byl s to doběhnout ke kánoi.

Přestože okolnosti byly tak tísnivé, Jelenobijce na okamžik zaváhal, nežli se vrhl do křovisek, která lemovala břeh. Celá tato situace v něm vzbudila neklid a hrůza se ho zmocnila z jejich záměru, jakou doposud nepoznal. Čtyři tmavé postavy se rýsovaly na hřebenu proti záři ohně a v mžiku mohlo být o jednoho nepřítele méně. Indiáni stáli a zírali do tmy, pátrajíce po vřeštící babě, a být tam někdo jiný, méně rozvážlivý než lovec, jistě by to byl jeden z Indiánů zaplatil životem. Naštěstí Jelenobijce byl prozíravější. Přestože trhl puškou jaksi směrem k nejpřednějšímu pronásledovateli, nenamířil, ani nevystřelil, ale zmizel v podrostu. Doběhnout až na břeh a kolem břehu až k místu, kde ho už úzkostlivě očekával Čingačgúk s Tiškou, k tomu stačila chvilka. Položiv pušku na dno kánoe, Jelenobijce se skrčil, aby s kánoí prudce odrazil od břehu, když vtom mohutný Indián proskočil křovisky a jako pardál dopadl Jelenobijci na záda. Všechno nyní viselo na vlásku, chybný krok, a vše bylo ztraceno.

Tu vrhl Jelenobijce veškeru svou sílu do zoufalého pokusu a napřel se do kánoe tak prudce, že v mžiku ji odrazil aspoň na třicet metrů od břehu a sám padl do vody, tváří dopředu; útočník ovšem nezbytně padl s ním. Římana by byla taková velkomyslnost proslavila na věčné časy - ale v životě člověka tak prostého a skromného, jako byl Jelenobijce, byla by se světu ztratila, nebýt tohoto nenáročného vyprávění.

Ačkoli v několika metrech od břehu bylo již hluboko, blízko u břehu, v místě kde se oba zápasící skáceli, nebylo více vody než po prsa. I tak to byla hloubka dostatečná, aby se mohla stát osudnou člověku, který se potopil za okolností tak nevýhodných jako právě Jelenobijce. Ruce měl však volné a divoch byl nucen ho pustit, aby udržel obličej nad vodou. Půl minuty spolu zoufale zápasili, jako když sebou zmítá aligátor, který se právě zmocnil nějaké silné kořisti, a pak se oba postavili na nohy a chytili jeden druhého za ruce, aby si znemožnili použít ve tmě smrtícího nože. Jak by byl asi skončil tento urputný boj muže proti muži, nelze říci, neboť půl tuctu divochů naskákalo do vody, aby pomohli svému příteli, a tak se jim Jelenobijce důstojně vzdal. Důstojné chování bylo pro něho stejně příznačné jako obětavost.

Odejít od jezera a dovést nového zajatce k ohni, to zabralo jen další minutku. Zápasem a jeho výsledkem byli všichni tak zaměstnáni, že si kánoe ani nevšimli, třebaže posud čekala tak blízko u břehu, že Delawar a jeho snoubenka dokonale rozuměli každému slovu, které bylo proneseno. Celá ta skupina pak odešla, někteří dále ještě pátrali po Tišce kolem břehu, většinou však šli k ohni. Zde Jelenobijcova protivnice, kterou tak důkladně přiškrtil, div že ji nezardousil, již natolik nabyla dechu i paměti, že mohla podat zprávu, jak děvče zmizelo. Nyní bylo již pozdě pustit se za ostatními uprchlíky, neboť jakmile Indiáni zmizeli s Jelenobijcem v křoviskách, vnořil Delawar pádlo do vody, a lehká kánoe neslyšně klouzala po hladině, míříc doprostřed jezera, až byli bezpečně z dostřelu, a pak vyhledali archu.

Když Jelenobijce došel k ohni, zjistil, že je obklopen přinejmenším osmi podmračenými divochy, mezi nimiž byl i jeho starý známý Puklý dub. Ten jakmile zahlédl zajatcovu tvář, promluvil stranou se svými druhy, a tichý výkřik všech bez výjimky prozradil jejich radost a překvapení. Chápali, že mají v rukou vítěze nad svým mrtvým přítelem, který padl na protější straně jezera, a že jim nyní je vydán na milost a nemilost. V divokých pohledech, které vrhali na zajatce, bylo i nemálo obdivu, jejž vzbuzovala jeho sebejistota i jeho minulé činy. Od této chvíle, mohli bychom říci, počíná se veliká a slavná pověst, jíž se mezi všemi kmeny New Yorku a Kanady těšil Jelenobijce čili Sokolí oko, jak byl později nazýván, pověst, která se zajisté omezovala na menší území a i na menší počet obyvatel, nežli jak tomu bývá v civilizovaných poměrech, zato však byla spravedlivější a nebyl v ní ani stín klamu a podvodu.

Ruce neměl Jelenobijce spoutány a mohl jimi tedy volně vládnout, nůž mu totiž odebrali nejdřív. Jediným bezpečnostním opatřením k zajištění jeho osoby byla neúnavná ostražitost a silný lýkový provaz poutající kotník ke kotníku, ani ne tak aby mu bránil v chůzi, jako spíše aby mu byl překážkou, kdyby najednou vyskočil a pokusil se o útěk. Ani toto zvláštní opatření proti útěku neučinili dříve, dokud zajatce nepřivedli k ohni a nezjistili si, kdo je. Vlastně to bylo uznání jeho odvahy a byl také na to vyznamenání pyšný. Být spoután, když bojovníci spí, to považoval za pravděpodobné, ale být okamžitě spoután, sotvaže byl zajat, to ukazovalo, že si získal jméno, a tak záhy. Zatímco mladí Indiáni mu vázali provaz, napadlo mu, zda stejně by zacházeli i s Čingačgúkem, kdyby jim byl padl do rukou. Pověst mladé bledé tváře se však nezakládala zcela jenom na úspěchu v nedávném utkání, ani na tom, jak uvážlivě a klidně dovedl vést poslední vyjednávání; velmi totiž získala událostmi této noci. Nevěděli o plavbě archy, ani jakou náhodou se stalo, že z archy jejich oheň zahlédli, a proto odhalení nového tábora přičítali Irokézové bdělosti a chytrosti svého protivníka. Okolnost, že se odvážil vstoupit na výběžek, únos či útěk Tišky a nejvíce ze všeho zajatcova obětavost, a k tomu ještě pohotovost, s níž odrazil kánoi na vodu, to vše tvořilo řadu důležitých článků v řetězu událostí, na nichž se zakládala jeho vzrůstající pověst. Mnohé z nich sami viděli, některé si vysvětlili a všechny dovedli pochopit.

Jakkoliv takto bezvýhradně zahrnuli Jelenobijce obdivem i poctami, přece jen neunikl některým nepříjemným důsledkům, které plynuly z jeho postavení. Dovolili mu, aby se posadil na konec kmene u ohně a mohl si sušit šaty, kdežto jeho protivník stál naproti němu a hned si přidržoval u ohně část svého skrovného oděvu, hned zase si ohmatával hrdlo, na němž bylo dosud docela dobře vidět otisky nepřítelových prstů. Ostatní bojovníci se spolu opodál radili, všichni, kteří se účastnili stíhání, a nyní se vrátili a podávali zprávy, že nikde v blízkosti tábora již žádné stopy po nějakých slídičích nenašli. Za tohoto stavu věcí se přiblížila k Jelenobijci stařena jménem Medvědice, jak by se prostě v překladu řeklo, pěsti měla zaťaty a z očí jí šlehal oheň. Až dosud jen vřeštěla a v tomto směru se zhostila své úlohy s nemalým úspěchem, ale když se jí skutečně podařilo zalarmovat kdekoho v dosahu svých plic, jež dlouhou praxí byly značně výkonné, obrátila zase pozornost k újmám, které osobně utrpěla v zápase. Nebyly to nikterak újmy hmotné, byly však takového rázu, že stačily vzbouřit zuřivost této ženy, jež dávno už přestala být přitažlivá svými jemnějšími vlastnostmi a která kde jen mohla se na každém, kdo se jí dostal do spárů, mstila za příkon, jež tak dlouho snášela jako manželka a matka divochů, o kterou již nikdo nedbal. Jestliže jí Jelenobijce nezpůsobil žádnou trvalou újmu, způsobil jí zato utrpení dočasné, a tato žena nepatřila k těm, kdo dovedou přehlédnout příkoří podobné povahy jen z ohledu na pohnutku, pro kterou k němu došlo.

"Ty tchoři jeden smradlavá, bělošská," začala ta rozhořčená, nepoetická furie, hrozíc nevyrušitelnému lovci pěstí před obličejem, "jsi ještě míň než baba. Ti tví přítelíčkové Delawaři jsou baby a ty jsi mezi nimi jen bázlivá ovce. Tví vlastní lidi tě mezi sebou nesnesou a žádný rudý kmen, kde jsou muži, by tě do vigvamu nepustil, ty ňumo mezi bojovníky v sukních. Ty že jsi zabil našeho statečného přítele, který nás opustil? - Kdepak! - Jeho slavná duše se nechtěla s tebou špinit a radši odešla sama z těla, než aby se s tebou ostudila a zabila tebe! Ale ta krev, cos prolil, když se jeho duch nedíval, ta nevsákla do země. Ta se musí pohřbít v tvém kvičení - už slyším tu muziku! Ale to není rudošské kvílení! Žádný rudý bojovník nekvičí jako prase. Tak to dovede jen bledá tvář - chřtán Jengízů - to zní příjemně, jako když děvčata zpívají. Ty pse - ty tchoři - ty svišti jeden - minku mizerná - ty ježku - svině - ty ropucho - pavouku - Jengízi -"

Stařeně došel dech a zásoba jejích titulů se vyčerpala, byla tedy nucena na chvilku přestat, třebaže se oběma pěstmi dále rozháněla vězni před očima a její svraštělý obličej byl stále pln zuřivé zloby. Jelenobijce se díval na tyto bezmocné pokusy vyprovokovat ho tak lhostejně, jako v naší společnosti hledí slušný člověk na hulváta, který ho napadá nadávkami. Jedna strana totiž vyciťovala, že stařenin jazyk nikdy nemůže bojovníkovi ublížit, a druhá si zase uvědomovala, že lži a sprostoty mohou trvale postihnout toliko ty, kdo se k nim uchylují. Dalšího útoku byl však Jelenobijce ušetřen zásahem Puklého dubu, který babu odstrčil a přikázal jí, aby se klidila, a chystal se usednout vedle zajatce. Stařena sice odtáhla, ale lovec si dobře uvědomoval, že pokud bude v moci nepřátel, bude ho všemožně znepokojovat, nepokusí-li se mu přímo ublížit na těle. Neboť nic nerozjitřuje tak hluboce jako vědomí, že pokus vydráždit někoho se setkal s pohrdáním, a ze všech citů, které hostí lidské srdce, je tento cit obyčejně nejpalčivější. Puklý dub se klidně posadil, jak jsme již řekli, a po krátkém mlčení zahájil rozhovor, jejž v zájmu čtenářů, kteří severoamerické jazyky nestudovali, zase jako obvykle překládáme.

"Můj přítel, bledá tvář, je velmi vítán," začal Indián, přátelsky pokynul hlavou a usmál se tak záludně, že Jelenobijce musel vynaložit veškeru svou bdělost, aby jej odhalil, a nemalou míru své filosofické rozvahy, aby zůstal nepohnut, "je vítán. Huroni udržují prudký oheň, aby si bílý muž mohl usušit šaty."

"Děkuji ti, Hurone, ale já nejradši říkám Mingo," odvětil druhý. "Děkuju ti za uvítání a děkuju ti za oheň. Obojí je svým způsobem dobré, a když se člověk dostane do takové studené vody, jako je v Zrcadlovém jezeře, oheň je zvlášť dobrý. I huronské teplo může být v takovou chvíli příjemné pro člověka, který má delawarské srdce."

"Bledá tvář - ale můj bratr má jméno? Takový veliký bojovník by přece nežil bez jména!"

"Mingo," odvětil lovec, a v záblesku jeho oka a v červeni, jež mu polila tvář, se projevila drobná lidská slabůstka, "Mingo, váš statečný bojovník mě nazval Sokolí oko, když jsem mu držel hlavu na klíně, nežli jeho duch odešel do šťastných lovišť, a řekl bych, že mě tak nazval proto, že dovedu rychle a bezpečně mířit."

"To je dobré jméno! Sokol má jistou ránu. Sokolí oko není žena, proč tedy žije u Delawarů?"

"Rozumím ti, Mingo, ale my se na to všechno díváme jako na podvod některých vašich prohnaných nactiutrhačů a to nařčení odmítáme. Mne odmlada postavil osud mezi Delawary, a tak když slevím něco z toho, k čemu mě zavazují mé zvyklosti, protože jsem bílé barvy a mám bělošské dary, troufám, že u jejich kmene prožiju celý život a taky umřu. Proto se však nemíním nadobro vzdát všeho, co je od přírody mým právem, a budu se snažit, abych ve společnosti rudochů dostál svým povinnostem bledé tváře."

"Dobrá, Huron je rudokožec jako Delawar. Sokolí oko je víc Huron než žena."

"Myslím, Mingo, že víš, co říkáš, a jestli ne, Satan to rozhodně dobře ví. Ale jestli ode mne něco chceš, pak mluv jasněji, protože se zavázanýma očima nebo se svázaným jazykem se nedá nic sjednávat."

"Dobrá, Sokolí oko nemá rozeklaný jazyk a rád říká jenom to, co si myslí. Sokolí oko se zná s Ondatrou" - tím jménem označovali Huttera všichni Indiáni - "a žil v jeho vigvamu, ale není jeho přítelem. Nechce tedy žádné skalpy jako nějaký chudák Indián, ale bojuje jako udatná bledá tvář. Ondatra není ani bílý, ani rudý, ani zvíře, ani ryba. Ondatra je užovka, hned ve vodě, hned na zemi. Slídí po skalpech jako nějaký tulák. Sokolí oko se může vrátit a povědět mu, jak přelstil Hurony a jak utekl, a až bude mít Ondatra mlhu na očích, až nebude vidět ze své světnice dál jak k lesům, pak může Sokolí oko otevřít Huronům dveře. A jak se kořist rozdělí? Ale copak, Sokolí oko si vezme většinu a Huroni si odnesou, co na ně zbude. Skalpy mohou přijít do Kanady, protože bledá tvář o ně nestojí."

"Inu, dobře, dobře, Puklý dube - slyším aspoň, že tě tak jmenují - to je celkem jasná řeč, i když to říkáš irokézsky. Teď už tomu všemu rozumím, co máš na mysli, a musím říct, že to je nejďábelštější výlupek vší ďábelské proradnosti Mingů! To se rozumí, to by bylo opravdu snadné, vrátit se a napovídat Ondatře, že jsem od vás upláchl, a dostat za ten výkon ještě uznání."

"Dobrá, to já právě chci, aby nám bledá tvář udělala."

"Ano - ano - to je docela jasné. Já vím, co chceš, abych vám udělal, na to není už potřeba tratit slov. Když jsem u Ondatry v domě a jím jeho chleba a směju se a hovořím s jeho hezkými dcerami, mohl bych mu důkladně zamlžit oči, že by neviděl ani na dveře, neřkuli na břeh."

"Dobrá! Škoda, že se Sokolí oko nenarodil jako Huron! Má krev nanejvýš z polovičky bílou!"

"To ses řízl, Hurone, pravdaže, to ses zrovna tak řízl, jako kdyby sis spletl vlka s rysem. Já jsem běloch krví, srdcem, povahou a dary, i když cítím a žiju trochu jako rudoch. Ale až bude mít starý Hutter oči pořádně zamlžené a jeho hezké dcery budou třeba zrovna tvrdě spát a Hurá Harry, Veliká borovice, jak mu říkají Indiáni, bude snít o všem možném, jenom si nepomyslí, že by se mohlo přihodit něco nekalého, a všichni si budou jisti, že Sokolí oko věrně drží stráž, stačí pak jen někde vystrčit světlo jako signál, aby je bylo vidět, otevřít dveře a vpustit Hurony dovnitř, aby mohli všecky klepnout po hlavě."

"Jistě se můj bratr mýlí, není možné, aby byl běloch! Zaslouží si, aby byl u Huronů velkým náčelníkem!"

"Dost možná, proč ne, jen kdybych to všecko mohl udělat. A teď, Hurone, poslouchej a pro jednou vyslechni pár poctivých slov, která ti řekne prostý člověk. Narodil jsem se jako křesťan a všichni, kdo jsou toho původu a kdo jsou poslušní slov, která jim mluvili jejich otcové a která budou oni mluvit svým dětem, dokud země a všecko, co na ní je, nepomine, ti se nikdy k takové hanebnosti nepropůjčí. Úskoky ve válce se mohou považovat a taky se považují za přípustné, ale úskoky a podvod a zrada mezi přáteli, to se hodí jen pro ďábly s bílou tváří. Já vím, že je dost bělochů, kteří vám dávají špatnou představu o bělošské povaze, ale ti se vlastní krvi a svým darům zpronevěřili a měli by být vyhnáni, jestli už nejsou, jako vyvrhelové a tuláci. Žádná spravedlivá bledá tvář by nemohla udělat, co po mně chceš, a mám-li být k tobě upřímný, jak si přeješ, nemohl by to, podle mého soudu, udělat ani žádný spravedlivý Delawar. U Minga je to možná jinak."

Huron vyslechl tuto výtku se zřejmou nelibostí, ale své záměry nespouštěl ze zřetele a také byl natolik vychytralý, aby ukvapeně nedal najevo rozhořčenost a neztratil tak vyhlídku na jejich provedení. Předstíraje úsměv, tvářil se, jako že dychtivě poslouchá, a pak uvažoval o tom, co slyšel.

"Má Sokolí oko rád Ondatru?" zeptal se znenadání. "Anebo má rád jeho dcery?"

"Ani jeho, ani dcery. Starý Tom, Mingo, nepatří k těm lidem, které bych mohl mít rád, a jeho dcery, ty jsou dost vzhledné, aby se líbily každému mladému muži, jenže jsou tady důvody, které brání, aby si člověk zvlášť oblíbil jednu nebo druhou. Hetty, to je dobrá duše, ale od přirozenosti je, chudák, těžce postižená na rozumu!"

"A Šípková růže!" zvolal Huron - pověst o Juditině kráse se roznesla mezi těmito lidmi, kteří putují divočinou i po silnicích, skrývajíce se v starých orlích hnízdech, ve skálách a v puklých stromech, a pronikla k nim od očitých svědků i dalším podáním stejně jako k bílým hraničářům - "A Šípková růže, ta není dost krásná, aby zapustila kořeny v prsou mého bratra?"

Jelenobijce měl v sobě příliš velký kus vrozené čestnosti, než aby čímkoli poškozoval dobrou pověst této dívky od přírody již i svým postavením tak bezmocné, a protože nechtěl říci nic, co by nebylo pravda, raději mlčel. Huron si důvod jeho zdrženlivosti mylně vykládal a měl za to, že se za ní skrývá zklamaná láska. Posud však byl rozhodnut, že svého zajatce umluví nebo uplatí, aby se mohl zmocnit pokladů, jimiž jeho obrazotvornost naplnila hrad, a tak vytrvale pokračoval v útoku.

"Sokolí oko mluví s přítelem," pokračoval. "Ví, že Puklý dub drží slovo, vždyť spolu obchodovali a obchod otvírá duši. Můj přítel sem přišel kvůli tenké nitce, kterou drží v ruce dívka, a ta na ní utáhne celého, i nejzdatnějšího bojovníka."

"Teď jsi, Hurone, blíž pravdě, nežli byls prve, za celou tu dobu, co tu mluvíme. Máš pravdu. Jenže jeden konec té nitky není přivázán k mému srdci a ten druhý nedrží Šípková růže."

"To se divím! Miluje můj bratr hlavou, a ne srdcem? A může Slabomyslná tolik táhnout tak zdatného bojovníka?"

"To je zas tak, někdy máš pravdu, a někdy zas nemáš! Ta nitka, co ty myslíš, je pevně přivázána k srdci velkého Delawara, on je ve skutečnosti z kmene Mohykánů, žije u Delawarů od té doby, co se jeho vlastní kmen rozpadl, a je z rodiny Unkasovy - Čingačgúk se jmenuje, to jest Velký had. Ten sem přišel, ta nitka ho táhla, a já jsem šel za ním nebo spíš před ním, protože já jsem se sem dostal první, a netáhlo mě nic silnějšího nežli přátelství, a to je silné až dost na takové lidi, kteří nejsou skoupí na trochu přátelského citu a jsou ochotni žít taky trochu pro druhé, a ne jenom pro sebe."

"Ale nitka má dva konce - jeden má pevně přivázaný k srdci Mohykán a ten druhý -?"

"Ten druhý přece byl ještě před půlhodinou tady docela blízko u ohně. Wah-ta!-Wah ho držela v ruce, jestli ne v srdci."

"Už rozumím, bratře, co myslíš," odpověděl Indián vážně, poprvé zachytiv přímou stopu události toho večera. "Velký had je silnější, táhl víc, a tak nás Tiška musela opustit."

"Ani bych neřekl, že při tom bylo mnoho tahání," odpověděl druhý s tichým smíchem jako vždy a tak srdečně, jako kdyby ani nebyl zajatcem a v nebezpečí mučení nebo smrti. "Ani bych neřekl, že při tom bylo mnoho tahání. I to to! Pánbůh ti pomoz, Hurone! On přece má to děvče rád a ona jeho, no, a na to všechny huronské chytračiny, jak ty dva mladé lidi udržet od sebe, nestačily, když byla mezi nimi taková silná láska, která je pudila k sobě."

"A Sokolí oko a Čingačgúk přišli do našeho tábora jenom kvůli tomu?"

"To je otázka, která se zodpoví sama! Baže, Mingo, kdyby otázka sama dovedla dát odpověď, tak by ti odpověděla, že bys byl dokonale spokojen. Kvůli čemu jinému bychom sem měli chodit? Jenže přece jenom to není nadobro tak, protože my jsme vůbec do vašeho tábora nevstoupili, ale došli jsme jenom až k té borovici, tamhle, co ji je vidět na druhé straně toho hřebene, a tam jsme stáli a dívali se, co děláte a co podnikáte, tak dlouho, dokud nás to bavilo. Když jsme byli už připraveni, Had dal znamení, a pak už šlo všecko jako na drátkách až do toho momentu, co mi tamhleten vagabund skočil na záda. Pravdaže, pro to právě jsme přišli a pro nic jiného, a to, proč jsme přišli, jsme taky dostali, nemá přece smysl stavět se, jako by v tom bylo něco jiného. Tiška je už se svým chlapíkem pryč, však je to už skoro její manžel, a se mnou ať se stane co chce, jedna dobrá věc se podařila."

"Jaképak znamení nebo signál pověděl té mladé dívčině, že její milenec je nablízku?" zeptal se starý Huron, prozradiv větší zvědavost nežli obyčejně.

Jelenobijce se opět zasmál a zřejmě se radoval z úspěchu výpravy s takovým uspokojením, jako kdyby ani nebyl obětí toho podniku.

"Ty vaše veverky, Mingo, to jsou mi pěkné tulačky!" zvolal se smíchem. "No ba, to jsou mi doopravdy pořádné tulačky! Když veverky všech ostatních lidí jsou už doma a spí, vaše se ještě prohánějí po stromech a pískají a prozpěvují si tak, že i nějaká delawarská dívčina rozumí té jejich muzice! Inu, jsou čtyřnohé veverky, a jsou také dvounohé, a když máme dobrou, pevnou nitku mezi dvěma srdci, stačí ta druhá. A jestli se dostanou dohromady, ta čtyřnohá už poví, kdy zatáhnout nejsilněji!"

Huron se díval rozmrzele, i když se mu podařilo potlačit všechny prudké projevy rozhořčení. Brzo pak zajatce opustil, šel k ostatním bojovníkům a sdělil jim jádro toho, co se dověděl. Jako u něho, i u nich se obdiv mísil s hněvem nad tou odvážností i nad tím, že se nepřátelům věc zdařila. Tři nebo čtyři vyšli po mírném svahu nahoru podívat se na ten strom, u něhož, jak se dověděli, ti odvážlivci stáli, a jeden z nich dokonce sešel dolů až k němu a zkoumal stopy kolem kořenů, aby se přesvědčil, že tvrzení zajatcovo odpovídá pravdě. Výsledek jeho výpověď potvrdil a všichni se vrátili k ohni, plni tím většího obdivu a úcty. Posel od skupiny umístěné výše proti hradu, který dorazil se zprávami, právě když oba odvážlivci pozorovali tábor, byl nyní vypraven s odpovědí a nepochybně nesl sdělení o všem, co se přihodilo.

Až do této chvíle se mladý Indián, kterého předtím viděli, jak se prochází s Tiškou a ještě s jednou z žen, nepokusil ani v nejmenším zapříst rozhovor s Jelenobijcem. Stranil se dokonce i svých přátel a přecházel kolem skupinky mladších žen, které se jako obvykle shlukly dohromady stranou od ostatních a polohlasem spolu hovořily o útěku své nedávné družky. Bylo by snad správné povědět, že je ta událost rovnou měrou těšila i zlobila. Jejich ženské sympatie byly na straně milenců, kdežto jejich hrdost byla těsně spjata s úspěchem vlastního kmene. Je také možné, že vynikající osobní přednosti Tiščiny byly některým mladším členkám této skupinky nebezpečné, a tak nelitovaly, že její převaha jim už nestojí v cestě. Celkem však u nich nejvíce převládal onen lepší cit, neboť ani prostředí divočiny, ani úzce kmenové předsudky, ani těžký osud indiánských žen nemohly v nich nadobro přemoci nevyhladitelný ženský sklon k lásce. Jedna z dívek se dokonce šohajovi posmívala, jak se ztrápeně tváří, možná, že se cítí opuštěn, a to snad náhle vyburcovalo jeho energii a přimělo ho, že zamířil ke kmeni, na kterém zajatec dosud seděl a sušil si šaty.

"Tady je Kaguár!" prohlásil Indián, udeřiv se při těch slovech chlubně dlaní do nahých prsou, aby ukázal, jakou váhu jim přikládá.

"Tady je Sokolí oko," klidně pravil zase Jelenobijce. Věděl, že v budoucnosti ho budou tím jménem nazývat všechny irokézské kmeny, a proto ho použil. "Já mám bystrý zrak - doskočí můj bratr daleko?"

"Odtud až do delawarských vesnic. Sokolí oko mi ukradl ženu, musí ji proto přivést zpátky, jinak bude jeho skalp viset na kůlu a pak suchý v mém vigvamu."

"Sokolí oko, Hurone, nic neukradl. Nepochází ani ze zlodějského plemene a nemá také zlodějské sklony. Tvoje žena, jak říkáš Wah-ta!-Wah, nikdy nebude ženou kanadského rudocha, její duše je v chatrči Delawarově a její tělo odešlo svou duši najít. Vím, že kaguár je hbitý, ale jeho nohy nestačí udržet krok s ženským přáním."

"Had Delawarů je pes, je to takový chudák sumeček, který se drží jen ve vodě, má strach se postavit na pevnou zem jako statečný Indián!"

"No, no, Hurone, mluvíš trochu nestoudně, když povážím, že ani ne před hodinou tu stál Had sotva třicet metrů od tebe, a kdybych mu nebyl ruku zadržel a přiměl ho trochu k rozvaze, když jsem mu na tebe ukázal, byl by poslal za tebou kulku a vyzkoušel si, jak máš kůži pevnou. V osadách můžeš někdy svým kaguářím kňučením děvčata nachytat, ale sluch muže dovede rozeznat pravdu od nepravdy."

"Vždyť se mu Tiška směje! Vidí, že je pajda a mizerný lovec a jakživo ještě nebyl na válečné stezce. Ta si vezme za manžela muže, a ne hlupáka."

"Odkud to, Kaguáre, víš? Odkud to víš?" otázal se Jelenobijce se smíchem. "Vidíš přece, že ti odešla na jezero a nejspíš se jí víc líbí pstroužek nežli nepovedený kocour. A s tou válečnou stezkou, to oba rádi přiznáme, že moc zkušeností nemáme, ale jestliže tomuhle neříkáš válečná stezka, pak tomu musíš říkat tak jako děvčata v osadách, silnice do manželství. Nech si, Kaguáre, ode mne poradit a hledej si ženu mezi huronskými mladými ženskými. Od Delawarů po dobrém nikdy žádnou nedostaneš."

Kaguár sáhl po tomahavku, a když prsty nahmátly topůrko, křečovitě se svíraly, jakoby na vahách, má-li jednat chytrácky, nebo dát průchod svému hněvu. V tomto rozhodujícím okamžiku se vrátil Puklý dub a velitelským gestem přiměl mladého muže, aby odešel, a sám zase zaujal své dřívější místo na kmeni vedle Jelenobijce. Tu pak chvilku mlčky seděl, vážný a zdrženlivý, jako pravý indiánský náčelník.

"Sokolí oko má pravdu," začal posléze Irokéz, "má zrak tak bystrý, že vidí pravdu i v tmavé noci, my jsme měli oči oslepené. On je sova, tma před ním neskryje nic. Své přátele by neměl napadnout. To má pravdu."

"To jsem rád, Mingo, že si to taky myslíš," odpověděl druhý, "protože podle mne zrádce je horší než zbabělec. Ondatra je mi tak lhostejný, jak nemůže být bledé tváři lhostejný nikdo druhý, ale přece mi není tak lhostejný, abych na něj nastrojil takovou zákeřnost, jakou ty chceš. Zkrátka podle mého názoru každý úskok, s výjimkou, když je to ve válce, je proti zákonu, i proti 'evangeliu', jak my běloši říkáme."

"Můj bratr, bledá tvář, má pravdu. On není Indián a nezapomíná na svého Manitua a na svou barvu. Huroni vědí, že zajali velkého bojovníka, a také s ním tak budou zacházet. Bude-li mučen, bude to takové mučení, jaké žádný obyčejný člověk nesnese, a bude-li se s ním zacházet jako s přítelem, bude to přátelství náčelníků."

Při tomto zvláštním projevu úcty Huron kradmo pokukoval po svém posluchači, nepostřehne-li v jeho tváři, co by prozradilo, jak tuto poklonu snáší, ačkoli jeho vážnost a zdánlivá upřímnost by byla zmátla každého, kdo v takových praktikách nebyl zkušený. Jelenobijce nepatřil mezi podezřívavé lidi; znal prostě indiánské názory a věděl, co všechno Indiáni považují ve věcech týkajících se zacházení se zajatci za projev úcty, a cítil, jak mu při té zprávě tuhne krev v žílách, i když stále hleděl tak ocelově, že jeho bystrozraký nepřítel nebyl s to postřehnout v jeho pohledu žádné stopy slabosti.

"Padl jsem vám do rukou," odpověděl posléze zajatec, "a myslím si, Hurone, že se mnou naložíte podle své vůle. Nebudu se vychloubat, co všecko při mučení vydržím, protože jsem to nikdy nezkusil, a nikdo si to troufat nemůže, dokud to nezkusil, ale vynasnažím se udělat všechno, abych těm lidem, co jsem od nich dostal svůj výcvik, neudělal ostudu. Ale ať už je to jak chce, rád bych, abyste mi dosvědčili, že jsem skrznaskrz běloch a taky že mám přirozeně bělošské dary. A tak v případě, že to nevydržím a zapomenu se, čekám od vás, že budete dávat vinu tomu, komu náležitě patří, a že na žádný způsob nebudete dávat vinu Delawarům nebo jejich spojencům a přátelům Mohykánům. Všichni jsme stvořeni s většími nebo s menšími slabostmi a mám strach, že to už tak k bledé tváři patří, poddávat se velkému tělesnému mučení, kdy rudokožec si ještě zpívá písničky a před tváří svých nepřátel ještě se chlubí svými činy!"

"Uvidíme. Sokolí oko dobře ovládá tvář a je houževnatý. - Ale proč ho mučit, když ho Huroni mají rádi? Nenarodil se jako jejich nepřítel a smrt jednoho bojovníka nevrhne přece mezi ně navždycky stín."

"Tím líp, Hurone, tím líp. Přesto bych nerad, aby nějak mou vinou došlo k nedorozumění o tom, co jeden nebo druhý máme na mysli. Je to tím lepší, že kvůli jednomu ztracenému bojovníkovi, který padl v boji, není mezi námi zlá vůle, ale přece jenom to není pravda, že by mezi námi nebylo žádné nepřátelství - myslím jako nepřátelství podle zákona. Pokud se vůbec nějak cítím jako rudoch, pak se cítím Delawarem, a to už nechám na tobě, aby sis rozhodl, jak dalece mohou být Delawaři přáteli Mingů."

Jelenobijce umlkl, neboť jakési zjevení se postavilo před něho a to mu náhle vzalo slova z úst a vlastně ho přimělo, že na okamžik zapochyboval o spolehlivosti svého vychvalovaného zraku. Vedle ohně stála Hetty Hutterová, a tak klidně, jako kdyby patřila ke kmenu.

Zatímco lovec s Indiánem seděli a pátravě pozorovali tvář druhého, aby objevili, co se mu v nitru děje, dívka se nepozorovaně přiblížila, bezpochyby po svahu od břehu na jižní straně výběžku nebo ze strany, která byla nejblíže místu, kde archa kotvila, a beze strachu šla k ohni. Nebojácnost patřila už k její prostotě a měla důvod i v tom, jak ji minule Indiáni přijali. Sotvaže Puklý dub dívku zpozoroval, poznal ji a hned zavolal dva nebo tři mladší bojovníky a poslal je na zvědy, není-li dívčin příchod předzvěstí nového útoku. Potom kývl na Hetty, aby k němu popošla.

"Doufám, Hetty, že vaše návštěva je znamením, že Had a Tiška jsou už v bezpečí," řekl Jelenobijce, sotvaže dívka vyhověla Huronovu pozvání. "Snad jste nepřišla na břeh se stejným úmyslem jako minule?"

"Tentokrát mi řekla Judita, abych se sem vypravila," odpověděla Hetty. "Sama mě zavezla v kánoi na břeh, hned jak jí Had ukázal Tišku a všechno jí vypověděl. Dneska, panečku, Jelenobijce, je Tiška hezká, a jak šťastně vypadá, šťastněji, než když byla u Huronů!"

"To je tak od přírody, baže děvče, to už můžeme brát jako za lidskou povahu. Je se svým zaslíbeným a už se nemusí bát, že dostane Minga za muže. Řekl bych, že i sama Judita by pozbyla větší díl své krásy, kdyby si myslela, že ji všechnu bude muset dát nějakému Mingovi! Když má člověk hezky vypadat, spokojenost dělá moc a moc, a ručím vám za to, že Tiška je teď docela spokojená, když se dostala těm lotrasům z rukou a je se svým vyvoleným bojovníkem. Povídala jste, že vám říkala sestra, abyste se vypravila na břeh - proč by to Judita dělala?"

"Prosila mě, abych se šla na vás podívat a pokusila se divochy přemluvit, aby si vzali ještě nějaké slony a vás pustili. Ale já jsem si vzala s sebou bibli - ta mi víc pomůže než všichni ti sloni, co je má tatínek v truhle!"

"A co váš otec, Hettičko zlatá - a Hurá, vědí, že jste se sem vydala?"

"Nic nevědí. Oba spí, a Judita a Had myslili, že bude nejlepší je ani nebudit, aby se zase nechtěli pustit za skalpy, až by jim Tiška pověděla, jak málo je v táboře bojovníků a co je tam žen a dětí. Judita mi nedala pokoj, dokud jsem se nevypravila na břeh podívat se na vás, co se s vámi stalo."

"No, to se divím, zrovna Judita! Proč by měla mít právě o mne takovou starost? I toť, teď už tomu rozumím, baže, teď už do celé té věci vidím. To musíte, Hetty, chápat svou sestru, ona se strachuje, aby se Harry March nevzbudil a zase něco nezpackal a nedostal se znovu nepřátelům do rukou, protože by mu mohlo napadnout, že když je můj kamarád souputník, že by mi teďka měl jít na pomoc! Ale Hurá je packal, to já vím, jenže pochybuju, že by kvůli mně riskoval tolik jako kvůli sobě."

"Juditě na Harrym nezáleží, i když Harrymu záleží na ní," odpověděla Hetty nevinně, ale docela rozhodně.

"Něco takového jsem už od vás jednou slyšel, pravda, děvče, to už jsem od vás slyšel, a přece to tak není. Vždyť člověk nežije nadarmo u kmene, aby si ledasčeho nevšiml, co to dělá, když si děvče někoho oblíbí. Sám se sice o ženění nezajímám, ale viděl jsem to přece u Delawarů, a v téhle věci jsou způsoby bledých tváří i rudokožců ve všem všudy napořád stejné. Když se takové milování začíná, je mladá ženská zamyšlená a nemá oči ani uši pro nikoho, jen pro toho bojovníka, který se jí zalíbil. Pak následuje těžkomyslnost a vzdychání a tak podobně. A potom, zvlášť když se oba jednoduše nedohovoří, pouští se naopak často do pomlouvání a vyhledávání všelijakých chyb a haní na tom mladíkovi zrovna to, co se jí na něm nejvíc líbí. Někdy takové mladé stvoření dává takovým způsobem lásku najevo dost odvážně, a já jsem toho mínění, že Judita je právě z těch. Já jsem od ní dokonce slyšel říkat, že Hurá není hezký, a když mladé děvče dovede říct takovou věc, pak už to s ní musí být opravdu zlé."

"Mladé děvče, které má Harryho rádo, by to přiznalo, že je hezký. Já sama si myslím, že Hurá je moc hezký, a rozhodně každý, kdo má oči, si to taky musí myslit. Ale Judita nemá Marche ráda, a právě proto na něm hledá chyby."

"No dobrá, dobrá, Hettičko zlatá, tak ať je po vašem. Kdybychom mluvili třebas až do zimy, stejně bychom si každý myslil svoje, a jen tak hovořit nemá smysl. Nic naplat, já tomu věřím, že Judita na Harrym hodně visí a že ho dřív nebo později stejně dostane, a tím spíš taky, že ho takhle tupí, jenže, já vím, vy si myslíte pravý opak. Ale pamatujte si, děvče, co vám teďka řeknu, a dělejte, jako že nic nevíte," pokračoval tento muž, který byl tak nechápavý ve věci, v níž jsou lidé obyčejně dost chytří, aby na všechno přišli, a zase tak bystrý ve věcech, kde pozorovací schopnost velké většiny lidí selhává. "Už tomu rozumím, jak na tom s těmihle vagabundy jsme. Vidíte, Puklý dub od nás odešel a tamhle hovoří s těmi svými mladíky. Je to sice tak daleko, že ho nemohu slyšet, ale vidím, co jim povídá. Nařizuje jim, aby dávali pozor, kam se hnete, a aby vyslídili, kam má pro vás kánoe přijet, až se zase budete chtít vrátit na archu, a pak aby vás obě polapili se vším všudy. Škoda, že vás sem Judita poslala, protože nejspíš chce, abyste se zase vrátila."

"To jsme si taky domluvily," řekla mu na to dívka tlumeně, důvěrně a významně, "a můžete se spolehnout, že se mi podaří přelstít i toho nejprotřelejšího Indiána z nich všech. Já vím, že jsem slabomyslná, ale nějaký rozum přece jenom mám a uvidíte, jak ho dovedu použít, abych se dostala zpátky, až svou věc tady vyřídím!"

"Můj ty pane, děvče, chudáčku, já se jen straším, že se to lehčeji řekne, než udělá. Je to klubko jedovatých plazů, a jejich jed není o nic slabší, protože teď přišli o Tišku. No, jsem jen rád, že aspoň Hadovi se poštěstilo dostat se s tím děvčetem odtud. Kdyby se tak bylo stalo a on padl Mingům do rukou, byli by nešťastni dva a k tomu ještě jednomu by nebylo zrovna nejlíp u srdce."

"Tím jste mi ještě něco připamatoval, co jsem vám málem zapomněla vyřídit. Judita mi říkala, abych se vás zeptala, co podle vašeho mínění by s vámi Huroni dělali, kdyby se nepodařilo vás vykoupit, a jak ona by vám nejlíp mohla posloužit. Ano, Jelenobijce, to je právě to nejdůležitější, co jsem vám měla vyřídit - jak ona sama by vám nejlíp mohla posloužit."

"To si, Hetty, jenom vy tak myslíte, ale na tom nesejde. Mladé ženské lehko přikládají největší důležitost zrovna tomu, co je nejvíc rozcitlivuje - ale na tom nesejde. Dělejte si, jak chcete, jenom dávejte pozor a nedopusťte, aby těm vagabundům padla kánoe do rukou. Až se vrátíte na archu, řekněte jim, aby se drželi tady poblíž a taky aby vůbec nezůstávali na jednom místě, a zvlášť za noci. Kolikpak hodin to může trvat, a vojáci na řece se o téhle tlupě dovědí a pak už vaši mohou vyhlížet pomoc. Z nejbližší posádky sem není dál jak den pochodu a pořádní vojáci, mají-li nepřítele v sousedství, nebudou líně ležet. To je má rada, a můžete vyřídit otci a Harrymu, že z lovení skalpů teď nebude koukat mnoho kloudného, protože Mingové jsou na nohou a ve střehu, a dokud vojáci nepřijdou, nemůže vás všechny zachránit nic, leda když se budete držet na vodě pořádně daleko od divochů."

"A co mám o vás říci Juditě? Jestli jí neřeknu o vás pravdu, jistě mě, Jelenobijce, pošle ještě jednou."

"Tak jí řekněte pravdu. Nevidím žádný rozumný důvod, proč by se Judita Hutterová neměla o mně dovědět pravdu nebo třeba lež. Jsem zajatý a Indiáni mě mají v rukou a jen prozřetelnost ví, co z toho vzejde. Poslyšte, Hetty -" přitlumil hlas a mluvil ještě důvěrněji, "vy jste sice trochu prostoduchá, s tím se nedá nic dělat, ale o Indiánech přece něco víte. Zabil jsem jim jednoho z nejudatnějších bojovníků a teď mě tady mají v rukou, a už se pokoušeli mě zpracovávat, abych ze strachu, co by mě mohlo potkat, zradil vašeho otce a všecky v arše. Já těm lotrasům rozumím, jako kdyby to všechno pověděli rovnou, tak jak jim zobák narostl. Na jedné straně chtějí ve mně probudit hamižnost a z druhé strany zase strach a myslí si, že čestný člověk tomu dvojímu náporu povolí. Ale váš otec se může spolehnout a Harry taky, že to na mne neplatí - jako Had, ten už to ví dávno."

"Ale co mám říci Juditě? - Jestli ji ta odpověď neuspokojí, tak mě sem jistojistě pošle ještě jednou."

"No, řekněte to Juditě taky tak. Dá se čekat, že to divoši zkusí s mučením, abych se poddal, a pak aby se pomstili, že přišli o bojovníka, ale třebas je člověk slaboch od přirozenosti, musím to vydržet, jak jen to půjde nejlíp. Juditě můžete říct, aby si kvůli mně nedělala žádné starosti - přijdou ještě perné chvilky, to já vím, bílý člověk nemá taky sklon k nějakému chlubení, ani mu není do zpívání, když ho mučí, protože když nejvíc trpí, mívá právě nejmenší dušičku - ale můžete jí říct, ať nemá starost. Myslím si, že to svedu a vydržím to. Na to se může spolehnout, že i když se poddám sebevíc a projevím se nadobro jako běloch, budu třeba skučet a kvílet a i bučet, přece tak daleko neklesnu, abych zradil své přátele. Až mi začnou rozžhavenými nabijáky vypalovat díry do těla a rvát mi vlasy i s kořínky, přirozenost může nabýt vrchu, pokud se úpění a nářku dotýče, ale tím se vítězství těch vagabundů skončí. Když bůh nevydá člověka ďáblům na pospas, nic nemůže čestného člověka přimět, aby se zpronevěřil své povinnosti a barvě."

Hetty poslouchala velice pozorně a v její mírné, ale výmluvné tváři se zračil hluboký soucit s trpitelem, který dovedl vytušit, jaká muka jej očekávají. Zprvu se zdálo, že je na rozpacích, co si počít, potom jej však vzala za ruku a s vroucí účastí mu radila, že mu půjčí svou bibli, aby si v ní četl, až ho budou divoši mučit. Když pak Jelenobijce poctivě přiznal, že číst je nad jeho schopnosti, dokonce se mu ochotně nabídla, že zůstane u něho a prokáže mu tu bohulibou službu sama. Šetrně její nabídku odmítl, a poněvadž se k nim už vracel Puklý dub, Jelenobijce dívku poprosil, aby ho opustila, ale nakázal jí ještě napřed, aby všechny v arše ujistila, že se mohou na něho úplně spolehnout. Hetty nyní odešla a zamířila ke skupině žen s takovou důvěrou a sebejistotou, jako kdyby byla domorodka a patřila ke kmenu. Huron se však opět posadil vedle zajatce a znovu se ho začal vyptávat jako zkušený indiánský pohlavár, lstivě a zchytrale, a Jelenobijce naopak zase jeho pokusy mařil, využívaje právě těch prostředků, které obrana proti úkladům náročnější civilizované diplomacie zná jako nejúčinnější, anebo se v odpovědích omezoval na pravdu a jen a jen na pravdu.

KAPITOLA 18

Tak zemřela; už nebude se vznášet

strast, hanba nad ní; neměla to štěstí

měsíce, roky vnitřní tíhu snášet,

co tvrdším srdcím popřáno je snésti,

než v stáří zemrou; krátce určil kráčet

ji Čas, však radostně: neb déle kvésti

ji Osud nepřál; v sladký spánek spěla

na mořském břehu, kde tak ráda dlela.

Byron

Mladí bojovníci, kteří po tom, co se Hetty tak nenadále objevila, byli posláni na obhlídku, se brzy vrátili a hlásili, že nikde nezjistili nic podezřelého. Jeden z nich se dokonce dostal po břehu až k místu proti arše, ale tma skrývala loď tak dokonale, že ji vůbec nezpozoroval. Druzí dva pátrali různými směry, a s tichem a samotou lesů se všude snoubil klid noci.

Nakonec byli přesvědčeni, že dívka přišla sama jako při první návštěvě a že přišla s podobným posláním. Irokézové neměli tušení, že archa opustila hrad, a navrhli opatření, která, i když je zatím vlastně neprováděli, velmi přispěla k pocitu bezpečnosti. Postavili tedy hlídku, a všichni kromě strážců ulehli k odpočinku.

Značnou péči věnovali i zabezpečení vězně, ale zbytečnou bolest mu nepůsobili, a Hetty dovolili, aby si našla příhodné místečko ke spaní mezi indiánskými dívkami. Nesetkala se tam však s přátelskou ochotou Tiščinou, přestože její pověst ji nejenom chránila před strádáním a zajetím, ale zjednávala jí i ohled a pozornost, takže se jí dostalo stejné míry pohodlí jako těm divošským, ale úslužným bytostem kolem. Opatřily jí kožešinu a poněkud stranou chatrčí jí samotné ustlaly lůžko na hromadě klestí. A tady brzy tvrdě usnula jako všichni ostatní kolem ní.

V tlupě bylo nyní třináct mužů, a vždy tři najednou hlídali. Jeden zůstával ve stínu, avšak nedaleko ohně. Měl za povinnost střežit zajatce, dávat pozor, aby oheň nehořel plamenem a neosvětloval tábořiště, ale také aby docela nevyhasl, a měl vůbec dávat pozor na celý tábor. Druhý hlídkoval od břehu ke břehu, přecházeje přes výběžek v místech, kde přisedal k pevnině, a třetí pomalu chodil po písečném břehu na vnější straně pobřeží, aby se nemohlo opakovat podobné překvapení, k jakému již během noci došlo. Takové hlídkování nikterak nebylo u divochů obvyklé, protože se obyčejně spíše spoléhají, že se jim podaří provést všechny pohyby tajně, než aby stavěli hlídky, ale tentokráte si to vyžádala zvláštní situace Huronů. Nepřátelé znali polohu tábora a ve chvíli nočního odpočinku se těžko dalo něco měnit. Možná také, že především spoléhali na to, co se již bezpochyby odehrává nahoře na jezeře, a co podle jejich domnění plně zaměstná bělochy, kteří jsou na svobodě, i jejich jediného indiánského spojence. Možná si také Puklý dub uvědomoval, že právě v osobě zajatcově se mu dostal do rukou ten nejnebezpečnější z nepřátel.

Skutečnost, že lidé zvyklí ostražitosti, nebo jejichž odpočinek nebývá nerušený, přesně usínají a přesně se probouzejí, nepatří k nejmenším záhadám našeho života. Sotva hlava spočine na podušce, již vědomí mizí, a přece se tělo v určitou hodinu probudí, tak přesně, jako kdyby nad ním stála po celou tu dobu mysl na stráži. Nemůže být pochyby, že lidé, kteří takto procitnou, se vzbudí působením myšlenky na hmotu, třebaže způsob, jak se toto působení děje, musí před naší zvědavostí zůstat skryt, dokud se to nevysvětlí objasněním celkového vztahu duše ke všem lidským záhadám, ačli k takovému vysvětlení vůbec kdy dojde. Tak tomu bylo i s Hetty Hutterovou. Přestože právě tento nehmotný díl její bytosti byl, jak se říkalo, oslaben, přece jen byl dosti čilý, aby ji přinutil otevřít oči právě o půlnoci. V tu dobu se probudila, zvedla se ze svého lože z kožešiny a z klestí a bezelstně a neskrývaně zamířila k oharkům ohniště a rozhrabala je, jako by ji v chladu noci a lesa a na loži tak nadmíru prostém roztřásla trochu zima. Jak plamen vyšlehl, ozářil tmavohnědou tvář Hurona na stráži a jeho černé oči zasvítily v světle jako zornice pardála, který je pronásledován ve světle pochodně až do svého doupěte. Ale Hetty se nebála a popošla k místu, kde Indián stál. Pohybovala se docela přirozeně a nebylo v ní naprosto nic kradmého nebo vychytralého či úskočného, a tak se domníval, že ji probudil toliko noční chlad, což se často stává, je-li nutno spát pod širým nebem, a to také snad nejméně ze všeho mohlo vzbuditi podezření. Hetty na něj promluvila, ale on anglicky nerozuměl. Potom téměř minutu hleděla na spícího zajatce a pak pomalu, smutná a zamyšlená, od něho odešla.

Dívka se nikterak nesnažila skrývat. Jakýkoli důmyslnější počin v tom směru byl docela jistě nad její duševní schopnosti, nicméně kráčela jako vždycky lehce a téměř neslyšně. Když vykročila směrem na konec výběžku čili na místo, kde vystoupila na břeh při svém prvním dobrodružství a kde Tiška nasedla do kánoe, strážce klidně, aniž se hnul z místa, pozoroval její útlou postavu, jak se zvolna ztrácí ve tmě. Věděl, že druzí dva muži jsou na hlídce, a nepředpokládal, že dívka, která dvakrát sama od sebe přišla do tábora a také již veřejně z tábora odešla, by hledala spásu v útěku. Zkrátka dívčino chování nevzbudilo ani tolik pozornosti, jako by v civilizované společnosti vzbudilo chování kteréhokoli člověka s oslabeným rozumem, a přitom se jí dostávalo větších ohledů a větší vážnosti.

Hetty jistě neměla nějak obzvláštní orientační smysl, ale přece našla cestu k pobřeží, a to právě na téže straně výběžku, na které byl postaven tábor. Kráčela po kraji vody směrem na sever a brzy potkala Indiána, který konal stráž na břehu. Byl to mladý bojovník, a když zaslechl na oblázčitém břehu její lehký krok, rychle k ní přiskočil, ačkoliv nikterak výhružně. Ve stínu lesa byla taková hluboká tma, že na vzdálenost nějakých pěti šesti metrů bylo nesnadné rozeznat postavu a docela nemožné poznat, kdo to je, dokud se nepřiblížila na dosah ruky. Když mladý Huron zjistil, s kým se setkal, dal najevo zklamání, neboť abychom řekli pravdu, čekal na svou nejmilejší, která mu slíbila, že mu přijde zpříjemnit nudu půlnoční hlídky. Tento muž také neuměl anglicky, ale dovedl si vysvětlit, proč je dívka v tuto hodinu vzhůru. To se často přiházívalo v indiánských vesnicích a v táborech, kde spánek bývá stejně nepravidelný jako jídlo. A potom její známá slabomyslnost i tentokrát jí dobře posloužila, jak už tak tomu u divochů bývá. Mladý bojovník, rozmrzelý zklamáním a nadto netrpělivý, že se mu tam Hetty tak nevhodně vetřela, jí naznačil, aby šla po břehu dál. Hetty poslechla. Jak však odcházela, mluvila nahlas anglicky, mírně, jak byla zvyklá, ale v tichu noci ji přece bylo na krátkou vzdálenost slyšet.

"Jestli jsi mne, bojovníku, pokládal za huronské děvče," mluvila Hetty, "nedivím se, že jsi měl ze mne tak malou radost. Jsem Hetty Hutterová, dcera Tomáše Huttera, a dosud jsem se nikdy v noci nesešla s mužem, protože maminka mi vždycky říkala, že to není správné a že skromná mladá děvčata to nemají nikdy dělat. Totiž, myslím, mladá děvčata bledých tváří, protože v různých koncích světa vládnou různé zvyky, to vím. Ne, ne, já jsem Hetty Hutterová a nesešla bych se ani s Hurá Harrym, i kdyby přede mnou padl na kolena a prosil mě o to! Maminka říkala, že to není správné."

Zatímco takto hovořila, došla k místu, kde kánoe předtím přistala, a zákrut břehu a křoví tam rostoucí ji zakryly, že by byla i za bílého dne úplně zmizela strážci z dohledu. Avšak milencovo ucho zaslechlo jiné kroky, a stříbrný hlas Hettin už k němu téměř nedoléhal. Přesto Hetty, zabraná pouze do vlastních myšlenek a záměrů, mluvila dál, ale její něžný hlas nepronikal daleko do lesů. Nad vodou se však mnohem více rozléhal.

"Tady jsem, Judito," mluvila dále, "a nikdo tu není nablízku. Huron na hlídce šel naproti své milé, to je Indiánka, víš, a ta nemá takovou maminku, která by jí řekla, že to není správné, scházet se v noci s mužem."

Hettin hlas umlčelo "Pst!", jež zaznělo od vody, a pak zahlédla temný stín kánoe, neslyšně připlouvající, a její příď brzy zaskřípala na oblázcích. Sotva se lehká loďka zakymácela pod tíhou Hettina těla, kánoe vyrazila zádí dopředu, jako by měla život a vůli, a už byla na sto metrů od břehu. Potom Judita kánoi otočila a velikým obloukem, aby se cesta protáhla a zároveň aby se dostala z doslechu, zamířila k arše. Po několik minut nikdo nehlesl. Když se však již dalo předpokládat, že jsou dostatečně daleko, aby bylo možno mluvit, Judita, jež sama seděla na zádi a řídila kánoi téměř mužsky obratně, začala hovor; však po celou cestu, co odrazila od výběžku, hořela touhou začít.

"Tady jsme, Hetty, v bezpečí," řekla, "a nemusíme se bát, že nás někdo uslyší. Musíš ale mluvit šeptem, protože za tiché noci se zvuky nad vodou nesou daleko. Chvílemi jsem byla tak blízko výběžku, když jsi tam právě u nich pobývala, že jsem slyšela hlasy bojovníků, a slyšela jsem tě taky, jak šlapeš po oblázcích na břehu, ještě dřív než jsi promluvila."

"Huroni asi ani nevědí, že jsem od nich odešla."

"To je docela možné, že to nevědí, protože zamilovaný muž je špatný hlídač, leda když dává pozor, jestli už jeho milá jde! Ale pověz mi, Hetty, viděla jsi Jelenobijce a mluvila jsi s ním?"

"Ale ano - seděl tam u ohně, nohy má svázané, ale ruce mu nechali volné a může jimi hýbat, jak je mu libo."

"No, a co ti řekl, dítě? Mluv rychle, umírám touhou slyšet, co mi vzkazuje."

"Co mi řekl? Tak, co bys myslela, Judito? Řekl mi, že neumí číst! Jen si pomysli! Běloch, a nedovede si ani přečíst bibli! Nikdy asi neměl maminku, sestřičko!"

"Na tom teď nezáleží, Hetty. Všichni lidé neumějí číst. Maminka toho sice tolik uměla a tolika věcem nás naučila, zato tatínek na knížky moc není, sotva si dovede číst v bibli, však víš."

"No ano! Já jsem vždycky věděla, že otcové nedovedou moc číst, ale matky by měly umět číst všechny, jak jinak pak mohou učit děti? Na to se můžeš, Judito, spolehnout, že Jelenobijce určitě nikdy maminku neměl, protože jinak by uměl číst."

"Řekla jsi mu, Hetty, že jsem tě vysadila na břeh a jak mě trápí jeho neštěstí?" přerušila ji Judita netrpělivě.

"Myslím, že jsem mu to řekla všechno, vždyť víš, Judito, že jsem prostomyslná, mohla jsem teda na něco zapomenout. Ale, že jsi mě vysadila na břeh, to jsem mu opravdu řekla. A potom mi toho hromadu napovídal, abych ti to pověděla, a to si dobře pamatuju, protože mi přitom stydla krev, když jsem to od něho slyšela. Říkal mi, abych vyřídila, že jeho přátelé - doufám, že k nim, sestřičko, taky patříš -"

"Jak mě jen můžeš, Hetty, takhle mučit! Přece víš, že patřím k nejvěrnějším přátelům, které na světě má."

"Mučit tě! Aha, teď si už na všechno vzpomínám. To jsem ráda, Judito, že jsi užila toho slova, protože to mi všechno připomnělo. No tak, řekl mi, že ho třeba divoši budou mučit, ale on že se vynasnaží to vydržet, jak se sluší na bělocha, a že se nikdo nemá 'strašit' - pročpak říká Jelenobijce 'strašit', když nás maminka vždycky učila říkat 'bát se'?"

"Na tom, miláčku, nezáleží, teď na tom nezáleží," vykřikla Judita, téměř lapajíc po dechu. "Opravdu ti Jelenobijce říkal, že si myslí, že ho divoši vezmou na mučení? Vzpomínej si teď, dobře si vzpomeň, Hetty, protože to je to nejstrašnější a nejvážnější."

"Ano, říkal to, připamatovala jsem si to, když jsi řekla, že tě mučím. Víš, Judito, bylo mi ho hrozně líto, a Jelenobijce to všechno bral tak klidně a nic si z toho nedělal! Jelenobijce není tak hezký jako Hurá Harry, ale je klidnější."

"Stojí za milión takových Marchů! Ano, má větší cenu než všichni ti mladíci, co sem kdy na jezero přišli, dohromady," zvolala Judita rázně a rozhodně, až se její sestra podivila. "On je vtělená pravda. - On ani neví, co je to lež. Vždyť ty ani nevíš, Hetty, jaký poklad to je, když můžeš muži věřit, ale až se - ne - myslím, že to nikdy nepoznáš. A proč ostatně bys, taková jaká jsi, měla kdy poznat tolik nedůvěry a nenávisti? To je tvrdá lekce."

Judita sklonila obličej, a jakkoli byla tma a žádné oko nemohlo její tvář spatřit, vtiskla ji do dlaní a zasténala. Tento náhlý výbuch citu však trval jen chvilku, a zase pokračovala už klidněji, stále však otevřeně hovoříc o všem, co se týkalo jí samé, bez nejmenšího stínu nedůvěry v sestřinu chápavost a porozumění. Avšak její hlas zněl nyní tiše a přiškrceně, nebyl již tak jasný a oduševnělý jako prve.

"Je to hrozná věc, Hetty, bát se pravdy," mluvila dále, "a přece se víc bojím pravdy od Jelenobijce než od kteréhokoli nepřítele! Tak opravdový - tak nesmírně čestný - tak neochvějně přímý - takového člověka není možná ošidit! Ale mezi námi není přece takový rozdíl, sestřičko - mezi Jelenobijcem a mnou. Není přece o tolik lepší než já?"

Bývalo neobvyklé, aby se Judita natolik ponížila, že se až doprošovala Hettina mínění. Ani jí často neřekla sestřičko, protože tak oslovují obyčejně mladší sestry starší, i když jsou si ve všem ostatním naprosto rovny. A protože nepatrné odchylky od obvyklého chování častěji zapůsobí na představivost než změny mnohem důležitější, Hetty to postřehla a svým vlastním prostým způsobem se tomu divila.

Trochu to povzbudilo její ctižádost a odpověď se stejně vymykala obvyklému okruhu věcí, o nichž mluvívaly, jako otázka. Chudák děvče se snažilo zpřesnit myšlenky, ale bylo to nad její síly.

"Lepší než ty, Judito!" opakovala s pýchou. "V čem může být Jelenobijce lepší než ty? Copak nejsi maminčino dítě a copak on umí číst - a copak maminka nevynikala nad všechny ženy v celé téhle končině? Řekla bych, že mu ani zdaleka nenapadne, že by byl lepší než ty, protože sotva by si mohl myslit, že je lepší než já. Ty jsi krásná a on je ošklivý -"

"Ne, Hetty, on není ošklivý," vskočila jí do řeči Judita. "On jenom není hezký. Ale v obličeji má takový poctivý výraz, a to je mnohem lepší než krása. V mých očích je Jelenobijce hezčí než Hurá Harry."

"Judito, ty mě lekáš! Hurá je ten nejhezčí muž na celém světě - dokonce hezčí než ty sama, protože víš přece, že krásný zevnějšek u muže je vždycky lepší než krásný zevnějšek u ženy."

Tento ne zcela nevinný projev přirozeného vkusu se v té chvíli starší sestře nelíbil a nerozpakovala se to projevit.

"Hetty, teď mluvíš hloupě, a uděláš líp, když o téhle věci přestaneš hovořit," pokárala ji. "Mnoho jiných lidí nepovažuje Harryho za nejhezčího muže na světě, a pak ti důstojníci z posádek -" Judita se při těch slovech zajíkla - "ti důstojníci z posádek, tady poblíž nás, jsou daleko hezčí než on. Ale proč si myslíš, že se mohu stavět Jelenobijci na roveň - o tom mi něco pověz, protože mně se nelíbí, že se tolik obdivuješ člověku, jako je Hurá Harry, který nemá ani cit, ani chováni, ani svědomí. Ty jsi pro něho přespříliš dobrá, a to by mu bylo potřeba říci co nejdřív."

"Já! Copak jsi, Judito, zapomněla! Vždyť já přece nejsem krásná, a pak s mým rozumem není všechno v pořádku."

"Ty jsi hodná, Hetty, a to je víc, než se dá říci o Harry Marchovi. Možná, že má obličej a postavu, ale srdce mu chybí. Ale teď už toho nechme. Řekni mi, v čem myslíš, že se mohu Jelenobijci vyrovnat."

"Ani to pochopit, Judito, nedovedu, že ty se mě na tohle ptáš! Vždyť on neumí číst, a ty umíš. On neumí mluvit, mluví hůř než sám Hurá - vždyť, sestřičko, Hurá nevyslovuje vždycky každé slovo správně! Všimla sis toho vůbec?"

"Jistě, je hrubý v řeči jako ve všem jiném. Ale bohužel mi lichotíš, když si myslíš, že se právem mohu rovnat muži, jako je Jelenobijce. Je pravda, že mám lepší vychování, v jistém smyslu jsem hezčí a možná bych mohla hledět výš, jenže jeho smysl pro pravdu a čest - to je právě to - v tom je ten strašný rozdíl mezi námi! No dobrá, už o tom nebudeme mluvit a raději budeme přemýšlet, jakým způsobem bychom ho dostali z rukou Huronů. Máme na arše tatínkovu truhlu, a snad bychom se mohli pokusit ještě jednou je nalákat na slony, ačkoli mám obavy, že muži, jako je Jelenobijce, těžko za takové tretky vykoupíme svobodu. Mám také strach, že tatínek a Hurá nebudou tak ochotni zaplatit za Jelenobijce výkupné jako on za ně!"

"Proč ne, Judito? Hurá a Jelenobijce jsou přátelé, a přátelé by si vždycky měli navzájem pomáhat."

"Co tě nemá! Chudáčku Hetty, ty málo znáš lidi! Jsou také přátelé jen naoko, a těch se musí člověk často víc bát než vyložených nepřátel, zvlášť mezi ženami. Ale ty budeš muset ráno zase vystoupit na břeh a zkusit vypátrat, co se dá pro Jelenobijce udělat. Mučit ho nesmějí, dokud mám život v těle a dokud tomu mohu nějak zabránit."

Rozhovor začal nyní přebíhat z předmětu na předmět, dokud starší sestra nevytáhla z mladší všechny podrobnosti, které její oslabené schopnosti jí dovolily si zapamatovat a zase sdělit. Když byla Judita konečně spokojena - ačkoli se vůbec nedalo říci, že je spokojena, neboť vším tím, co slyšela, byla do té míry zmatena, že to v ní vzbuzovalo neukojitelnou zvědavost - ale nedovedla si již vymyslit, na co ještě by se zeptala, aniž by se opakovala, začala tedy zase pádlovat k pramici. Hluboká noční temnota a těžké stíny, jež kopce a prales vrhaly na jezero, znesnadňovaly hledání lodi, zakotvené tak blízko břehu, jak jen ohled na bezpečnost dovoloval. Judita dovedla zkušeně zacházet s korovou kánoí, její lehkost vyžadovala spíše zručnosti než síly, a tak vyrazila se svou lodičkou hbitě po hladině, sotva skončila hovor s Hetty a rozhodla se pro návrat. Archu však stále nebylo vidět, několikrát se sestrám zazdálo, že ji už vidí, jak se vedle rýsuje ve tmě jako nízká černá skála, ale pokaždé se přesvědčily, že to je buď zrakový klam, nebo nějaká vzdutá vlna stromoví na břehu. Po půlhodinovém hledání byly nuceny, ač nerady, přiznat, že archa odplula.

Většina mladých žen by byla za takových okolností, v nichž se sestry octly, cítila přímo fyzicky tíživost této situace, i když ne obavy jiného rázu. Judita však nikoliv, a dokonce i Hetty měla spíše starost, jaké důvody mohly jen otce a Harryho přimět, že odpluli, než aby se bála o sebe.

"A nemohlo se stát, Hetty," otázala se Judita, když důkladná prohlídka je obě dvě přesvědčila, že archu nelze nalézt, "a nemohlo se stát, že by Indiáni byli připluli na voru nebo připlavali a přepadli naše ve spaní?"

"Nevěřím, že by Tiška a Čingačgúk šli spát, dřív než si jeden druhému vypovědí všechno, co si po tak dlouhém odloučení mají říci - nemyslíš, sestřičko?"

"Snad ne, holčičko. Je toho víc, co jim brání usnout, ale jednoho Indiána mohou přepadnout, i když právě nespí, zvlášť když myslí na něco jiného. Přece však bychom něco musely slyšet. Za takové noci, jako je dnes, by jediné Harryho zaklení putovalo ozvěnou mezi kopci na východě jako zaburácení hromu."

"Hurá opravdu často hřeší a nemyslí na to, co říká," pokorně a lítostivě odpověděla Hetty.

"Ne - ne, to není možné, aby se Indiáni zmocnili archy a já abych nic neslyšela. Vždyť to není ani hodina, co jsem je tam nechala, a celou tu dobu jsem dávala pozor i na ty sebeslabší zvuky. A přece nemohu dobře uvěřit, že by otec dobrovolně opustil děti!"

"Možná, Judito, že si tatínek myslil, že jsme v kabině a spíme, a rozjel se domů. Však víš, že s archou často v noci plujeme."

"To máš pravdu, Hetty, a jistě je to tak, jak říkáš. Teď pofukuje trochu víc od jihu než předtím, a oni odpluli vzhůru po jezeře -"

Judita zmlkla a poslední slova zůstala nevyřčena, neboť krajinu náhle, byť na jediný okamžik, ozářil záblesk. Vzápětí třeskla puška a její ozvěna se pak nesla horami na východě. Téměř současně proletěl vzduchem pronikavý ženský výkřik, který se změnil v dlouhý nářek. Příšerné ticho, jež se potom rozhostilo, bylo snad ještě děsivější než to divoké nenadálé přerušení hlubokého půlnočního klidu.

Jakkoli byla Judita srdnatá už svou povahou, ale i ze zvyku, sotva dýchala, kdežto chudák Hetty si zakryla obličej a celá se chvěla.

"To byl, Hetty, nářek nějaké ženy," pravila Judita vážně, "a byl to nářek plný hrůzy! Jestli se archa odsud hnula, mohla plout po větru jedině na sever a výstřel i výkřik se nesly z výběžku. Snad se nestalo nic Tišce?"

"Jeďme se tam podívat, Judito, možná, že potřebuje, abychom jí pomohly - vždyť kromě ní jsou na arše jenom muži."

Nebylo možno otálet ani okamžik, a ještě než domluvila, ponořila Judita pádlo do vody. Vzdálenost k výběžku v přímé čáře nebyla velká, a pohnutky, jež je pobízely k veslování, je tak vzrušovaly, že jim nedovolovaly mrhat drahocennými okamžiky v bezúčelných opatřeních. Pádlovaly a nestaraly se o svou bezpečnost, ale stejné vzrušení ovládalo i ty druhé, takže si jich nikdo nevšiml. Pojednou mezerou mezi křovisky padla Juditě do oka světelná zář, a pádlujíc k ní, řídila kánoi tak, aby na ni viděla, a tím se dostala zbytečně a neprozřetelně blízko k zemi.

Výjev, který se nyní rozvíjel dívkám před očima, se odehrával v lese na svahu návrší, o němž jsme se již tolikrát zmínili, a z člunu tam bylo dobře vidět. Shromáždil se tu celý tábor a asi šest nebo osm postav neslo smolné borové pochodně, které po celé prostoře pod oblouky větví vrhaly silné, avšak pohřební světlo. Zády opřena o strom seděla dívka a z jedné strany ji podpíral mladý strážce, jehož nedbalostí se podařilo Hetty uprchnout, a tento jeho přečin byl právě způsoben očekávaným příchodem dívčiným. V záři pochodně, kterou jí drželi u obličeje, bylo patrno, že zápasí se smrtí a krev, jež jí prýštila z obnažených prsou, prozrazovala, jaké zranění utrpěla. Také štiplavý, nápadný zápach po střelném prachu bylo stále ještě cítit v těžkém, vlhkém nočním vzduchu. Nemohlo být pochyby, že byla postřelena. Judita to na první pohled poznala. Šleh světla se objevil nad vodou nedaleko výběžku, a výstřel z pušky padl buď z kánoe potulující se v blízkosti země, nebo z archy, jak plula kolem. Neopatrné zvolání nebo smích mohl vyvolat útok, protože zamířit bylo možno jedině podle sluchu. Výsledek byl brzy ještě patrnější. Hlava oběti klesla a tělo umírající se zhroutilo. Potom všechny smolnice, kromě jediné, prozíravě uhasili, a v mihotavém světle, jež zůstalo, bylo možno rozeznat jen smutný průvod, jak odnášeli mrtvou do tábora.

Judita těžce vzdychla a otřásla se, pak vnořila pádlo zase do vody a kánoe opatrně obeplouvala výběžek. Výjev, který spatřila, jí rozechvěl smysly a jeho představa ji nyní děsila; tato představa byla horší nežli pohled na samu předčasnou smrt a krátký smrtelný zápas umírající dívky. V silné záři tolika smolnic spatřila vzpřímenou postavu Jelenobijcovu, jak soucitně stojí opodál mrtvé, a připadalo jí, že se mu zračil v tváři stud. Sám nedával najevo ani strach, ani rozpačitost, ale z pohledů, jež na něho vrhali indiánští bojovníci, bylo zřejmé, že v jejich prsou zápasí divoké vášně. Zajatec však jako by to vše ani nepozoroval. Ale Juditě to tkvělo v paměti po celou noc. Poblíž výběžku se nesetkaly s žádnou kánoí. Naprosté ticho a tma vládly nyní nad výběžkem, nad ztemnělým jezerem, nad spícími lesy i pod kalnou oblohou, jako by mlčení pralesa nikdy nebylo porušeno, nebo jako by nikdy slunce nezasvitlo nad touto odlehlou krajinou. Nic víc se tedy nedalo dělat, jen hledat útočiště, a to mohl poskytnout pouze střed jezera. Pádlujíce mlčky k onomu místu, nechaly dívky kánoi unášet větrem k severu, a pokud jim to situace a city dovolovaly, oddaly se odpočinku.

?

KAPITOLA 19

Nuž do zbraně a dveře střez - vše ztraceno,

když zvon ten strašný neumlkne hned.

Ten oddíl zbloudil as, čí minul cil,

neb s jakous krutou střet se překážkou.

Ty, Anselmo, spěš rovnou do věže,

já s ostatními bít se budu zde.

Marino Faliero

Domněnka Judity Hutterové, jakým způsobem postihla smrt indiánskou dívku, byla vcelku správná. Po několikahodinovém spánku se její otec a March probudili, jenom pár minut potom, co opustila archu a vydala se hledat sestru, a když Čingačgúk se svou snoubenkou byli ovšem už na palubě. Od Delawara se staroch dověděl, kde je tábor, a o nedávných událostech, jakož i to, že dcery jsou pryč. Poslední zpráva ho nikterak neznepokojila; velmi se spoléhal na chytrost starší dcery a o mladší věděl, že se může mezi divochy pohybovat bez obav. Krom toho dlouholetým stykem s nebezpečím jeho citlivost otupěla. Ani se také nezdálo, že by nějak litoval, že Jelenobijce upadl do zajetí, neboť přestože věděl, jak vydatně by jim mohl pomáhat v obraně, rozdíl v názorech na mravnost platnou v lesích nezanechal v něm vůči němu valné sympatie. Kdyby se byl dověděl o poloze tábora dřív, než v něm nastal poplach po Tiščině útěku, byl by se zaradoval, nyní však považoval za příliš nejisté odvážit se na pevninu. A jen nerad upustil pro tuto noc od krutého záměru, k němuž ho stále podněcovalo nedávné zajetí a pomsta. V takové náladě se Hutter usadil na přídi pramice, kde se k němu ochotně připojil Hurá, a Hada s Tiškou nechali v klidu na druhém konci lodice.

"Je vidět, že ten Jelenobijce je ještě kluk, když se v tuhletu hodinu pustil mezi divochy a nechal se od nich zajmout, jako když se jelen proboří do jámy," bručel staroch, vida jako obvykle mrvu v oku bližního a přehlížeje břevno ve vlastním. "Jestli bude muset zaplatit za svou hloupost vlastní kůží, může za to dávat vinu jen sobě."

"Tak to na světě chodí, Tome starouši," potvrdil Hurá. "Každý člověk si musí platit svoje dluhy a odpovídat za svoje hříchy. Přesto si nemohu srovnat v hlavě, jak takový šikovný a opatrný mladík jako Jelenobijce se mohl chytit do takové pasti! To nevěděl nic lepšího, než se o půlnoci plížit kolem huronského tábora a nemít kam utéct, leda do jezera? Přece si snad nemyslel, že je jelen, že skočí do vody a zahladí stopu a z každé šlamastiky vyplave? Myslel jsem si o něm, že má lepší rozum, to přiznám, ale u takového začátečníka se musí nějaká ta hloupost přehlédnout. Ale povídám, mistře Huttere, nevíš náhodou, co se stalo s děvčaty - ani po Juditě, ani po Hetty nikde není ani stopy, prolezl jsem celou archu skrznaskrz a všechno živé jsem si na ní prohlédl."

Hutter mu stručně vysvětlil, že si dcery vzaly kánoi, jak mu pověděl Delawar, a že se pak Judita vrátila, když sestru vysadila na břeh, a potom zase znovu odplula.

"To je ten jeho hladký jazyk, Plovatče Tome," zařval Hurá a zlostí úplně skřípal zuby, "to je ten jeho hladký jazyk a že se ta hloupá holka za ním fantí - nejlepší bys udělal, kdyby ses tomu podíval na kolečka! My oba jsme byli zajati" - teď si to Hurá dovedl připamatovat - "my oba jsme byli zajati, a Judita pro nás ani prstem nehnula! Ten vychrtlý Jelenobijce jí uhranul, a on a ona, a ty a my všichni dohromady bychom si měli dát moc dobrý pozor. Já nejsem člověk, který by si dal takovou špatnost klidně líbit, a říkám ti, že by si všichni, kterých se to týká, měli dát moc dobrý pozor! Pojď, starouši, vytáhneme kotvu a popojedeme blíž k tomu výběžku, ať se můžeme podívat, jak se to tam hýbe."

Proti tomu neměl Hutter nejmenších námitek a archa se rozjela obvyklým způsobem, jen dávali pozor, aby nedělala hluk. Vítr vál na sever, a plachta brzy zanesla pramici vzhůru po jezeře tak daleko, že tmavé obrysy stromů rostoucích na výběžku bylo jen matně vidět. Plovatec Tom kormidloval a vedl loď podél země tak blízko, jak jen to hloubka vody a vyklánějící se větve dovolovaly. V pobřežních stínech nebylo možno rozpoznat nic, ale mladý strážce na břehu, o němž jsme se už zmínili, rozeznal obrys plachty a kabiny. V okamžiku, kdy je náhle zahlédl, vydral se mu z úst tlumený indiánský výkřik překvapení. A tu Hurá ve své ukvapenosti a zuřivosti, což byly základní vlastnosti jeho povahy, sklonil pušku a vystřelil.

Snad kulku vedla náhoda, jež určuje osudy nás všech, a dívka zasažena klesla k zemi. Potom následoval výjev se smolnicemi, který jsme právě popsali.

Právě v okamžiku, kdy Hurá spáchal tento nepředložený a krutý čin, byla Juditina kánoe necelých třicet metrů od místa, odkud se archa před chvílí hnula. Jak plula, to jsme již popsali, a nyní je naší povinností sledovat na jejich plavbě Huttera a jeho společníky. Výkřik, který byl odpovědí na náhodný Marchův výstřel, prozradil také, že obětí je žena. Tyto nečekané následky zděsily i samého Harryho, a po několik okamžiků se v jeho nitru krutě svářily protichůdné city. Zpočátku se smál, rozjařen svou bezohledností a surovostí, ale pak svědomí, ten vnitřní hlas, jenž hlavně roste a sílí vzděláván v zahradě dětství, bolestně ho bodlo do srdce. Na chvíli se tento muž zpola civilizovaný a zpola barbarský octl v citovém zmatku, že nevěděl, co si o vlastním činu myslit. Ale pak jeho tvrdošíjná neústupnost a nadutost, také jeden z jeho rysů, uplatnily svůj vliv, a opět nabyly vrchu. Udeřil jaksi vyzývavě pažbou pušky o dno pramice a s předstíranou lhostejností si začal pohvizdovat jakousi sprostou písničku. Po celou tu dobu archa plula vpřed a již vyplouvala ze zátoky nad výběžkem a tedy se vzdalovala od země.

Jurovi společníci nebrali jeho chování na tak lehkou váhu jako on sám. Hutter nespokojeně bručel, neboť jim z toho činu nekynul žádný prospěch, naopak hrozilo, že se boj zvrhne v ještě mstivější řádění nežli kdy jindy; a pak nikdo nekárá bezdůvodně nesprávné jednání přísněji nežli člověk ziskuchtivý a bezzásadový. Uvědomoval si tedy stále, že nyní, když je Jelenobijce zajat, je Harryho provinění dvojnásob nebezpečné i pro jeho vlastní osobu. Čingačgúk se zvedl a staré kmenové nepřátelství v něm na jediný okamžik přehlušil pocit plemenné příslušnosti, ale v pravý čas se vzpamatoval, a tak nedošlo ke krutým následkům, o nichž jistě, třeba jen letmo, zauvažoval. Ne však Tiška. Proběhla srubem čili kabinou, a sotva se pažba jeho pušky dotkla dna pramice, postavila se vedle Harryho, a s nebojácností, jež dělala čest její povaze, a s ušlechtilým ženským zápalem vychrlila na něho proud výčitek.

"Proč ty střílet?" spustila. "Co ti huronská dívka dělat, že ty ji zabít? Co ty si myslet, že Manitu tomu říct? Ty si myslet, že Manituovi to být jedno? Co ti Irokéz teď dělat? Ty nevyhrát čest - nevyhrát tábor - nevyhrát zajatce - nevyhrát bitvu - nevyhrát skalp - nevyhrát vůbec nic. Krev volat po krvi! Jak ti být, když tvá žena být zabitá? Kdo tě litovat, když ty plakat pro matku nebo pro sestru? Ty být veliký jako borovice - huronská dívka slabá jako břízka - proč ty na ni padnout a rozdrtit ji? Ty si myslet, že Huroni na to zapomenout? Ne, rudoch nikdy nezapomenout. Nikdy nezapomenout přítele - nikdy nezapomenout nepřítele. V tom rudoch být jako Manitu. Proč ty být tak zlý - ty, velká bledá tvář?"

Snad ještě nikdy nic tak Harryho nezmátlo, jako ten prudký a vášnivý útok indiánského děvčete. Je pravda, že jeho svědomí jí bylo mocným spojencem, a když tak vážně pronášela svá obvinění, zněl její hlas naprosto žensky měkce, že mu nedopřával záminky k nemužnému hněvu. Tento mírný tón řeči už svou ryzí čistotou a opravdovostí dodával jejím výtkám váhy. Jako většina obhroublých lidí viděl Hurá na Indiánech jen jejich surovost a zuřivost. Nikdy mu ani nenapadlo, že všichni lidé cítí stejně a že vlastně dokonce i v divošské pospolitosti existují nejvyšší zásady - přizpůsobené ovšem různým zvykům a předsudkům, ale přesto stejně vysoce ceněné i v jejich okruhu - a že bojovník, který v boji bývá sebenemilosrdnější, ve chvílích, které tráví v domácím prostředí, dovede se podřizovat i nejmírnějším a nejjemnějším vlivům. Slovem, zvykl si pohlížet na Indiány pouze jako na tvory, kteří stojí jen nepatrně výše nad divokými zvířaty, jež se honí po lesích, a podle toho s nimi i jednal, kdykoli vlastní zájem nebo libovůle mu k tomu daly záminku nebo podnět. Avšak těžko by se dalo říci, že tento hezký barbar, přestože byl výčitkami zmaten, cítil nějakou lítost. Sám však měl svědomí natolik neklidné, že si je nedovolil přehlušit nějakým hněvivým výbuchem, a také si možná uvědomoval, že se dopustil činu, který by právem mohl ohrozit jeho mužskou důstojnost. A tak, místo aby projevil lítost nebo odpověděl na to prosté, ale přirozené obvinění Tiščino, zatvářil se, jako že se nemíní snížit k hádce se ženou, a odešel.

Zatím archa rychle klouzala vpřed, a když se pod stromy odehrával výjev s hořícími smolnicemi, vyplouvala již na volné jezero. Plovatec Tom z jakéhosi totiž pudového strachu před odvetou prudce změnil kurs směrem od země. Hodina uplynula v chmurném mlčení a nikdo zřejmě neměl chuť je porušit. Tiška se natáhla na pryčnu a Čingačgúk spal na přídi pramice. Jediné Hutter a Hurá zůstali vzhůru, Hutter u kormidlového vesla a Hurá hloubal o svém činu jako tvrdohlavec, který není nikterak ochoten přiznat se k chybám, ale kterého skrytě hryže červ nikdy neumírající. To bylo právě ve chvíli, kdy se Judita s Hetty dostaly doprostřed jezera a kdy si lehly, snažíce se usnout v plující kánoi.

Byla klidná noc, přestože obloha byla silně zatažená. Nebylo však právě období bouřek, a i bouřky, které se někdy v červnu strhly nad tímto jezerem vklíněným do lůna hor a lesů, třebaže bývaly prudké, vždycky se přehnaly rychle. Přesto těžký, vlhký noční vzduch proudící nad vrcholy stromů zřídka se snášel až k samé zrcadlové hladině jezera, ale povíval v nepatrné výši nad ní, nasycen výpary, jež neustále stoupaly z lesů a zřejmě se žádným směrem daleko nedostaly. Na proudění vzduchu samozřejmě působilo i utváření okolních kopců - a tím se stávalo, že i čerstvý větřík se často točil, a slabý noční vánek se měnil jen v jakési rozmarné a vrtošivé vzdechy lesů. Několikrát zamířila příď pramice k východu a jednou se dokonce otočila zase k jihu, ale celkem si razila cestu na sever. Hutter využíval vždy vhodného větru, pokud se to vůbec dalo větrem nazývat, neboť hlavně mu zřejmě šlo o to, aby udržel archu v pohybu, a tak mařil zrádné úmysly nepřátel. Měl teď také trochu starost o dcery, a možná že stejně také o kánoi, ale celkem se tou nejistotou příliš neznepokojoval, protože se spoléhal, jak jsme už řekli, na Juditinu chytrost.

Bylo to období, kdy noci jsou nejkratší, a netrvalo dlouho a hluboká tma, která předchází dnění, začala ustupovat vracejícímu se světlu. Je-li kde na světě zemský kout, který by dovedl lidské smysly natolik zaujmout, že by klidnil lidské vášně a mirnil lidskou divokost, pak je to krajina, která se, jak čas míjel a noc se měnila v ráno, zjevovala Hutterovi a Jurovi před očima. Po obloze se jako obvykle rozlily jemné barevné odstíny, v nichž nepřevládá ani šero noci, ani jas slunce, a kdy se všechno jeví jaksi nezemštější, ba až posvátné, jako v žádné jiné hodině denní. Konejšivou nádheru předvečerního klidu opěvovalo již tisíce básníků, a přece neprobouzí v člověku hluboké a vznešené myšlenky jako ta půlhodina, která předchází východu letního slunce. V podvečer krajina ponenáhlu zraku mizí, kdežto za ranního rozbřesku věci začínají vystupovat z rozvíjejícího se obrazu, zprvu kalné a mlhavé, pak již zřetelné, na velebném pozadí; a potom se objeví v čarovné nádheře přibývajícího polosvětla úsvitu, tak naprosto jiné než v ubývajícím polosvitu soumraku, a konečně se objeví ve vší lahodě, jasu a záři, když se ovzduším rozlejí paprsky toho velikého zdroje světla.

Zpěvy ptáků rovněž nemají nějaký nový protějšek ve večerním umlkání ptactva, kdy se usazuje na hrad nebo slétá do hnízd, a jeho zpěv neměnné provází příchod dne, dokud se neobjeví slunce, v jehož slávě

radostně plá zem s mořem spolu.

Toto vše sice Hutter i Hurá prožívali, avšak neokoušeli oné klidné radosti, kterou toto divadlo poskytuje lidem spravedlivých myšlenek a čistých úmyslů. A nejenže to prožívali, ale prožívali to za okolností, které sílu a kouzlo všech těch krás spíše zvyšovaly. S přibývajícím světlem se jim stávala viditelnou pouze jediná věc, jejíž tvar a účel byl dán lidským vkusem a lidskými záměry, které stejně často krajinu hyzdí jako ji zkrášlují. Byl to hrad. Všechno ostatní tu bylo od přírody svěží. I toto prazvláštní stavení bylo v souladu se vším, co bylo vidět z přírody, a vystupovalo z šera jako podivný, malebný a ozdobný útvar. Ale to všechno unikalo těmto divákům, kteří neměli smysl pro krásu, kteří svým sobeckým životem, bezcitným a omezeným, pozbyli všechen vřelý vztah k přírodě a jejichž zájem o přírodu se omezoval téměř jenom na to, co souviselo s jejich nejnižšími potřebami.

Když bylo již dosti světlo a zřetelně bylo vidět na jezero a zvláště na břehy, stočil Hutter archu přídí přímo k hradu se zřejmým úmyslem aspoň přes den v něm zůstat, protože hrad byl nejvhodnějším místem, kde se mohl setkat s dcerami a odkud mohl vést své operace proti Indiánům. Zatím byl Čingačgúk také už vzhůru a Tišku bylo slyšet, jak se otáčí v kuchyni. Místo, k němuž směřovali, bylo pouze míli daleko, a protože vál celkem příznivý vítr, mohli k němu doplout prostě s přispěním plachty. V tom okamžiku uviděli také k všeobecné spokojenosti Juditinu kánoi, jak pluje k severu v místech, kde jezero bylo nejširší. Za tmy pravděpodobně minula pramici, poháněna jen silami živlů. Hutter se chopil dalekohledu a nedočkavě si ji prohlížel, chtěje se přesvědčit, zda jeho dcery skutečně v té lehké loďce jsou, a slabé radostné zvolání mu uniklo ze rtů, když zahlédl, že cosi z kánoe vyčnívá, a správně rozpoznal, že to jsou Juditiny šaty. Hned poté se dívka zvedla a rozhlížela se kolem sebe, jako by se chtěla přesvědčit, kde je. Vzápětí bylo vidět i Hetty, jak klečí na druhém konci kánoe a odříkává modlitbičky, kterým ji v dětství naučila její pobloudilá, ale kající matka. Sotva Hutter odložil dalekohled ještě nařízený do ohniska, zdvihl ho k oku Had a zamířil jím na kánoi. Poprvé v životě se díval takovým přístrojem, a podle jeho "uf!" a z výrazu tváře a z jeho celkového chování Tiška poznala, že spatřil něco úžasného, co ho nadchlo. O amerických Indiánech, a zvláště o jejich význačných osobnostech nebo o těch, kteří zaujímají vynikající postavení, je známo, jak jedinečně se dovedou ovládat a zachovávat stoický klid, když při příležitostných návštěvách ve střediscích civilizace spatří najednou tu záplavu závratných vymoženosti. I Čingačgúk si značnou měrou osvojil tuto hrdou nevšímavost a dovedl potlačit každý nedůstojný projev překvapení. Avšak na Tišku se žádné takové pravidlo nevztahovalo, a tak když její snoubenec zamířil dalekohled na kánoi a ona přiblížila oko k užšímu konci dalekohledu, polekaně uskočila, potom radostně zatleskala rukama a zasmála se; smích bývá obvykle u prostých lidí projevem obdivu. Stačila malá chvilka a bystrá dívka dovedla již sama zacházet s přístrojem, a otáčela jím na každý nápadnější předmět, který upoutal její zájem. Dalekohled si opřeli v okně kabiny, a pak s Delawarem obhlíželi jezero, potom pobřeží, kopce, a konečně upoutal jejich pozornost hrad. Prohlíželi si jej dlouho a důkladně, potom Tiška odtrhla oko od dalekohledu a tiše vyměnila se snoubencem několik vážných slov. Čingačgúk okamžitě přiložil oko k dalekohledu a ještě déle a ještě pozorněji si hrad prohlížel nežli jeho snoubenka. Pak spolu znovu důvěrně promluvili, aby si porovnali, nebo snad aby si ověřili, co viděli, a pak mladý bojovník vyšel z kabiny a zamířil k Hutterovi a Harrymu.

Archa se pomalu, ale vytrvale blížila k hradu, hrad byl od nich vlastně hodně přes půl kilometru vzdálen, když Čingačgúk přistoupil k oběma bělochům na zádi pramice. Tvářil se klidně, ale Hutter i Hurá se vyznali v indiánských zvyklostech a bylo jim hned jasné, že Čingačgúk jim chce něco říci. Hurá byl vůbec řečný, a tak podle svého zvyku i tentokrát začal první.

"Ven s tím, rudochu," zvolal drsně, jak byl zvyklý. "Objevil jsi nějakou veverku na stromě nebo snad plave pod pramicí lososový pstruh? Tak vidíš, Hade, jak si dovede bledá tvář nastavit oči, a tak se nediv, že z dálky vidí až do indiánské země."

"Nebýt dobré jít do hradu," prohlásil Čingačgúk důrazně, sotva mu Harry dal příležitost promluvit. "Tam Huron."

"Hrom do něho! Jestli se ukáže, že to je pravda, to bychom, Plovatče Tome, vstrčili hlavu do pěkné pasti! Tam Huron! - No dobrá, to se může stát, ale nikde nevidím nic podezřelého u té staré chajdy ani kolem, leda klády, vodu a kůru - krom dvou tří oken a jedněch dveří."

Hutter si došel pro dalekohled, a dříve než se odvážil vyslovit svůj názor, pozorně si prohlédl hrad. Potom trochu pohrdavě prohlásil, že s tím, co Indián řekl, nesouhlasí.

"Díval ses, Delaware, špatným koncem," pokračoval Hurá, "ani tuhle starouš, ani já nevidíme na jezeře žádnou stopu."

"Žádná stopa - na vodě nezůstat stopy," horlivě odpovídala Tiška. "Zastavit loď - nechodit moc blízko - Huron tam!"

"Aha, tak je to! Vykládej pořád stejnou pohádku, a víc lidí ti bude věřit. Myslím, Hade, že ty a to tvoje děvče si budete při povídání takovýchhle povídaček pěkně notovat, až se vezmete. Huron tam! - A kdepak je ho vidět - pod petlicí, na řetězech nebo v kládách? V celé Kolonii ani žádné vězení nevypadá zabedněnější nežli ta Tomova psí bouda, a já znám z vlastní zkušenosti hezkou řádku vězení."

"Nevidět mokasín," vskočila mu Tiška netrpělivě do řeči, "proč se nepodívat - uvidět ho."

"Podej mi, Harry, ten dalekohled," přerušil ji Hutter, "a stáhni plachtu. To se stane málokdy, aby se Indiánka do něčeho pletla, a když to dělá, rozhodně má pro to důvod. Je tam opravdu mokasín, plave u jedné piloty a může to znamenat, a taky nemusí, že v naší nepřítomnosti měl hrad návštěvu. Jenže mokasíny, to není žádná zvláštnost, protože já sám je nosím a Jelenobijce je nosí a ty, Marchi, je nosíš taky. A když už jsme u toho, taky Hetty je střídá se střevíci, ale Juditu jsem doposavad neviděl, že by svěřila svoje hezké nožky mokasínům."

Hurá stáhl plachtu a archa zatím doplula do vzdálenosti asi dvou set metrů od hradu a každým okamžikem se k němu stále blížila, ale tak pomalu, že to nebudilo obavy. Všichni po řadě si podávali dalekohled a hrad a všecko v nejbližším okolí podrobili zevrubné prohlídce, ještě mnohem přísnější než prve. Mokasín tam byl, o tom nebylo pochyby, lehce se houpal na vodě a uchoval si tvar, protože se skoro ani nenamočil. Zachytil se o kousek drsné kůry na jedné pilotě vně palisády, jež ohraničovala dok, jak už jsme se zmínili, a to samo o sobě bránilo, aby ho proud neodnesl. Bylo mnoho dohadů, jak se tam mohl dostat, nepředpokládá-li se, že jej tam ztratil nepřítel. Mohl spadnout z plošiny, dokud ještě Hutter měl hrad v rukou, a proud ho mohl zahnat tam, kde teď byl, a mohl tam zůstat nepovšimnut, až tu jej objevil Tiščin bystrý zrak. Mohl také připlavat z dálky, z horního nebo z dolního konce jezera, a náhodou se zachytit o pilotu nebo o palisádu. Mohl jej třeba někdo vyhodit oknem a mohl spadnout právě na to místo. Anebo ovšem ho mohl v noci ztratit nějaký zvěd nebo útočník, a když byla taková tma, musel ho tam nechat.

Všechny tyto domněnky sděloval Hutter Harrymu a byl spíše nakloněn považovat mokasín za zlověstné znamení, ale Hurá se na věc díval jako obvykle lehkomyslné a pohrdlivě. Pokud šlo o Indiána, ten zase byl toho názoru, že na mokasín by měli pohlížet jako na stopu v lesích, která může být výstrahou, ale nemusí. Tiška naopak měla nápad, který se dal provést. Prohlásila, že je ochotna vzít si kánoi, dojet k palisádě a mokasín přivézt, a podle ozdob na něm že se už dá poznat, zdali pochází z Kanady nebo ne. Oba běloši nabídku ochotně přijali, ale Delawar zakročil, aby odvrátil od Tišky nebezpečí. Má-li se již něco tak riskantního podniknout, bude nejlépe, když se nebezpečí vystaví bojovník. A tak zakázal své snoubence tam jet, klidně a stručně, jako když indiánský manžel udílí rozkazy.

"No, tak jeď sám, Delaware, když máš takové něžné srdce pro svou squaw," navrhl bez okolků Hurá. "Ten mokasín dostat musíme, nebo jinak se tu Plovatec Tom bude držet na délku paže od hradu, až mu v kabině vychladne krb. Ale konec konců, je to jenom kousek jelení kůže, střižený tak anebo tak, a žádný hastroš, který má opravdové lovce zastrašit od zvěře. Co říkáš, Hade, dopádluješ pro něj, nebo mám jet já?"

"Ať jede rudoch. Mít lepší oči než bledá tvář - taky znát lepší huronský trik."

"Proti tomu jsem až do smrti smrťoucí! Bělošské oči a bělošský nos, a proto i jejich zrak a sluch, když se pořádně vyzkoušejí, jsou o moc lepší než indiánské. Zas a znovu jsem si to prozkoušel, a co je dokázané, to je jisté. Ale stejně si myslím, že k té chajdě a zas zpátky může dojet třeba i ten nejmrzáctější vagabund, ať už je to Huron nebo Delawar, a tak, Hade, chop se pádla a dobře se vrať."

Čingačgúk už seděl v kánoi a nořil už zmíněný nástroj do vody, právě když Harryho mrštný jazyk ustal v řečňování. Wah-ta!-Wah se dívala na odjezd svého bojovníka tentokrát s pokorným mlčením indiánského děvčete, ale s největší nedůvěrou a obavami jako žena. Po celou uplynulou noc až do chvíle, kdy se v kabině spolu dívali dalekohledem, Čingačgúk se k ní choval mužsky něžně, jak by se k ní byl choval za podobné situace nejjemnější muž, ale nyní nebylo v jeho přísné a rozhodné tváři ani stopy po takové slabosti. Ačkoli se Tiška nesměle snažila zahlédnout jeho oči, když kánoe odrážela od boku archy, hrdost bojovníka mu nedovolila, aby se setkal s jejími milujícími a úzkostlivými zraky. Kánoe odplula a ani letmý pohleď ji neodměnil za její starostlivost.

Za okolností, za nichž podnikal svůj úkol, byla Delawarova starost a vážné obavy na místě. Jestli se nepřítel skutečně zmocnil stavení, musel se Delawar nutně vystavit hlavním jejich pušek a nadto ještě žádný úkryt mu neposkytoval ochrany, a úkryt bývá v indiánském bojování podstatným spojencem. Je stěží možné si představit nebezpečnější úkol, a Čingačgúk by jej byl nikdy nepodnikl, kdyby byl býval vyzbrojen zkušenostmi dalších deseti let anebo kdyby tam byl měl svého přítele Jelenobijce, neboť výhody nikterak nevyvažovaly nebezpečí. Ale v tomto soupeření dvou ras měla podíl hrdost indiánského náčelníka, a není nepravděpodobné, že nemalý vliv na jeho rozhodnutí měla i přítomnost oné bytosti, jejíž ani jediný pohled neopětoval, neboť mu v tom bránila jeho představa mužské cti, ale k níž jeho srdce přetékalo láskou, kterou si plně zasloužila.

Čingačgúk odhodlaně pádloval k palisádě a nespouštěl oči z jednotlivých střílen ve stavení. Čekal, že každým okamžikem zahlédne v otvoru hlaveň pušky, nebo uslyší její ostré třesknutí, avšak podařilo se mu bezpečně dojet až k pilotám. Tady byl do jisté míry chráněn, protože mezi ním a srubem čněly horní konce palisád, a tak možnosti ukládat mu o život, když byl takto chráněn, se velmi zmenšily. Kánoe doplula k pilotám s přídí směřující k severu a v nevelké vzdálenosti od mokasínu. Místo aby se obrátil a mokasín sebral, Delawar pomalu kruhem objel celé stavení, obezřele prozkoumal všechno, co by mohlo prozradit přítomnost nepřátel nebo svědčilo o násilném vloupání. Nemohl však objevit ani nejmenší známku, která by potvrdila vzbuzené podezření. Z budovy vanulo ticho opuštěnosti, ani zámkem nebylo hnuto, ani okno nebylo rozbito. Dveře vypadaly zabedněné jako ve chvíli, kdy je Hutter zamkl, a i branka doku měla všechny svoje obvyklé závory. Krátce řečeno, ani nejostražitější a nejpodezřívavější oko nemohlo objevit nic, co by poskytlo další svědectví o nepřátelské návštěvě, leda plovoucí mokasín.

Delawar byl nyní ve velikých rozpacích, co dál podniknout. V jednu chvíli, když přijel před průčelí hradu, užuž se chystal, že vystoupí na plošinu, nahlédne jednou střílnou a přímo a na vlastní oči se přesvědčí, jak to vypadá uvnitř, avšak váhal. Jakkoliv sám měl v takových věcech málo zkušeností, slýchal tolik zkazek o indiánských úskocích a bez dechu poslouchával vyprávění starších bojovníků, kolikrát se jim podařilo uprchnout, krátce tedy řečeno, byl tedy tak dobře teoreticky vyškolen ve svém povolání bojovníka, že bylo téměř nemožné, aby v takovém okamžiku se dopustil nějakého hrubého omylu, stejně jako učenec s dobrou průpravou, který správně začal, se nezmýlí, když matematicky řeší svůj problém. Upustiv od svého okamžitého nápadu přistát, náčelník pomalu dále objížděl palisády. Jakmile dojel k mokasínu - zatím již téměř objížďku kolem budovy skončil - obratným a téměř nepostřehnutelným pohybem pádla vhodil ten neblahý předmět do kánoe. Teď byl již připraven k odjezdu. Ale návrat byl ještě nebezpečnější nežli příjezd, ježto nemohl už zrakem sledovat střílny. Jestliže skutečně někdo v hradu byl, jistě pochopil, proč Delawar k hradu připlul, a tak nejmoudřejší, jakkoli se mu to mohlo stát osudným, bylo vracet se naoko sebejistě, jako by obhlídkou všechna jeho nedůvěra zmizela. Takový postup si tudíž Indián zvolil a rozvážně pádloval směrem k arše, nedovoliv, aby ho jakýkoli zneklidňující podnět přiměl zrychlit pohyb paží anebo třeba se jen kradmo ohlédnout.

Žádná něžná žena, vychovaná v nejvybranějších způsobech nejvyšších kruhů společnosti snad nikdy nepřivítala manžela při návratu z boje s hlubším dojetím, než jaké se zračilo v Tiščině tváři, když uviděla Velkého hada Delawarů bez pohromy vstupovat na archu. Stále však potlačovala vzrušení, ačkoli radost, která jí jiskřila v černých očích, a úsměv, jenž jí rozzářil krásná ústa, mluvily řečí, jíž její snoubenec jistě rozuměl.

"Dobrá, Hade," zvolal Hurá, vždy hotov spustit první, "co je nového u Ondater? Ukázaly ti zuby, když jsi jim kroužil okolo doupěte?"

"Mně se to nelíbit -" stručně odpověděl Delawar. "Moc ticho, až moct ticho vidět!"

"To je skrznaskrz indiánský nápad - jako by něco mohlo dělat menší rámus než nic! Jestli nemůžeš uvést žádný lepší důvod než tenhle, pak starý Tom udělá nejlíp, když vytáhne plachtu a pojede se nasnídat pod vlastní střechou. A co se stalo s mokasínem?"

"Tady," řekl Čingačgúk a vyzdvihl trofej, aby si ji mohli všichni prohlédnout.

Mokasín prozkoumali a Tiška důvěryhodně prohlásila, že je to huronský mokasín, podle toho, jak byly vpředu zapíchány dikobrazí ostny. Hutter i Delawar byli rozhodně téhož názoru. Přesto nutně z toho nevyplývalo, že majitelé mokasínu jsou určitě v hradu. Mokasín tam mohl být zahnán z dálky větrem nebo mohl spadnout s nohy nějakému zvědovi, který se zase vrátil, když skončil svoje poslání. Krátce a dobře, třebaže vzbudil takovou nedůvěru, nic se tím nevysvětlilo.

Hutter a Hurá nepatřili mezi muže, kteří by se dali za těchto okolností nadlouho zastrašit takovým chabým důkazem, jako byl mokasín, a nepokračovali v plavbě. Znovu vytáhli plachtu a archa se brzy rozjela, míříc k hradu. Stále slabě vál vítr či jen vánek, takže archa plula dosti zvolna, a dovoloval jim, aby si stavení uvážlivě prohlédli, jak se archa k němu blížila.

Všude vládlo totéž hrobové ticho, a bylo těžké si představit, že by vůbec mohlo být něco živoucího uvnitř nebo v blízkosti stavení. Na rozdíl od Hada, jehož obrazotvornost byla natolik roznícena zkazkami, že byl nakloněn tušit něco nekalého i v přirozeném tichu, ostatní popravdě nepozorovali v této nehybnosti nic a chápali ji pouze jako klid neživých věcí. I vše, co k okolí příslušelo, bylo spíše uklidňující a pokojné, než znepokojivé. Den teprve začínal a slunce se dosud nevyhouplo nad obzor, ale nebesa, vzduch a lesy a jezero, to vše se již koupalo v měkkém úsvitu bezprostředně před východem slunce, jenž je snad nejčarovnější chvilkou z celých čtyřiadvaceti hodin dne. Je to okamžik, kdy všechno je zřetelné, kdy i vzduch je průhledný jako voda, kdy barvy jsou šedavé a měkké, obrysy věcí rozplývavé a všechno, co zrak obsáhne, je jako mravní pravdy, prosté, bez klamavých ozdob a bez pozlátka. Slovem, je to okamžik, kdy naše smysly jako by opět nabývaly síly rozeznávat nejprostší i nejpřesnější tvary, jako když se naše mysl vynořuje z temnoty pochyb do poklidného míru, kdy všechno je srozumitelné. Avšak vliv, který může mít takový pohled na lidi v mravním smyslu uzpůsobené, aby jej mohli patřičně vnímat, na Huttera a na Harryho většinou vůbec nezapůsobil, zato Delawar a Delawarka, třebaže byli až dost zvyklí vídat půvabný rozbřesk dne, a nebudeme proto jejich pocity rozebírat, byli oba ke krásám té chvíle stejně vnímaví, jakkoli si to sami nejspíš ani neuvědomovali. Mladého bojovníka náladoval ten pohled k mírumilovnosti; nikdy necítil menši touhu po válečné slávě, než když vstoupil do kabiny k Tišce právě v okamžiku, kdy pramice zadrhla o bok plošiny. Avšak z tohoto něžného citového rozpoložení ho vyburcovala hrubá výzva Harryho, aby šel ven a pomohl stáhnout plachtu a uvázat archu.

Čingačgúk poslechl, a ve chvíli, kdy došel na příď pramice, Hurá už byl na plošině a podupával nohama, celý spokojen, že má zas pod nohama, co by se dalo nazvat terra firma,  a hlučně a rozhodně, jak míval ve zvyku, prohlašoval, že mu všichni Huroni mohou vlézt na záda. Hutter přitáhl kánoi až k přídi pramice a chystal se už, že oddělá závory u branky, aby mohl vplout do doku. March neměl jiného důvodu, proč vystupovat na plošinu, než nesmyslné furiantství, a když zacloumal dveřmi, jako by chtěl vyzkoušet, jak jsou pevné, vstoupil k Hutterovi do kánoe a jal se mu pomáhat otvírat branku. Čtenář si vzpomene, že takový vstup do domu byl nezbytný vzhledem ke způsobu, jímž si majitel tuto jedinečnou rezidenci pravidelně zabezpečoval, kdykoli zůstala prázdná, obzvláště, když hrozilo nebezpečí. Jakmile Hutter vstoupil do kánoe, dal Delawarovi do ruky lano a pobídl ho, aby přivázal archu k plošině a pak stáhl plachtu. Avšak místo aby Čingačgúk těchto rozkazů uposlechl, nechal plachtu nahoře, smyčku na konci lana přehodil přes hlavici jedné piloty a archu nechal, aby se otočila, až bokem přilehla k obranným pilotám, takže se na ni mohlo vstoupit jenom ze člunu, anebo by se muselo přejít po horních koncích palisád. Ale takový výkon vyžadoval určitého cviku nohou a před tváří odhodlaného nepřítele byl těžko proveditelný.

Následkem této změny v postavení pramice, jež byla provedena ještě dříve, nežli se Hutterovi podařilo otevřít branku doku, archa a hrad ležely, po námořnicku řečeno, s hroty ráhen do sebe zapletenými, tři až čtyři metry od sebe, poněvadž mezi nimi byly obranně piloty. Jak se pramice opírala o piloty, jejich horní konce tvořily jakousi předprseň a čněly do výše hlavy muže, a do jisté míry chránily tu část pramice, kterou nechránila kabina. Delawar přehlížel toto uspořádání s velkým uspokojením, a když kánoe s Hutterem projela brankou do doku, byl přesvědčen, že by mohl své postavení hájit dosti dlouho proti jakékoli posádce hradu, jen kdyby měl na pomoc paži svého přítele Jelenobijce. V tomto postavení se cítil poměrně bezpečný a už ho neskličovaly těžké starosti o Tišku, které ještě před chvílí zakoušel.

Jediný záběr pádlem zahnal kánoi od branky až k padacím dveřím pod hradem. Tady shledal Hutter všechno v pořádku, ani visacím zámkem, ani řetězem, ani závorou nebylo hnuto. Vytáhl klíč, odstranil zámky, uvolnil řetěz a zdvihl padací dveře. Hurá prostrčil otvorem hlavu, pak následovaly ruce a obrovské nohy se vyšvihly nahoru bez jakéhokoli zjevného úsilí. Vzápětí již bylo slyšet dupat jeho mohutná chodidla nahoře po chodbičce, do níž se otvíraly padací dveře a která oddělovala ložnici otcovu od ložnice dcer. Pak vítězoslavně zavýskl.

"Polez, Tome starouši," křikl na něho bezstarostně zálesák z vnitřku stavení - "tak už jsem tady živ a zdráv v tom tvém domečku, no, a je prázdný jako ořech, když si s ním veverka půl hodiny točila v packách. Ten Delawar nám bude vykládat, že vidí ticho! Pošli mi ho sem, může si na ně navíc ještě sáhnout."

"Tam, kde jsi ty, Hurá Harry," ozval se Hutter, a protože při posledním slově vstrčil hlavu do otvoru, ostatní jeho slova zněla venku tlumeně - "tam kde jsi ty, tam by mělo být ticho, aby je bylo vidět a dalo se na ně i sáhnout, protože není podobné žádnému jinému tichu."

"Tak polez, polez - starouši, vytáhni se nahoru a otevřeme si okna a dveře a vpustíme sem čerstvý vzduch a hned se nám situace vyjasní. Pár slov, když člověku teče do bot, dělává z lidí nejlepší přátele. Ale já ti řeknu, že ta tvá dcera Judita se vůbec nedovede slušně chovat, a to, jak se zrovna teď zachovala, to mně s celou vaší rodinou tak rozcházelo, že to nemusí trvat, ani co bych odříkal desatero, a spakuju se a odtáhnu zase na řeku a nechám tě tady, i pasti tvé, i archu tvou, i děti tvé, i služebníky tvé, i děvky tvé, i voly tvé, i osly tvé, a bojujte si tady s těmi Irokézy sami. Tak, Plovatče Tome, otevři okno, a já se protáhnu skrz a s venkovními dveřmi to provedu taky tak."

Okamžik bylo ticho, a pak zadunělo cosi, jako když těžké tělo spadne na zem. Pak se ozvaly Harryho nadávky a vzápětí jako by celý vnitřek stavení ožil. Hluk, který tak náhle, a mohli bychom říci neočekávaně i pro Delawara, prolomil ticho uvnitř, nemohl nikoho mýlit. Připadalo to, jako když se rvou tygři v kleci. Jednou nebo dvakrát zazněl indiánský jekot, ale přiškrcený, jako by vycházel z hrdla vyčerpaného nebo lapajícího po vzduchu, a v jednom okamžiku zase dušené a hned zase příšerně hnusné zaklení vyrazil z hrdla Harry. Bylo to, jako by nějaká těla bez přestání prudce padala na zem a zase vstávala a opět se dávala do nového zápasu. Čingačgúk byl na velkých pochybách, co dělat. Všechny zbraně měl na arše, Hutter a Hurá odešli bez pušek, ale stejně by jim nebyly nic platné, ani jim je nemohl podat do rukou. Zápasníci byli doslova zavřeni v kleci a bylo takřka nemožné dostat se za těchto okolností ze stavení, právě tak jako dovnitř. A pak, Tiška mu překážela ve volném pohybu a ochromovala jeho pokusy o pomoc. S úmyslem trochu si v tom směru ulehčit, řekl jí, aby si vzala zbývající kánoi a jela za Hutterovými dcerami, které neopatrně, i když rozvážně, stále připlouvaly blíž, a aby se tak sama zachránila a je upozornila na nebezpečí. Ale dívka rozhodně a pevně odmítla uposlechnout. Žádná lidská moc, leda snad svrchované násilí, nebyla by ji mohla v té chvíli přimět, aby opustila archu. Situace byla tak naléhavá, že v té chvíli nestrpěla odkladu, a Delawar nemaje možnost, jak by přispěl přátelům na pomoc, přeřízl lano a mocným vzepřením odrazil archu asi na šest metrů od pilot. Pak se chopil vesel a poštěstilo se mu dostat se do nevelké vzdálenosti na návětrné straně, pokud se vůbec u takového lehkého vánku dalo mluvit o větru, ale ani po delší době a s vynaložením veškeré veslařské dovednosti se mu nepodařilo vzdálenost zvětšit. Když přestal veslovat - to již archa mohla být asi sto metrů od plošiny a asi padesát metrů k jihu - stáhl plachtu. Judita a Hetty z toho nyní poznaly, že něco není v pořádku, a zastavily se asi tři sta metrů dále na sever.

Celou tu dobu zuřivý zápas uvnitř domu pokračoval. Při takových událostech se děje hromadí rychleji, než se o nich může psát. Od okamžiku, kdy Delawar zaslechl první pád těla uvnitř stavení, až do chvíle, kdy ustal v neobratném veslování, mohly uplynout asi tři až čtyři minuty, ale zápasníci byli již zřejmě poněkud vyčerpáni. Hromování a kletby Harryho už nebylo slyšet a i zápas ztratil na síle a zuřivosti, nicméně stále zápasili s neumdlévající vytrvalostí. V tom okamžiku se dveře rozletěly a boj byl přenesen na plošinu, na světlo a pod širé nebe.

Jeden z Huronů odstranil závory na dveřích a tři nebo čtyři Mingové se vyřítili za ním na úzký prostor, jako by byli rádi, že vyvázli z té hrozné mely uvnitř. Za nimi vyletěl po hlavě dveřmi další, vymrštěn se strašlivou prudkostí. Pak se objevil March, rozzuřený jako štvaný lev, na okamžik se zbaviv svých četných nepřátel. Hutter už byl zajat a spoután. Nyní nastala v zápase přestávka, jež připomínala chvíli klidu za bouře. Všichni si potřebovali vydechnout a zápasníci stáli, hlídajíce se navzájem jako hafani, které od sebe roztrhli a nyní čekají na příznivý okamžik, aby se zase na sebe vrhli. Využijeme té přestávky, abychom čtenáři pověděli, jak se Indiáni zmocnili hradu, a to tím ochotněji, protože bude snad nutné vysvětlit, proč zápas vedený tak prudce a zuřivě byl poměrně nekrvavý.

Puklý dub a jeho společník, a zvláště ten druhý, jenž mu byl podřízen, jak se již minule ukázalo, a na voru pouze vesloval, si při svých návštěvách hradu všechno zevrubně prohlédli a také hoch přinesl podrobné a cenné zprávy. Takto si Huroni učinili celkovou představu o tom, jak je hrad zbudován a zajištěn, a rovněž o všech podrobnostech, a to jim umožnilo jednat uváženě i potmě. A když Hutter stěhoval zařízení z domu na archu, přestože z opatrnosti zajel s archou k východní straně stavení, Indiáni ho pozorovali, a tak jeho opatření nemělo žádný účinek. Na východním i na západním břehu jezera totiž hlídkovali zvědové a věděli o všem, co se dělo. Sotva se setmělo, vypluly od obou břehů na obhlídku vory, podobné tomu, který jsme již popsali. Jeden z nich archa minula ve vzdálenosti patnácti metrů, aniž jej zpozorovala, neboť muži, kteří na něm byli, leželi nataženi na kládách, aby sami i jejich pomalu se pohybující plavidlo splývalo s vodou. Když se obě skupiny odvážlivců přiblížily k hradu, setkaly se, a když si navzájem sdělily, co vypozorovaly, bez váhání přirazily k srubu. Jak se dalo očekávat, hrad byl prázdný. Okamžitě poslali vory na břeh pro posilu a dva divoši tam zůstali, aby využili svého postavení. Podařilo se jim dostat se na střechu, a když odstranili kus kúry, vlezli do jakési podkrovní komůrky. Tam je našli jejich druhové. Sekyrkami si pak otevřeli otvor v otesaných kládách hořejší podlahy a jím seskákalo ne méně než osm nejsilnějších Indiánů dolů do místnosti. Tam zůstali dobře opatřeni zbraněmi i potravou, aby mohli podle potřeby buď vydržet obležení, nebo podniknout výpad. Noc prospali, což je u Indiánů obvyklé, když nemají nic na práci. Nastávající den jim otevřel výhled střílnami na blížící se archu. Jedině tamtudy k nim pronikalo světlo a vzduch, protože okna byla důkladné zabedněna plaňkami hrubě přisekanými, aby dobře přilehly. Sotvaže se přesvědčili, že oba běloši mají v úmyslu dostat se do domu padacími dveřmi, náčelník Huronú, který řídil přepadení, se podle toho zařídil. Všem svým lidem odebral zbraně, dokonce i nože, protože divošské zuřivosti, jakmile ji jednou probudí vlastní zranění, nedůvěřoval, a ukryl je, aby je nikdo bez hledání nenašel. Pak si připravili lýkové provazy a zaujali postavení ve třech různých místnostech a čekali na znamení, aby se vrhli na své budoucí zajatce. Sotvaže se tlupa dostala do stavení, muži venku položili zase kůru zpátky na místo, kde byla, pečlivě zahladili všechny stopy své návštěvy a pak se vrátili na břeh. A právě jeden z nich ztratil mokasín a ve tmě se mu ho nepodařilo nalézt. Kdyby byli věděli o té dívce, že přišla o život, nebyl by pravděpodobně ani Hutter, ani Harry vyvázli životem. Ale k té události došlo, když již zákeřníci byli v domě a vzdáleni několik mil od tábora naproti hradu. Takových prostředků tedy užili, aby události dospěly do stavu, který budeme dále popisovat.

KAPITOLA 20

Co člověk mohl vykonat,

vše marně konal jsem.

Chci lásce, vlasti sbohem dát

kdes v dáli za mořem.

Ty má, kdes v dáli za mořem.

Skotská balada

V předešlé kapitole jsme opustili zápasníky celé zadýchané na úzkém kolbišti. Hurá však byl zvyklý drsným sportům, jako pěstnímu zápasu a skoku, tehdy v Americe a zvláště v pohraničí tak rozšířeným, a měl tedy k své obrovské síle navíc ještě jistou výhodu, takže díky této výhodě nebyl boj tak nerovný, jak by se jinak bylo snad zdálo. To samo stačilo, že se tak dlouho mohl držet proti tolika nepřátelům, neboť v atletických disciplinách Indiáni nijak nevynikají ani obratností, ani silou. Až dosud nikdo nebyl vážně zraněn, ačkoli s několika divochy Harry tvrdě uhodil o zem a ten, kterým Harry praštil na plošinu, byl dočasně takřka vyřazen z boje. Několik ostatních kulhalo a ani March sám neunikl docela pohmožděninám, ale hlavní bylo, že oběma stranám došel dech a ten bylo třeba zase načerpat.

Za těchto okolností nemohlo mít příměří, ať už k němu došlo z jakékoli příčiny, dlouhého trvání. Zápasiště bylo příliš omezené a strach ze zrady příliš velký, aby příměří mohlo potrvat déle. Proti všemu očekávání první obnovil nepřátelství Hurá. Zda to bylo z jeho strany chytráctví, nebo zda si myslil, že by mohl získat výhodu, když nenadále a neočekávaně zaútočí, nebo zda to byl důsledek podráždění, nebo jeho neutuchající nenávist k Indiánům, to lze těžko říci. Jeho výpad však byl tak zuřivý, že smetl všechny, kdo mu stáli v cestě. Popadl nejbližšího Hurona kolem pasu, zdvihl jej docela nad plošinu a mrštil jím do vody, jako kdyby to bylo děcko. V půl minutě se další dva octli vedle něho a jeden z nich se vážně zranil, jak dopadl na kamaráda, který vletěl do vody před ním. Ale zbývali ještě čtyři nepřátelé, a v boji zblízka, při němž se neužívalo jiných zbraní, než kterými je vyzbrojila příroda, byl Hurá přesvědčen, že se stačí se všemi rudochy vypořádat.

"Hurá! Tome starouši," křikl, "ti rošťáci se mi ženou do jezera, ve chvilce mi už budou všichni plavat!" Ještě při těch slovech mocným kopnutím do obličeje srazil raněného Indiána, který se zachytil okraje plošiny a snažil se dostat nahoru, takže bezmocně a beznadějně klesl zpátky do vody. Když bylo po rvačce, bylo v průzračné vodě Zrcadlového jezera vidět jeho tmavé tělo, jak leží roztažené s rozhozenýma rukama na dně mělčiny, na níž stál hrad, a prsty zarývá do písku a chytá se travin, jako by tím šíleným smrtelným sevřením mohl zadržet unikající život. Úderem do žaludku se zkroutil další jako přišlápnutý červ, a pak už zbývali jen dva zdatní nepřátelé, které ještě bylo třeba vyřídit. Jeden z nich však, nejenže byl z Huronů nejmohutnější a nejsilnější, ale přitom to byl ze všech bojovníků, kteří tam byli, nejzkušenější a svaly měl také v bojích a na válečné stezce nejlépe zoceleny. Tento muž také plně uznával obrovskou sílu svého protivníka a opatrně hospodařil svou. Byl také pro takový zápas nejlépe vybaven, protože neměl na sobě nic, kromě kusu látky kolem beder - nahý, nádherný model sochy pružnosti a síly. Popadnout ho vyžadovalo daleko a daleko větší obratnosti a neobyčejné síly. Hurá se však nerozmýšlel, a sotva ho kopl, což jednoho Indiána právě připravilo o život, již se chytil se svým hrozným protivníkem a násilím ho také tlačil do vody. Zápas, který se rozpoutal byl po pravdě strašlivý. V mžiku se potýkali tak zuřivě a těla atletů se proplétala tak hbitě a tak rozmanitě, že zbývající Huron vůbec neměl možnost zasáhnout, i kdyby se mu bylo chtělo, a úžasem a strachem byl jako zkamenělý. Byl to ještě nezkušený mladík a krev mu tuhla, když zíral na ten sveřepý zápas lidských vášní, který se mu odehrával před očima, a k tomu způsobem tak neobvyklým.

Hurá se nejdříve pokusil srazit protivníka k zemi. S tím úmyslem jej popadl za krk a za paži a podrazil mu nohy tak hbitě a tak prudce, jak to dovede jen americký hraničář. Útok zmařil Huron svou svižností. Držel se Harryho za šaty a mrštnému pokusu Harryho podrazit mu nohy stejně mrštně uhnul. Potom se rozpoutala jakási vřava, může-li se toho výrazu užít o zápase dvou mužů, že nebylo možno jasně rozeznat, kdo útočí a kdo se brání, jak se k nerozpoznáni údy proplétaly a těla zápasících se svíjela v nejrůznějších postojích. Tento zmatený, ale zuřivý zápas trval však sotva minutu, když Hurá rozlícen, že marně plýtvá silou na takového mrštného a nahého nepřítele, učinil zoufalý pokus a vší silou odrazil Hurona od sebe a mrštil jím na kládu srubu. Náraz byl tak prudký, že Hurona na okamžik ochromil. Bolestí vydralo se mu z úst těžké zasténání, neobvyklé přiznání bolesti, jaké jen málokdy unikne rudochovi v zápalu boje. Znovu však Hurá vyrazil proti nepříteli, neboť si dobře uvědomoval, že bezpečnost závisí na rozhodnosti. Tentokráte popadl nepřítele v pase, nadzvedl ho nad plošinu a celou svou obrovskou váhou padl na něho. Tento další úder ubožáka ochromil, takže byl svému obrovskému bělošskému protivníkovi vydán úplně na milost. Rukama mu Harry obepjal hrdlo, stiskl je jako svěrákem a s ďábelskou silou zvrátil Huronovi hlavu tak strašně přes okraj plošiny, že mu až brada trčela do výše. Stačil okamžik, a bylo již vidět účinek. Oči vystoupily nebohému z důlků, jazyk mu vylezl z úst, chřípí se roztahovala téměř k prasknutí. V tomto okamžiku se lýkový provaz s očkem na konci obratně podvlékl Harrymu kolem paží, druhý konec se protáhl očkem a utvořila se smyčka, a ta mu táhla lokty dozadu silou, které všechna jeho obrovská síla nestačila odolat. A tu s nevolí pozoroval rozezlený hraničář, v němž všechny zlé pudy nabyly vrchu, jak se mu ruce odtrhují ze smrtelného sevření. Téměř současně podobná klička se mu zadrhla kolem kotníků a jeho tělo se skulilo doprostřed plošiny bezmocně a neuctivě jako poleno. Avšak jeho zachráněný protivník nevstával, a i když zase začal dýchat, hlava mu stále bezmocně visela přes okraj plošiny, takže si Indiáni v první chvíli myslili, že má vyvrácený krk. Zotavoval se jenom pomalu a celé hodiny trvalo, než zase mohl chodit. Někteří se domnívali, že se ani jeho tělo, ani duch už nikdy nezotaví z tohoto doteku smrti.

Na porážce a zajetí Harryho mělo velký podíl zaujetí, s jakým všechnu sílu soustředil na svého poraženého nepřítele. Zatímco se jím zaměstnával, dva Indiáni, které hodil do vody, vylezli na horní konce pilot, přešli po nich a přidali se ke svému druhovi na plošině. Ten se už tak dalece vzpamatoval, že jakmile se objevili druzi dva, popadl provazy připravené k použití, a společně jich užili, jak už jsme pověděli, když Hurá ležel na nepříteli a tiskl ho celou svou váhou, nemysle na nic jiného než na své strašlivé dílo, jak by protivníka uškrtil. Tak se štěstí obrátilo v jediném okamžiku; ten, který měl již vítězství na dosah ruky, jež by ho bylo navždycky proslavilo, že by se o něm mluvilo po celém tom kraji, ležel bezmocný, svázán a zajat. Tak strašlivě bledá tvář bojovala a projevila tak úžasnou sílu, že i nyní, když ležel před nimi svázán jako ovce, dívali se na něho s úctou a ne bez děsu. Bezmocné tělo jejich nejzdatnějšího bojovníka dosud leželo natažené na plošině, a když popatřili na jezero, hledajíce druha, který byl tak neobřadně shozen do vody a kterého ve víru bitky ztratili z očí, zpozorovali jeho neživé tělo zapadlé do trávy na dně, jak jsme již popsali. Tyto dvě okolnosti způsobily, že vítězství bylo pro Hurony téměř stejně děsivé jako porážka.

Čingačgúk se svou snoubenkou pozorovali zápas z archy. Když se ti tři Huroni chystali podvléknout nataženému Harrymu provaz kolem paží, Delawar se ohlédl po pušce, ale nežli jí mohl užít, byl běloch spoután a nekalý kousek proveden. Ještě sice mohl nepřítele skolit, ale získat skalp bylo nemožné a mladý náčelník, který tak lehce dával v sázku vlastní život, aby ukořistil takovou trofej, zaváhal vzít nepříteli život bez vyhlídky na tuto kořist. Když pohleděl na Tišku a uvědomil si, jaké by to mohlo mít následky, potlačil chvilkovou touhu po pomstě. Již jsme čtenáři pověděli, že se stěží dá říci, že by Čingačgúk vůbec uměl s vesly na arše zacházet, jakkoli zručně dovedl užívat pádla. Snad při žádné tělesné práci nebývají muži takoví hudlaři a nemotorové, jako když se poprvé pokoušejí veslovat, a dokonce i zkušený námořník nebo veslař ztroskotá, když zasedne k proslulé vidlici gondoliérově. Krátce řečeno, pro novopečeného začátečníka je na čas vyloučeno, aby si uměl poradit s jedním veslem, ale tentokrát bylo třeba umět zacházet se dvěma vesly najednou a navíc s vesly velikých rozměrů. Pro nezkušenou ruku je však snadnější zabírat dlouhými vesly než lehčími, a proto při svém prvním pokusu plul Delawar s archou tak úspěšně. Avšak tento pokus dokázal v něm vzbudit nedůvěru, a proto si plně uvědomoval, v jaké kritické situaci by teď s Tiškou byli, kdyby si Huroni vzali kánoi, jež dosud ležela pod padacími dveřmi, a vyrazili proti nim. V jedné chvíli mu napadlo, že posadí Tišku do kánoe, která mu zbyla, a že s ní prchne do hor na východě. Doufal, že se jim snad podaří dostihnout delawarských vesnic, budou-li utíkat přímou cestou. Ale když uvážil věc z různých stran, došel k názoru, že bude nejlépe od tohoto unáhleného kroku upustit. Bylo víc než jisté, že zvědové hlídkují na obou březích jezera a že by se asi žádná kánoe nepřiblížila ke břehu, aby ji z kopců nezahlédli. Potom stopa nemohla ujít očím Indiánů a Tiščiny síly by určitě nebyly stačily na útěk, aby unikli pronásledování cvičených bojovníků. V této části Ameriky také neumějí Indiáni jezdit na koni, a aby se útěk zdařil, všechno by proto záviselo na tělesné zdatnosti uprchlíků. Konečně, ale zdaleka nikoli na posledním místě, myslil na postavení Jelenobijcovo, přítele nemohl v největší nouzi opustit.

Tiška v některých podrobnostech usuzovala, ba dokonce cítila docela jinak, ač nakonec došla ke stejným závěrům. Vlastním nebezpečím se příliš neznepokojovala, spíše měla starost o ty dvě sestry a cítila s nimi ve svém ženském srdci hlubokou účast. Ve chvíli, kdy zápas ha plošině skončil, byla kánoe těch dvou dívek asi tři sta metrů od hradu, a tu Judita přestala pádlovat, protože teprve nyní zpozorovala, že se na plošině bojuje. Ona i Hetty stály v člunu a úzkostlivě se snažily rozpoznat, co se stalo, nebyly však s to zbavit se pochybností, protože stavení jim z velké části zakrývalo místo děje.

Díky zuřivému výpadu Harryho byly skupinky v arše i v kánoi prozatím bezpečné. Jindy by byly dívky okamžitě zajaty a nyní, když divoši měli kánoi, bylo to snadno proveditelné, nebýt ovšem toho, že nedávný zápas bojechtivostí Huronů důkladně otřásl. Potřebovali nějaký kratší čas, nežli se po tom divokém boji vzpamatovali, a to tím spíše, že vůdce tlupy právě proto, že byl sám tak statečný, nyní tolik trpěl. Přesto bylo krajně důležité, aby se Judita se sestrou ihned uchýlily na archu, kde obranné prostředky poskytovaly aspoň dočasnou ochranu. A prvním krokem bylo vymyslit si způsob, jak je k tomu přimět. Tiška vyšla na záď pramice a mnoha gesty a posunky jim naznačovala, aby se kruhem vyhnuly hradu a přiblížily se k arše od východu, ale marně. Snad jejím posunkům nedůvěřovaly nebo nerozuměly. Je možné, že Judita si ještě dostatečně neuvědomovala, co se vskutku stalo, a proto nevěřila ani té, ani oné skupině. Místo aby udělala, co po ní Tiška chtěla, raději se držela ještě více stranou; pomalu pádlovala zpět na sever, čili do nejširší části jezera, odkud měla největší rozhled a kde měla před sebou nejvhodnější místo k útěku. V tom okamžiku se právě slunce objevilo nad borovicemi na východním okraji hor a zdvihl se slabý jižní větřík, jaký v létě vane v této jitřní hodině celkem obvykle.

Čingačgúk neztrácel čas a napjal plachtu. Ať už ho čekalo cokoliv, nemohl pochybovat, že v každém případě je radno dostat archu do takové vzdálenosti od hradu, aby nepřátelé byli nuceni přiblížit se k ní v kánoi, kterou jim válečné štěstí tak nevčas, tak nežádoucně a nebezpečně dalo do rukou. Plachta asi první vyburcovala Hurony z jejich netečnosti. Zatím se archa otočila přídí po větru, naneštěstí nevhodným směrem, a ten ji zanesl do vzdálenosti několika metrů od plošiny, takže Tiška byla nucena svého milence upozornit, že se musí krýt proti nepřátelským puškám. Takovému nebezpečí se nesměl vystavovat za žádných okolností, a to tím spíše, když sám zjistil, že ani Tiška se neschová, dokud on zůstane vystaven střelám. Čingačgúk nechal tedy archu, ať se s ní děje co děje, přinutil Tišku, aby se schovala do kabiny, dveře ihned zastrčil, a potom se začal rozhlížet po puškách.

Situace obou skupin byla nyní tak neobvyklá, že zasluhuje zvláštního popisu. Archa byla asi šedesát metrů od hradu, poněkud na jih, neboli na jeho návětrné straně, s plachtou nadmutou větrem a s opuštěným kormidlem. Kormidlo se naštěstí mohlo volně pohybovat, takže nemělo velký vliv na račí pohyb nemotorového plavidla. Když byla plachta, jak říkají námořníci, volně nastavena, čili bez zvratiček, táhl vítr ráhno dopředu, ačkoli oba škoty byly přitaženy. Účinek byl trojnásobný, neboť loď měla naprosto ploché dno a ponor pouze nějakých osm až deset centimetrů. Vítr stáčel příď pomalu na závětrnou stranu, současně točil celou lodí vcelku týmž směrem, a voda, jež se nevyhnutelně hrnula také na závětrnou stranu, poháněla pramici rovněž dopředu. Všechny tyto změny se však dály nadmíru pomalu, neboť nejen že byl mírný větřík, ale jako obvykle se točil, a dvakrát či třikrát plachtu rozkolébal. Jednou dokonce dostala vítr úplně zepředu.

Kdyby byla měla archa kýl, byla by nevyhnutelně najela přídí na plošinu, a tak by určitě nic nebylo zabránilo Huronům, aby se jí zmocnili, zvláště když se mohli přiblížit kryti plachtou. Ve skutečnosti se však archa pomalu stáčela dokola a jen taktak se vyhnula plošině. Ale nevyhnula se pilotám, které vybíhaly několik stop dále do jezera, a tak pomalu se pohybující plavidlo najelo přídí na ně a jedním pravoúhlým rohem se zachytilo mezi dvěma pilotami a zůstalo viset. Právě v tom okamžiku pátral Delawar ostražitě střílnou, nenaskytne-li se mu příležitost vystřelit, a zatím se Huroni uvnitř domu zaměstnávali podobně. Vyčerpaný bojovník seděl zády opřen o srub, kde ho nechali, protože neměli čas ho přenést, a skoro uprostřed plošiny ležel Hurá, bezmocně, málem jako poleno, svázán jako ovce, když ji vezou na porážku. Čingačgúk by byl mohl Indiána zastřelit, kdykoliv by ho bylo napadlo, ale Indiánův skalp byl v bezpečí, a střílet, když mu to nemůže přinést ani čest, ani prospěch, považoval mladý náčelník pod svou důstojnost.

"Vyběhni, Hade, jsi-li Had, na jednu tu pilotu," pobízel ho Hurá mezi sténáním, jak se mu provazy zařezávaly do těla a stěží se jíž ovládal - "vyběhni na jednu tu pilotu a odstrč příď pramice a vyhnete se nám - a až ten dobrý skutek uděláš kvůli sobě, oddělej ještě tohohle rošťáka krkáče kvůli mně."

Výzva Harryho neměla však jiný výsledek, než že upozornila Tišku na jeho postavení. Bystré děvče pochopilo vše na první pohled. Kotníky měl několikrát obtočené pevným lýkovým provazem a paže nad lokty měl také podobně svázány, takže mohl trochu pohybovat jen dlaněmi a zápěstími. Přitiskla rty ke střílně a promluvila tiše, avšak zřetelně:

"Proč se neskutálet sem a nespadnout do pramice? Čingačgúk zastřelit Hurony, jestli pronásledovat!"

"Pro pána, děvče, to je chytristika, hned to zkusím, jen jak pramice popojede zádí trochu blíž. A polož mi na dno něco měkkého, na co bych se svalil."

To se přihodilo ve šťastném okamžiku, kdy všichni Indiáni, které už omrzelo čekat, ukvapeně, téměř najednou vystřelili, nikoho však nezranili, třebaže některé kulky proletěly střílnami do kabiny. Tiška zčásti zaslechla, co Hurá říkal, ale většina jeho slov zanikla v ostrém třesknutí pušek. Odsunula závoru na dveřích, jež vedly na záď pramice, ale vyjít ven se neodvážila. Po celou tu dobu byla pramice zaklesnuta přídí mezi pilotami, ale jak se druhý konec stále blíže stáčel k plošině, pomalu se uvolňovala. Hurá, který teď ležel obličejem k arše, se svíjel a obracel jako člověk, kterého sužuje bolest, a to dělal po celou dobu, co byl svázán, a dával pozor na každou změnu v pohybu archy, až konečně viděl, že loď je volná a začíná se pomalu sunout kolem pilot. Byl to zoufalý pokus, ale vypadalo, že to je jediná možnost, jak uniknout mučení a smrti, a hodil se k lehkomyslné a odvážné povaze Harryho. Čekal až do poslední chvíle, dokud pramice zádí řádně nedřela do plošiny. Tu se začal opět svíjet jako v nesnesitelných bolestech a proklínat všechny Indiány vůbec a Hurony zvlášť, a pak se náhle a rychle překulil jednou a ještě jednou směrem k zádi pramice. Naneštěstí Harryho ramena potřebovala více prostoru k otáčení nežli nohy, a tak když se dokutálel k okraji plošiny, ztratil směr natolik, že se dostal docela mimo archu. A protože se kutálel rychle a že na otálení nebylo času, spadl do vody. V tom okamžiku Čingačgúk, v dorozumění se svou snoubenkou, znovu vylákal Hurony k palbě, a tak si nikdo z nich nevšiml, že člověk, o kterém byli přesvědčeni, že je bezpečně svázán, jim zmizel. Avšak Tišku silně zajímalo, jak ten odvážný čin dopadne, i pozorovala Harryho pohyby jako kočka myš. Hned jak se začal kutálet, věděla, jak to skončí, tím spíše, že se pramice dala právě do pravidelného pohybu, a vtom jí napadlo, jak ho zachránit. S instinktivní pohotovostí otevřela dveře právě v okamžiku, kdy jí výstřely ještě zněly v uchu, a chráněna kabinou, vyběhla na záď pramice a ještě včas zahlédla, jak Hurá padá do jezera. Nevědomky stoupla na konec jednoho škotu, jímž byla plachta na zádi uvázána, zdvihla celý přebytečný kus provazu a neobratně sice, ale s žensky ušlechtilým odhodláním jej hodila směrem k bezmocnému Harrymu. Lano mu dopadlo na hlavu a na potápějící se tělo, a tak nejenže se mu podařilo zachytit se lana oběma rukama, ale dokonce do něho zaťal i zuby. Hurá byl dokonalý plavec, a přestože byl spoután, odhodlal se právě k postupu, k němuž by mu byla radila moudrost i zralá úvaha. Spadl na záda, a místo aby sebou házel a nakonec se po zoufalých pokusech šlapat vodu utopil, ponořil se jak jen nejvíce možno, a když na něho provaz dopadl, byl již potopen, že mu jenom obličej bylo vidět nad vodou. V této poloze byl by mohl případně zůstat, dokud by ho Huroni nezachránili, a kdyby se mu nedostalo jiné pomoci, mohl pohybovat dlaněmi jako ryba ploutvemi. Avšak pohybem archy se provaz brzy napjal a tak vlastně ho mírně táhli za sebou, že dokonce udržoval s pramicí stejnou rychlost. Pohyb mu také pomáhal držet obličej nad vodou, takže takového otužilce a vytrvalce by byli mohli takto prostě a jednoduše vléci třeba i míli daleko.

Jak už jsme řekli, Huroni nezpozorovali, že Hurá náhle zmizel. V této poloze nejenže ho zakrývala před jejich pohledem plošina, ale jak archa pomalu plula vpřed, poháněna plachtou nyní nadmutou větrem, tutéž přátelskou službu mu prokázaly piloty. Huroni byli vlastně do té míry zaujati pokusy, jak zabít svého delawarského nepřítele, a kulku za kulkou posílali do střílen či štěrbin kabiny, že na zajatce, který podle jejich přesvědčení byl důkladné spoután, vůbec ani nepomyslili. Velmi je zajímalo, jak se mohlo stát, že archa drhne o piloty, ačkoli se její pohyb třením zvolnil přinejmenším na polovinu, a tak divoši přešli na severní stranu hradu, aby využili příležitosti vystřelit střílnami odtamtud. Čingačgúk byl podobně zaměstnán a stejné jako jeho nepřátelé naprosto nevěděl, co se s Harrym děje. Jak se archa třela o piloty, pušky vyslaly své obláčky dýmu z jednoho úkrytu ke druhému, ale protivná strana si vedla tak bystře a pohotově, že nikdo nebyl zraněn. Konečně, když viděli, že archa se nadobro odkolébala od pilot a ihned poté se rozjela podstatně vyšší rychlostí k severu, na jedné straně se mrzeli a na druhé radovali.

Teprve nyní se Čingačgúk od Tišky dověděl, v jakém je Hurá kritickém postavení. Odvážit se na záď pramice, znamenalo pro jednoho i pro druhého jistou smrt. Naštěstí však škot, jehož se Hurá držel, vedl dopředu k dolnímu konci plachty. Delawar si už dovedl poradit, jak jej uvolnit ze záporky na zádi, a Tiška, která již stála připravena, ihned začala lano přitahovat. V té chvíli vlekli Harryho asi patnáct až dvacet metrů za lodí, a jenom obličej mu vyčníval z vody. Teprve když měl hrad a piloty daleko za sebou, Huroni ho zpozorovali, spustili příšerný pokřik a začali po tom plovoucím těle pálit. To bylo právě v té chvíli, kdy Tiška začala lano soukat - a to pravděpodobně zachránilo Harrymu život, přispělo k tomu ovšem i jeho sebeovládání a hraničářská pohotovost. První kulka udeřila do vody přesně na místě, kde bylo vidět průhledným živlem širokou hruď mladého obra a snad by mu byla provrtala srdce, kdyby výstřel nebyl šel pod příliš ostrým úhlem. Avšak místo aby kulka pronikla vodou, odrazila se od jejího hladkého povrchu a doslova se zabořila mezi klády kabiny poblíž místa, kde ještě před chvilečkou stál Čingačgúk, když vyvazoval lano ze záporky. Následovala druhá, třetí a čtvrtá kulka a všecky se setkaly se stejným odporem vodní hladiny, ačkoli Hurá jasně pozoroval, jak prudké jsou nárazy střel na jezerní hladinu bezprostředně nad jeho hrudí nebo v samé blízkosti. Když Huroni zjistili svůj omyl, změnili plán a mířili na nekrytý obličej, ale to již Tiška soukala lano, terč se přibližoval k arše a smrtící střely stále dopadaly na vodu. V příštím okamžiku projelo tělo kolem zadního okraje archy a zmizelo jejich zrakům. Však Delawar s Tiškou se činili, byli dokonale kabinou kryti, a v době kratší, nežli se dá vše vypovědět, ho dovlekli až k místu, kde byli sami. Čingačgúk stál připraven s ostrým nožem v ruce, naklonil se přes okraj pramice a ve chvilce přeřezal lýko, jež poutalo hraničářovy údy. Vyzdvihnout ho dosti vysoko, aby dosáhl na okraj lodi, a pomoci mu dovnitř, byl už méně snadný úkol, poněvadž Hurá dosud nemohl rukama téměř ani hnout, ale obojí pořídili včas a vysvobozený muž se zapotácel a pak vyčerpán a nemohoucí klesl na dno pramice. Zde ho opustíme, aby opět nabyl sil a obnovil se mu krevní oběh, a my sami přikročíme k vyprávění událostí, jež se před námi kupí tak rychle, že si nemůžeme dovolit nějaký odklad.

Ve chvíli, kdy Huroni ztratili tělo Harryho z dohledu, jako obvykle zařvali zklamáním a tři nejpodnikavější z nich běželi k padacím dveřím a naskákali do kánoe. Avšak chvilku se přece jen zdrželi, než naložili i zbraně a shledali pádla, a můžeme-li užít této čistě odborné fráze, nežli "vyjeli z doku". Zatím byl již Hurá na pramici a Delawar měl pušky již zase pohotově. Jelikož archa nutně plula po větru, byla v tu chvíli už jistě dvě stě metrů od hradu a každým okamžikem klouzala dál a dál, i když pohybem tak lehkým, že sotva čeřila vodu. Kánoe dívek byla dobré čtvrt míle daleko od archy, zřejmě se držela stranou, protože dívky ani netušily, co se stalo, a byly plny obav, k čemu by mohlo dojít, kdyby se odvážily příliš blízko. Zamířily k východnímu břehu a zároveň se snažily dostat na návětrnou stranu archy a jaksi mezi ty dvě skupiny, jako by na pochybách, kterou z nich považovat za přátele a kterou za nepřátele. Dívky zacházely s pádly velmi obratně, dlouhá zkušenost je tomu naučila, a zvlášť Judita často vyhrávala sportovní závody, když závodila v rychlosti s mladými muži, kteří občas navštívili jezero.

Sotva se ti tři Huroni vynořili za palisádami a octli se na širém jezeře a nyní měli nechráněni postupovat proti arše, chtěli-li se ovšem držet svého původního záměru, jejich zápal citelně ochladí. V korové kánoi neměli zhola nic, čím by se kryli, a indiánské opatrnosti se naprosto příčilo takové obětování života, jemuž by se museli pravděpodobně vystavit, kdyby se pokusili zaútočit na nepřítele tak účinně opevněného, jako byl Delawar. A tak místo aby pronásledovali archu, zahnuli tito tři bojovníci k východnímu břehu, držíce se v bezpečné vzdálenosti od Čingačgúkových pušek. Ale tento manévr uvedl dívky do krajně kritického postavení. Hrozilo jim, že se dostanou, ne-li mezi dva ohně, pak přinejmenším do dvojího nebezpečí, nebo aspoň co ony za nebezpečí považovaly, a tak místo aby se Judita nechala Hurony uzavřít do jakési sítě, jak si představovali, dala se ihned na ústup jižním směrem v nevelké vzdálenosti od břehu. Přistat se neodvažovala. Kdyby vůbec bylo nutno se k takovému prostředku uchýlit, odvážila by se toho jedině v nejkrajnějším případě. Zpočátku Indiáni nevěnovali druhé kánoi valnou pozornost, nebo vůbec žádnou, neboť když ji řádně odhadli se vším všudy, usoudili, že ji zajmout nemá pro ně celkem velký význam, kdežto archa se svými domnělými poklady, Delawarem a s Harrym a s možností hromadně se plavit, je lákala. Ale tato archa měla svá nebezpečí, i svá pokušení. A tak když Huroni promarnili téměř hodinu nerozhodným manévrováním, stále v bezpečné vzdálenosti před puškou, najednou se zdálo, že se rozhodli pronásledovat dívky, a začali také své rozhodnutí horlivě provádět.

Když se odhodlali k tomuto kroku, vzájemné postavení všech tří skupin se již podstatně změnilo. Archa zatím ujela celých osm set metrů a také právě byla asi tak daleko od hradu na sever. Jakmile Delawar zpozoroval, že se mu dívky vyhýbají, neschopen řídit své nemotorné plavidlo a přesvědčen, že útěk před korovou kánoí, budou-li pronásledovány, se ukáže marný, jestli se o útěk pokusí, stáhl plachtu, protože doufal, že to možná sestry přiměje změnit plán a hledat útočiště na pramici. Tento počin však neměl jiný výsledek, než že se archa držela poblíž tohoto dějiště a že obyvatelé archy se stali svědky pronásledování. Juditina kánoe byla asi čtyři sta metrů na jih od kánoe Huronů, poněkud blíže k východnímu břehu a asi stejně daleko na jih od hradu jako od nepřátelské kánoe, a tím se stalo, že kánoe s Hurony byla z boku téměř v jedné čáře s Hutterovou pevností. S takto rozestavenými třemi stranami započalo pronásledování.

V okamžiku, kdy Huroni tak náhle změnili postup útoku, jejich kánoe nebyla právě v nejlepším možném závodním stavu. Měli jen dvě pádla a třetí muž byl tedy zbytečné zatížení navíc. Potom rozdíl zatížení mezi oběma sestrami a dvěma muži, obzvláště v loďce tak neobyčejně lehké, téměř vyrovnával jakýkoli rozdíl, který tu snad mohl být následkem větší síly Huronů, a tím se stalo, že rychlostní závod nebyl zdaleka tak nerovný, jako by se snad bylo zdálo. Judita však nezačala pádlovat vší silou, dokud se druhá kánoe poněkud nepřiblížila a dokud si nebyla jista, s jakým úmyslem za nimi pluji, a pak pobídla Hetty, aby jí pomohla, jak nejlépe dovede a pokud jí síly stačí.

"A proč máme, Judito, prchat?" zeptala se prostomyslná dívka. "Mně Huroni nikdy neublížili a myslím, že mi také nikdy neublíží."

"To je snad pravda, Hetty, pokud jde o tebe, ale se mnou by to dopadlo jinak. Klekni si a pomodli se a potom vstaň a pomoz mi pádlovat, ať jim unikneme. A na mne taky, holčičko, pamatuj, až se budeš modlit."

Juditu vedly k těmto pokynům smíšené pocity. Předně věděla, že její sestra vždycky hledá v těžkostech ochranu u svého velkého spojence, a dále proto, že v tomto okamžiku zkoušky a naprosté opuštěnosti se jejího vlastního hrdého ducha nenadále zmocnil pocit slabosti a závislosti. Hetty však modlitbu rychle odříkala a za chvíli kánoe hbitě letěla. Přesto žádná ze závodících stran nevynaložila nejvyšší úsilí hned od začátku, protože všichni dobře věděli, že stíhání bude namáhavé a zdlouhavé. Jako dvě bitevní lodi, které se připravují k boji, chtěli se nejprve jaksi přesvědčit, jakou mají obě rychlost, aby věděli, jak mají odstupňovat svůj výkon od počátečního až po nejvyšší vypětí sil. Stačilo několik minut, aby Huroni poznali, že dívky se v pádlování vyznají a že budou muset vynaložit všechnu svou dovednost a energii, aby je dostihli.

Na začátku pronásledování zahnula Judita k východnímu břehu s neurčitým úmyslem přistat a uprchnout do lesů jako do posledního útočiště, ale když se blížila k zemi a uvědomila si, že zvědové určitě sledují její pohyby, zamítla tento prostředek jako neproveditelný. A pak byla dosud svěží a plna optimistických nadějí, že své pronásledovatele unaví. S takovými pocity zabrala pádlem a vyrazila zpod obruby tmavých jedlí, do jejichž stínu tak daleko zajela, a zamířila spíše zase do středu jezera. Zdálo se, že je to pro Hurony příhodný okamžik, aby vyrazili, neboť jakmile se dostali mezi uprchlice a břeh, nabízela se jim také celá širá prostora jezera, a to právě v jeho nejširší části. Kánoe teď jen letěly; a co se Juditě nedostávalo na síle, nahrazovala zručností a sebeovládáním. Osm set metrů nezískávali Indiáni žádnou závažnější výhodu, ale vypětí tak veliké a tak dlouho trvající citelně působilo na všechny zúčastněné. Tu se Indiáni uchýlili k opatření, které jim umožnilo, že vždy jeden z nich měl čas si oddechnout, totiž podávali si pádla z ruky do ruky a nepolevovali přitom nijak znatelně ve svém úsilí. Judita se občas ohlédla a všimla si, jak si počínají. To podlomilo sice na okamžik její důvěru ve výsledek, poněvadž vytrvalostí se sotva mohla měřit s těmito muži, kteří měli možnost střídavě si odpočívat, přestože se přece jen držela a nedovolila, aby se následky jejich opatření nějak příliš patrně projevily.

Až dosud Indiáni nedokázali přiblížit se k dívkám více než na dvě stě metrů, ačkoli jim byli, jak říkají námořníci, "v patách", čili v přímé čáře za nimi, plujíce stejnou vodní dráhou. Takovému stíhání se odborně říká "hon ve vodní brázdě", což je vlastně příslovečně "zdlouhavý hon", to znamená, že ve vzájemném postavení stíhaných a stíhajících nedochází k žádné patrné změně, jediné k té, že pronásledovatelé přímo získávají, jak se stále a stále co mohou nejvíce přibližují. Protože však tento způsob stíhání je uznaně "zdlouhavý", Judita nepozorovala, že Huroni se stále víc a víc blíží, dokud se nedostala do středu jezera. Nepatřila však k dívkám, které tak snadno propadnou zoufalství, ačkoli v jednom okamžiku jí napadlo vzdát se a přála si, aby ji odvezli do tábora, kde věděla, že je zajatý Jelenobijce. Když však uvážila, že má možná v rukou prostředky, aby ho vysvobodila, tato myšlenka ji povzbudila k novému vypětí sil. Kdyby tam někdo byl býval, kdo by byl mohl pozorovat závod obou kánoí, byl by viděl, že Juditina kánoe rychle uniká pronásledovatelům, jak ji dívka s novými silami nutí k většímu spěchu, zatímco její mysl se zaněcuje vlastními velkomyslnými plány. V dalších pěti minutách byl rozdíl v rychlosti obou kánoí vskutku tak podstatný, že Huroni začínali již chápat, že budou musit vynaložit všechny síly, nemá-li na ně padnout hanba, že byli přemoženi ženami. Zahanbeni takovou pokořující vyhlídkou, učinili zuřivý pokus, při němž poměrně největší silák z jejich skupiny zlomil pádlo, právě když je bral druhovi z ruky, aby ho vystřídal. To rázem věc rozhodlo. Kánoe se třemi muži a s jedním pádlem byla zhola neschopná dohonit uprchlice, jako byly dcery Tomáše Huttera.

"Heleď, Judito!" vykřikla Hetty, která tu nehodu viděla. - "Doufám, že teď přiznáš, že modlení je k nějakému užitku! Huroni si zlomili pádlo a už nás nikdy nedohoní."

"Nic takového jsem nikdy neříkala. Však si někdy, Hettičko, s hořkostí myslívám, že jsem se sama měla víc modlit a méně myslit na svou krásu! Tak jsme se zachránily, jak říkáš, a potřebujeme jen zajet trošku dál k jihu a vydechnout si."

Také to tak provedly. Nepřítel se vzdal pronásledování, sotva k nehodě došlo, tak náhle jako loď, která ztratila nezbytné ráhno. Místo aby pronásledovali Juditinu kánoi, která teď lehce klouzala po vodě směrem k jihu, obrátili Huroni příď ke hradu, kam brzy dojeli a přistali. V obavě, aby tam někde náhodou nenašli nějaká náhradní pádla, pluly dívky dál a nezastavily se, dokud nebyly od nepřítele tak daleko, že by v každém případě měly naději na útěk, kdyby došlo k novému stíhání. Zdálo se, že Indiáni na nic takového nepomýšlejí, ale za necelou hodinu bylo vidět, jak kánoe naložená muži opouští hrad a míří ke břehu. Dívky neměly co jíst, a tak se nyní osmělily připlout k budově a k arše, neboť podle manévrování archy usoudily, že v ní přece jen jsou přátelé.

Přestože hrad vypadal opuštěný, Judita se k němu blížila s krajní opatrností. Archa byla v té chvíli necelé dva kilometry na sever, ale také mířila k hradu. A tato okolnost, a pak že pluje tak pravidelně, přesvědčilo Juditu, že vesluje běloch. Když byly asi sto metrů od stavení, dívky je počaly objíždět kruhem, aby se přesvědčily, zdali je prázdné. Žádná kánoe nebyla nablízku a to jim dodalo smělosti, aby popojížděly stále blíže, až úplně objely piloty a zarazily u plošiny.

"Půjdeš do domu, Hetty," pravila Judita, "a podíváš se, jsou-li divoši už pryč. Tobě nic neudělají, a jestli tam ještě nějací jsou, dej mi znamení. Myslím si, že nebudou střílet po ubohé bezbranné dívce, a tak aspoň já bych mohla utéci, dokud se neodhodlám jít k nim z vlastní vůle."

Hetty udělala, jak si přála. Judita odrazila kousek od plošiny, sotva sestra vystoupila, připravena dát se na útěk. Ale toho nebylo třeba, ani ne za minutu se Hetty vrátila se zprávou, že všude je bezpečno.

"Prošla jsem, Judito, všemi místnostmi," pravila potom vážně, "ale jsou prázdné, kromě tatínkovy. Je ve své ložnici a spí, jenže ne tak klidně, jak bychom si přály."

"Stalo se snad něco tatínkovi?" neléhala Judita, sotva se nohou dotkla plošiny. Mluvila rychle, nervy měla napjaté a snadno se lekala.

Hetty vypadala starostlivě a kradmo se kolem sebe rozhlížela, jako by nechtěla, aby někdo jiný kromě vlastní sestry zaslechl, co chce povědět, ba ani té nechtěla přímo vše říci.

"Víš přece, Judito, jak to někdy s tatínkem bývá," pravila konečně. "Když ho přemůže kořalka, neví vždycky, co říká a co dělá - a teď taky vypadá, jako když ho přemůže kořalka."

"To je divné! Copak by s ním divoši popíjeli a pak ho tu nechali? Ale pro dítě to je žalostný pohled vidět takový poklesek u vlastního otce; a raději k němu nepůjdeme, dokud se z toho neprobere."

Zasténání, jež se ozvalo ze zadní světnice, změnilo jejich rozhodnutí, že se odvážily zajít k otci, jejž nevídaly obvykle ve stavu, který snižuje člověka na úroveň zvířete. Seděl zády opřen v rohu úzké místnosti, rameny se opíraje o stěny, a hlava mu těžce klesala na prsa. Judita náhle znepokojena popošla k němu a sundala mu plátěnou čepici, kterou měl tak nízko naraženou na hlavě, že mu zakrývala obličej, vlastně celou hlavu až po ramena. V okamžiku, kdy odstranila tuto překážku, chvějící se živé maso, obnažené žíly a svaly a všechny ostatní odporné znaky pomíjejícnosti, které se objeví, strhne-li se kůže, svědčily, že byl skalpován ještě zaživa.

KAPITOLA 21

Zlehčují ducha, jenž odešel v dáli,

nad chladným popelem kdekdo mu lál;

on nedbá na nic, jen kdyby mu přáli

spočinout v hrobě, kam Briton ho sklál.

Neznámý

Čtenář si jistě dovede představit, jakou hrůzu prožívaly jeho dcery Estera a Judita, když se jejich očím znenadání naskytla tak děsivá podívaná, jakou jsme popsali v závěru předešlé kapitoly. Pomineme jejich první dojmy a první projevy jejich dceřinné lásky a v dalším vyprávění si spíše představíme, než abychom popisovali ty hrůzné podrobnosti celé scény. Zmrzačenou a orvanou hlavu mu zavázaly, krev odporně stékající po trpitelově tváři smyly, a pak teprve byl čas zeptat se na všechny závažnější okolnosti, za nichž k neštěstí došlo. Jak se to stalo, se všemi podrobnostmi, se nikdo nikdy nedověděl, až teprve po letech, ač bylo vše docela prosté. Ale několika slovy se o nich stejně můžeme zmínit. V zápase s Hurony bodl starý bojovník Huttera nožem, který si ponechal, třebaže všem ostatním zbraně z opatrnosti odebral. A když ho tento statný nepřítel vehnal do úzkých, nůž pak rozhodl zápas. To se přihodilo, právě když se dveře rozlétly a Hurá vyrazil na plošinu, jak jsme již vyprávěli. Na toto tajemství nikdo ze zúčastněných v dalším zápase nepřišel. Hutter byl doslova vyřízen, a vítěz se styděl ukázat se se stopami krve na sobě, když předtím totiž právě kladl tolik svým mladým bojovníkům na srdce, aby se za každou cenu snažili dostat nepřátele živé. Když se pak tři Huroni, kteří pronásledovali dívky, vrátili, a bylo rozhodnuto hrad opustit a spojit se zase s tlupou na břehu, Huttera jednoduše skalpovali, aby si zajistili obvyklou trofej, a nechali ho pomalu umírat, jak to krutí bojovníci v této části americké pevniny již v tisíci podobných případech provedli. Kdyby se bylo Hutterovo zranění omezovalo jen na hlavu, snad by se byl z toho uzdravil, ale ukázalo se, že právě rána nožem byla smrtelná.

V lidském životě jsou okamžiky, kdy si člověk živě uvědomuje spravedlnost v barvách tak výrazných, že se marně pokoušíme je zastírat před vlastními zraky, ať se nám zdají jakkoli nepříjemné, nebo ať se jakkoli úzkostlivě snažíme je nevidět. Tak tomu bylo nyní s Juditou a s Hetty, jež v otcově utrpení postřehly trest za jeho vlastní nedávný útok na Irokézy. Judita to chápala a vyciťovala s vnímavostí a citlivostí tak pronikavou, jak již bylo v její povaze, kdežto na její prostomyslnější sestru to působilo dojmem méně živým, zato možná trvalejším.

"Ach, Judito!" zvolala prostoduchá dívka, když už trpícímu poskytly první pomoc. "Tatínek sám chodil na skalpy, a kde teď má svůj? Bible by mu byla tenhle strašlivý trest předpověděla!"

"Pst - Hetty - pst, sestřičko milá - otvírá oči. Mohl by slyšet a rozumět, co říkáš. Je to tak, jak povídáš, ale je hrozné o tom mluvit!"

"Pít -" zaúpěl Hutter jakoby v zoufalém úsilí, jež hlasu člověka, který byl zřejmě tak blízek smrti jako on, dodalo příšerné hloubky a síly - "pít - hloupé holky - necháte mě žízní umřít?"

Přinesly vodu a poprvé daly trpícímu napít za celou tu dobu jeho tělesného utrpení. To mělo dvojí účinek. Jednak mu voda svlažila hrdlo, jednak na chvíli posílila jeho ochabující tělo. Otevřel oči a zadíval se úzkostlivým, rozšířeným zrakem, který provázívá unikající život, užaslý nad příchodem smrti, a zdálo se, že chce něco říci.

"Tatínku -" pronesla Judita, nevyslovitelně rozechvěná nad jeho beznadějným stavem, o to více, že si nevěděla rady, jakých léčivých prostředků by mu měla podat - "tatínku, nepotřebuješ něco? Můžeme ti s Hetty nějak zmírnit tu bolest?"

"Tatínku!" pomalu opakoval po ní staroch. "Ne, Judito - ne, Hetty - nejsem váš otec. Ona byla vaše matka, ale já nejsem váš otec. Podívejte se do truhly - tam všechno je - dejte mi ještě napít."

Dívky uposlechly. A Judita, jejíž nejranější vzpomínky sahaly dále do minulosti než vzpomínky sestřiny a jež v každém případě měla daleko jasnější dojmy z dětství, pocítila neovladatelný záchvěv radosti, když ta slova uslyšela. Mezi ní a mezi otcem, jímž byl podle jména, nikdy nebylo mnoho vřelého citu, a tušení právě této pravdy jí často blesklo myslí, podníceno leckterým rozhovorem mezi Hutterem a matkou, jichž mnoho vyslechla. Snad bychom zašli příliš daleko, kdybychom řekli, že ho nikdy neměla ráda, ale nechybíme, připomeneme-li, že se zaradovala, že láska k němu už není její povinností. Hetty však cítila jinak. Nedovedla sice tak jemně rozlišovat jako její sestra, ale celý její život byl naplněn láskou a svého takzvaného otce měla opravdu ráda, ačkoli zdaleka ne tak něžně jako skutečného otce, a to ji trápilo, když teď od něho slyšela, že nemá přirozené právo na tuto lásku. Cítila dvojnásobný žal, jako by jeho smrt a jeho slova ji dvakrát připravovala o otce. Poddávajíc se svému bolu, ubohá dívka usedla stranou a plakala.

City tak protikladné působily na obě dívky stejně, že na dlouho zmlkly. Judita dávala trpícímu často napít, ale střežila se obtěžovat ho otázkami, do jisté míry s ohledem na jeho stav. Máme-li však říci pravdu, i proto, aby něco nedodal na vysvětlenou, co by jí pokazilo příjemné vědomí, že není dcerou Tomáše Huttera. Konečně si Hetty osušila slzy a přišla si sednout na stoličku k umírajícímu muži, kterého položily na podlahu a pod hlavu mu daly nějaké obnošené šatstvo, jež zůstalo v domě.

Avšak Hutter dohasínal déle, než dívky vůbec považovaly za možné, když jej ponejprv uviděly. Chvílemi mluvil srozumitelně, ačkoli častěji mu vyšel ze rtů zvuk, který neměl žádný určitý smysl. Judita poslouchala napjatě a zaslechla slova jako "manžel", "smrt", "pirát", "zákon", "skalpy" a ještě několik jiných, které měly podobný význam, ačkoli nebylo jediné věty, která by vyjádřila přesnou souvislost těch slov, v níž jich vlastně užil. Ale přesto byla ta slova dostatečně výmluvná, aby jim porozuměla, neboť jejím uším neuniklo nic ze všech těch pověstí, které kolovaly o špatné pověsti jejího takzvaného otce, a nyní pozorné naslouchajíc, rychle chápala.

Po celou tu následující strastiplnou hodinu si žádná ze sester na Hurony vlastně ani nevzpomněla a nebála se, že by se mohli vrátit. Jako by v jejich opuštěnosti a žalu nebylo na takové nebezpečné vyrušení místa, a tak když se po nějaké době ozval pleskot vesel, ani Judita, jež jediná měla důvod se obávat nepřátel, se neulekla, ale okamžitě pochopila, že se to vrací archa. Beze strachu vyšla na plošinu, neboť i kdyby se ukázalo, že Hurá tam není a že se Huroni zmocnili archy, utéci stejné nebylo již kam. A pak v sobě měla jakousi důvěru, kterou dodává krajní neštěstí. Ale nebylo důvodu, proč se znepokojovat - Čingačgúk, Tiška a Hurá, všichni tři stáli na otevřené části pramice a pozorně si prohlíželi stavení, aby se přesvědčili, že v něm nejsou nepřátelé. Oni také viděli, že Huroni odpluli, i jak kánoe s dívkami přijela ke hradu, a aby využili této příležitosti, March zamířil s pramicí k plošině. Stačilo slovo na srozuměnou, že se není čeho obávat, a archa brzo zakotvila ve starém kotvišti.

O otcově stavu neřekla Judita ani slovo, ale Hurá ji znal příliš dobře a dovtípil se, že se přihodilo něco nezvykle zlého. Vešel do domu první, ne však jako vždycky sebejistě a směle, a vraziv do zadní místnosti, našel Huttera ležícího na zemi. Hetty seděla vedle něho a s oddanou péčí mu ovívala tváře. Ranní události zřetelně změnily chování Harryho. Přestože dovedl tak výborně plavat a tak pohotově se odhodlal k činu, jímž jedině se mohl zachránit, bezmocnost, s jakou se musel nechat vláčet se svázanýma rukama a nohama ve vodě, měla na něho stejný účinek, jako mívá blízkost trestu, jak známo, na většinu zločinců, zanechávajíc živý dojem z hrůz smrti a spojujíc je navíc s představou tělesné bezmocnosti. Odvaha tohoto muže pramenila daleko více z jeho tělesné síly nežli ze silné vůle nebo dokonce z přirozené odvahy. Takoví hrdinové bez výjimky ztrácívají valnou míru své odvahy, když jim jejich tělesná síla selže. A třebaže již Hurá nebyl spoután a měl pocit plné síly jako jindy, události byly příliš čerstvé a nedovolovaly, aby vzpomínky na jeho bědný stav nadobro oslábly. Kdyby byl žil třeba sto let, zážitky těch několika málo minut, kdy byl vláčen jezerem, by byly měly na jeho povahu zušlechťující vliv, třebaže ne vždycky na jeho chování.

Když našel svého nedávného druha v tak zoufalém stavu, Hurá se nejenom zděsil, ale také ho to nesmírně překvapilo. Při zápase v hradu měl příliš co dělat sám se sebou, než aby se staral, co se stalo s jeho kamarádem, a protože právě v tomto případě nebylo použito žádných smrtících zbraní, ale Huroni se všemi silami snažili dostat ho živého, byl samozřejmě přesvědčen, že Huttera přemohli, kdežto on sám že vděčí za zachránění své veliké tělesné síle a šťastné shodě výjimečných okolností. Smrt v tichu a velebném klidu světnice byla pro něho něčím novým. Jakkoliv přivykl násilnickým výjevům, nebyl zvyklý sedat u lože umírajících a pozorovat pomalý tep srdce, jak postupně slábne stále víc a víc. Přestože v jeho citech nastala změna, staré způsoby života nebylo možno nadobro odhodit a neočekávaná scéna mu přinesla na jazyk slova pro tohoto hraničáře příznačná.

"Co je to s tebou, Tome starouši?" podivil se. "Tak ti vagabundi přece na tebe vyzráli a nejen že tě dostali na lopatky, ale jak to vypadá, i na lopatu! Myslel jsem si, že tě zajali, a to taky provedli, ale ani ve snu mi nenapadlo, že tě zřídili takhle!"

Hutter otevřel skelné oči a strnule se zadíval na mluvčího. Při pohledu na bývalého kamaráda se mu do rozkymáceného vědomí vhrnula záplava zmatených vzpomínek. Bylo zřejmé, že zápasí s vlastními představami a že nerozeznává, co je skutečné a co neskutečné.

"Kdo jsi?" chraptivé zašeptal; jeho ubývající síly mu již nedovolovaly zesílit hlas. "Kdo jsi? Vypadáš jako plavčík ze 'Sněhu' - to byl taky obr a skoro všechny nás přepral."

"Já jsem tvůj plavčík, Plovatče Tome, a tvůj kamarád, ale s žádným sněhem nemám nic společného. Teď je léto, a sotva uhodí mrazy, Harry March, jak jen může, vždycky odtáhne z hor."

"Už vím - Hurá Hrdotoho - prodám ti skalp! Zdravý a z dospělého muže - kolik dáš?"

"Tome, chudáku! Ten obchod se skalpy se vůbec nevydařil, a tak jsem se rozhodl nechat ho plavat a najít si nějaké míň krvavé zaměstnání."

"Máš nějaký skalp? Můj je pryč - jaký je to pocit mít skalp? Už vím, jaké to je, když člověk o něj přijde - oheň a plameny na mozku - a svírání u srdce - ne, ne, nejdřív zab, Harry, a potom skalpuj."

"Co tím starý myslí, Judito? Mluví, jako by měl toho obchodu dost zrovna jako já. Proč jste mu zavázaly hlavu? Snad mu ji divoši nerozsekli tomahavkem?"

"Udělali mu, Harry Marchi, co vy a on jste chtěli udělat jim. Kůži i s vlasy mu strhli s hlavy, aby za ni dostali peníze od kanadského guvernéra, jako vy jste chtěli strhnout kůži i s vlasy Huronům, abyste dostali peníze od guvernéra yorkského."

Judita vynakládala veliké úsilí, aby se zdálo, že mluví klidně, ale přece nedovedla zapřít svou povahu ani dojetí, jež prožívala, aby v jejím hlase nebylo ani trochu hořkosti. Silný důraz v její řeči, i její chování, přiměly Hetty, že se na ni vyčítavě podívala.

"To jsou silná slova z úst dcery Tomáše Huttera, když on sám tady leží a umírá jí před očima," pozastavil se Hurá.

"Chvála bohu za to! - Ať už nevím, jaká hana padne na chudáka maminku, já nejsem dcera Tomáše Huttera."

"Nejste dcera Tomáše Huttera! Nezříkejte se, Judito, toho starého chudáka v jeho poslední chvilce, to je hřích, který vám nebude nikdy odpuštěn. A jestli nejste dcera Tomáše Huttera, čí dcera tedy jste?"

Tato otázka zarazila odbojného ducha Juditina, neboť jestliže se zbavila otce, kterého nikdy nemilovala, a přiznat se k tomu jí přinášelo úlevu, přehlédla důležitou okolnost, že tu není nikdo, koho by postavila na jeho místo.

"Kdo byl můj otec, to vám, Hurá, nemohu říci," odpověděla mírněji, "ale doufám, že to byl aspoň čestný člověk."

"A to je víc, než si myslíte tady o starém Hutterovi? No dobrá, Judito, nepopírám, že o Plovatci Tomovi kolovaly divoké povésti, ale copak se najde člověk, který by neutržil šrám, když se nepřítel ohání hráběmi? O mně se také roztrušují divoké povídačky, a ani vy, jak jste krásná, jim docela neujdete."

Řekl to se skrytým úmyslem, jak rádi dnešní politikové říkají, aby se vytvořilo jakési společenství mezi všemi přítomnými. Jaké to mohlo mít následky při známé Juditině vznětlivé povaze a při její nesporné nelibosti vůči Harrymu, to se těžko dá říci, neboť právě v té chvíli se u Huttera projevily nepochybné známky, že se přiblížil jeho poslední okamžik. Judita i Hetty stály kdysi u smrtelného lože matčina a nepotřebovaly nyní, aby je někdo upozorňoval, že nastává krize, a tak z tváře Juditiny všechna rozmrzelost zmizela. Hutter otevřel oči a dokonce se jednou rukou pokoušel hmatat kolem sebe - znamení, že zrak mu již vypovídá. Po chvilce se dech změnil ve smrtelný chropot, pak následovala bezdechá přestávka a pak ji vystřídalo poslední dlouhé vydechnutí, při němž, jak říkají lidé, prý duše opouští tělo. Tento náhlý konec muže, který až dosud zaplňoval tak důležité místo na tomto nevelikém jevišti jako jeden z hlavních herců, ukončil veškerý spor.

Den minul bez jakéhokoli dalšího vzrušení a zdálo se, že Huroni, přestože mají kánoi, přece jen jsou tak dalece spokojeni úspěchy, že prozatím upouštějí ode všech záměrů proti hradu. Také by to nebyl býval nikterak bezpečný podnik, chtít se přiblížit k hradu a vystavit se hlavním pušek, teď když byl zase obsazen nepřáteli; to byl také patrně hlavní důvod, proč k příměří došlo, spíše než cokoli jiného. Zatím konali v hradu přípravy k Hutterovu pohřbu. Bylo vyloučeno pohřbít jej do země a Hetty si přála, aby jeho tělo spočívalo vedle těla matčina v jezeře. Mohla proto ostatně uvést, že jednou za řeči sám nazval jezero "rodinným hřbitovem" a Judita naštěstí při tom nebyla. Jistě by se byla s nezdolným odporem postavila proti tomu plánu, kdyby o něm byla věděla. Judita však do příprav nezasahovala a všechny nutné dispozice byly provedeny bez jejího vědomí a rady.

Pro tento prostý obřad zvolili hodinu, kdy slunce se právě chýlí k západu, kdy i podvečerní nálada na jezeře se nejlépe hodí k poslední poctě člověku, jehož duch došel míru a očištění, a proto ji nemohli zvolit lépe. Smrt je vznešená a skrývá tajemství, a proto i na pozůstatky špatného člověka pohlížejí žijící s jakousi úctou. Všechny světské rozdíly zmizí, rouška je jakoby stržena a osobnost i osudy zesnulého jsou nyní mimo dosah lidských soudů i za hranicemi lidského poznání. Když pověděli Juditě, že vše je připraveno, vyšla poslušna sestřina přání na plošinu a teprve teď si povšimla, jaké přípravy učinili. Tělo spočívalo na arše zavinuto v plachtě a k němu přidali dobrého půl centu kamení, jež vzali z krbu, aby se potopilo. Žádných jiných příprav snad již nebylo třeba, jen Hetty si nesla pod paží bibli.

Když byli všichni na palubě archy, dalo se toto zvláštní obydlí muže, jehož tělo v něm právě plulo k místu posledního odpočinutí, do pohybu. Hurá byl u vesel. Jeho silné paže jimi skutečně máchaly, jako by to byl jen pár krátkých veslíček, a tak lehce a mistrně jimi vládl, že Delawar mohl jeho výkonu jen nečinné přihlížet. Odměřené záběry vesel a pomalý a vytrvalý chod archy připomínaly důstojně slavnostní pohyb pohřebního průvodu. Šplouchání vody, jak se lopatky vesel zdvihaly a klesaly do taktu se záběry Harryho, mělo v sobě cosi z odměřeného kroku truchlících. Také poklidná krajina byla v překrásném souladu s obřadem. V té chvíli právě ani jediná vlnka nečeřila zrcadlovou hladinu jezera a širé panoráma lesů shlíželo na svatý klid podvečera a pohřebního obřadu v melancholickém tichu. Judita byla dojata k slzám, a i Hurá, ačkoli stěží věděl proč, byl stísněn. Hetty zachovávala navenek klid, ale její vnitřní žal o mnoho převyšoval truchlení sestřino, neboť láska jejího oddaného srdce byla plodem zvyku a dlouhého společného života a nikoli jen všedního zalíbení a vkusu. Ji však posilovala víra, jež v její prosté mysli obvykle zaujímala místo, které u Judity vyplňovaly světské city. Tiška byla vážná a sledovala vše pozorně a se zájmem, neboť již několikráte viděla pohřbívat bledou tvář, ale dosud neviděla žádný pohřeb, který sliboval tolik neobvyklého jako právě tento. A Delawar, třebaže rovněž vážný, důstojně všechno pozoroval a zachovával stoický klid a mlčení.

Hetty dělala lodivoda a poučovala Harryho, kudy má plout, aby našli v jezeře místo, jež ze zvyku označovala jako "maminčin hrob".

Čtenář si vzpomene, že hrad stál na jižním výběžku písčiny, která se táhla téměř do vzdálenosti asi osmi set metrů na sever, a právě tento nejvzdálenější konec mělčiny považoval Plovatec Tom za nejvhodnější, aby tam uložil tělesné pozůstatky své ženy a dítěte. Nyní jeho vlastní tělesná schránka byla na cestě, aby spočinula vedle nich. Hetty měla na břehu své značky a podle nich to místo obvykle nalezla, i když jí pomáhala poloha stavení, hlavní směr mělčiny a obdivuhodně průhledná jezerní voda, zvláště pak to, že vodou bylo vidět až na dno. A tak dívka mohla sledovat, kudy plují, a ve vhodnou chvíli přistoupila k Marchovi a šeptem mu pravila:

"Teď můžete, Hurá, přestat veslovat. Už jsme minuli kámen na dně a maminčin hrob je tu už blízko."

March složil vesla, okamžitě spustil kotvičku a chopil se vlečného lana, aby pramici zastavil. Archa se pomalu stáčela, jak ji Hurá zadržoval, a když se konečně úplně zastavila, bylo vidět Hetty, jak stojí na zádi, ukazuje do vody a slzy se jí řinou po tvářích v pohnutí, jež nedovedla ovládnout. Judita se matčina pohřbu zúčastnila, ale od té doby nikdy to místo nenavštívila. Tato nedbalost nepramenila z lhostejnosti k památce zemřelé. Milovala matku a nad její ztrátou leckdy hořce truchlila, ale příčilo se jí rozjímat o smrti. A pak od té doby, co ji pohřbila, bývala v jejím životě období, která tento cit posilovala a ještě více ji zdržovala a bránila přibližovat se k místu, kde spočívaly matčiny pozůstatky. Vzpomínala matčiných přísných lekcí, v nichž jí dávala mravní ponaučení a vštěpovala jí, co se pro dívku sluší a patří, a tyto vzpomínky dvojnásob zesilovaly a prohlubovaly výčitky, které si činila pro své vlastní poklesky. U Hetty tomu bylo docela jinak. Její prosté a nevinné mysli nepřinášela památka matčina nic jiného než tichou lítost, žal, o němž se tak často říká, že je neutišitelný, už proto, že se do něho mísí představy o lepším, čistším a vznešenějším životě. Po celé minulé léto tam po setměni jezdívala. Kánoi vždy opatrně zakotvila, aby nerušila mír mrtvé, a tak tam sedávala, vedla se zemřelou pomyslné rozhovory, zpívala libé písně ve večerním vánku a odříkávala modlitby, jimž ji v dětství naučila ta, která teď spala na dně jezera. V tomto nepřímém styku s matčinou duší prožívala Hetty své nejšťastnější chvilky. Divoké indiánské zkazky a indiánské představy se v ní podvědomě mísily s křesťanským učením, jehož se jí dostalo v dětství. Jednou dokonce natolik podlehla indiánskému vlivu, že chtěla nad matčiným hrobem vykonat některé přírodní obřady, jež rudoši, jak známo, zachovávají, ale tento pomíjivý cit byl zatlačen do pozadí pevným, třebaže mírným světlem křesťanství, jež nikdy nepřestalo hořet v její něžné hrudi. Nynější její dojetí bylo jen přirozeným citovým výlevem dcery, která pláče pro matku. Láska k matce se v jejím srdci nevyhladitelně zakořenila a matčino vážné napomínání jí tak utkvělo v paměti, že na ně nemohla zapomenout, tím spíše, že jen zřídka byla vystavena pokušení chybovat.

Při tomto zvláštním a neobvyklém pohřebním obřadu nebylo jiného kněze kromě Přírody. March pohleděl dolů a průzračným prostředím čiré vody, jež byla téměř tak čistá jako vzduch, uviděl "maminčin hrob", jak Hetty říkávala. Byla to nízká, nepravidelná hromádka hlíny, lopatou neupravená, v jejímž jednom rohu se bělal cíp bílé látky, kdysi rubáš zesnulé. Tělo tehdy spustili na dno jezera a Hutter přivezl z břehu hlínu a naházel ji na ně, až bylo zakryto. Tak to místo zůstalo, až pohyb vody odkryl to jediné znamení, jak jsme právě pověděli, jež svědčilo, k čemu bylo tohoto místa užito.

I na největší hrubce a křiklouny působí pohřební obřad zušlechťujícím vlivem. Marchovi se ani nezachtělo zneužívat svého hlasu k nějakým hrubým výbuchům a byl rozhodnut dostát úkolu, jehož se podjal, slušně a střízlivě. Snad si také zauvažoval o odplatě, která postihla jeho zesnulého kamaráda, a pomyslil na to strašlivé nebezpečí, v němž byl nedávno jeho vlastní život. Naznačil Juditě, že je všechno připraveno, dostal od ní pokyn, aby přistoupil k dílu, a sám, bez cizí pomoci, jen svou vlastní ohromnou silou zvedl tělo a přenesl je na konec pramice. Jeden provaz podvlékl pod nohy a druhý pod ramena, tak jako se podkládají pod rakev, a pak mrtvolu pomalu spouštěl pod hladinu jezera.

"Tam ne - Harry Marchi - tam ne," zarazila ho Judita a nechtíc se zachvěla, "nespouštějte ho tak blízko místa, kde leží maminka!"

"Proč ne. Judito?" zeptala se Hetty vážné. "Vedle sebe prožili život a měli by vedle sebe ležet i po smrti."

"Ne - ne - Harry Marchi, ještě dál - ještě dál. - Chudáčku Hetty, vždyť nevíš, co mluvíš. - Nech mě to zařídit."

"Já vím, že jsem prostoduchá a že ty jsi chytrá - ale muž má přece ležet vedle své ženy. Maminka vždycky říkávala, tak že se pohřbívá na všech hřbitovech."

Tento malý spor vedly vážně, ale tlumeným hlasem, jako by se bály, aby je mrtví nezaslechli. Judita se teď, v takové chvíli, nemohla se sestrou přít, ale významný posunek přiměl Marche, že spustil tělo nedaleko od těla jeho ženy. Pak vytáhl provazy a obřad byl skončen.

"Tak takovýhle je konec Plovatce Toma!" zvolal Hurá, vykloněn nad okraj pramice a pohlížeje do vody na tělo. "Na zvědách to býval odvážný kamarád a znamenitý chlap u pastí. Neplačte, Judito - nepoddávejte se tomu tak, Hetty, vždyť i ten nejspravedlivější z nás všech musí umřít, a když přijde čas, slzy a lamentování už mrtvého k životu nevzbudí. Tatínek vám bude chybět, to nepochybuju, otcové většinou chybějí, zvlášť svobodným dcerám, ale je tu jedna možnost, jak tu škodu napravit, a vy obě jste mladé a hezké a nebude dlouho trvat, a vy samy na to přijdete, jak. Jestli vám bude, Judito, milé vyslechnout, co vám jeden počestný a skromný muž chce říct, tak bych si s vámi rád chvilku promluvil o samotě."

Tento hrubý pokus o útěchu Judita sotva vnímala, ačkoli přirozeně rozuměla, kam hlavně míří, a měla o Harryho chování jakžtakž přesnou představu. Rozplakala se, když se rozpomenula, jak k ní v dětství bývala matka něžná, a bolestné vzpomínky na dávno zapomenutá matčina naučení a příkazy, jichž nedbala, se jí zarojily hlavou. Avšak slova Harryho ji přivolala zpět ke skutečnosti, a přestože byla tak nenadálá a nevčasná, přece jen v ní nevyvolala nějaký projev nechuti, jak by se podle její povahy bylo dalo očekávat. Naopak, jako by ji napadlo něco nového, zahleděla se upřeně na mladého muže, osušila si oči, pak mu pokynula, aby šel za ní, a kráčela napřed na opačný konec pramice. Tam si sedla a ukázala Marchovi, aby se posadil vedle ní. Rozhodnost a vážnost, s níž to vše dělala, jejího společníka poněkud zarazily, a proto byla Judita nucena začít rozhovor sama.

"Harry Marchi," začala, "vy se mnou chcete mluvit o sňatku, a jdu sem takřka přes hroby svých rodičů - ne, ne - přes hrob své ubohé, předrahé maminky, abych vyslechla, co mi chcete říci."

"Je to nezvyklá věc a dneska večer se, Judito, jaksi příšerně divně chováte," pravil jí Hurá, zmatenější, než by si byl chtěl přiznat, "ale pravda je pravda a pravda vyjde najevo, ať se děje co chce. Vy víte dobře, děvče, že vás dávno považuju za nejvzhlednější dívku, kterou jsem kdy viděl, a že jsem s tím nikdy nedělal tajnosti, ani tady na jezeře, ani venku mezi lovci a trapery, nebo v osadách."

"Ano - ano - to jsem slyšela už dříve a předpokládám, že to je pravda," odvětila Judita s jakousi horečnou netrpělivostí.

"Když nějaký mladý muž vede takové řeči o jedné určité dívce, dá se rozumně počítat, že mu o ni jde."

"To je pravda, Hurá - to je pravda, tohle všechno jste mi říkal už mnohokrát."

"No dobře, ale když je to něco příjemného, pak si myslím, že jí to nemůže vadit, když to často slyší. Všichni aspoň říkají, že je to nejlepší způsob, jak jít na děvčata - že se jim nic tak nelíbí, jako když se jim pořád a pořád a třeba stokrát opakuje, jak je člověk má rád, ledaže by jim říkal, jak jsou hezké!"

"To se rozumí - většinou máme rády obojí, ale teď není na to vhodná chvíle a zbytečnými slovy, Hurá, by se nemělo tak často plýtvat. Byla bych raději, kdybyste mluvil přímo."

"Bude po vašem, Judito, a mám takový dojem, že vždycky bude po vašem. Mockrát jsem vám říkal, že vás mám nejenom radši než každou jinou dívku na světě, a když už o tom mluvím, radši než všechny dívky na světě dohromady. Ale jistě jste si, Judito, povšimla, že jsem vás nikdy rovně a bez okolků nepožádal, abyste si mě vzala za muže."

"Toho obojího jsem si všimla," potvrdila Judita a kolem krásných úst se jí zachvěl rozpačitý úsměv i přes zvláštní a zaujaté napětí, jež jí vhánělo krev do tváří a rozzařovalo oči leskem téměř oslnivým - "obojího jsem si všimla a zvlášť to poslední mi u muže tak rozhodného a nebojácného, jako je Harry March, připadalo velmi podivné."

"Měl jsem důvod, děvče, a ten mě trápí ještě i teď - inu ba, jen se tak nečervenejte a nedívejte se na mne tak podrážděně, protože jsou všelijaké myšlenky, které člověku nadlouho uváznou v hlavě, jako zase jsou slova, která mu váznou v hrdle - ale pak taky jsou zase city, které nabudou vrchu nad tím vším, a jak vidím, nezbývá mi, než se těm citům poddat. Teď už, Judito, nemáte otce ani matku a bylo by proti dobrým mravům, abyste tu s Hetty zůstaly samy, i kdyby, dejme tomu, byl mír a Irokézové dali pokoj. Ale jak to teď vypadá, nejenom že byste tu umřely hlady, ale dřív než by se týden s týdnem sešel, obě by vás zajali nebo skalpovali. Je na čase, abyste pomýšlela, jak se dostat odtud pryč a na manžela, a jestli přijmete mou nabídku, všechno, co bylo, bude zapomenuto a skončeno."

Nežli toto hrubé ujištění a nabídku vyslovil, Judita jen stěží potlačovala netrpělivost. Zřejmě si to přála slyšet a naslouchala nyní tak ochotně, že to dost dobře mohlo budit naděje. Sotva nechala mladého muže domluvit - tak dychtivě toužila, aby se vyjádřil, a tak připravena již byla na odpověď.

"To, Hurá, stačí," pravila a pozvedla ruku, jako by ho chtěla zarazit, "rozumím vám zrovna tak dobře, jako kdybyste mluvil celý měsíc. Dáváte mi přednost před ostatními dívkami a přejete si, abych se stala vaší ženou."

"Pověděla jste to líp, než to dovedu já, a rád bych, Judito, kdybyste si myslela, že jsem to řekl já a zrovna tak, jak byste to slyšela nejradši."

"Řekl jste to, Hurá, dost jasně, a také je dobře, aby se to jasně řeklo. Tady není místo, abychom si spolu zahrávali nebo se balamutili. A teď poslyšte mou odpověď, bude v každém směru stejně upřímná jako vaše nabídka. Mám důvod, Marchi, proč si vás nikdy -"

"Myslím, Judito, že vám rozumím, ale jestli jsem ochoten ten důvod přehlédnout, pak už je to jenom moje věc. No, nemusíte hned hořet jako nebe při západu slunce, nemíním vás urážet a taky to tak nesmíte brát."

"Já nehořím a nemíním to také brát jako urážku," odpověděla Judita, usilovně potlačujíc rozhořčení, jako doposud nikdy. "Mám důvod, Hurá, proč bych se neměla, proč se nemohu nikdy stát vaší ženou, který jste asi přehlédl, a považuji teď za svou povinnost říci vám ho stejně jasně, jako vy jste mě žádal o souhlas, abych se stala vaší ženou. Já vás nemiluji a určitě vím, že vás nikdy nebudu milovat tak, abych se za vás mohla provdat. Žádný muž nemůže chtít za ženu dívku, která mu nedává přednost přede všemi ostatními muži. A když vám to říkám tak přímo, doufám, že mi za moji upřímnost poděkujete."

"Ach, Judito, ta fouňovská, rozmařilá, červenokabátnická sebranka oficírská z posádek, ta má všechno tohle neštěstí na svědomí!"

"Mlčte, Marchi, nepomlouvejte dceru nad matčiným hrobem! Nenuťte mě, když chci s vámi jenom čestně jednat, abych s hořkostí v srdci nemusela na vaši hlavu svolávat neštěstí! Nezapomínejte, že jsem žena a že nemám ani otce, ani bratra, který by mě pomstil za vaše slova."

"Inu, na tom konec konců něco je a víc už neřeknu nic. Dejte si, Judito, na čas a líp si to ještě rozmyslete."

"Nepotřebuji si dávat na čas, už dávno jsem se rozmyslila, čekala jsem jen, až sám jasně promluvíte, že vám také dám jasnou odpověď. Teď jeden druhému rozumíme a není už potřeba dál o tom mluvit."

Dívčina živelná opravdovost budila v mladém muži úctu, neboť ještě nikdy ji neviděl tak vážnou a rozhodnou. V dřívějších rozhovorech odpovídala většinou na jeho návrhy vyhýbavě, nebo si z něho tropila posměch. Ale Hurá to mylně považoval za ženskou koketnost a domníval se, že ji snadno přiměje k souhlasu. Sám v sobě vedl boj, má-li ji požádat o ruku, a také si nikdy ani vážně nepomyslil, že Judita odmítne stát se ženou nejhezčího muže v celém tamějším pohraničí. Nyní, když k odmítnutí došlo, a k tomu slovy tak rozhodnými, že vylučovala všechny štiplavé námitky, ba dokonce je nadobro udusila, cítil se tak pokořen a byl tak užaslý, že už neměl chuť se pokoušet změnit její rozhodnutí.

"Na Zrcadlovém jezeře mě teď už nic zvlášť nedrží," prohlásil po chvilce mlčení. "Starý Tom je pryč, Huronů je na břehu jako holubů v lese a vůbec začíná tu být nepříjemně."

"Tak odejděte. Vidíte, že tu koldokola číhá samé nebezpečí, a tak není důvodu, proč byste kvůli cizím lidem vydával všanc svůj život. Opravdu ani nevím, jak byste nám mohl prospět. Můžete odejít dnes v noci a nikdy vás nebudeme obviňovat, že jste se zachoval bezohledně nebo nemužně."

"Jestli opravdu odejdu, půjdu, Judito, s těžkým srdcem, kvůli vám, nejradši bych vás vzal s sebou."

"O tom už nebudeme, Marchi, mluvit, ale jak jen bude tma, dovezu vás v kánoi ke břehu, a můžete si to namířit nejkratší cestou k nejbližší posádce. Až se dostanete do tvrze, jestli pošlete oddíl -"

Další slova Judita potlačila. Připadalo jí ponižující vydávat se na pospas poznámkám a úvahám člověka, který nebyl nakloněn dívat se příznivě na její chování, pokud šlo o posádky vůbec. Avšak Hurá pochopil, co chtěla říci, a aniž si její slova jinak vykládal, jak se dívka strachovala, odpověděl věcně.

"Já vím, co jste chtěla říct, a taky proč jste to neřekla," poznamenal. "Jestli se dostanu do tvrze živ, oddíl vyrazí po stopě těchhle vagabundů a já sám s nimi přijdu, protože bych rád vás a Hetty viděl někde na bezpečném místě, nežli se navždycky rozejdem."

"Škoda, Harry Marchi, kdybyste byl vždycky takhle mluvil a cítil, mohly být moje city k vám docela jiné!"

"A je už teď snad pozdě, Judito? Jsem drsný člověk a zálesák, ale když se s námi zachází jinak, my všichni se můžeme změnit, a nebudem už, jak jsme bývali dřív."

"Teď už je pozdě, Marchi. Nikdy k vám ani k žádnému jinému muži, kromě jednoho, nemohu cítit to, po čem toužíte. Tak už jsem vám toho jistě řekla dost a na víc se mě neptejte. Jakmile se setmí, vysadím vás já nebo Delawar na břeh a vy si to nejkratší cestou namíříte na Mohawk a k nejbližší posádce a pošlete nám na pomoc všechno, co jen bude možné. No, a teď, Hurá, buďme zase přátelé, snad se na vás mohu spolehnout, co říkáte?"

"Určitě, Judito, i když naše přátelství mohlo být daleko vřelejší, kdybyste se vy na mne mohla dívat tak jako já na vás."

Judita zaváhala, zápasíc v nitru s jakýmsi mocným citem. Pak jako by se rozhodla nedbat na své slabosti a stůj co stůj provést svůj úmysl, řekla zase otevřeně:

"V nejbližší pevnosti najdete kapitána jménem Warley," pravila smrtelné bledá a dokonce se otřásla při těch slovech. "Pokládám za nejpravděpodobnější, že bude chtít vést tu výpravu, ale já bych si hrozně přála, kdyby to byl někdo jiný. Kdybyste mohl zařídit, aby kapitán Warley zůstal v pevnosti, byla bych velmi šťastná."

"To se snadněji řekne, než udělá, protože tihle oficíři moc často, Judito, dělají, co se jim zlíbí. Major poručí a kapitáni, poručici a praporečníci musí poslechnout. Znám toho oficíra, co máte na mysli, červený ve tváři, veselý, taková veselá kopa a vyzunká tolik madeiry, že by tím Mohawk zatopil, a přitom dovede ohromně bavit. Všechna děvčata v údolí za ním blázní a on prý blázní za všemi děvčaty. Nedivím se, že je vám protivný, protože není to sice jenerál, ale zato jenerální milovník."

Judita neodpovídala, ale celá se chvěla a bledé tváře se jí polévaly nachem a nach se opět měnil v smrtelnou bledost.

"Ach! Chudáčku maminko!" úpěla v hloubi mysli, ale slovo jí nevyšlo z úst. "Stojíme nad tvým hrobem, a ty ani netušíš, jak jsem zapomněla na tvá naučení, jak jsem nedbala tvé starostlivé péče a jak jsem zklamala tvou lásku!"

Červ, který nikdy neumírá, hryzl. A Judita vstala a Harrymu naznačila, že mu už nemá co říci.

KAPITOLA 22

V ten okamžik,

kdy člověk utištěný zbídačen

nešetří vlastní život,

stává se též pánem utiskovatelovým.

Coleridge

Po celou tu dobu seděla Hetty na přídi pramice a s žalostí hleděla do vody, která obmývala tělo matčino a stejně i tělo muže, kterého považovala za otce, jak ji tomu naučili. Tiška stála nedaleko ní, mírná a tichá, ale neměla pro ni útěchy, která by se dala vyjádřit slovy. Zvyky jejího lidu ji naučily chovat se v takových okamžicích nevtíravě a ženský jemnocit jí radil, aby trpělivě vyčkala chvíle, kdy jí bude moci projevit soucit a potěšit ji činem, a ne jen slovy. Čingačgúk se držel poněkud stranou, vážný, upjatý, na pohled bojovník, ale v nitru cítil lidsky.

Judita přistoupila k sestře důstojně a vážně, jak nemívala ve zvyku, a ačkoli odraz duševních útrap se dosud zračil v její tváři, když promluvila, její hlas zněl pevně a nechvěl se. V tom okamžiku se Tiška a Delawar obrátili a odešli k Harrymu na záď lodi.

"Sestřičko," začala Judita laskavě, "mám ti toho mnoho co říci - vezmeme si kánoi a odpádlujeme kus od archy - tajemství dvou sirotků nemusí žádné ucho slyšet."

"To víš, Judito, jenom ucho rodičů. Ať Harry vytáhne kotvičku a odjede s archou pryč a nás tady nechá u tatínkova a maminčina hrobu, abychom si mohly vypovědět, co si máme říci."

"Tatínkova!" opakovala po ní Judita pomalu, a od chvíle, co se rozešla s Marchem, znovu se jí krev nahrnula do tváří. "On nebyl náš otec, Hetty! To jsme slyšely přece z jeho vlastních úst a v jeho poslední hodince."

"Ty jsi, Judito, ráda, že to víš, že nemáš tatínka? Staral se přece o nás, živil nás a šatil a měl nás rád, skutečný otec nemohl udělat víc. Tomu nerozumím, proč nebyl naším otcem."

"To nevadí, holčičko, ale teď uděláme, jak jsme si řekly. Snad bude dobře, když tu zůstaneme a archa trochu poodjede. Připrav tedy kánoi a já řeknu Harrymu a Indiánům, co chceme udělat."

Snadno a brzy to zařídily a pod pravidelnými záběry vesel archa poodjela asi sto metrů od toho místa a dívky tam nechala. Kánoe se houpala na vodě a ony jako by se vznášely ve vzduchu nad hrobem mrtvých - tak lehká byla ta loďka, v níž seděly, a tak průzračný živel, který ji nadnášel.

"Smrtí Tomáše Huttera," začala Judita, když ponechala sestře chvilku čas, aby se připravila na to, co jí chce povědět, "se naše vyhlídky do budoucnosti změnily. Jestli on, Hetty, nebyl naším otcem, my jsme sestry, a musíme spolu cítit a zůstat pohromadě."

"A jakpak, Judito, poznám, že bys nebyla stejné ráda, kdyby ses dověděla, že nejsem tvoje sestra, jako když ses dověděla, že Tomáš Hutter, jak mu teď říkáš, není tvůj otec? Jsem přihlouplá a málokdo má rád přihlouplé příbuzné. A pak nejsem hezká - aspoň ne tak hezká jako ty - a možná, že bys chtěla mít hezčí sestru."

"Kdepak, Hetty, kdepak. Ty, a jenom ty jsi moje sestra - to mi říká srdce a má láska k tobě - a maminka byla moje maminka - tomu jsem taky ráda a jsem na to pyšná, protože ona byla matka, na kterou můžeme být pyšné - ale tatínek nebyl náš otec!"

"Mlč, Judito! Jeho duch může někde tady být a trápilo by ho, kdyby slyšel, že jeho děti tak o něm mluví, a k tomu ještě zrovna nad jeho hrobem. Děti nemají nikdy rodiče trápit, to mi maminka často říkala, a zvláště ne, když jsou mrtví."

"Chudáčku, Heny! Ti už jsou naštěstí zbaveni všech starostí o nás. Z toho, co udělám nebo řeknu, teď už nemůže maminku zarmoutit nic - v tom je aspoň jakási útěcha! - A nic z toho, co třeba ty řekneš nebo uděláš, jí nevzbudí úsměv na rtech, jako když ještě žila a ty ses pěkné chovala."

"To nevíš, Judito. Co nás teď opustila, snažím se nedělat nic, co by se jí nelíbilo. Pomysli si jen, Judito, jak by se maminka rmoutila a jakou by měla lítost, kdyby viděla, že některá z nás dělá něco, co není správné."

"Hetty, Hetty - ty nevíš, co mluvíš!" přidušeně pravila Judita, téměř zsinalá pohnutím. "Mrtví nevidí a o tom, co se děje zde na zemi, nevědí nic. Ale už o tom nemluvme. Maminčino tělo a tělo Tomáše Huttera leží vedle sebe na dně jezeru, a doufejme, že duše obou jsou u boha. Jisté je, že my, její děti, jsme na zemi. A teď je důležité, abychom věděly, co máme dále dělat."

"I když nejsme děti Tomáše Huttera, nikdo nebude, Judito, popírat, že máme právo na jeho majetek. Máme hrad a archu a kánoe a lesy a jezero, stejné tak, jako dokud on žil. A co nám může zabránit, abychom tu nezůstaly a nežily tu dál jako dosud?"

"Ne - ne, sestřičko ubohá. To nemůže už být. Dvě dívky by tu nebyly bezpečné, kdyby se Huronům nepodařilo dostat nás do rukou. I sám otec měl někdy dost co dělat, aby udržel na jezeře mír, a nám by se to už vůbec nepodařilo. Musíme odtud, Hetty, odejít a přestěhovat se do osad."

"To je mi líto, Judito," řekla Hetty a sklonila hlavu na prsa, hledíc zamyšlené dolů na to místo, kde právě bylo vidět hromádku hlíny matčina hrobu. "To je mi hrozně líto. Raději bych zůstala tady, kde jsem se sice nenarodila, ale kde jsem prožila život. Já nemám osady ráda - lidé tam jsou plni špatností a srdce mají plné zloby. Mám ráda stromy a hory a jezero a studánky a všechno kolem a budu strašně nešťastná, jestli budu muset tady to všechno opustit. Ty jsi krásná a nejsi vůbec přihlouplá a jednou se vdáš, a pak budeš mít muže a já bratra, který se o nás bude starat, jestli se na takovém místě, jako je tady, ženy opravdu nemohou starat samy o sebe."

"Ach! Kdyby to tak mohlo být, Hetty, pak opravdu, bych byla tisíckrát šťastnější tady v těch lesích než v osadách! Kdysi jsem si to nemyslila, ale teď ano. Jenže, kde je nějaký muž, který by nám proměnil toto krásné místečko v zahradu Eden?"

"Harry March tě miluje, sestřičko," připomněla jí chudáček Hetty, a v zamyšlení oštipovala při řeči kůru kánoe. "Ten by byl rád tvým manželem, to vím určité, a se statečnějším a odvážnějším mladíkem se široko daleko nesetkáš."

"Harry March a já víme každý, co chceme, a o něm už nemusíme mluvit. Je tu jeden - ale to nechme stranou. Teď už se krátce musíme domluvit, jak budeme dále žít. Zůstat tady - totiž zůstat tady samy, nemůžeme - a třeba ani nikdy nebudeme mít možnost, abychom tu zůstaly, jak ty si myslíš. A pak, Hetty, je načase, abychom se dověděly také něco o svých příbuzných a o své rodině. Není pravděpodobné, že bychom vůbec žádné příbuzné neměly, a možná že nás rádi uvidí. Ta stará truhla je teď naše a máme právo se do ní podívat, a zjistit, co všechno v ní je. Maminka byla tak docela jiná než Tomáš Hutter, že teď, když vím, že nejsme jeho děti, hořím touhou dovědět se, čí děti jenom vlastně jsme. Určitě jsou v truhle nějaké papíry, a ty papíry nám možná povědí všechno o našich rodičích a o příbuzných naší rodiny."

"No tak dobře, Judito, to ty víš nejlíp, protože jsi chytřejší než ostatní lidé, jak maminka vždycky říkala, a já jsem přihlouplá. Teď když jsou tatínek a maminka mrtvi, já se moc o nějaké příbuzné nestarám, leda o tebe, a taky pochybuju, že bych je mohla mít ráda, jak se sluší, když jsem je nikdy neviděla. Jestli si nechceš vzít Harryho, nevím, koho by sis mohla vybrat za manžela, a pak se bojím, že nakonec stejně budeme muset opustit jezero!"

"A co bys řekla Jelenobijci, Hetty?" zeptala se Judita, vyklánějíc se dopředu jako její prostomyslná sestra, a přitom se podobně snažila skrýt svůj zmatek. "Nelíbil by se ti jako švagr?"

"Jelenobijce!" opakovala druhá a vzhlédla s nepředstíraným úžasem. "Vždyť přece, Judito, Jelenobijce není ani trochu hezký a pro takovou, jako jsi ty, se vůbec nehodí."

"Nevypadá ošklivě, Hetty, a pak u muže na kráse mnoho nezáleží."

"Myslíš to opravdu, Judito? Já vím, že v očích božích krása nemá velký význam ani u muže, ani u ženy, protože to mi maminka často říkávala, když si myslila, že je mi líto, že nejsem tak hezká jako ty - ale kvůli tomu se nemusela trápit, protože jsem ti nikdy nic nezáviděla, ale přece jenom mi to říkala. Ale stejně je krása u muže i u ženy na podívání moc příjemná. Já si myslím, že kdybych byla mužem, že bych víc toužila být hezká, než když jsem děvče. Dívat se na hezkého muže je o moc příjemnější než na hezkou dívku."

"Chudáčku! Vždyť ani nevíš, co mluvíš, ani co tím chceš říci! U žen krása něco znamená, ale u mužů se nepokládá za mnoho. Máš pravdu, muž by měl být urostlý, ale znám muže, kteří jsou zrovna tak urostlí jako Hurá, a pak hbitý - myslím, že znám muže, kteří jsou ještě hbitější, a silný - no dobrá, ale vždyť on všechnu sílu na světě nepobral, a odvážný - ale určitě mohu jmenovat jednoho mladíka, který je ještě odvážnější!"

"To je divné, Judito, já jsem si myslela, že na světě není hezčí, silnější nebo hbitější a odvážnější muž než Hurá Harry! Ale já jsem se jistotně nikdy nesešla s mladíkem, který by se mu v něčem z toho vyrovnal."

"Dobře, dobře, Hetty - už o tom nemluv. Nemám ráda, když takhle mluvíš. K tvé nevinné a srdečné povaze se to nehodí. Nech Harryho Marche být. Dnes večer od nás odejde a nebudu ho litovat, ledaže tu byl tak dlouho a k tak malému užitku."

"Ach, Judito, toho jsem se už dávno bála. A přece jsem pevně věřila, že bude mým švagrem!"

"Teď už toho nech být, a mluvme o naší drahé mamince a o Tomáši Hutterovi."

"Tady mluv o nich pěkně, protože nemůžeš určitě vědět, jestli duchové neslyší a nevidí. Jestli tatínek není náš tatínek, byl na nás hodný a dával nám jídlo a bydlení. Tady ve vodě jim nemůžeme postavit na hroby kámen, aby si to lidé mohli přečíst, a tak bychom jim měli postavit pomník svou řečí."

"Na tom jim málo záleží, děvčátko. Velká útěcha je, Hetty, v tom, že jestli se maminka v mládí dopustila nějakého těžkého poklesku, že se z toho pak v dalším životě upřímně kála a jistě jí byly hříchy odpuštěny."

"To není správné, Judito, aby děti mluvily o hříších rodičů. Uděláme líp, když budeme mluvit o svých."

"Tak se přiznej ke svým hříchům, Hetty! Jestli bylo kdy na světě nějaké stvoření bez hříchu, pak jsi to ty! Škoda, že to nemohu říci nebo si myslit o sobě, ale uvidíme. Nikdo neví, jak může láska k hodnému muži změnit ženské srdce. Myslím si, dítě, že už nemám takovou zálibu v parádění jako dříve."

"To by byla hanba, Judito, myslit na šaty nad hroby rodičů! Jestli ty nebudeš chtít, nikdy odtud neodejdeme, a Hurá ať si jde, kam se mu zlíbí."

"S tím posledním jsem ochotna souhlasit, ale to první ti nemohu slíbit. V budoucnosti musíme žít, jak se sluší na počestné mladé ženy, a proto nemůžeme zůstat tady, kde bychom se staly předmětem klevet a terčem posměchu všech těch hrubých a sprostých traperů a lovců, kteří náhodou přijdou k jezeru. Ať si Hurá odejde sám, a pak už to nějak zařídím, abych se sešla s Jelenobijcem, když se už má brzo rozhodnout o naší budoucnosti. Pojď, děvče, slunce už zapadlo a archu nese proud od nás pryč. Pojď, popádlujeme k pramici a poradíme se s přáteli. Dnes večer se podíváme do truhly a zítřek rozhodne, co máme dělat. A pokud jde o Hurony, teď můžeme použít našich zásob a nemusíme se bát Tomáše Huttera, a ti se dají snadno koupit. Až jednou dostanu Jelenobijce z jejich rukou, jedna hodina stačí a vše se urovná."

Judita mluvila rozhodně a mluvila také pánovitě, tímto způsobem byla zvyklá již odedávna hovořit se svou prostomyslnou sestrou. Přestože se však chovala takovým způsobem a pohotově užívala slov, aby prosadila svou vůli, Hetty se občas podařilo zarazit její prudké citové výbuchy a unáhlené jednání svou prostou mravní opravdovostí, jež hluboce pronikala všechno její myšlení a cítění a prozařovala je mírným a krásným jasem, jenž přečasto obestíral její činy a slova jakousi svatozáří. Právě v té chvíli se zdravá převaha této dívky slabých rozumových schopností nad její nadanou sestrou, která by za jiných okolností jistě byla oslňovala a budila obdiv, projevila obvyklým prostým a vážným způsobem.

"Zapomínáš, Judito, proč jsme tady," pronesla vyčítavě. "Jsme tu u maminčina hrobu a právě jsme uložily otcovo tělo vedle ní. Neudělaly jsme dobře, když jsme na takovém místě tolik mluvily o sobě, a teď bychom měly prosit boha za odpuštění a požádat ho, aby nás poučil, kam bychom měly jít a co bychom měly dělat."

Proti své vůli odložila Judita pádlo a klekla si vedle Hetty. Vše, co mohla nyní dělat, bylo, sklonit hlavu na prsa a předstírat svým chováním něco z oné zbožnosti, k níž se její tvrdošíjný duch odmítl připojit.

Když se Hetty zase zvedla, tvář jí zářila vnitřním jasem a obličej vždy příjemný jí přímo zkrásněl. V nitru měla mír a její svědomí se uklidnilo, když vykonala svou zameškanou povinnost.

"Už můžeš jet, Judito, jestli chceš," pravila. "Kámen nebo kládu můžeš zdvihnout vlastníma rukama, ale srdci ulehčíš jen modlitbou. Myslím, Judito, že se teď tak často nemodlíš, jako když jsi byla mladší!"

"Nech toho, dítě, nech toho," přiškrceným hlasem odpověděla Judita - "na tom teď nezáleží! Maminka je mrtvá, Tomáš Hutter je mrtev, a teď přišel čas, kdy musíme přemýšlet a jednat samy."

Jak kánoe pomalu odplouvala z místa pod mírnými záběry starší sestry, mladší seděla zahloubána v myšlenky, a to činívala pokaždé, když nějaká abstraktní a těžko pochopitelná myšlenka, na jakou nebyla zvyklá, jí mátla mysl.

"Nerozumím, Judito, co myslíš slovem budoucnost," po chvíli náhle poznamenala. "Maminka říkala budoucnost nebi, ale ty tím jistě myslíš příští týden nebo zítřek!"

"Oboje, sestřičko, všechno, co má přijít, ať již na tomto světě, nebo na onom. Je to vážné slovo, Hetty, a obávám se, že má největší význam především pro lidi, kteří na ně myslí nejméně. Maminčina budoucnost znamená věčnost a naše může ještě znamenat to, co se stane, dokud budeme žít na tomto světě - podívej se, není to kánoe, co právě zajíždí za hrad? - Tady, spíš směrem k tomu výběžku, myslím. Teď se schovala - ale určitě jsem viděla kánoi, jak se plíží za těmi kládami."

"Já už ji chvíli pozoruji," odpověděla klidně Hetty, protože z Indiánů neměla strach, "ale nepovažovala jsem to za správné, mluvit o takových věcech nad maminčiným hrobem. Ta kánoe plula, Judito, od tábora a pádloval v ní jen jeden člověk, řekla bych, že to je Jelenobijce, a ne Irokéz."

"Jelenobijce!" opakovala druhá se značnou dávkou své přirozené dychtivosti. "To není možné! Jelenobijce je zajat a já jsem uvažovala, jak bych ho vysvobodila. Proč si, dítě, myslíš, že to je Jelenobijce?"

"Můžeš se, sestřičko, sama podívat, tamhle je tu kánoi zase vidět, na této straně srubu."

Opravdu, lehký člun projel kolem stavení a nyní se vytrvale blížil k arše a lidé na ní se již shromáždili na přídi, aby návštěvníka přijali. Jediný pohled stačil Juditu přesvědčit, že sestra má pravdu a že Jelenobijce je v kánoi sám. Plul však tak klidně a pomalu, že ji to udivovalo, protože člověk, který uprchl nepřátelům, ať již lstí nebo násilím, by se nemohl pohybovat jako on a tak rozvážně a rovnoměrně potápět pádlo do vody. Zatím den už docela pohasínal a pod stromy u břehu se všechno ztrácelo v šeru. Avšak na širém jezeře dosud prodlévalo světlo, a v místech, kde se tyto události právě odehrávaly, bylo jasněji nežli na celé ostatní hladině, neboť tu právě bylo jezero nejširší a všechno tam zářilo barvami, které připomínaly teplé odstíny italského nebo řeckého západu slunce. Klády srubu a archy měly fialový nádech splývající s rostoucí temnotou a korový Jelenobijcův člun ztrácel výraznost mezi živějšími, ale daleko měkčími barvami, nežli byly ty, které bylo vidět v jasné sluneční záři. Když se obě kánoe k sobě přiblížily - Judita se sestrou se totiž činily, co mohly, aby se setkaly s neočekávaným návštěvníkem, dříve než dorazí k arše - i Jelenobijcovu sluncem opálenou tvář nezvykle zjasňovaly barevné odstíny, jež jako by tančily ve vzduchu. Judita se domnívala, že podíl na tomto nezvyklém a příjemném výrazu má i radost ze setkání s ní. Neuvědomovala si, že i její krása nadobyčej vynikla v tom zvláštním světle, ba ani netušila - a bylo by jí to způsobilo velkou radost, kdyby to byla věděla - že si ten mladý muž opravdu myslí, jak se k němu blížila, že je nejpůvabnější dívka, na kterou kdy vůbec popatřil.

"Vítám vás - Jelenobijce - vítám vás!" zvolala, jak kánoe poplouvaly vedle sebe, když už přestali pádlovat. "Měly jsme smutný - hrozný den - ale váš návrat znamená aspoň o jedno neštěstí méně. Snad se nerozhodli Huroni jednat lidsky, že vás pustili, nebo jste se odvážil, a šikovně těm darebákům uprchl?"

"Ani tak - ani tak, Judito. Mingové jsou pořád Mingové a budou žít a umřou jako Mingové a nepodobá se, že by se kdy jejich povaha nějak zlepšila. No, mají svoje dary a my máme taky svoje, a co z toho vzejde, když o nich budeme špatně mluvit? Když ale mám říct pravdu, smýšlet a mluvit o těch vagabundech dobře, to pro mne není žádná lehká zkouška; vyzrát na ně, to by se mohlo stát a už se to taky stalo, to jsme dokázali tamhle s Hadem, když jsme unesli Tišku -" Tu lovec přestal mluvit a dal se do smíchu svým vlastním tichým způsobem. "Ale přelstít toho, koho jsme už jednou přelstili, to není snadná věc. I kolouši se obeznámí s triky lovců, ještě než sezóna skončí, a Indián, kterému se při nějaké lsti otevřely oči, ten už je na stejném místě nezavře. Znám bělochy, kteří to udělali, ale rudoch nikdy. Čemu se naučí, to je z praxe, a ne z knih, a ze všech kantorů nejlepší ponaučení dává zkušenost, to si člověk pamatuje nejdýl."

"To je všechno, Jelenobijce, pravda, ale jestli jste jim neutekl, jak jste se tedy sem dostal?"

"Taková otázka je docela na místě, zvlášť když se ptáte tak roztomile. Dnes večer jste podivuhodně krásná, Judito, neboli Šípková růže, jak vám říká Had, a mohu to klidně říct, protože si to taky poctivé myslím! Můžete jim klidně říkat Mingové a taky divoši, protože opravdu jako divoši cítí a jako divoši si počínají, když jim k tomu jednou dáte příležitost. Tu ztrátu, co tady utrpěli nedávno v té rvačce, tu cítí až do hloubi srdce a jsou hotovi se pomstít na každém lidském stvoření s anglickou krví v žílách, které jim padne do rukou. A v té věci si taky myslím, že by se ani moc nerozpakovali zchladit si žáhu i na Holanďanovi."

"Zabili tatínka, to by jim mohlo k ukojení té jejich krvežíznivosti stačit," poznamenala Hetty vyčítavě.

"Vím o tom, děvče, znám celou tu historii - částečně z toho, co jsem viděl z břehu, protože mě přivedli z výběžku sem nahoru, a částečně z toho, jak mi vyhrožovali, a z lecčehos, co si povídali. No, dobrá, v nejlepším případě je život den ode dne nejistější a všechno záleží na tom, jak dovedeme zhluboka dýchat. Ztratily jste spolehlivého přítele, o tom nepochybuju, ale na jeho místo přijdou noví přátelé. Naše známost začala takovýmhle neobvyklým způsobem, a tak to budu brát jako pokyn, že v budoucnosti, pokud to bude nutné, bude patřit k mé povinnosti přihlédnout, abyste netrpěly ve svém vigvamu nedostatkem jídla. Mrtvé křísit nedovedu, ale nasycovat živé, v tom mě tady v celém pohraničí málokdo přetrumfne, ale to říkám jenom z lítosti nad vámi a pro útěchu, a ne že bych se chtěl nějak vychloubat!"

"Rozumíme vám, Jelenobijce," vskočila mu do řeči Judita, "a všechno, co vyjde z vašich úst, také tak chápeme, že to je z vaší laskavosti a přátelství. Kdyby se tak stalo a všichni lidé mluvili tak pravdivě a měli tak poctivé srdce!"

"V tom ohledu se lidé opravdu liší, jistotně, Judito. Znal jsem lidi, kterým se dalo věřit, jen když se člověk na ně díval, a jiné zase, kteří vám poslali zprávu třeba jen s kouskem vampunu, a mohli jste se na ně spolehnout, jako kdyby se celá záležitost sjednala před vašima očima. Ba, Judito, nikdy jste neřekla pravdivější slovo, když povídáte, že na některé lidi se dá spolehnout a na jiné zase ne."

"Vy jste, Jelenobijce, nevysvětlitelný člověk," řekla dívka, nemálo zmatená dětskou prostotou, která se u lovce tak zhusta projevovala - prostotou tak nápadnou, že ho často jakoby stavěla na stejnou úroveň s pošetilostí ubohé Hetty, přestože ji vždy povznášela krásná mravní opravdovost, která prozařovala vše, co tato nešťastná dívka mluvila i konala. "Vy jste ze všech lidí ten nejnevysvětlitelnější člověk a často nevím, jak vám mám rozumět. Ale teď na tom ani nezáleží. Zapomněl jste nám říci, jak jste se sem dostal."

"Já? - Ach tak! Že jsem tu, to není, Judito, tak nevysvětlitelné. Jsem na urlábu."

"Na urlábu! - To má něco společného s vojáky, jak já tomu rozumím. Ale nevím, co to znamená, když jde o zajatce."

"To je zrovna tak. Máte docela pravdu, vojáci to opravdu tak říkají a nadobro v stejném významu jako já. Urláb je, když člověk má dovolení opustit tábor nebo posádku na určitou stanovenou dobu, a když skončí, musí se vrátit zpátky a hodit si zas mušketu na rameno nebo se podrobit mučení, podle toho, jestli je voják nebo zajatec. Protože patřím mezi ty druhé, musím vzít zavděk výhodami zajatce."

"A to Huroni dovolili, abyste od nich odešel takhle, bez strážce nebo hlídače?"

"Samo sebou - žádným jiným způsobem bych sem nebyl mohl přijít, leda vlastně nějakým odvážným kouskem nebo lstí."

"A jakou jste jim dal záruku, že se vůbec vrátíte?"

"Svoje slovo," odpověděl lovec prostě. "Ano, přiznám se, dal jsem jim je, a byli by kapitální blázni, kdyby mě nechali odejít bez něho! Potom bych přece nebyl nucen se vrátit a nemusel bych se podrobit žádným ďáblovinám, které si jejich zuřivost vymyslí, ale mohl bych si přehodit flintu přes rameno a namířit si to nejkratší cestou do delawarských vesnic. Ale, pro pána, Judito! Oni to věděli zrovna tak dobře jako vy a já, a bez slibu, že se vrátím, by mě nebyli pustili, jako by nenechali, aby jim vlci vyhrabávali kosti jejich předků!"

"Copak je možné tak podivně jednat, to jste tak bezohledný sám k sobě, že se chcete zničit?"

"Jak to!"

"Ptám se, jestli je možné, že chcete dodržet slovo a zase se vydat do rukou takovým krutým, sveřepým nepřátelům?"

Jelenobijce se na chvilku zahleděl na hezkou tazatelku s přísnou nelibostí. Pak se výraz jeho poctivé a bezelstné tváře náhle změnil, jako by ho na chvíli osvítila myšlenka blesknuvší mu hlavou, a potom se zasmál svým obvyklým způsobem.

"Hned jsem vám, Judito, nerozuměl, ano, nerozuměl jsem vám! Vy si myslíte, že Čingačgúk a Hurá mi to nedovolí, ale vidím, že ještě lidi důkladně neznáte. Delawar by byl poslední člověk na zemi, který by byl proti tomu, když ví, že to je má povinnost. A March, ten se o nikoho moc nestará, leda tak o sebe, aby kvůli tomu ztratil nějaké slovo, a i kdyby, stejně by to bylo celkem jedno, ale ten nic neřekne, ten myslí radši na svoje výdělky, než aby ještě myslel na to, co řekne. Mým slibem nebo vaším nebo slibem někoho jiného, tím si hlavu, Judito, neláme. Jen se proto, děvče, netrapte. Až mi vyprší urláb, klidně mě nechají, abych se zase vrátil. A jestli se vyskytnou nepříjemnosti, nadarmo jsem nevyrostl a nedostal vychování v lesích, abych se tomu nedovedl podívat do očí."

Judita chvilku neodpovídala. Všechny její ženské city, všechno její cítění ženy, jež se poprvé v životě začíná poddávat onomu citu, který má takový vliv na štěstí nebo bídu žen - to všechno se vzbouřilo, když si představila, jaký krutý osud si Jelenobijce sám připravuje, a zase smysl pro to, co je správné, jí vnukal obdiv k takovému nezlomnému a nenáročnému ryzímu charakteru, který dal Jelenobijce tak samozřejmě najevo. Cítila, že každý důvod by byl zbytečný. A ani nebyla v té chvíli schopna oslabovat onu ušlechtilost a hlubokou zásadovost, která tak nápadně vystupovala v lovcových záměrech, a nějak se pokoušet ho odvrátit od jeho úmyslu. Nesměle doufala, že se snad přihodí něco, co zabrání jeho sebeobětování, že nebude již nutné. Pak se jala zjišťovat další skutečnosti, aby věděla, jak se věci mají a mohla se podle toho zařídit.

"Kdy vám vyprší urláb?" zeptala se ho, když se obě kánoe obrátily přídí k arše a téměř nepostřehnutelnými záběry pádel pomalu pluly po vodě.

"Zítra o polednách, ani o minutu dřív. A můžete se na to, Judito, spolehnout, že jak říkám, neopustím tuhle společnost, a nepůjdu a nevydám se těm vagabundům ani o chvilku dřív, než to bude nadobro nutné. Oni se začínají bát, aby na ně nepřišla návštěva z posádek, a tak mi nechtěli lhůtu prodloužit ani o minutku. A máme mezi sebou ujednání, že jestli se mi moje poslání nepovede, že mučení začne, až se slunce bude schylovat k západu, aby mohli vyrazit na cestu k domovu, hned jak se setmí."

Řekl to vážně, jako by pomyšlení na utrpení, které ho čeká, samozřejmě ho tížilo, a přece prostě a bez okázalého bolestínství, jakože raději odmítá, než vítá všechny zřejmé projevy soucitu.

"Mají v úmyslu mstít se za své ztráty?" zeptala se Judita bázlivě a její vlastní nepoddajný duch ustupoval pod vlivem neokázalých a přece důstojně ryzích předsevzetí Jelenobijcových.

"Očividně, pokud mohu posoudit podle příznaků, co ti Indiáni mají za lubem. Oni si však podle všeho myslí, že o jejich úmyslech nemám ani potuchy. Ale když člověk tak dlouho žil mezi rudochy, nepodobá se tuze, že by se spletl v indiánských zámyslech, stejně jako opravdovský lovec nebo stavěcí pes sotva ztratí stopu. Podle mého soudu uprchnout by nebylo namístě, protože jak jsem viděl, ženské jsou jaksepatří rozzlobené na Tišku, i když třebas říkám, co by se nemělo říkat - vzhledem k tomu, že sám jsem taky přiložil ruku k dílu, aby se to děvče dostalo pryč. A pak se včera v noci stala v táboře krutá vražda, však tu ránu jsem mohl stejně dobře dostat do prsou já. Ať se stane co chce, Had a jeho žena budou v bezpečí, a v tom je taky kus štěstí."

"No, Jelenobijce, když vám dali do zítřejšího poledne čas na rozmyšlenou, asi mají lepší úmysly!"

"Neřekl bych, Judito, ne, ne, neřekl bych. Indiáni jsou Indiáni, děvče, a není to celkem k ničemu myslet si, že se nechají svést, když už chytili stopu a jdou po ní s čenichem ve vzduchu. Delawaři jsou teď už kmen zpola pokřesťanštěný - ne že bych si myslel, že takovíhle křesťané jsou o moc lepší než tihle plnokrevní nevěřící - ale přesto, co dobrého může pro člověka udělat poloviční pokřesťanštění, to už někteří z nich mají, a přece jim pomsta přirostla k srdci, jako tady ty divoké popínavé rostliny ke stromům! Potom jsem jim prý zabil jednoho z nejlepších a nejstatečnějších bojovníků, a tolik se nedá od nich čekat, že by drželi v zajetí člověka, který ten čin spáchal, a ještě k tomu na stejné výpravě, kdy se to stalo, a aby z toho nic nedělali. Kdyby mezi tím byl uběhl měsíc nebo tak nějak, jejich zuřivost by už zatím byla zchladla, a pak bychom se třeba setkali na přátelštější noze, ale teď je to tak, jak to je. Jenže, Judito, mluvíme pořád jenom o mně a o mých záležitostech, a vy sama máte svých starostí dost a třeba se potřebujete poradit s přítelem taky trochu o svých vlastních záležitostech. Jářku, pohřbili jste starého v jezeře? Nejspíš si tam přál odpočívat."

"Ano, Jelenobijce," téměř neslyšitelně odpověděla Judita. "Právě jsme tu povinnost vykonali. Máte pravdu, že se chci poradit s přítelem, a ten přítel jste vy. Harry Hurá se chystá od nás odejít. Až bude pryč a až se trochu vzpamatujeme po tom smutném obřadu, doufám, že mi věnujete hodinku k soukromému rozhovoru. Hetty a já nevíme, co dál dělat."

"To je docela přirozené, když se všechno zběhlo tak náhle a tak hrozně to skončilo. Ale už jsme u archy a víc si řekneme, až se nahodí lepší příležitost."

KAPITOLA 23

Tam na vrcholcích vítr nejvíc věje,

poklidně žije se však v údolí;

kdo stoupne na led, bezděčně se chvěje,

srdce mu v bázni bije starostí;

kdo jenom zápecím se spokojí,

je mudrcem, jenž všechny poučuje;

kdo nedbá těchto slov, ten bláznem sluje.

Churchyard

Jelenobijcovo setkání s přáteli na arše bylo vážné a plné obav. Zvláště Čingačgúk a Tiška vyrozuměli z jeho chování, že není šťastným uprchlíkem, a několik stručných slov stačilo, aby pochopili, co se skrývá za jeho takzvaným "urlábem". Čingačgúk se okamžitě oddal úvahám, kdežto Tiška, jako obyčejně, nevěděla, jak jinak mu dát najevo své sympatie, než že mu prokazovala různé drobné pozornosti, kterými se vyznačuje láskyplné chování ženy.

V několika minutách se však již dohodli na jakémsi generálním plánu a nezasvěcený pozorovatel by asi by měl za to, že všechno běží svým obvyklým chodem. Začalo se již tmít, i rozhodli se odplout s archou ke hradu a zabezpečit ji v jejím obvyklém kotvišti. Do jisté míry dospěli k tomuto rozhodnutí proto, že všechny kánoe byly zase v rukou pravých majitelů, ale především proto, že se cítili bezpečni, když vyslechli Jelenobijcovo sdělení. Vyšetřil si u Huronů, jak se věci mají, a s uspokojením se přesvědčil, že pro dnešní noc nezamýšlejí žádný nepřátelský podnik, neboť ztráta, kterou utrpěli, jim prozatím bránila podnikat další útoky. Potom jim byl nucen učinit nabídku, vlastně vysvětlit důvod své návštěvy. Jestliže bude nabídka přijata, válka mezi oběma stranami okamžitě skončí, a nebylo pravděpodobné, že by Huroni předem počítali s neúspěchem tohoto návrhu, na kterém si huronští náčelníci zřejmě tolik zakládali, a použili zase násilí, dříve ještě nežli se jejich posel vrátí.

Jakmile archu náležitě zabezpečili, jednotliví členové skupinky se různě zaměstnávali, každý svým vlastním způsobem. Jednání bílých hraničářů, stejně jako jednání jejich rudých sousedů, se již nevyznačovalo chvatem při poradách a při rozhodování. Zeny, smutné a mlčenlivé, ale vždy dbalé, aby přední potřeby sloužící životu nebyly zanedbány, zaměstnávaly se přípravou večeře.

Hurá se dal při světle plápolajícího suku do správky mokasínů, Čingačgúk se posadil a oddal se chmurným myšlenkám, kdežto Jelenobijce si začal naprosto přirozeně a bezstarostně prohlížet Hutterovu pušku "Zvěrobijku", o které už byla řeč a jež se později tak proslavila v rukou muže, který nyní zkoumal její přednosti. Zbraň byla o trochu delší, než pušky obvykle bývají, a zřejmě byla vyrobena v dílně puškaře prvního řádu. Bylo na ní několik stříbrných ozdob, ačkoli vcelku by ji většina hraničářů považovala za obyčejnou pušku. Její veliká přednost záležela v tom, že měla přesný vývrt, že byla do všech podrobností dokonale pracována a že byla z výborného kovu. Znovu a znovu si lovec přikládal pažbu k rameni a cílil přes mušku a stejně často se nakročil a pomalu ji zvedal, jako kdyby chtěl zamířit na jelena, aby vyzkoušel její váhu a přesvědčil se, lze-li z ní rychle a přesně vystřelit. To všechno dělal při Harryho smolnici, sice prosté, ale vážně a zaujatě, a bylo by to dojímalo každého diváka, který by byl náhodou věděl, v jakém právě je postavení.

"To je nádherná zbraň, Hurá!" zvolal nakonec Jelenobijce. "Škoda, že padla do rukou ženským. Lovci mi povídali, co se s ní dokáže, a podle toho, co všechno jsem o ní slyšel, řekl bych, že v rukou zkušeného člověka znamená jistou smrt. Poslouchej jen, jak ten zámek cvaká - vlčí past nemá živější pero, a pánvička s kohoutkem si pěkně vpadají do noty jako dva zpěváci, když zpívají v kostele žalm. Jakživ jsem, Hurá, neviděl flintu tak přesně vrtanou, to ti povídám!"

"No, ba, starý Tom si tu flintu vždycky náramně pochvaloval, ačkoli zrovna nepatřil k lidem, kteří dovedou do podrobnosti vypovědět, jaké přednosti vůbec která zbraň v praxi má," poznamenal March, protahuje mokasínem řemínek z jelení kůže s takovou samozřejmostí jako starý příštipkář. "Nebyl žádný střelec, to musíme všichni přiznat, ale měl svoje dobré stránky, zrovna tak jako špatné. Dělával jsem si naději, že možná Juditě napadne a dá Zvěrobijku mně."

"Co mladá ženská třeba udělá, to se nedá nikdá říct, to je pravda, Hurá, a řekl bych, že by ta flinta mohla být zrovna tak tvoje jako někoho jiného. Přece jen, když některé věci chybí tak málo k dokonalosti, je škoda, že nemůže být dokonalá úplně."

"Co tím chceš říct? Nevyjímala by se ta flinta mně na rameni stejně dobře jako někomu jinému?"

"Já neříkám, že by se nevyjímala. Ty sám se taky hezky vyjímáš, tak by z vás byl hezký párek. Ale nejvíc záleží na tom, jak s ní kdo zachází. Tahle flinta by v rukou některých lidí položila v jednom dni víc jelenů nežli v tvých rukou za celý týden! Viděl jsem tě, jak jsi to zkoušel; vzpomínáš na toho jelena ondyno?"

"Ten jelen, to nebylo v sezóně; a kdo chce střílet zvěřinu, když není sezóna? Vždyť jsem chtěl to zvíře jenom postrašit, a doufám, že přiznáš, že jsem je aspoň pořádně vylekal."

"Dobrá, dobrá, ať je po tvém. Ale tohle je flinta pro lordy, a jestli ji bude mít člověk, který má pevnou ruku a pohotové oko, udělá z něho ta flinta Krále lesů."

"Pak si ji, Jelenobijce, nechte a staňte se Králem lesů," vážně se ozvala Judita, která poslouchala rozhovor a z poctivé lovcovy tváře oka téměř nespouštěla. "Nikdy nebude v lepších rukou, než je právě teď, a doufám, že v nich zůstane dalších padesát let."

"Judito, to nemyslíte vážně!" zvolal Jelenobijce, užaslý tak, že dal svou radost najevo ve větší míře, než míval ve zvyku. "Jenom opravdovský král by mohl dát takový dar, pravdaže, a jenom opravdovský král by ho mohl přijmout."

"Co jsem živa, nikdy jsem ještě nic tak vážně nemyslila, a svoje přání i svůj dar, Jelenobijce, myslím stejně vážně."

"Dobře, dobře, děvče. Najdeme si chvilku a ještě si o tom promluvíme. Nesmíš být kvůli tomu smutný, Hurá, Judita je čiperná dívka a rychle uvažuje. Ví, že slavná pověst otcovy pušky je v mých rukou bezpečnější, než by možná byla v tvých, a tak nesmíš být kvůli tomu smutný. Uvidíš, že v jiných věcech, které se ti budou víc zamlouvat, dá zase přednost tobě."

Hurá nespokojeně něco zabručel, ale byl tak zaujat myšlenkou opustit jezero a svými přípravami, že o takových věcech nechtěl plýtvat slovy. Krátce poté byla večeře hotova. Jedli mlčky, jak bývá zvykem u lidí, pro které jídlo znamená jen ukojení základní životní potřeby. Tentokráte k tomu však přispěla sklíčená nálada a neveselé myšlenky, že nikdo neměl do řeči chuť, přestože se Jelenobijce lišil svými zvyky od mužů svého stavu natolik, že nejenom sám rád při takových příležitostech hovoříval, ale způsobil často, že i jeho spolustolovníci se rádi rozhovořili.

Večeře skončila, sklidili prosté nádobí se stolu a všichni se shromáždili na plošině, aby vyslechli očekávané Jelenobijcovo vysvětlení, proč vlastně přišel. Bylo na něm vidět, že nespěchá, aby jim to pověděl, ale Juditina netrpělivost již nesnesla průtahů. Z archy a ze srubu si přinesli stolice a všech šest se sesedlo do kruhu poblíž dveří a ve skrovném světle krásné hvězdnaté noci každý pozoroval tváře ostatních, jak nejlépe mohl. Břehy pod horami se jako obvykle ztápěly ve tmě, ale na širé jezero nepadal jediný stín a tisíce hvězdiček tančilo na hladině průzračného živlu, jejž večerní vánek sotva čeřil tolik, aby všechny ty hvězdičky rozechvíval.

"A nyní, Jelenobijce," začala Judita, jejíž netrpělivost se vzpírala dalším odkladům, "nyní nám, Jelenobijce, povězte všechno, co nám Huroni vzkazují, a také proč vás pustili na čestné slovo, abyste nám učinil jakousi nabídku."

"No dobrá, když vám musím to poselství vyřídit, tedy se do toho dám, protože nemá smysl to odkládat. Hurá se bude chtít za chvíli vydat na cestu k řece a hvězdy vycházejí a zapadají, jako kdyby je nezajímali ani Indiáni, ani poselství. Já nešťastník! Není to nic příjemného a vím, že je to zbytečná námaha, ale říct se to musí."

"Poslouchej, Jelenobijce," trochu pánovitě se do věci vložil Hurá, "při lovu jsi rozumný chlap a stejně dobrý společník na pochodu, že chlapík, který urazí devadesát kilometrů za den, se rád s tebou sveze, ale když máš vyřídit poselství, jsi strašný louda, zvlášť poselství, které podle tvého soudu dobře nepřijmem. Když už se musí něco říct, no tak to řekni a nerozmýšlej se jako jengízský právník, který dělá, jakože nerozumí Holanďanovi, když mluví anglicky, jen proto, aby z něho vytáhl dvojnásobné palmare."

"Já ti, Hurá, rozumím, dneska večer ti to jméno padne, vidím, že nesmíš ztrácet čas. Ale vraťme se na chvilku na výběžek, protože to je ten pravý předmět naší porady. Můžeme to snad nazvat porada, i když jsou mezi námi ženy. Je to prostě takhle. Když se ta parta vrátila z hradu, Mingové se radili, a podle jejich zamračených tváří bylo poznat, že jsou navýsost roztrpčeni. Poražen není rád nikdo, ani rudokožec, ani bledá tvář. No, a když na to pak vykouřili dýmku a pronesli řeči a jejich poradní oheň dohasínal, byli rozhodnuti. Zdá se, že ti nejstarší mezi nimi usoudili, že jsem člověk, kterého mohou s důvěrou poslat na urláb. Ti Mingové dovedou obdivuhodně pozorovat, to musí přiznat i jejich největší nepřítel. Shodli se teda, že já jsem takový člověk, a to se často nestává" - připojil lovec, potěšen vědomím, že jeho dosavadní život je zárukou za bezvýhradnou spolehlivost jeho daného slova - "to se málokdy stává, aby uznali, že bledá tvář má nějaké přednosti, ale u mne ano, a proto se nerozpakovali a řekli mi, co mají na mysli, a sice toto: - Vidíš, jak se věci mají. Jezero a všechno, co je na něm, je jim podle jejich názoru vydáno na milost. Tomáš Hutter je mrtev a o Harrym si myslí, že byl dneska dost blízek smrti, takže letos už nebude mít chuť podívat se jí ještě jednou do tváře. Počítají tedy, že vaše síly se omezují jen na Čingačgúka a na dvě mladé ženské, a přestože vědí, že Delawar pochází z vysokého rodu a je rozený bojovník, přece je jim známo, že je teprve na své první válečné stezce. A na děvčata se ovšem dívají jako na ženy vůbec"

"To znamená, že námi pohrdají!" přerušila ho Judita a oči jí jasně zaplály, že si toho mohl každý všimnout.

"To se nakonec ukáže. Jsou přesvědčeni, že všechno na jezeře je jim vydáno na milost, a proto posílají po mně tenhle vampumový pás," a při těch slovech podal řečený předmět Delawarovi, "se vzkazem: - Pověz Hadovi, že si na začátečníka počínal dobře, ať se vydá přes hory do svých vesnic, a nikdo nebude pátrat po jeho stopě. Přijde-li na skalp, ať si ho vezme s sebou. Huronští hrdinové mají srdce a cítí s mladým bojovníkem, že se nechce vrátit domů s prázdnýma rukama. Bude-li hbitý, bude vítán, když vyrazí se svou tlupou a bude je pronásledovat. Tiška se však musí vrátit k Huronům. Když od nich v noci odcházela, odnesla s sebou omylem to, co jí nepatří."

"To určitě není pravda!" vážně řekla Hetty. "Tiška není takové děvče - ta dá každému, co mu patří -"

Co všechno by ještě byla řekla na Tiščino ospravedlnění, nikdo neví, jelikož jí Tiška, smějíc se a zároveň skrývajíc tvář studem, položila ruku na ústa, aby jí zabránila mluvit dál.

"Vy nerozumíte poselství Mingů," pokračoval v řeči Jelenobijce, "málokdy znamenají to, co je v nich jaksi nabíledni. Tiška s sebou odnesla srdce mladého Hurona a oni chtějí, aby se vrátila, aby ten chudák mladík zase je našel tam, kde je naposledy viděl! Had, říkají, je tak slibný mladý bojovník, že si najde žen, kolik bude chtít, ale právě tuhletu mít nemůže. To chtěli říct, chudáčku Hetty, a nic jiného, jak já tomu rozumím."

"Jsou velice ohleduplní a starostliví, když si myslí, že mladá dívka může zapomenout na své srdce, jen aby ten nešťastný mladík dostal svoje!" poznamenala Judita ironicky; její další slova však zněla hořce. "Domnívám se, že žena je žena, ať je bílá nebo rudá, a vaši náčelníci, Jelenobijce, toho o ženském srdci mnoho nevědí, jestli si myslí, že dovede odpustit, když jí někdo ublížil, nebo zapomenout, když vřele miluje."

"Myslím, Judito, že některé ženy jsou takové, ale znal jsem jiné, které dovedly oboje. Další poselství je pro vás. Říkají, že Ondatra - to je váš otec - se potopil na dno jezera a už nikdy nevyplave a že jeho mládě brzy nebude mít ani vigvam, ani co jíst. Chatrče Huronů jsou prý lepší než chatrče v Yorku. Přejí si, abyste přišla a zkusila to u nich. Uznávají sice, že jste bílá, ale oni si myslí, že když mladá ženská žije tak dlouho v lesích, nenajde z nich už cestu ven. Jeden jejich veliký bojovník nedávno přišel o ženu a na její lavici u svého ohniště by si velmi rád posadil Šípkovou růži. Slaboduché, té by si rudí bojovníci vždycky vážili a starali by se o ni. Majetek vašeho otce mohl by prý rozmnožit bohatství kmene, ale váš vlastní majetek, to je všecko, co patří k ženské výbavě, by jako u ostatních žen přišlo do vigvamu vašeho manžela. Krom toho nedávno násilné přišli o jednu dívku, a její místo mohou zaplnit jen dvě ženy bledé tváře."

"A takové poselství jste přinesl vy mně?" zvolala Judita, ale v tónu jejího hlasu zněla spíše lítost než hněv. "Copak se mám stát indiánskou otrokyní?"

"Jestli, Judito, chcete vědět, co si o tom poctivě myslím, pak vám odpovím, vy že se dobrovolně nikdy nestanete otrokyní žádného muže, ani rudocha, ani bělocha. Ale nesmíte se na mne zlobit, že jsem vám to poselství přinesl a že vám je vyřizuju tak věrně, jak jen dovedu, a slovo za slovem, tak jak mi je řekli. Pod tou podmínkou jsem taky dostal urláb, a smlouva je smlouva, třebas uzavřená s vagabundem. Tak jsem vám už řekl, co oni vzkazují, ale ještě jsem vám neřekl, co byste jim měli podle mého všichni tady vespolek odpovědět."

"No tak, ven s tím, Jelenobijce," vložil se do řeči Hurá. "Když si na to pomyslím, zvědavostí div neprasknu, a rád bych taky slyšel, co rozumného navrhuješ jako odpověď. Já sám jsem se už sice dávno rozhodl, jakou odpověď jim dám, a řeknu ti ji co nejdřív."

"Já taky, Hurá, za sebe i za všechny, co jste tady, jsem se už rozhodl a na nikoho se to určitě nebude hodit líp než na tebe. Já být na tvém místě, řekl bych - Jelenobijce, pověz těm ničemům, že neznají Harryho Marche. Je to především člověk, a protože má bílou kůži, má taky bílou povahu, a ta povaha mu nedovolí, aby opustil ženy vlastní krve a vlastních darů, když jsou v největší nouzi. Buďte ujištěni, že jsem člověk, který na vaše ujednání nepřistoupí, a můžete kvůli tomu vykouřit třeba bečku tabáku."

Tato předhůzka, která byla pronesena s patřičným citem a se zahrocením, které nenechávalo nikoho na pochybách, kam míří, Marche trochu zarazila. Kdyby jej byla Judita povzbudila, nebyl by váhal zůstat a chránit ji i Hetty, avšak za nynějších okolností pocit rozmrzelosti ho spíše pobádal, aby od nich odešel. Buď jak buď, Hurá Harry neměl v sobě dosti rytířského ducha, který by ho pudil vystavovat vlastní osobu nebezpečí, leda když viděl přímou spojitost mezi možným výsledkem a svými osobními zájmy. Není tedy divu, že jeho odpověď určoval jak jeho úmysl, tak i naduté spoléhání na vlastní obrovskou sílu, jež mu sice vždy nedodávala odvahy, zato mu však obyčejně dodávala drzosti vůči lidem, s nimiž mluvil.

"Poctivé jednání dělá trvalé přátele, mistře Jelenobijce," řekl poněkud výhružně. "Ty jsi teprve výrostek a ze zkušenosti už víš, jaká jsi nula, když tě dostane do rukou opravdovský chlap. A protože ty nejsi na mém místě, ale jenom prostředník, kterého k nám divoši poslali, můžeš svým pánům vyřídit, že Harryho Marche přece znají, a důkazem toho je, že mají rozum a on taky. Především je to člověk a jedná podle své lidské přirozenosti, a ta mu říká, že bojovat sám proti celému kmeni by chtěl jenom blázen. Jestli ho ženské nechají, musí čekat, že on je taky nechá, ať jsou takové nebo makové barvy. Kdyby Judita uznala za vhodné a rozmyslila si to, s radostí ji vezmu s sebou na řeku a Hetty s ni. Když si ale postaví hlavu, vyrazím hned, jak si budu jist, že zvědové nepřátel se začínají uvelebovat na noc v podrostu a v lupení."

"Judita si to, mistře Marchi, nerozmyslí, a ani po vaší společnosti netouží," připomněla dívka rozhodně.

"Tenhle bod máme tedy vyřízený," uzavřel Jelenobijce, nevyveden z rovnováhy rozmrzelým tónem druhého. "Hurá Harry musí jednat sám za sebe a dělat, co nejlíp uzná za vhodné. Postup, pro který se míní rozhodnout, bude docela lehká věc, ale je otázka, jestli tak ulehčí svému svědomí. Ted přijde na řadu Tiška - co odpovíš, děvče? - Zběhneš také od své povinnosti a vrátíš se k Mingům a vezmeš si Hurona za muže, ne z lásky k tomu, kterého si máš vzít, ale z lásky k vlastnímu skalpu?"

"Proč ty tak mluvit s Tiškou?" zeptala se dívka zpola uraženě. "Ty myslet rudošská dívka být jako žena kapitána, smát se a žertovat s každým oficírem, který přijít?"

"Já si, Tiško, v téhle věci nemyslím ani to, ani ono. Já musím přinést tvoji odpověď, a abych to mohl provést, musíš ji poslat. Důvěryhodný posel vyřídí tvoje poselství slovo za slovem."

Tiška už neváhala a bez ohledu pověděla, co měla na mysli. Rozčilením vstala z lavičky a přirozeně se rozhodla pro jazyk, kterým se vyjadřovala nejvhodněji, a všechno, co si myslila a co jí leželo na srdci, vypověděla krásně a důstojně jazykem svého lidu.

"Pověz Huronům, Jelenobijce," pravila, "že nic nevědí jako krtci, že nerozeznají vlka od psa. U nás růže uvadá na keři, na kterém vykvetla, slzy dětí padají na hroby rodičů, obilí roste, kde zrno bylo zaseto. Delawarské dívky nejsou poslové, aby je posílali jako vampumové pásy od kmene ke kmeni, jsou jako lilie z hor, které jsou nejkrásnější v rodných lesích. Mladí mužové jejich kmene si je nosí na prsou, protože voní. Nejlíbeznější jsou, když je utrhnou na rodném stonku. I červenky a vlaštovky se rok co rok vracívají zpátky do starých hnízd. Má snad žena být méně věrná než pták? Zasaď borovici do jílu, a zežloutne, vrbě se nebude dařit na kopci, modřínu se nejlépe vede v mokřině. Přímořské kmeny nejraději poslouchají hudbu větru, který vane nad slanou vodou. A ten huronský mladík, co ten znamená pro dívku Lenni Lenapů? Je třeba křepký, ale její oči ho nesledují při závodu, ohlížejí se k obydlím Delawarů. Třeba dovede zpívat krásné písně dívkám z Kanady, ale pro Wah není hudby kromě té, která je v řeči, jíž naslouchala od dětství. I kdyby Huron pocházel z kmene, který se kdysi toulal po březích slaného jezera, marné by to bylo, není-li z rodiny Unkasů. Mladá borovice poroste, že bude vysoká jako jejich otcové. Wah-ta!-Wah má však jen jedno srdce, a to může milovat jen jediného manžela."

Se zřejmým potěšením naslouchal Jelenobijce tomuto osobitému vzkazu, který jí s veškerou opravdovostí vytryskl ze srdce, a když skončila, odměnil ji za její ohnivou řeč svým srdečným, tichým a zvláštním smíchem.

"To stojí za všechny vampumy v lesích," prohlásil. "Myslím, Judito, že jste tomu asi nerozuměla, kdybyste však nahlédla do vlastního srdce a představila si, že nepřítel vám vzkazuje, abyste se vzdala muže, kterého jste si sama vyvolila, a vzala si jiného, kterého jste si sama nevyvolila, pochopila byste smysl Tiščiných slov, za to vám ručím! Která doopravdy výmluvná žena by se jenom odvážila vypovědět, co cítí! Vypovědět, nemám však na mysli povídání, protože většina by jich povídala hodinu, ale vlastními slovy se poctivě přiznat k nejupřímnějším a nejhlubším citům. A teď, Judito, když jsem dostal odpověď od rudošky, hodí se, abych dostal odpověď od bledé tváře, jestli se to ovšem dá vůbec říct o takové kvetoucí pleti, jako je vaše. Dobře se na vás hodí jméno Šípková růže a na Hetty, pokud se barvy týče, zase Lilie z hor."

"Kdyby tak mluvil některý ten švihák z posádky, vysmála bych se mu, Jelenobijce, ale když jsou to vaše vlastní slova, vím, že se na ně mohu spolehnout," odpověděla Judita navýsost potěšena jeho neúmyslnými a osobitými poklonami. "Ještě je brzo ptát se mě na odpověď, krom toho Velký had ještě nemluvil."

"Had? Pane, mohl bych od něho vyřídit vzkaz a nemusel bych od něho slyšet ani slova! Vůbec mě ani nenapadlo se ho ptát, to teda musím říct, ačkoli by to sotva bylo správné, protože pravda je pravda a já jsem se těm Mingům zavázal, že jim řeknu skutečnosti, tak jak jsou, a nic jiného. Tak tedy, Čingačgúku, řekni nám ty svůj názor na tu věc - máš chuť vyrazit přes hory do vašich vesnic, vydat Tišku Huronům a doma říct náčelníkům, že jestli si pospíší a jestli se jim poštěstí, že se jim možná povede dostat se na konec indiánské stopy za dva tři dny potom, co nepřítel už odešel?"

Jako jeho snoubenka, mladý náčelník povstal, aby své odpovědi dodal náležité výraznosti a vážnosti. Tiška mluvila s rukama zkříženýma přes prsa, jako kdyby chtěla potlačit vnitřní pohnutí. Bojovník však klidně a energicky vztáhl ruku před sebe, aby dodal důrazu svým slovům.

"Za vampum by se měl poslat vampum," pravil. "Na poselství se musí odpovědět poselstvím. Poslyšte, co Velký had Delawarů chce říci domýšlivým vlkům od Velkých jezer, kteří nyní vyjí v našich lesích. To nejsou vlci, jsou to psi, kteří sem přišli, aby jim delawarské ruce uřezaly ocasy a uši. Dobře dovedou krást mladé ženy, ale špatně je hlídat. Čingačgúk si vezme svou, kde ji najde - nebude žádat o dovolení žádné psisko z Kanady. Má-li v srdci něžný cit, Huronům do toho nic není. Poví to té, která nejvíce touží to zvědět, nebude to rozkřikovat po lesích pro uši těch, kdo jedině rozumí ječeni hrůzy. Co se bude dít v jeho stanu, o to nepatří se starat ani náčelníkům jeho vlastního lidu, tím méně huronským padouchům -"

"Řekni vagabundi, Hade," přerušil jej Jelenobijce neschopen potlačit svou radost - "no, jen řekni vagabundi a šup sem a šup tam, tomuhle slovu dobře rozumějí, a pravda, jejich uším je ze všech nejprotivnější. Kvůli mně se neboj. Já jim vyřídím tvůj vzkaz slabiku za slabikou, posměšek za posměškem, myšlenku za myšlenkou, urážku za urážkou - nic lepšího si od tebe nezaslouží. Jen jim párkrát řekni vagabundi a míza se v nich pohrne od kořenů až k nejhornějším větvím."

"To je ještě slabé pro ty vagabundy Mingy!" pokračoval Čingačgúk a docela ochotně se podrobil přítelovu přání. "Řekni těm huronským psům, že musí hlasitěji výt, jestli chtějí, aby je Delawar našel v lesích, kde se zahrabávají do brlohů jako lišky, místo aby lovili jako bojovníci. Když měli delawarskou dívku v táboře, mělo smysl po nich slídit, teď však upadnou v zapomnění, ledaže by tropili povyk. Čingačgúka ani nenapadne, aby se obtěžoval a chodil do svých vesnic pro více bojovníků. On sám může vyrazit na stezku, po které budou prchat, leda by prchali pod zemí, a požene se za nimi až do Kanady sám. Wah-ta!-Wah si vezme s sebou, aby mu pekla zvěřinu, a oni dva zaženou všechny Hurony do jejich země zpátky."

"To je nádherná depeše, jak tomu říkají oficíři!" křičel Jelenobijce. "To zpění Huronům všechnu krev, zvlášť to, jak říkáš, že i Tiška jim bude v patách, dokud nebudou pěkně ze země venku. Můj ty pane! Přesto ale velká slova nejsou ještě velké činy! Pánbůh dej, abychom to, co slibujeme, dokázali aspoň zpolovičky. A teď, Judito, je řada na vás, abyste promluvila, protože ti lotrasové čekají odpověď od každého zvlášť, vyjma snad od chudáčka Hetty."

"A proč ne od Hetty, Jelenobijce? Ona často promluví k věci. Jejích slov si snad budou Indiáni vážit, protože mají v úctě lidi, jako je ona."

"To je pravda, Judito, a je to od vás bystrá poznámka. Rudoši si všech nešťastníků opravdu váží a těch, co jsou na tom jako Hetty, nejvíc. No tak, Hetty, jestli jim máte co říct, vyřídím to Huronům spolehlivě, jako by to říkal pan učitel nebo misionář."

Dívka chvilku váhala a pak odpověděla mírným, laskavým hlasem stejně vážně jako všichni, kdo mluvili před ní.

"Huroni nemohou pochopit rozdíl mezi bílými lidmi a svým plemenem," začala, "jinak by nežádali, abychom, Judita a já, šly k nim a žily v jejich vesnicích. Bůh dal rudochům jednu zemi a nám jinou. Chtěl, abychom žili odděleně. A potom maminka nám vždycky říkávala, že pokud je to možné, nikdy nemáme žít s nikým, jen s křesťany, a proto k nim nemůžeme jít. Tady to jezero je naše a my odtud nechceme odejít. Je v něm maminčin a tatínkův hrob, a i ti nejhorší Indiáni rádi zůstávají poblíž hrobů svých otců. Půjdu a znovu je navštívím, budou-li si to přát, a přečtu jim něco z bible, ale maminčin a tatínkův hrob opustit nemohu."

"To stačí - to stačí, Hetty, zrovna jako kdybyste jim poslala poselství dvakrát tak dlouhé," přerušil ji lovec. "Řeknu jim všechno, co jste mi pověděla a co jste měla na mysli, a zaručuju se vám, že s tím budou docela spokojeni. A teď, Judito, teď je řada na vás, a pak tahle část mého úkolu bude pro dnešní noc skončena."

Na Juditě bylo vidět, že váhá dát mu odpověď, a to jaksi vzbudilo v poslu zvědavost. Soudě podle jejího odvážného ducha, nikdy ho ani nenapadlo, že by se na rozdíl od Tišky a Hetty mohla jakkoli zpronevěřit svým citům a zásadám. A přece bylo zřejmé, že váhá, a to ho poněkud znepokojilo. I nyní, když ji přímo vyzval, aby promluvila, byla jaksi na váhách a neotevřela ústa, dokud ji hluboké ticho neupozornilo, jak všichni nedočkavě čekají na její slova. Pak teprve promluvila, ale váhavě a nerozhodně.

"Nejdříve mi řekněte - nejdříve nám řekněte, Jelenobijce," začala konečně, opakujíc ta slova jen proto, aby na ně dala jiný důraz - "jaký účinek budou mít naše odpovědi na váš osud? Máte-li se stát obětí naší duchaplnosti, pak bychom udělali lépe, kdybychom byli ve svých řečech obezřetnější. Jaké to tedy bude mít pravděpodobně následky pro vás?"

"Pro pána krále, Judito, právě tak se mě můžete zeptat, kterým směrem bude foukat vítr příští týden, anebo jak starý bude jelen, kterého příště zastřelím. Mohu vám pouze říct, že se na mne dívají trochu podmračeně, a z každého černého mračna není pokaždé bouřka a taky pokaždé neprší, když začne foukat vítr. To tedy je otázka, která se líp dává, než se na ni odpovídá."

"Tak tomu je i s poselstvím, které Irokézové poslali mně," odpověděla Judita a vstala, jako by rozhodnuta, co dál dělat. "Svou odpověď vám dám, Jelenobijce, až si spolu promluvíme sami dva, až se ostatní uloží k spánku."

Dívčina rozhodnost přiměla Jelenobijce, že poslechl, a to tím ochotněji, protože z průtahů nemohl v žádném směru vzejít nějaký závažný výsledek. Porada se skončila a Hurá oznámil, že je rozhodnut ihned odejít. Než se vydá na cestu, měl však vyčkat ještě hodinu, až tma ještě více zhoustne, a zatím se každý z nich zaměstnával svým obvyklým způsobem. Lovec především většinu času věnoval prohlídce pušky, o níž byla již řeč, a zkoumání jejích předností.

Konečně se přiblížila devátá, i bylo tedy rozhodnuto, že se Hurá vydá na cestu. Místo aby se srdečně a přátelsky se všemi rozloučil, ještě to málo, co považoval za nutné říci, řekl nevrle a chladně. Do roztrpčení nad domnělou Juditinou umíněností se mísilo pokoření, které utrpěl od příchodu k jezeru, a jak to tak obvykle bývá u lidí hrubých a malicherných, dával spíše vinu za své neúspěchy druhým lidem nežli sám sobě. Judita mu podala ruku stejné s radostí jako s lítostí, zato Delawar i Delewarka se nermoutili, že je opouští. Z celé společnosti jediná Hetty dávala najevo skutečnou lítost. S dívčí ostýchavostí a plachostí, jak měla v povaze, se držela stranou, takže Hurá již nasedl do kánoe, kde už na něho Jelenobijce čekal, když se teprve odvážila přistoupit dost blízko, aby si jí povšiml. Potom vstoupila na archu a došla na konec pramice, právě když se loďka od ní stáčela lehkým a stejnoměrným pohybem, téměř nepostřehnutelným. Nával citu přemohl její plachost a Hetty promluvila.

"Sbohem, Hurá" - zvolala něžně - "sbohem, milý Hurá. Dejte na sebe v lesích pozor a nezastavujte se, až teprve v posádce. Sotva je víc listí na stromech než Huronů kolem jezera a s takovým silákem, jako jste vy, nebudou jednat tak laskavě jako se mnou."

Marchova převaha nad touto prostomyslnou, ale správně smýšlející a cítící dívkou, měla původ v prostém přírodním zákonu. Její smysly byly zaujaty jeho tělesnými přednostmi a po stránce mravní neměla příležitost poznat ho tak zblízka, aby se tím nějak oslabilo jeho působení na ni, jež by jistě jinak bylo slabší i u děvčete s tak omezenými rozumovými schopnostmi jako ona. Hettin cit pro to, co je správné - můžeme-li takového výrazu užít u dívky, kterou jako by nějaký laskavý duch naučil, jak s neomylnou přesností řídit loďku života mezi dobrým a zlým - byl by se v tisíci případech bouřil proti Harryho povaze, kdyby jí byla dána příležitost prohlédnout. Ale zatímco rozprávěl a žertoval s její sestrou, vzdálen od ní, jeho dokonalá postava a krásné rysy tváře působily na její prostou představivost a na její od přírody něžné city, aniž trpěla škodlivou příměsí jeho názorů a hrubého chování. Je pravda, věděla, že je drsný a hrubý, ale otec byl také takový, a i většina ostatních mužů, které poznala, a tak si myslila, že všichni muži už jsou takoví, a proto se jí hrubost a drsnost Harryho povahy tak nepříznivě nedotýkala, jak by se za jiných okolností jistě bylo stalo. A přece to naprosto nebyla láska, co Hetty cítila k Harrymu, ani nemáme v úmyslu ji tak vypodobnit, pouze jen jako probouzející se vnímavost a obdiv, jež v onen mocný cit mohly brzy uzrát, ovšem za příznivějších okolností a vždy za předpokladu, že se v povaze mladého muže neobjeví něco nepříznivého, co by tomu zabránilo. Cítila k němu počínající něžnost, ale stěží vášeň. Snad jakési přiblížení k tomuto citu, jež Hetty dala najevo, bylo lze pozorovat ve zvýšené citlivosti, jež jí umožnila odhalit Marchův zájem o sestru. Mezi mnohými Juditinými obdivovateli to byl jediný případ, kdy zastřená mysl děvčete si toho povšimla.

Při odchodu se dostalo Harrymu tak málo sympatií, že něžný Hettin hlas, jak tak za ním volala, zněl mu lichotivě. Zarazil kánoi a jedním rozmachem mocné paže obrátil se s ní k boku archy. To bylo víc, než se Hetty, kterou osmělil odjezd jejího hrdiny, nadála, a nyní při jeho nenadálém návratu bázlivě ucouvla.

"Jste hodné děvče, Hetty, a nemohu od vás odejít a nepodat vám ruku," pravil March vlídně. "Nakonec se vám Judita nevyrovná, třebas je snad o trošičku hezčí. A pokud jde o rozum, jestli poctivé a pěkné jednání s mladým mužem znamená, že to má děvče v hlavě v pořádku, pak jste lepší než celý tucet takových Judit, no, a když jsme u toho, než většina mladých děvčat, co jich znám."

"Proti Juditě nic neříkejte," odvětila Hetty prosebně. "Tatínek je mrtev a maminka je mrtvá a zůstaly jsme jenom Judita a já a není, Hurá, správné, abychom jedna o druhé špatně mluvily nebo něco špatného o sobě poslouchaly. Tatínek leží v jezeře a maminka taky a my všichni se máme bát boha, protože nevíme, kdy my sami budeme také ležet v jezeře."

"To je moudré, děvčátko, jako většinou všecko, co říkáte. No dobrá, jestli se ještě někdy, Hetty, sejdeme, budete mít ve mně přítele, ať si už vaše sestra dělá, co chce. Nebyl jsem žádný velký přítel vaší matky, to přiznávám, protože jsme se často neshodli v názorech na moc věcí, ale zato váš otec, starý Tom, a já jsme nádherně pásli k sobě jako jelenicová kazajka na každou slušně rostlou figuru. Vždycky jsem byl stejného mínění, že starý Plovatec Tom Hutter je v základě dobrý chlap a vždycky bude, ať si jeho nepřátelé a vaši říkají, co chtějí."

"Sbohem, Hurá," pravila Hetty. Nyní si přála, aby už byl mladý muž pryč, jako si jen chvilenku předtím přála, aby se zdržel, ačkoli nemohla nijak vysvětlit svoje první i pozdější přání. "Sbohem, Hurá, dejte na sebe v lesích pozor a nezastavujte se, až teprve v posádce. Než půjdu spát, přečtu za vás kapitolu z bible, a taky se za vás pomodlím."

Tím se dotkla něčeho, co Hurá nerad slyšel, a tak bez dalších řečí srdečně stiskl dívce ruku a zase nasedl do kánoe. A v minutce už byli oba odvážlivci na třicet metrů od archy, a než uplynulo pět minut, ztratili se úplně z dohledu. Hetty si zhluboka povzdychla a vrátila se k sestře a k Tišce.

Chvíli pádloval Jelenobijce a jeho druh mlčky. Dohodli se, že Hurá vystoupí na břeh přesně na tom výběžku, kde se na počátku našeho vypravování objevili, když nasedli do kánoe, a to nejen proto, že to místo Huroni nejspíš tolik nehlídali, ale i proto, že se v těch místech dovedl podle různých značek v lese dostatečně orientovat a mohl tedy tudy najít cestu i za tmy. Tam tedy lehká kánoe směřovala, hnána vytrvale a rychle vpřed, jak jen dva silní a obratní kánoisté dovedou hnát lehkou loďku vodou nebo spíše po vodní hladině. Nepotřebovali ani celé čtvrthodiny, aby cíle dosáhli. A skutečně za čtvrt hodiny, když je pohltily pobřežní stíny a octli se u výběžku, který hledali, oba přestali pádlovat, aby se rozloučili, dokud jsou z doslechu nějakého náhodného zabloudilce, který by tam mohl být nablízku.

"Uděláš, Hurá, dobře, když důstojníky v posádce přemluvíš, aby se vydali s oddílem vojáků proti těmhle vagabundům, hned jak tam dorazíš," začal Jelenobijce, "a uděláš ještě líp, když se dobrovolně nabídneš, že je sem sám zavedeš. Ty znáš stezky, a víš, jaký má jezero tvar, a vyznáš se tady v té krajině kolem a provedeš to líp než nějaký obyčejný, profesionální zvěd. Nejprve udeřte na huronský tábor a potom se řiďte značkami, které se vám už samy ukážou. Stačí, když se párkrát podíváš na srub a na archu, a hned budeš vědět, co je s Delawarem a s děvčaty. V každém případě budeš mít nádhernou příležitost padnout Mingům na stopu a dát těm ničemům pořádně na pamětnou, že si to budou nadlouho pamatovat. Pro mne to asi už nebude mít velký význam, protože ta záležitost se mnou bude vyřízena dřív, než zítra slunce zapadne. Ale pro Juditu a Hetty to snad může znamenat změnu v jejich nadějích a vyhlídkách!"

"A pokud jde o tebe, Natanieli," zeptal se Hurá s větším zájmem, než obvykle projevoval, když šlo o blaho jiných lidí - "a pokud jde o tebe, jak si myslíš, že to s tebou asi dopadne?"

"Bůh suď, Henry! Stahují se černá a hrozivá mračna a já jsem připraven na nejhorší. V srdcích Mingů nabyla vrchu touha po pomstě a každé sebemenší zklamání, co se dotýče kořisti nebo zajatců a Tišky, může s určitostí přivodit mučení. Pánbůh sám ve své moudrosti jen může rozhodnout můj nebo tvůj osud!"

"To je safraportská věc, a tak nebo onak se jí musí udělat konec," odpověděl Hurá, směšuje dobré se špatným, jak to sobečtí a hrubí lidé obvykle dělávají. "Od srdce lituji, že se nám se starým Hutterem nepodařilo skalpovat všecko, co v jejich táboře běhá, hned tenkrát v tu noc, co jsme se poprvé vylodili s tím kapitálním úmyslem! Kdyby ses nebyl, Jelenobijce, držel zpátky, mohlo se to provést a teď by ses v poslední chvilce sám nebyl dostal do takového zpropadeného postavení, jak říkáš."

"Možná by bylo lepší, kdybys řekl, že je škoda, že ses vůbec do toho pouštěl, protože něco takového se pramálo sluší na bílého člověka. V tom případě, nejenže jsme mohli být ušetřeni potyček, ale Tomáš Hutter by teď byl naživu a srdce divochů by méně toužila po pomstě. Taky smrt té mladé ženské byla zbytečná a bude těžkou skvrnou na našich jménech, Harry Marchi, neřkuli na našem svědomí!"

Bylo to tak nepochybné a i samému Harrymu to připadalo v tom okamžiku tak samozřejmé, že zase ponořil pádlo do vody a začal pohánět kánoi ke břehu, jako by chtěl jen a jen uprchnout před vlastními živými výčitkami. Jeho druh vyhověl jeho horečné touze odejít a za minutu či dvě zaskřípala kánoe lehce na oblázčitém břehu. Vyskočit na břeh, přehodit si tlumok a pušku přes rameno a připravit se na pochod, to vše trvalo Harrymu jen okamžik, a když zabručel na shledanou, již vyrazil na pochod, když ho náhle výčitka svědomí přiměla, že zarazil krok, a vzápětí byl zase u Jelenobijce.

"To přece nemyslíš doopravdy, Jelenobijce, vydat se těm divošským vrahům do rukou!" řekl s hněvivým odporem i s lidskou účastí zároveň. "To by mohl udělat jen šílenec nebo hlupák!"

"Jsou lidé, Hurá Harry, kteří si myslí, že držet slovo je šílenství, a zase jsou takoví, kteří si to nemyslí. Ty snad patříš k těm prvním, ale já jsem jeden z těch druhých. Žádný rudokožec na světě nebude smět říct, že Mingovo slovo platí víc než slovo muže s bělošskou krvi a s bělošskými dary, když se bude mluvit o mně. Propustili mě na urláb, a jestli budu mít dost síly a rozumu, vrátím se z urlábu zítra před polednem!"

"Co je takový Indián, nebo dané slovo, nebo urláb, který jsi dostal od takových tvorů, co nemají ani jméno, ani duši?"

"Jestli oni nemají ani jméno, ani duši, pak ty a já, Harry Marchi, máme oboje, a jedno odpovídá za druhé. Nemysli si, že tenhle urláb je něco, co se týká jenom mne a Mingů, to je slavná smlouva mezi mnou a bohem. Kdo si myslí, že může v neštěstí naslibovat, co se mu zlíbí, a že to všechno nebude znamenat nic, protože to řekl v pralese a že to slyšely jen uši rudochů, zná málo své postavení, čeho se může nadít a co potřebuje. Šťastnou cestu, Hurá, třeba se už nesejdeme, ale přál bych si, abys ani takový urláb, ani jinou vážnou věc nikdy nebral na lehkou váhu a nemyslel si, že to je povinnost, na kterou můžeš zapomenout, jen abys vyhověl potřebám a žádostem svého těla, nebo i ducha."

March opět zatoužil, aby už byl pryč. Bylo naprosto nemožné, aby pochopil city, jež byly ke cti jeho druhovi. Odešel od něho podrážděně a tajně proklínal pošetilost, která může přinutit člověka, aby se hnal do vlastní zkázy. Naproti tomu Jelenobijce nedával najevo žádné takové rozčilení. Jeho zásady mu byly oporou, neúchylně jednal podle nich, a protože byl povznesen nad každý nemužný strach, díval se na všechno, co ho mělo potkat, jako na něco samozřejmého a nepřemýšlel, jak by se tomu vyhnul, podobně jako Mohamedán se nepokouší jednat proti rozhodnutím prozřetelnosti. Klidně stál na břehu a poslouchal bezstarostné kroky, které prozrazovaly, jak se Hurá prodírá houštinami, nespokojeně zavrtěl nad takovou neopatrností hlavou, a potom tiše nasedl do kánoe. Nežli však ponořil pádlo do vody, rozhlédl se kolem sebe po obraze, který se za svitu hvězd naskýtal jeho zraku. Zde, na tomto místě, poprvé spočinul jeho zrak na překrásné vodní hladině, po níž teď plul. Tehdy se nádherně leskla v zářivém světle letního poledne, nyní však byla smutná a melancholická, zahalená v noční stíny. Hory se zdvihaly kolem jako černá hradba, která ji odděluje od ostatního světa, a přísvit bledého světla, které se rozlévalo v místech, kde jezero bylo širší, nebyl špatnou předzvěstí slabých nadějí, které se matně rýsovaly v jeho vlastní budoucnosti. Zhluboka vzdychl, odstrčil kánoi od země a vydal se na zpáteční cestu, a stejnoměrně a vytrvale zabíraje pádlem, mířil k arše a k hradu.

KAPITOLA 24

Skrytá tvá rozkoš zjevnou hanbu plodí,

z tajných tvých hodů veřejný je půst;

Z hladkých tvých názvů drsná řeč se rodí,

medová slova z červivých jdou úst:

prudké tvé choutky mají krátký vzrůst.

Shakespeare

Když Jelenobijce dorazil ke srubu, Judita čekala na plošině na jeho návrat, plna potlačované netrpělivosti. Tiška a Hetty tvrdě spaly na loži, kde obyčejně lehávaly obě dcery domu, a Delawar odpočíval na podlaze ve vedlejší místnosti, pušku po boku a přikryt vlněnou houní, a ve snu se mu již honily příhody několika posledních dnů. V arše hořela lampa. Bývalo zvykem, že rodina si dovolovala tento přepych jen při mimořádných příležitostech a mohli si to dovolit, protože lampu měli a byla takového zvláštního tvaru a byla z materiálu tak neobyčejného, že pravděpodobně kdysi patřila mezi věci v truhle.

Sotva dívka zahlédla kánoi, přestala neklidně přecházet sem a tam po plošině a stanula připravena uvítat mladého muže, na jehož návrat už delší dobu úzkostlivě čekala. Pomohla mu uvázat kánoi, a i v jiných podobných maličkostech mu přispěla pomocí, a tak dávala najevo, jak ráda by byla, aby chvíle poklidu byla tu již co nejdříve. Jakmile všechno dodělali, odpověděla na jeho otázku a řekla mu, jak se ostatní na noc zařídili. Poslouchal pozorně, protože dívka si počínala tak vážně a důrazně mu dávala najevo, že má na mysli ještě něco jiného než jen obvyklou starost.

"A teď, Jelenobijce, pohleďte," pokračovala Judita, "rozsvítila jsem lampu a postavila ji do kabiny na arše. To se u nás stává jen při velkých příležitostech, a já považuji tuto noc za nejdůležitější ve svém životě. Prosím vás, pojďte se mnou podívat se na něco, co vám chci ukázat - a vyslechnout, co vám chci říci!"

Lovec byl poněkud překvapen. Ale protože nic nenamítal, brzy byli na pramici a v místnosti, kde svítila lampa. K truhle byly přistaveny dvě stolice, na další stála lampa a hned vedle byl stůl, na který mohli klást různé předměty, aby si je mohli prohlédnout. Judita vše tak uspořádala, protože hořela netrpělivostí, a tak pokud bylo v její moci, hleděla předejít každému průtahu. Dokonce všechny visací zámky byly již odstraněny a zbývalo jenom zvednout těžké víko a vyložit všechny vzácnosti tohoto dlouho skrývaného pokladu.

"Částečně chápu, co tohle všecko znamená," poznamenal Jelenobijce, "ano, částečně do toho vidím. Ale proč tu není Hetty? Teď když není Tomáš Hutter už mezi námi, je i ona dědičkou těchhle vzácností a měla by vidět, jak je vyndáváme a co s nimi děláme."

"Hetty spí," spěšně odpověděla Judita. "Naštěstí krásné šaty a bohatství nemají pro ni kouzlo. Krom toho se dnes večer vzdala svého podílu na všem, co ta truhla obsahuje, v můj prospěch, ať si s tím naložím podle svého přání."

"A má chudák Hetty pro něco takového dost odpovědnosti?" otázal se ten spravedlivě smýšlející mladý muž. "Dobré a zároveň správné pravidlo, Judito, je, nikdy nic nepřijímat, dokud ti, co dávají, nevědí, jakou cenu jejich dary mají, a s těmi, co bůh těžce postihl na duchu, se má zacházet opatrně jako s dětmi, které ještě nemají rozum."

Judity se tato výtka dotkla, protože vyšla právě od něho. Byla by ji však pociťovala daleko palčivěji, kdyby si ve vlastním svědomí nebyla bývala jista, že vůči slaboduché, ale důvěřivé sestře nemá žádné nespravedlivé úmysly. Nebyla však vhodná chvíle, aby popustila uzdu své obvyklé výřečnosti, i potlačila chvilkové vzrušení, toužíc uskutečnit svůj veliký záměr, který měla na srdci.

"Hetty se křivda nestane," odpověděla mírně, "ona, Jelenobijce, dokonce ví, nejen co chci podniknout, ale ví také, proč to dělám. Tak si jen klidně sedněte, zdvihněte víko truhly a tentokráte se do ní podíváme až na dno. Budu zklamána, jestli nenajdeme nic, z čeho bychom se dověděli něco víc o osudech Tomáše Huttera a mé maminky."

"Proč říkáte, Judito, o osudech Tomáše Huttera, a ne svého otce? K mrtvým se máme chovat se stejnou úctou jako k živým!"

"Už dlouho jsem tušila, že Tomáš Hutter není můj otec, ačkoli jsem si myslela, že je možná otcem Hettiným. Ale teď víme, že není otcem žádné z nás. Přiznal to v posledních okamžicích před smrtí. Jsem dost stará a pamatuji se, že jsme dříve žili v lepších poměrech nežli zde na jezeře, ačkoli se mi ty doby jen slabě vtiskly do paměti, takže moje nejútlejší dětství mi připadá jako sen."

"Sny jsou, Judito, špatní vůdci, když máme rozhodovat o skutečných věcech," řekl lovec varovně. "Nic si nepředstavujte a nic nečekejte, jen proto, že se vám něco zdálo - i když znám náčelníky, kteří pokládají sny za užitečné."

"Pro budoucnost od nich nic nečekám, milý příteli, ale nemohu nevzpomínat na to, co bylo. Vím, že to je hloupé, když stačí půlhodina, a dovíme se všechno a třeba víc, než chci vědět."

Jelenobijce chápal dívčinu netrpělivost, usedl tedy nyní a začal zase vyndávat rozličné předměty, jež byly v truhle. Samozřejmě všechny věci, které předtím prohlíželi, ležely tam, kam je položili, a budily také mnohem méně zájmu a vyvolávaly méně poznámek, než když je spatřili poprvé. Judita dokonce lhostejně odložila stranou nádherný brokátový šat, neboť měla před sebou dalekosáhlejší cíl než marnivý požitek, a netrpělivě čekala, kdy přijdou na dosud skryté nebo spíše neznámé poklady.

"To všechno jsme už předtím viděli," řekla, "a nebudeme se zdržovat rozbalováním. Ten balíček, Jelenobijce, co máte pod rukou, je nový, do toho se podíváme. Bůh dej, aby v něm bylo něco, z čeho bychom se s chuděrkou Hetty dověděly, čí vlastně jsme!"

"Ba, kdyby některé balíčky dovedly mluvit, možná, že by nám pověděly podivuhodná tajemství," poznamenal mladý muž, zatímco rozvážně rozbaloval záhyby ještě jednoho hrubého kalika, aby se dostal až dovnitř k čemusi svinutému, co mu leželo na kolenou, "ale tohle nevypadá jako rodinné tajemství, protože to není nic víc a nic míň než nějaká vlajka, jenže říct, kterého národa, to je na můj rozum moc."

"Ta vlajka jistě měla pro rodinu nějaký význam," vpadla mu Judita spěšně do řeči. "Rozbalte ji víc, Jelenobijce, ať vidíme barvy."

"No, ale lituju toho praporečníka, který musel nosit tenhle prapor na rameni a parádovat s ním v poli. Vždyť je, Judito, tak veliký, že by vydal přinejmenším na tucet takových zástav, co si na nich ti královští oficíři tolik zakládají. Tohle nemohla být žádná jiná zástava, leda generálská!"

"Třeba byla na nějaké lodi, Jelenobijce, lodi mívají takové veliké vlajky, to vím určitě. Neslyšel jste nikdy nějakou tu strašidelnou historku o Tomáši Hutterovi, že měl kdysi co dělat s bukanýry?"

"Kanonýry? Neslyšel - neslyšel - přede mnou se nezmiňoval. Ale Hurá Harry mi něco říkal, jako že snad kdysi měl jaksi co dělat s nějakými mořskými loupežníky, ale pro pána krále, Judito, přece vás to nemůže doopravdy těšit, když najdete něco proti manželu své vlastní matky, třebas to není váš otec."

"Všechno mě bude těšit, z čeho se dovím, kdo vlastně jsem a co mi pomůže vysvětlit mé dětské sny. Maminčin manžel! Pravda, rozhodně musel být maminčiným manželem, ale proč si žena jako ona vybrala muže, jako byl on, to se nedá lidským rozumem vysvětlit. Vy jste, Jelenobijce, maminku nikdy neviděl a nemůžete si představit ten obrovský, obrovský rozdíl, který mezi nimi byl!"

"Takové věci se přesto stávají - ba, pravdaže se stávají, ale proč prozřetelnost dovolí, aby k nim došlo, to nedovedu pochopit. To já jsem znal ty nejdivočejší bojovníky a měli ty nejmírnější manželky z celého kmene, a zase Indiány, kteří by se byli hodili za misionáře, a ti dostali za ženy příšerné štěkny."

"To nebylo ono, Jelenobijce, to nebylo ono. Ach! Kdyby se tak ukázalo, že - ba ne, to si nemohu přát, aby vůbec nebyla bývala jeho ženou. Takového něco se dovědět o vlastní matce, to si žádná dcera nemůže přát! Pokračujte zase, Jelenobijce, podívejme se, co je v tamtom čtyřhranném balíčku."

Jelenobijce poslechl a zjistil, že je v něm skříňka překrásně umělecky pracovaná, avšak zamčená. Dalším úkolem bylo najít klíček, ale hledání se ukázalo marné, a proto se rozhodli, že zámek otevřou násilím. Jelenobijce použil jakéhosi železného nástroje a brzy se mu to také podařilo. Zjistili, že téměř celý vnitřek je plný listin. Mnohé z nich byly dopisy, pak tu bylo několik útržků rukopisů, záznamy, účty a jiné podobné dokumenty. Jestřáb se nevrhá na kuře a neuchvacuje kořist prudčeji, než Judita, jež vyskočila, aby se zmocnila tohoto zdroje poznání až dosud před ní skrytého. Jak si již čtenář, povšiml, dostalo se jí vzdělání daleko lepšího, nežli se z jejího nynějšího životního postavení dalo očekávat, a tak očima přelétala stránku za stránkou s hbitostí, jež jí umožňovalo její vzdělání, a s chtivostí, která pramenila v její nedočkavosti. Zpočátku byla dívka zřejmě spokojena a můžeme říci, že právem, neboť dopisy, psané ženskou rukou, plné nevinného a vroucího citu, byly takového rázu, že byla pyšná na pisatelky, s nimiž, jak se důvodně mohla domnívat, byla úzce spjata pokrevními svazky. Vymyká se však našemu plánu, abychom o těchto listech pověděli něco více, omezíme se tedy pouze povšechně na hlavní myšlenku, a toho nejlépe dosáhneme, když vylíčíme, jak působily na chování, výraz tváře a city této dívky, která je tak dychtivě pročítala.

Řekli jsme již, že Judita byla dopisy, na nichž její zrak nejdříve spočinul, velmi uspokojena. Byla to korespondence psaná milující a rozumnou matkou vzdálené dceři, a bylo v nich tolik narážek na odpovědi, že z valné míry zaplňovaly mezery vzniklé chybějícími odpověďmi dcery. Obsahovaly však i káravá slova a výstrahy, a tu Judita pocítila, jak se jí krev hrne do spánků, a hned zase jak jí prochvívá mrazivé třesení, když se v jednom z nich dočetla, jak matka napomíná dceru, že se nesluší, aby udržovala takové důvěrné přátelství s důstojníkem, o němž dosti chladně poznamenala, že "přijel z Evropy a sotva se asi dá předpokládat, že by chtěl v Americe uzavřít nějaký řádný svazek". Nejpodivnější však na věci bylo, že všechny podpisy byly u všech těchto dopisů pečlivě odstřiženy, a kdekoli se v dopise vyskytlo nějaké jméno, bylo pečlivě vyškrabáno, že nebylo možné je přečíst. Všechny ty dopisy byly po způsobu té doby vloženy do obálek, ale na žádné z nich nebyla adresa. Přesto dopisy samy byly zbožně opatrovány a Juditě se zdálo, že na některých z nich zůstaly patrny stopy slz. A tu si vzpomněla, že vídávala tu skříňku, jak ji matka před smrtí mívala v rukou, a usoudila, že poprvé byla asi uložena do truhly ještě s jinými věcmi, na které již zapomněla nebo které byly před ní schovány, až když už dopisy nemohly ani zmírnit matčin žal, ani ji potěšit.

Pak přišel na řadu jiný svazek dopisů, a ty obsahovaly samá vyznáni lásky, psaná nepochybně s vášní, ale bylo v nich také ledacos předstíraného, což muži tak často považují ve vztahu k ženám za oprávněné. Nad prvním svazečkem dopisů prolila Judita množství slz, teď však vzrůstající pocit rozhořčení a hrdosti působil, že se lépe ovládala. Přesto se jí ruka třásla a tělem jí opět pronikalo mrazivé chvění, když objevila, jak se na některých místech silně podobají dopisům, jež podivným osudem již sama dostala. Jednou dokonce balíček odložila, hlavu schýlila ke kolenům a vypadala přímo jako zhroucená. Po celou tu dobu Jelenobijce seděl a mlčky a pozorně sledoval všechno, co se děje. Když Judita dopis přečetla, podala mu jej, aby ho podržel, dokud si nepročetla další. Její přítel se však z toho nemohl nikterak poučit, protože vůbec neuměl číst. Přesto však se nemýlil a správně rozpoznával, jaké vášnivé city zápasí v nitru té krásné dívky vedle něho, a jak jí tu a tam v polohlasném šepotu unikla ze rtů věta, byl ve svých domněnkách a dohadech blíže pravdě, než by jí bylo bývalo milé, kdyby to byla věděla.

Judita začala naštěstí s nejstaršími dopisy, a tak snadno mohla pochopit příběh, jejž vyprávěly, neboť byly pečlivě seřazeny v časovém sledu, a člověk, který by si byl dal tu práci a pročetl je, byl by poznal smutnou historii lásky, která došla uspokojení, potom ochladla a posléze se zvrhla v odpor. Když takto dostala do rukou klíč k jejich smyslu, její netrpělivost nemohlo již nic zdržovat, a brzy jen přelétala očima stránky, aby se dopátrala pravdy, jak jen nejrychleji bylo možno. K tomuto způsobu se s oblibou uchylují všichni, kdo dychtí dopátrat se výsledků, aniž by se zatěžovali podrobnostmi, a tak Judita rychle pronikala do těchto smutných tajemství matčiných poklesků a jejího trestu. Zjistila, že se v dopisech jasně mluví o době jejího narození, a dokonce se dověděla, že prosté jméno, jež měla, jí dal otec, na něhož měla vzpomínku zase tak matnou, že jí připadala jako sen. Její jméno nebylo z dopisů odstraněno, ale zůstalo, jako by jeho vyškrabáním se nic nemohlo vyzískat. O Hettině narození tu byla jediná zmínka, a jméno dala jí matka. Avšak ještě předtím se začaly objevovat náznaky ochlazení, napovídající rozchod, k němuž mělo již brzy dojít. A právě v tomto období dopisování začala si matka opisovat své vlastní dopisy. Bylo jich jen několik, ale výmluvně prozrazovaly, jak trpěla pro svou zhrzenou lásku a jak hořké výčitky si činila. Judita se nad nimi rozvzlykala a znovu a znovu byla nucena nechat čtení, protože prostě neviděla, jak měla oči doslova zaplavené slzami. Ale stále znovu a s rostoucím zájmem se vracela ke svému úkolu a nakonec se jí přece podařilo dočíst až do konce pravděpodobně vůbec poslední sdělení, které bylo kdy vyměněno mezi jejími rodiči.

To všechno jí trvalo plnou hodinu, protože prohlédla téměř sto dopisů a asi dvacet jich podrobně pročetla. Pravda o vlastním a Hettině původu nyní jasně osvítila bystrou Juditinu mysl. Bylo jí z tohoto poznání hrozně a v tom okamžiku celý ostatní svět jako by byl pro ni ztracen a měla opět další důvod si přát, aby mohla prožít zbytek života na jezeře, kde již spatřila tolik jasných i tolik truchlivých dnů.

Avšak dosud zbývalo mnoho dopisů neprohlédnutých. Judita zjistila, že to je korespondence mezi její matkou a Tomášem Hoveyem. Dopisy obou pisatelů byly pečlivě seřazeny, vždy dopis a odpověď vedle sebe, a vyprávěly historii prvních vztahů této různorodé dvojice mnohem nepokrytěji, než bylo Juditě po chuti. K dceřině úžasu, abychom neřekli zděšení, nabídnutí k sňatku učinila matka sama. A Juditě se opravdu ulevilo, když v dřívějších dopisech té nešťastné ženy objevila náznaky toho, co jí připadalo jako šílenství nebo chorobný sklon, který vyústil v toto hrozné neštěstí. Hoveyovy odpovědi byly hrubé a prozrazovaly jeho nevzdělanost, ačkoli se v nich dostatečně projevovala touha získat ruku ženy tak jedinečných osobních předností i ochota přehlédnout její veliký omyl, dostane-li ženu společensky nad něho tak vynikající, která nebyla také, jak se rovněž ukázalo, tak docela bez peněz. Zbývající část této korespondence byla stručná. Omezila se brzy na několik věcných sdělení, v nichž nešťastná žena naléhala na nepřítomného manžela, aby urychlil své přípravy a vzdal se světa, v němž déle prodlévat bylo pro jednu stranu dosti nebezpečné a pro druhou zase nepříjemné. Avšak jeden výraz matce unikl, podle něhož mohla Judita vysoudit, jaká pohnutka ji přiměla provdat se za Hoveye neboli Huttera. A touto pohnutkou, jak zjistila, bylo záští, jež tak často svádí postižené, aby řeřavé uhlí hrnuli na hlavy těch, kvůli nimž trpí, a tak si sami působili ještě další utrpení. Judita měla v sobě dost z tohoto matčina ducha, aby ten cit dovedla pochopit, a na okamžik se jí zjevila ta nesmírná pošetilost, jež dovoluje takovým mstivým pocitům, aby získaly v člověku převahu.

Zde skončilo to, co bychom mohli nazvat historickými doklady. Avšak mezi volnými útržky našla staré noviny, v nichž bylo oznámení vypisující odměnu za dopadení jakýchsi námořních lupičů, a mezi nimi bylo jméno Tomáše Hoveye. Toto oznámení a zvláště jméno upoutalo dívčinu pozornost, protože obojí bylo podtrženo černým inkoustem. Mezi papíry již nenašla nic jiného, co by vedlo k zjištění buď jména, nebo bydliště Hutterovy ženy. Všechna data, podpisy a adresy byly z dopisů odstřiženy a všude, kde se v textu objevilo slovo, které mohlo být vodítkem, bylo úzkostlivě vyškrabáno. Tak shledala Judita, že všechny její naděje zjistit, kdo byli její rodiče, selhaly, a pokud šlo o budoucnost, musela se zase spokojit se svými vlastními možnostmi a s tím, nač byla zvyklá. Vzpomínka na matčino vybrané chování, její rozhovory a utrpení vyplňovala mnohou mezeru v historických údajích, které nyní právě objevila, a pravda ve svých obrysech se jí jevila dosti zřetelně, takže opravdu již netoužila dovědět se další podrobnosti. Opřela se zády o lenoch židle a prostě požádala svého druha, aby dokončil prohlídku ostatních věcí v truhle, zdali neobsahuje ještě něco důležitého.

"I proč ne, Judito, i proč ne," odpověděl trpělivý Jelenobijce, "ale jestli je v ní ještě hodně dopisů na čtení, slunce vyjde dřív, než je všechny přečtete! Dobré dvě hodiny jste se dívala na tyhlety kousky papíru!"

"Dovídám se z nich o svých rodičích, Jelenobijce, a tím se rozhodly moje životní plány. Snad se může prominout dívce, která čte o vlastním otci a matce, a krom toho ještě poprvé v životě! Jen mě mrzí, že jste musel kvůli mně tak dlouho ponocovat."

"Mně to nevadí, děvče, mně to nevadí. Mně na tom málo záleží, jestli spím nebo jsem vzhůru, ale i když je příjemné se na vás dívat a přestože jste taková hezká, není nijak příjemné sedět tady tak dlouho a dívat se na vás, jak vám tečou slzy po tvářích. Já vím, že slzy nezabíjejí a že některým lidem, zvláště ženským, to dělá dobře, když si čas od času trochu popláčou, ale radši bych vás viděl se smát než plakat."

Tento galantní projev byl odměněn milým, ač smutným úsměvem. A pak dívka znovu požádala svého druha, aby dokončil prohlídku truhly. Prohlížení nezbytně chvíli trvalo a zatím Judita sebrala zase myšlenky a uklidnila se. Sama se prohlížení nezúčastnila, nechala všechno na mladém muži a bez zájmu zírala na rozličné věci, které byly potom z truhly vyloženy. Nenašlo se však už nic zvlášť zajímavého nebo cenného. Jedna nebo dvě šavle, jaké tehdy šlechtici nosívali, přezky stříbrné nebo tak silně postříbřené, že vypadaly jako stříbrné, a několik pěkných kusů ženského oblečení, to bylo to nejhlavnější, na co přišli. Přesto však Juditu i Jelenobijce napadlo, že některé ty věci by se mohly hodit k úspěšnému vyjednávání s Irokézy, ačkoli Jelenobijce viděl, že to nebude tak snadné, a to zase Juditě nebylo tak zřejmé. Jejich další rozhovor navazoval na tento předmět.

"A teď, Jelenobijce," promluvila Judita, "budeme mluvit o vás a o tom, jak bychom vás dostali z rukou Huronů. Kterýkoliv kus nebo třeba všecko, co jste tu v truhle viděl, s radostí já i Hetty dáme, jen abychom vás vysvobodily."

"No, to je šlechetné - ba ba, na tom je skrznaskrz vidět vaše štědré srdce a vaši štědrou ruku a vaši šlechetnost. Takové je to už se ženskými, když najdou přítele, nedělají nic polovičatě, ale ochotně se rozdělí o celý svůj majetek, jako by v jejich očích neměl žádnou cenu. Děkuju vám oběma, zrovna jako by ten obchod byl už sjednaný a Puklý dub nebo nějaký jiný vagabund byl už tady, aby tu smlouvu sjednal a uzavřel, ale jsou tu dva moc vážné důvody, proč k tomu nikdy nemůže dojít, a bude líp hned to říct, abyste si od toho kdovíco neslibovala, co se nedá splnit, a já zase, abych si nedělal naděje, které se nedají ničím podepřít."

"Jaký to jen může být důvod, když já s Hetty jsme ochotny vzdát se kvůli vám těchto tretek a divoši jsou ochotni je přijmout?"

"V tom je to, Judito - vzala jste si něco do hlavy, ale to se teď pramálo hodí, to je, jako kdyby se honicí pes pustil po stopě zpátky místo dopředu. Je dost pravděpodobné, že Mingové tyhle věci ochotně přijmou, nebo ještě nějaké jiné, které jim budete moct nabídnout, ale jiná věc je, jestli za ně zaplatí, co se patří. Řekněte sama, Judito, kdyby vám někdo vzkázal, že za takovou a takovou cenu můžete vy s Hetty dostat tuhle truhlu, i se vším, co v ní je, jestli byste si myslela, že to stojí za námahu plýtvat na ten obchod slovy?"

"Ale ta truhla a všechno, co v ní je, je už přece naše. Není důvod, proč bychom kupovaly, co už je naše."

"Právě tak počítají Mingové! Oni říkají, že truhla je už jejich, nebo skoro jakoby jejich, a za klíč nebudou přece nikomu děkovat."

"Rozumím vám, Jelenobijce, ale dosud máme v moci jezero my, o tom se nedá pochybovat, a můžeme si je udržet v moci, dokud Hurá nepošle vojsko, aby nepřítele odtud vyhnalo. To můžeme jistě dokázat, za předpokladu ovšem, že zůstanete s námi a nevrátíte se a nevydáte se jim jako zajatec, jak jste, zdá se mi, prozatím rozhodnut."

"Že by takhle mluvil Hurá Harry, to je přirozené a podle jeho povahy. On nezná nic lepšího, a proto je málo pravděpodobné, že by smýšlel nebo jednal nějak líp. Ale vy, Judito, dovolávám se vašeho srdce a svědomí - měla byste, nebo mohla byste mít o mně tak příznivé mínění, jako máte, aspoň doufám a věřím, o mně teď, kdybych zapomněl na svůj urláb a nevrátil se do tábora?"

"Mít o vás příznivější mínění, Jelenobijce, než mám teď, by nebylo snadné, ale snad bych mohla mít o vás pořád stejně příznivé mínění - aspoň se mi to zdá - myslím, že bych mohla, protože nic na světě mě nepřiměje, abych vás nechala dělat něco, co by změnilo můj skutečný názor na vás."

"Tedy se mě, děvče, nepokoušejte navádět, abych nedbal na svůj urláb! Urláb je svatá věc mezi bojovníky a mezi lidmi, kteří mají svůj život ve vlastních rukou, jako my tady v lesích. A pak jaké by to bylo trpké zklamání pro starého Tamenunda a pro Hadova otce Unkase a pro moje ostatní přátele u kmene, kdybych se tak zostudil hned na své první válečné stezce? Krom toho si, Judito, všimněte, že se vůbec neoháním nějakými dary od přírody a bělošskými povinnostmi, neřkuli svědomím. Svědomí je můj král a nikdy se neopovažuju provinit se jeho příkazům."

"Máte myslím, Jelenobijce, pravdu," odpověděla dívka posmutněle po krátkém rozmyšlení, "člověk jako vy by neměl jednat, jako by jednali sobečtí a nečestní lidé. Opravdu se musíte vrátit. Nebudeme už tedy o tom mluvit. Kdybych vás přemlouvala k něčemu, čeho byste později litoval, moje vlastní lítost by nebyla menší než vaše. Nikdy nebudete mít důvod říci: Judito - ani málem nevím, jak si teď sama mám říkat!"

"A jak to, že nevíte? - Jak to, že nevíte, děvče? Děti přece samo sebou mají jméno po rodičích, je to jakýsi jejich dar, a proč byste vy s Hetty dělaly výjimku a jednaly jinak než ostatní před vámi? Ten starý se jmenoval Hutter a jeho dcery by se měly jmenovat Hutterovy - aspoň pokud se toho jména nevzdáte v řádném a posvátném stavu manželském."

"Jsem Judita, a jenom Judita," pravila dívka rozhodně, "dokud mi zákon nedá právo nosit jiné jméno. Nikdy už nechci užívat jména Tomáše Huttera, ani Hetty to nedovolím! Přesvědčila jsem se, že se nejmenoval Hutter, a kdyby měl tisíckrát na to jméno právo, neznamená to, že bych na ně měla právo já. On nebyl můj otec, díky bohu, ačkoli možná nemám důvod být pyšná na toho, který mým otcem byl!"

"To je divné," řekl Jelenobijce a upřeně se zahleděl na rozechvělou dívku, dychtiv uslyšet víc, ale nechtělo se mu vyptávat se na věci, které se ho vlastně netýkaly, "ba, to je náramně divné a zvláštní! Tomáš Hutter nebyl Tomáš Hutter a jeho dcery nebyly jeho dcery! Kdo jenom teda Tomáš Hutter byl a čí jsou jeho dcery?"

"Opravdu jste, Jelenobijce, nikdy neslyšel nic šuškat o dřívějším životě toho člověka?" zeptala se Judita. "Přestože mě pokládali za jeho dítě, přece se takové pověsti donesly k sluchu i mně."

"To nepopírám, Judito, ne, to nepopírám. Jak už jsem vám řekl, slyšel jsem leccos, ale tomu, co se povídá, moc víry nepřikládám. Přestože jsem mladý, jsem už na světě dost dlouho, abych věděl, že lidi získávají pověst dvojím způsobem. Jedni si ji získávají činy a druzí zase jazykem, a proto se radši dívám a dělám si úsudek sám, než abych dal na kdejakého žvandu, kterému se zachce hubou klapat, aby mi dělal rozhodčího. Když jsme sem šlapali, mluvil Hurá Harry o celé vaší rodině pořádně neomaleně, a na Tomáše Huttera udělal nějakou narážku, jako že si na moři za mladších let moc dovoloval. Já tomu rozumím tak, jako že se nikoho nedovoloval a žil si z cizího."

"Řekl vám, že byl pirát - mezi přáteli není potřeba si věci zaobalovat. Přečtěte si tohle, Jelenobijce, a uvidíte, že vám neřekl nic víc, jenom pravdu. Tenhle Tomáš Hovey je Tomáš Hutter, víte, a z těchto dopisů to vysvítá."

Při řeči planuly Juditě tváře - oči se jí oslnivě leskly a zářily vzrušením, když natáhla ruku s novinami k svému společníkovi a ukazovala mu již zmíněnou vyhlášku guvernéra Kolonie.

"Co vás nemá, Judito!" zvolal lovec se smíchem. "To byste stejně mohla po mně chtít, abych to vysázel a vytiskl - nebo třeba abych to napsal. Já jsem se učil jenom v lesích a jediná kniha, v které si čtu nebo která mě zajímá, je kniha těchto nádherných lesů, širých jezer, valících se řek, modré oblohy a větrů a bouří a slunečního světlá a všech ostatních úžasných divů země! V té knize dovedu číst a nacházím v ní plno moudrosti a vědění."

"Prosím vás, Jelenobijce, odpusťte mi," omlouvala se Judita opravdově, zahanbenější, než u ní bývalo pravidlem, když si uvědomila, že tak neprozřetelně po něm žádala něco, co mohlo ranit jeho hrdost. "Nevzpomněla jsem si, jak žijete, a ani zdaleka mi nenapadlo se vás nějak dotknout!"

 "Mě se dotknout? - Proč by se mě to mělo dotýkat, když jste mě požádala, abych si to přečetl, když číst neumím? Jsem lovec - a teď už taky mohu začít říkat, že jsem bojovník, a ne misionář, a proto pro takové, jako jsem já, knihy a papíry nemají žádný význam. Ba ne, Judito," a tu se mladý muž srdečně zasmál, "ba ani ne na zátku do pušky, protože váš věrný zvěrobijce vždycky na zátku užívá kolouší kůžičku, pokud ji má, nebo nějaký jiný kousek kůže, zpracované tak, aby se hodila. Jsou taky někteří, co říkají, že všechno, co je tištěné, je pravda, potom teda přiznávám, že neučený člověk je jaksi v nevýhodě. Přesto však v tom jistě není víc pravdy, než v tom, co je vepsáno do oblohy a do lesů a do řek a do studánek."

"Tak tedy Hutter čili Hovey byl pirát, a protože to není můj otec, nemohu mu tak říkat. A jeho jména také už nebudu užívat."

"Jestli se vám, Judito, jméno toho člověka nezdá dobré, pak tu ještě máte matčino jméno. Její jméno můžete zrovna tak dobře užívat."

"Jenže já jé neznám. Všechny ty papíry jsem prohlédla, doufala jsem, že najdu nějakou zmínku a že podle ní třeba zjistím, kdo byla moje matka, ale v tom směru tam není po její minulosti více stop, než po sobě nechá pták, když letí vzduchem."

"To je divné, člověk to ani pochopit nemůže. Rodiče mají dát svým potomkům jméno, i když jim už třeba nic jiného nedají. Tak já například pocházím z nízkého rodu, ale přece se držíme bělošských zásad a máme bělošskou povahu a nejsme na tom tak zle, abychom neměli jméno. Naše rodina se jmenuje Bumppoova, a slyšel jsem říkat," nádech lidské domýšlivosti mu ozářil tvář, "že byly doby, kdy Bumppoové měli mezi lidmi vyšší postavení a byli ve větší vážnosti než zrovna teď."

"Víc si je nikdy nezasloužili, Jelenobijce, a je to dobré jméno. I Hetty i já bychom se tisíckrát raději jmenovaly Hetty Bumppoová nebo Judita Bumppoová než Hetty nebo Judita Hutterová."

"To je mravně nemožné," odporoval lovec vesele, "ledaže by se jedna z vás tolik snížila a provdala se za mne."

Když Judita viděla, jak prostě a přirozeně se rozhovor stočil k hlavnímu bodu, k němuž jej měla v úmyslu přivést, nemohla se ubránit úsměvu. Sice ani zdaleka nesmýšlela a také nejednala nějak nežensky nebo vtíravě, ale vědomí křivd, jichž si vůbec nezasloužila, ji pobodávalo jako osten, jitřil ji bezútěšný výhled do budoucnosti, v níž jaksi nenacházela jediného místa, kde by mohla spočinout, a stále mocněji na ni působily city pro ni tak nové, že ji pudily k jednání a zcela ji ovládaly. Příležitost byla proto příliš lákavá, aby si ji nechala ujít, přestože se dostala k věci spíše jaksi nepřímo a s ženskou obratností snad omluvitelnou.

"Myslím, Jelenobijce, že Hetty se nikdy nevdá," řekla. "A jestli některá z nás má mít vaše jméno, pak to musím být já."

"Slyšel jsem, že Bumppoové dříve také mívali hezké ženy, a kdybyste vy to jméno přijala, přestože jste tak krásná, tak by to lidi, kteří znají naši rodinu, nijak nepřekvapilo."

"Ani pro mne ani pro vás se nesluší, Jelenobijce, takto mluvit, poněvadž ať si muž a žena řeknou mezi sebou o té věci cokoliv, mají si to říci ve vší vážnosti a z upřímnosti srdce. Nebudu se ohlížet na nějakou stydlivost, která by měla povětšině dívkám bránit, aby nepromluvily, dokud se jich nikdo nezeptá, ale chci jednat s vámi otevřeně, protože vím, že člověk tak ušlechtilé povahy, jako jste vy, má nejraději, když se s ním takto jedná. Myslíte, Jelenobijce, že byste mohl být šťasten, kdybyste měl za manželku ženu, jako jsem já?"

"Ženu, jako jste vy, Judito! Jak jen můžete v takové věci žertovat? Ženu jako vy, která je tak krásná, že by mohla být paní kapitánovou, a tak jemnou, a pokud to dovedu posoudit, tak vzdělanou, by sotva mohlo napadnout stát se mou ženou. Tak se mi zdá, že mladým děvčatům, která si o sobě myslí, že jsou vtipná, a vědí o sobě, že jsou hezká, dělá jaksi dobře, když si mohou dělat žerty z člověka, který není jedno ani druhé, jako chudák delawarský lovec."

Řekl to sice dobromyslně, ale z těch slov přece bylo možno vycítit, že se do odpovědi přimísilo cosi jako pocit pokoření. Nic lepšího se nemohlo přihodit a nic jí nemohlo více přispět na pomoc v jejím záměru než to, co se stalo. Jelenobijcova slova v ní vzbudila šlechetnou lítost a vyvolala v ní nezištnou touhu dát mu zadostučinění a tato nová pohnutka vedle ostatních obestřela vše okouzlujícím a přirozeným půvabem, a to velmi oslabilo, nepříjemný rys vtíravosti, jež nikdy ženám nesluší.

"Jste ke mně nespravedlivý, jestliže se domníváte, že si něco takového myslím nebo přeji," odpověděla opravdově. "Za celý život jsem nikdy nic nemyslela vážněji ani jsem nikdy nebyla pevněji odhodlána dodržet nějakou úmluvu nežli tu, kterou dnes večer spolu sjednáme. Měla jsem mnoho nápadníků, Jelenobijce - vždyť snad v posledních čtyřech letech nepřišel na jezero svobodný traper nebo lovec, aby mi nenabízel, že si mě s sebou odvede, a myslím, že mezi nimi byli i ženatí -"

"Inu arciť, za to ručím!" přerušil ji lovec - "Za to do puntíku ručím! Ti jsou, Judito, všichni jeden jako druhý; nejsou na zemi lidé, kteří víc myslí na sebe než na boha a zákon."

"Ani jednoho z nich bych nevyslyšela - ani bych nemohla. Snad naštěstí pro mne to tak dopadlo. A byli mezi nimi také hezcí mladíci, jak jste se snad přesvědčil u svého známého, Harryho Marche."

"Ba, na podívání je Harry vzhledný, ale podle mého už méně, když ho člověk posuzuje. Nejdřív jsem si, Judito, myslel, že ho chcete dostat, doopravdy, ale ještě než odešel, bylo nabíledni, že byste se pod jednou střechou těžko srovnali."

"Aspoň v tomhle jste o mně, Jelenobijce, spravedlivě soudil. Hurá je člověk, kterého bych si nikdy vzít nemohla, i kdyby byl desetkrát hezčí a stokrát statečnějšího ducha, než opravdu je."

"Proč ne, Judito - proč ne? Přiznám se vám, že jsem zvědav, proč mladík jako Hurá nenašel přízeň u dívky, jako jste vy."

"Tedy vám to, Jelenobijce, řeknu," odpověděla dívka, radostně se chápajíc příležitosti, aby mohla vychválit vlastnosti, které ji na jejím posluchači tolik zaujaly. Doufala, že se takto nepozorovaně přiblíží k věci, jež byla jejímu srdci nejbližší. "Předně, hezký zevnějšek u muže nemá pro ženu vůbec význam, ovšem za předpokladu, že je to muž statečný a není nějak znetvořený nebo zmrzačený."

"V tomhle s vámi nemohu docela souhlasit," odpověděl lovec zamyšleně, neboť měl o vzhledu své vlastní osoby velmi nízké mínění. "Všiml jsem si, že ti nejpohlednější bojovníci dostávají obyčejně za ženy nejhezčí dívky z kmene, a tamhle Hadovi, a ten je báječný, když se pomaluje, tomu se vám napořád obdivují všechny mladé Delawarky, třebas on se zakoukal do Tišky, jako kdyby byla jedinou krasavicí na celém světě!"

"Tak je tomu možná u Indiánů, ale u bělošských dívek je tomu jinak. Pokud je mladý muž rovný a statný, a v tom je příslib, že bude schopen ženu ochraňovat a že nedopustí, aby se nedostatek vplížil do domu, to je všeho všudy všecko, co na mužské postavě vyžadují. Obři jako Hurá se mohou hodit za granátníky, ale jako manželé nemají valný význam. A pak, co se obličeje týče, poctivý pohled, takový, který odpovídá srdci v těle, má větší cenu než kdovíjak krásné vzezření, barva pleti, oči, zuby nebo takové podobné drobnosti. Ty mohou mít význam u děvčat, ale u lovce nebo u bojovníka nebo u manžela, kdo by na ně vůbec myslil! Jsou-li některé ženy tak bláhové, já mezi ně nepatřím."

"No, to je kupodivu! Vždycky jsem si myslel, že krásní lidé mají rádi krásné lidi, jako bohatí mají rádi bohaté!"

"Tak to je možná u vás mužů, ale u žen, Jelenobijce, tomu tak vždy není. My máme rády srdnaté muže, ale přejeme si, aby byli skromní, aby si na lovu a na válečné stezce byli jisti, aby byli hotovi zemřít pro právo a aby se ochotně nepoddávali zlu. Především však si přejeme, aby byli čestní - aby nezneužívali jazyka a neříkali, co si vlastně nemyslí, a aby měli v srdci také trochu citu pro jiné lidi a ne jen pro sebe. Za takového manžela by dívka, která má srdce věrné, dala život! Ale tlachavý a obojetný nápadník je jí stejně protivný, když se na něho podívá, jako když si na něho jen pomyslí."

Judita mluvila trpce a s obvyklým svým důrazem, ale její posluchač byl nezvyklými pocity, jež prožíval, tak zaujat, že si jejího způsobu řeči nepovšiml. Skromného muže jeho povahy blažilo poslouchat, jak nejpůvabnější dívka, kterou kdy spatřil, tak vysoko vychvaluje vlastnosti, které sám měl, a jistě si toho byl vědom, takže v první chvíli jeho duševní schopnosti byly jaksi ochromeny přirozenou a omluvitelnou hrdostí. Potom mu poprvé vstoupilo na mysl pomyšlení na možnost, že by se taková bytost jako Judita stala jeho družkou života. Ta představa byla tak příjemná a tak nová, že se jí kochal déle než minutu a naprosto nevnímal tu krásnou skutečnost, jež seděla naproti němu a bystře pozorovala výraz jeho upřímné a pravdomluvné tváře, která jí dávala velmi jasný, byť ne naprosto přesný obraz jeho myšlenek. Dosud nikdy se taková rozkošná vidina nevznášela před duševním zrakem mladého lovce, ale protože byl většinou zvyklý pohlížet na všechno prakticky a málokdy se oddával a poddával moci fantazie, i když ho nyní ovládaly mnohem pravdivější poetické city, spjaté zvláště s přirozenými věcmi, brzy se vzpamatoval, usmál se vlastní slabosti a vysněný obraz zvolna bledl před jeho duševním zrakem, a opět tu byl prostý, neučený člověk, ale člověk vysoce mravního cítění, který seděl na arše Tomáše Huttera, o půlnoci, a z půvabné tváře dívky, která až dosud byla považována za dceru posledního majitele archy, hleděly na něho ve světle osamělé lampy úsměvné a dychtivě pátravé oči.

"Jste obdivuhodně krásná, Judito, vábná a je příjemné se na vás dívat!" zvolal ve své prostotě, když skutečnost opět získala nadvládu nad fantazií. "Obdivuhodná! Nepamatuju se, že bych kdy viděl tak krásné děvče, dokonce ani u Delawarů ne, a nepřekvapuje mě, že Hurá Harry odešel tak nakvašen a zklamán!"

"Byl byste chtěl, Jelenobijce, abych se stala ženou takového člověka, jako je Harry March?"

"Leccos mluví v jeho prospěch, a leccos zase proti němu. Podle mne by Harry nebyl právě nejlepší manžel, ale mám obavu, že většina mladých ženských tady kolem by na něj nebyla tak krutá."

"Ne - ne - Judita bezejmenná by nikdy nepřivolila, aby se jmenovala Judita Marchová! Každé jiné jméno by bylo lepší než to!"

"Judita Bumppoová by neznělo tak pěkně, děvče, a je málo jmen, které by se vyrovnaly Marchovu a byly pro ucho tak příjemné."

"Ach, Jelenobijce! Jestli je zvuk příjemný nebo nepříjemný, to v takových případech neposuzuje ucho, ale srdce. Všechno, co lahodí srdci, je příjemné. Kdyby Natty Bumppo byl Harrym Marchem a Harry March Natty Bumppoem, považovala bych asi jméno March za lepší, než je, nebo kdyby on byl vámi, myslila bych si, že jméno Bumppo je hrozné."

"To je právě to - to je příčina toho všeho. Já mám přirozený odpor k hadům, dokonce se mi hnusí i to slovo, a od misionářů jsem slyšel, že prý to lidé mají už ve své povaze kvůli jistému hadu při stvoření země, který přelstil první ženu. A přece od té doby, co Čingačgúk získal titul, který teď užívá, proč mi to slovo teď v uších tak příjemně zní jako hvízdání lelka za tichého večera? Všechny rozdíly na světě, Judito, když vezmeme, jak co zní, jsou z toho, co člověk zrovna přitom cítí, a s lidmi, jak vypadají, je to zrovna tak."

"To je pravda, Jelenobijce, jen mě překvapuje, jak si můžete myslit, že je v tom něco zvláštního, když děvče, které samo je třeba snad trochu hezké, netouží po tom, aby její manžel měl stejnou přednost, nebo něco, co se vám zdá jako přednost. Podle mne, vzezření u muže nemá význam, ledaže by jeho poctivý zevnějšek odpovídal jeho poctivému srdci."

"Ba, poctivost, když se to tak kolem a kolem vezme, je veliká přednost a je spousta lidí, co na ni nejdřív nijak moc nedbají, ale nakonec se jí přece jen naučí. Přesto, Judito, je víc lidí, kteří hledí spíš na okamžitý zisk než na prospěch, který se dostaví až po čase. Jedni myslí na jisté, druzí na nejisté. Proto jsem rád, že vy právě se díváte na tu věc v pravém světle, a ne tím způsobem, kterým se tolik lidí nechává klamat."

"Opravdu na to tak pohlížím," odvětila dívka s důrazem, stále ještě se žensky útlocitně rozpakujíc přímo mu nabídnout ruku, "a mohu, Jelenobijce, z hloubi srdce přiznat, že raději svěřím své štěstí do rukou muže, na jehož opravdovost a cítění je možná se spolehnout, než nějakého ničemy s falší v srdci a s falší na jazyku, třebas by mu patřily truhly plné zlata a domy a pozemky - ano, i kdyby seděl na trůně!"

"To jsou odvážná slova, Judito, to jsou venkoncem odvážná slova. Ale myslíte si, že by vaše city udržely s nimi krok, kdybyste doopravdy měla na vybranou? Kdyby na jedné straně stál nějaký veselý švihák v červeném kabátě a hlava by mu voněla jako jelení stopa, měl hladkou a kvetoucí tvář jako vy a ruce bílé a měkké a lehký krok, jakému může naučit jen taneční mistr, a lehké srdce, a na druhé straně by stál člověk, který trávil život pod širým nebem, až mu čelo zrudlo zrovna tak jako tváře, razil si cestu mokřinami a křovisky, až mu ruce zdrsněly jako kůra dubů, pod kterými spával, kradl se po stopě zvěře, až nedovedl jinak než plížit se jako kaguár, nešířil kolem sebe žádnou jinou příjemnou vůni jen vůni přírody, vůni čerstvého vzduchu a lesů - no, a kdyby oba ti muži tu stáli jako vaši nápadníci, který, myslíte, by získal vaši přízeň?"

Po Juditině krásné tváři se rozlil ruměnec, neboť obraz veselého důstojníka z posádky, kterého její společník tak prostě vypodobnil, si s oblibou kdysi vyvolávala v představách, ačkoli zkušenost a rozčarování nejenže zmrazily všechna její citová hnutí, ale daly jim i obrácený směr, a prchavý obraz zapůsobil na okamžik na její city. Avšak záplavu červeně vystřídala smrtelná bledost, že vypadala jako přízrak.

"Jakože je nebe nade mnou," odpověděla dívka slavnostně, "kdyby ti dva muži stáli přede mnou, a jeden z nich mohu říci, že tu stojí, pak moje volba, znám-li své vlastní srdce, by padla na toho druhého. Nepřeji si za muže nikoho, kdo jakkoli stojí nade mnou."

"To je příjemné slyšet a časem by to mohlo mladého člověka svést, že by zapomněl, jak je sám vlastně nepatrný! Přesto však, Judito, všechno, co říkáte, stěží myslíte vážně. Pro dívku, která měla matku jako vy a kterou matka učila, je muž jako já příliš hrubý a nevzdělaný. Domýšlivost je sice přirozená vlastnost, mám za to, ale taková domýšlivost by byla proti všemu rozumu!"

"Pak nevíte, čeho je schopno ženské srdce! Hrubý nejste, Jelenobijce! Ani se nemůže říci nevzdělanec o někom, kdo všecko, co mu přijde na oči, zkoumá tak důkladně, jako to děláte vy. Kde je láska, všechno se objevuje v nejpříznivějším světle a maličkosti se přehlížejí nebo se na ně nedbá. Když srdce je plné slunečné záře, nic nevypadá chmurně, dokonce i věci, které jsou nevýrazné, se zdají veselé a jasné, a tak by tomu bylo i mezi vámi a ženou, která vás bude milovat, i kdyby se náhodou stalo, že by vaše žena, jak se říká, nad vámi v některém ohledu vynikala."

"Judito, vy pocházíte z rodiny, která ve světě vůbec stojí vysoko nad mou rodinou, a nerovné sňatky jako nerovná přátelství málokdy končí dobře. Mluvím o těchhle věcech, protože vím, že to je holá fantazie, a nepodobá se zrovna pravdě, že byste vy aspoň na to pomýšlela jako na věc, která by se mohla vůbec kdy uskutečnit."

Judita upřela tmavomodré oči na přímou a upřímnou tvář svého společníka, jako by mu chtěla pohledět až na dno duše. Nic neprozrazovalo nějakou skrytou myšlenku, i byla nucena si přiznat, že na jejich rozmluvu pohlíží jenom jako na hovor, který nemá se skutečností nic společného, a že doposud ani zdaleka netuší, že na jejím výsledku má ona sama takový hluboký citový zájem. Zprvu ji to urazilo, ale pak viděla, že by bylo nespravedlivé mít mu za zlé, že je tak skromný a že má o sobě tak nepatrné mínění. A tato nová nesnáz dodávala nynějšímu stavu věcí jakési dráždivé příchuti, čímž její zájem o mladého muže spíše ještě vzrůstal. V tomto kritickém okamžiku bleskl jí hlavou nový nápad a pohotově a vynalézavě, jak to jen bystří a duchaplní lidé dovedou, se ho chopila v naději, že se jí teď skutečně podaří Jelenobijce k sobě připoutat. Na novém plánu se stejnou měrou podílela její plodná vynalézavost i její rozhodná a odvážná povaha. Aby však rozmluva neskončila příliš náhle nebo aby nevytušil její záměr, odpověděla na poslední Jelenobijcovu poznámku tak upřímně a pravdivě, jako by její původní úmysl zůstával nezměněn.

"Po tom, co jsem se dnes v noci dověděla, jistě nemám důvod, abych se vychloubala svým původem," pravila dívka posmutněle. "Měla jsem matku, to je pravda, ale neznám dokonce ani její jméno, a pokud jde o mého otce, snad je lépe, když se nikdy nedovím, kdo to byl, abych o něm příliš trpce nemluvila!"

"Judito," odpověděl Jelenobijce a vzal ji laskavě a mužsky upřímně za ruku, což se dotklo přímo dívčina srdce, "snad bude lépe, když teď už o tom nebudete víc mluvit. Po tom, co jste viděla a procítila, pěkně se vyspěte a ráno třeba budou věci, které se nám teď zdají chmurné, vypadat veselejší. Především nikdy nedělejte nic ze zatrpklosti, nebo protože si myslíte, že se za poklesky jiných lidí musíte pomstít sama na sobě. Všechno, co jsme dnes v noci spolu mluvili a dělali, je vaším tajemstvím a já nikdy o tom nikomu povídat nebudu, ani Hadovi, a můžete být jista, že jestli on se to nedoví, pak se to už nedoví nikdo. Jestli vaši rodiče chybovali, tak ať jejich dcera chybuje míň. Pamatujte si, že jste mladá, a mladý člověk vždycky může doufat, že se dočká lepších časů, že jste bystřejší, než obvykle dívky bývají, a takoví lidé obyčejně snadněji překonávají nesnáze, a pokud jde o krásu, krásná jste neobyčejně, a to je vaše výhoda přede všemi. Teď je na čase trochu si odpočinout, protože zítřek bude pro některé z nás asi perný."

Při těch slovech Jelenobijce vstal a Judita neměla na vybranou než prostě poslechnout. Truhlu zavřeli a zamkli a mlčky se rozešli. Judita si lehla vedle Tišky a Hetty a Jelenobijce se natáhl na podlahu v kabině, kde právě byl. Neuplynulo ani pět minut, a mladý muž spal hlubokým spánkem, ale dívka ještě dlouho bděla. Nevěděla ani, má-li naříkat nebo se radovat, že se jí nepodařilo domluvit se s Jelenobijcem. Z jedné strany byla sice její ženská citlivost ušetřena, ale z druhé strany bylo tu rozčarování nad zklamanými nebo aspoň prozatím nesplněnými nadějemi a nejistá budoucnost, jež vypadala tak temná. Potom se dostavilo nové odhodlání a odvážný plán pro zítřek. A když jí konečně dřímota sklížila víčka, oči se jí zavřely nad obrazem úspěchu a štěstí, jež jí vykouzlila fantazie roznícená ohnivým temperamentem a šťastnou invencí.

KAPITOLA 25

Však, matko, nyní halí stín

mých nejskvělejších vizí sféry,

mrak nejtemnějších mlhovin

skryl sled mé krátké kariéry!

Se zpěvem, s ozvěnou je amen,

neb vyschl jiskřivý ten pramen.

Markéta Davidsonová

Tiška a Hetty vstaly s rozbřeskem světla a opustily Juditu doposud ponořenou ve spánek. Jen minutka stačila, a Tiška byla již hotova s celou toaletou. Ve chvilce si upravila dlouhé, černé vlasy v prostý uzel, kalikové šaty stáhla pevně kolem útlého pasu a drobné nožky skryla v pestře zdobených mokasínech. Když se přistrojila, opustila svou družku, zaměstnávající se domácností, a sama šla na plošinu nadýchat se čistého, ranního vzduchu. Tam nalezla Čingačgúka, jak s indiánskou vážností a s bystrostí člověka žijícího v lesích zkoumá jezerní břehy, hory a nebe.

Setkání milenců bylo prosté, ale láskyplně vřelé. Náčelník projevoval mužnou laskavost, stejně vzdálenou chlapecké slabosti i uchvátanosti. Dívka naproti tomu prozrazovala úsměvem a zraky zpola odvrácenými ostýchavou dívčí něžnost. Žádný z nich nepromluvil, toliko jejich výmluvné pohledy se setkaly, a přece si oba navzájem zcela rozuměli, jako kdyby byli užili celého slovníku slov a ujištění. Tiška právě vstala a umyla se a celá její mladistvá postava a tvář zářila v té chvíli takovou svěžestí jako jen zřídkakdy jindy, neboť útrapy života v lesích nedovolují vždy ani u mladých a krásných lidí, aby se plně zaskvěla. A pak nejenom, že jí Judita za dobu jejího krátkého pobytu sdělila něco ze svého umění, jak se oblékat, ale ze svých vlastních zásob jí dokonce také darovala několik vybraných ozdůbek, a ty nemálo zvýšily přirozené půvaby indiánské dívky. To vše milenec viděl a vycítil a na okamžik se jeho tvář rozjasnila v radostném pohledu, leč brzy zase zvážněla a přijala smutný a úzkostlivý výraz. Stolice, na kterých minulé noci seděli, doposud stály na plošině. Dvě z nich přistavil ke stěně srubu, na jednu se posadil a kývl na svou přítelkyni, aby si sedla na druhou. Poté dobrou minutu setrval zabrán v úvahy a v mlčení, v důstojném zamyšlení jako ten, který se zrodil, aby jednou zasedl u poradního ohně. Zatím Tiška pokradmo pozorovala výraz jeho tváře, trpělivě a pokorně, jak se slušelo na ženu jejího plemene. Potom napřáhl mladý bojovník paži, jako by zamýšlel ukázat na nádhernou scenérii v té kouzelné hodině, kdy celé panoráma jako obvykle krášlí sytá výraznost časného rána, a zvolna se rozmáchl rukou po jezeře, po horách a po nebi. Dívka sledovala jeho pohyb s potěšením a s obdivem, usmívajíc se nad každou z těch nových krás, s nimiž se setkával její zrak.

"Uf!" zvolal náčelník v obdivu nad scenérií i pro něho tak neobvyklou, neboť toto bylo první jezero, které kdy viděl. "Tiško, to je Manituova země! Pro Mingy je až příliš dobrá. Ale ti psi tu vyjí po lesích v celých smečkách. Oni si myslí, že Delawaři tam za horami spí."

"Všichni spí, Čingačgúku, kromě jednoho, a ten je z krve Unkasovy!"

"Copak je jeden bojovník proti celému kmenu? - Stezka do našich vesnic je velice dlouhá a křivolaká a půjdeme po ní pod zataženou oblohou. A taky se bojím, Lilie z hor, že půjdeme po ní sami dva!"

Tiška chápala, co tím míní, a zesmutněla, přestože jí bylo milé, že ji bojovník, kterého tolik milovala, přirovnal k nejvonnější a nejkrásnější ze všech květin, divoce rostoucích v jejích rodných lesích. Dále však mlčela, jak se na ni slušelo, když šlo o vážnou věc, s kterou si dovedou nejlépe poradit muži, ale přece přese všechno své vychování nedovedla skrýt úsměv, jejž vděčný cit vyloudil na jejích hezkých rtech.

"Až bude slunce tady," pokračoval Delawar, zvednuv ruku a ukázav pěstí a prstem k nadhlavníku, "velký lovec našeho kmene se vrátí k Huronům, aby s ním naložili jako s medvědem, kterého upečou a stáhnou z kůže, i když mají břicho plné."

"Velký duch jim možná obměkčí srdce a nedopustí, aby jednali tak krvelačně. Žila jsem mezi Hurony a znám je. Také mají srdce a budou pamatovat na své děti, kdyby se dostaly do rukou Delawarům."

"Vlk pořád vyje a vepř bude vždycky žrát. Přišli o bojovníky, i jejich ženy budou žádat pomstu. Bledá tvář má orlí zrak a vidí Mingům až do srdce, nečeká milosrdenství. Na jeho duchu leží mrak, třebaže nezastínil jeho tvář."

Nastalo dlouhé úzkostné odmlčení. Tiška kradmo nahmatala náčelníkovu ruku, jako by hledala oporu, i když se sotva odvažovala pozvednout oči k jeho tváři, jež nyní nabývala doslova hrozivého vzhledu, jak protichůdné city a pevné odhodlání zápasily v jeho prsou.

"Co podnikne syn Unkasův?" bázlivě se konečně zeptala dívka. "Je náčelník a již je proslulý v radě, i přes své mládí. Nejmoudřejší je, co mu srdce říká. Radí mu hlava také tak jako srdce?"

"Co řekne Wah-ta!-Wah ve chvíli, kdy je můj nejdražší přítel v takovém nebezpečí? Nejmenší ptáčkové zpívají nejkrásněji a je vždy příjemné poslouchat jejich písně. Rád bych slyšel ve své trampotě zpívat Střízlíčka z lesů. Jeho zpěv mi pronikne hlouběji nežli jen v sluch."

Opět pocítila Tiška hluboké uspokojení, jaké vždy vyvolají pochvalná slova z úst těch, které milujeme. "Lilie z lesů" bylo jméno, jimž mladí muži delawarští často nazývají dívky, ačkoli nikdy jí tak sladce neznělo v sluch jako z úst Čingačgúkových. Ale Tišce samé vždy říkával Střízlíček z lesů. Jemu však bylo to pojmenování již běžné, a jí bylo nevýslovně příjemné pomyšlení, že její budoucí muž právě tak rád přijímá její radu a mínění, jako se zalíbením poslouchá zvuk jejího hlasu a způsob řeči. Obojího si indiánská dívka u svého snoubence svrchovaně cenila, jak obdivu pro vzácné tělesné přednosti, tak i úcty k jejímu názoru. Stiskla mu ruku, kterou držela v dlaních, a odpověděla:

"Wah-ta!-Wah říká, že ani ona, ani Velký had se nebudou již nikdy moci smát a nikdy nebudou spát, aby se jim nezdálo o Huronech, jestli Jelenobijce umře pod tomahavkem nějakého Minga a oni nepodniknou nic, aby ho zachránili. Raději se vrátí a sama vstoupí na dalekou stezku, než aby takový temný mrak padl na její štěstí."

"Dobrá! Muž a žena budou mít jen jedno srdce a jedny oči a budou stejně cítit."

O čem dále hovořili, netřeba zde již říkat. Je zřejmé, že byla řeč o Jelenobijci a o jeho vyhlídkách, ale rozhodnutí, k němuž dospěli, se lépe projeví v průběhu dalšího vyprávění. Oba mladí lidé ještě rozprávěli, když se slunce objevilo nad vrcholky borovic a zářivé světlo amerického dne se linulo do údolí, koupajíc "v hluboké radosti" jezero, lesy a horská úbočí. Právě v tom okamžiku vyšel Jelenobijce z kabiny na arše a vystoupil na plošinu. Nejprve pohlédl na bezmračné nebe, pak jeho hbitý pohled objal celé panoráma země i vody, nežli přátelsky pokynul svým přátelům a vesele se usmál na Tišku.

"Když tak člověk vidí, jak slunce zachází na západě," prohodil svým obvykle rozvážným způsobem a příjemným hlasem, "a hezky časně ráno si přivstane, jistotně je zase najde, jak se vrací od východu. Je to jako s jelenem, když ho člověk honí kolem dokola po lese. Tys to jistě, Tiško, už mockrát a mockrát viděla, a přece ti nikdy nepřišlo na tvůj holčičí rozum se zeptat, čím že to tak je?"

Čingačgúk i jeho nevěsta zvedli k tomu velikému světlu oči s výrazem, který nasvědčoval, že je cosi najednou udivilo, a potom se na sebe podívali, jako kdyby hledali rozluštění té hádanky. Příliš důvěrná znalost otupuje smysly i v případech, které se týkají nejvážnějších přírodních jevů, a tyto prosté lidi nikdy předtím ani nenapadlo pátrat po příčinách pohybu, který se odehrával den co den, ať již se při bližším zkoumání mohl zdát jakkoli záhadný. Když už takto náhle na tento předmět narazili, tak mocně je oba najednou zaujal, jako nějaký nový a skvělý přírodovědecký objev zaujme vědce. Jen Čingačgúk sám se odhodlal k odpovědi.

"Bledé tváře všecko vědí," pravil, "dovedou nám vysvětlit, proč slunce skrývá svou tvář, když se v noci vrací?"

"Inu ba, v tom je celý rudošský rozum," odpověděl lovec se smíchem, neboť i jemu dělalo trochu dobře, mohl-li rozřešit nějakou otázku, kterou nadhodil svým osobitým způsobem, a tak dokázat nadřazenost svého plemene. "Víš, Hade," pokračoval vážněji, ale již tak prostě, že byl dalek nějakého vypínání, "to se dá lehčeji vysvětlit, než si to může indiánský rozum představit. Vypadá to sice tak, že slunce putuje po nebi, vlastně se však ani nehne, naopak právě země se točí dokola, a tak už to dá každému rozum, že když sedí například na jedné straně mlýnského kola, které se točí, nutně vidí někdy na nebe a podruhé je zase pod vodou. V tom není žádné veliké tajemství, to je jen zhola přirozené, ale teď jde o to, co vlastně točí zemí."

"Jak to můj bratr ví, že se země točí dokola?" vyptával se Indián. "Copak to může vidět?"

"Inu, uznávám, Delaware, že to je oříšek, často jsem se už o to pokoušel, ale nikdy se mi pořádně nepovedlo to rozluštit. Někdy jsem si tak myslíval, že by se mi to mohlo povést, ale potom jsem zase byl nucen uznat, že to je nemožné. Přece jenom ale se opravdu točí, všichni naši lidé to aspoň říkají, a tak jim musíš věřit, protože dovedou předpovídat zatmění a jiné zázraky, které vždycky naháněly všem kmenům hrůzu, ostatně i mezi vámi se o takových věcech vypravuje."

"Dobrá. To je pravda, to žádný rudoch nepopře. Když se kolo točí, mohu to na vlastní oči vidět - ale že se země točí, to nevidím."

"Baže, já říkám, že se tomu zdravý rozum vzpírá. Kdo uvidí, uvěří, je přísloví, a co není možná vidět, tomu někteří lidé nechtějí dát víru ani za nic. Ale přesto, náčelníku, tohle ještě není docela dobrý důvod, jak by se mohlo zdát na první pohled. Věříš přece ve Velkého ducha, a přece jistě bys byl na rozpacích, kdybys měl ukázat, kde ho teda vidíš!"

"Čingačgúk ho vidí všude - všude v dobrých věcech - Zlého ducha vidí ve špatných. Tady v jezeře, tam v lese, tamhle v mracích, v Tišce, v Unkasově synovi, v Tamenundovi, v Jelenobijci. Zlého ducha mají v sobě Mingové. To já vím, ale že se země točí, to nevidím."

"Nedivím se, Delaware, že ti říkají Had, ne, vůbec se nedivím! Když ty něco řekneš, vždycky to má význam a tvoje vzezření má často taky význam! Přesto neodpovídáš docela tak, jak bych si to představoval. Že boha je možná pozorovat všude v přírodě, to připouštím, ale pak se nedá postihnout takovým způsobem, jak mám na mysli. Ty víš, že Velký duch je, podle toho, co dělá, a bledé tváře vědí, že se země točí, taky podle toho, co to dělá. To je důvod celé té věci, ačkoliv jak to vysvětlit, to ti vůbec nedovedu pořádně říct. Ale vím to a všichni moji lidé jsou přesvědčeni, že to tak je, a o čem jsou všechny bledé tváře přesvědčené, je s největší pravděpodobností pravda."

"Až bude zítra slunce na vršku tamté borovice, kdepak bude můj bratr Jelenobijce?"

Lovec se zarazil a upřeně, ale naprosto neznepokojen se zadíval na svého přítele. Pak mu naznačil, aby šel za ním, a zavedl ho na archu, kde mohl dále o věci hovořit a nemusel se bát, že ho bude poslouchat někdo, u koho by city mohly nabýt vrchu nad rozumem. Na arše se zastavil a důvěrnějším tónem pokračoval v rozmluvě.

"Bylo to od tebe, Hade, trošku nerozumné," řekl, "začínat o takové věci před Tiškou, a když ještě ty dvě bílé ženské mohly vyslechnout, co se mluví. Pravdaže, provedls to trošku méně rozumně nežli obyčejně. No, to nic. Tiška to nepochytila a ty druhé to nezaslechly. Jenže zeptat se na to je snadnější než odpovědět. Žádný smrtelník nemůže říct, kde bude, až zítra slunce vyjde. Já ti dám, Hade, stejnou otázku a rád bych slyšel, co ty mi na ni odpovíš."

"Čingačgúk bude se svým přítelem Jelenobijcem. Jestli bude v zemi duchů, Velký had se bude plazit vedle něho. Jestli bude tam pod tím sluncem, jeho světlo a teplo bude padat na oba."

"Rozumím ti, Delaware," odpověděl lovec, dojat přítelovou samozřejmou obětavostí. "Taková řeč je stejně jasná v jednom jazyce jako v druhém, jde ze srdce a taky jde k srdci. Takhle smýšlet v té věci je dobré a možná, že je dobré i tak mluvit, jenže udělat to, Hade, to by nebylo dobře. Teď už nejsi na světě jen ty sám, nežli se Tiška stane tvou zákonitou ženou, musíš změnit vigvam a čekají na tebe ještě jiné ceremonie, ostatně v citových záležitostech a ve všech radostech a ve všech starostech jsi už teď, jako kdybys byl ženatý. Ne, Tišku nesmíš opustit jen proto, že trochu neočekávaně vstoupil mrak mezi nás dva, a trochu temnější, než jsme se nadáli."

"Tiška je mohykánská dcera, ví, co znamená poslouchat svého muže. Kam půjde on, tam půjde i ona. Až bude zítra slunce na té borovici, oba budou s Velkým lovcem Delawarů."

"Hodně štěstí, náčelníku, hodně štěstí! Ale je to čiročiré bláznovství! Copak může některý z vás nebo vy oba dohromady změnit povahu Minga? Změní tvoje hrdé vzezření nebo Tiščiny slzy a krása vlka ve veverku nebo zkrotí kaguára, že bude mírný jako kolouch? Ba ne, Hade, to si líp rozmysli. Konečně není ještě nijak jisté, že ti lotrasi mají v úmyslu mě mučit, protože přece jen se mohou ustrnout a uvážit, že by to byla hanebnost, takhle se zachovat, i když to je opravdu jen beznadějná útěcha čekat, že se Mingo odvrátí od zlého a nechá, aby mu v srdci zvítězilo milosrdenství. Přesto nikdo s jistotou neví, co se stane, a takové mladé stvoření jako Tiška se nesmí vystavovat nejistotě. Tohle manželství je nadobro něco jiného, než jak si to někteří mladí muži představují. Inu, kdybys byl volný, nebo takřka volný, očekával bych, Delaware, že se budeš činit a od slunce východu až do slunce západu budeš šmejdit kolem tábora těch vagabundů, abys je přelstil, abys kul plány a nedal si pokoj, jako pes, když ztratí stopu, a dělal všechno možné, jen abys mi pomohl a nepřítele zmátl. Jenže dva jsou často slabší než jeden, a tak musíme brát věci, jak jsou, a ne jak bychom si je přáli mít."

"Poslyš, Jelenobijce," řekl na to Indián se zřejmým důrazem, aby ukázal, jak vážně věc bere. "Kdyby Čingačgúk byl v rukou Huronů, co by udělal můj bratr bledá tvář? Proplížil by se do delawarských vesnic a pověděl náčelníkům a starcům a mladým bojovníkům - 'Hleďte, tady je Wah-ta!-Wah, je už v bezpečí, jen trochu unavená, a tady je syn Unkasův, není tak unavený jako Lilie z lesů, protože je silnější, ale také je už v bezpečí.' - Udělal by to?"

"No, to je neobyčejně vtipné, to je dost chytré i na samého Minga. Bůh sám ví, jak ti mohlo přijít do hlavy takhle se ptát. Co bych udělal? Teda předně, se mnou by nejspíš Tiška vůbec nikdy nepřišla, protože ta by zůstala u tebe, jak nejblíž by mohla, a tak všechny ty řeči o ní by byl nesmysl a nic takového bych říct nemohl. A to, že je unavená, to by taky odpadlo, když by přece nepřišla, takže z toho, co jsi povídal, bych podle všeho neřekl vůbec nic. Tak vidíš, Hade, rozum jde proti tobě a nejlepší, kdybys toho nechal, jelikož zastávat se něčeho proti rozumu, to se na náčelníka tak znamenitého, a s takovou reputací jako ty nijak nesluší."

"Nepoznávám svého bratra. Zapomíná, že mluví s mužem, který sedal u poradních ohňů svého národa," odvětil Čingačgúk mírně. "Když muži hovoří, měli by mluvit věci, které nejdou jedním uchem tam a druhým ven. Jejich slova by neměla být jako peří, tak lehká, aby je mohl odvanout vítr, který nestačí rozčeřit vodu. Neodpověděl na mou otázku. Když se náčelník svého přítele na něco ptá, nemá mluvit o jiných věcech."

"Už ti rozumím, Delaware, už tomu docela dobře rozumím, co máš na mysli, abych pravdu řekl, nic jiného se říct nedá. Ale stejně to není tak lehké odpovědět, jak si možná myslíš, z tohohle jednoduchého důvodu. Ty chceš, abych ti řekl, co bych udělal, kdybych měl tady na jezeře nevěstu jako ty a přítele tam, v huronském táboře a v nebezpečí, že ho budou mučit. Tak je to, pravdaže?"

Indián beze slova kývl hlavou, stále nepohnuté vážný, přestože mu oči zamžikaly při pohledu na lovcovy rozpaky.

"No, já jsem nevěstu nikdy neměl, nikdy jsem k žádnému mladému děvčeti nic takového necítil jako ty k Tišce, i když na všechna děvčata myslím v dobrém. Ale v takových případech se mi to přece jen, jak se říká, srdce nedotýká, a nemohu teda povědět, co bych dělal. Přítel silně táhne, to znám, Hade, ze zkušenosti, ale podle všeho, co jsem o lásce slyšel a viděl, nemohu si pomoct, ale myslím, že nevěsta táhne silněji."

"Pravda, ale nevěsta netáhne Čingačgúka k vigvamům Delawarů, táhne ho k táboru Huronů."

"Je to skvělé děvče, nožky a ruce má sotva větší než dítě a hlas tak příjemný jako ptáček posměváček. Je to skvělé děvče, a v tom je jako její praotcové! Ale co je v tom tedy, Hade? Mám za to, že se nerozmyslila a že se jim nechce vydat do rukou a stát se ženou nějakého Minga. Co tedy vlastně chcete?"

"Wah-ta!-Wah nikdy nebude žít ve vigvamu nějakého Irokéze," odvětil suše Delawar. "Má malé nožky, ale stačí ji donést až do vesnice jejího lidu. Má malé ruce, ale velkého ducha. Můj bratr uvidí, co dokážeme, až přijde čas, a že ho nenecháme Mingům umučit."

"Jen se nepředložené do něčeho nepouštějte," napomenul ho lovec vážně. "Nepochybuju, Delaware, že musíš prosadit své a taky prosadíš, konec konců je to tak správné, protože bys nebyl šťasten, kdybys nic nepodnikl. Ale nepouštějte se do ničeho nerozvážně! Čekal jsem, že z jezera neodejdete, dokud se moje záležitost nevyjasní, ale pamatuj si, Hade, že žádné mučení, které si vynalézavost Mingů dovede vymyslit, ani posměch a nadávky, ani škvaření masa a pálení ohněm a trhání nehtů, ani žádný jiný nelidský výmysl mi nezlomí odvahu tak rychle, jako kdybych zvěděl, že ty s Tiškou jste se snažili udělat něco v můj prospěch a přitom jste upadli nepřátelům do rukou."

"Delawaři jsou rozvážní. Jelenobijce uvidí, že nevběhnou do nepřátelského tábora se zavřenýma očima."

Tím jejich hovor skončil. Hetty brzy ohlásila, že snídaně je na stole, á ve chvilce všichni zasedli kolem obyčejného stolu, prostě, jak obvykle hraničáři jídávají. Judita usedla poslední, bledá, zamlklá a na jejím výrazu tváře bylo patrno, že strávila neklidnou, ne-li bezesnou noc. Při jídle nepadlo málem ani slovo, bylo zřejmé, že žádná z žen nemá na jídlo chuť, zato oba muži se v tomto směru chovali, jako by se nic nedělo. Bylo ještě brzo, když vstali od stolu, a zbývalo dosud několik hodin, nežli bude muset zajatec opustit své přátele. Pomyšlení, jaká oběť ho očekává a zájem o jeho blaho svedl je zase všechny dohromady na plošinu. Toužili být v lovcově blízkosti, poslouchat jeho hovor a podle možnosti projevit mu svůj zájem a vyhovět všemu, co by mu jen na očích viděli. Jelenobijce sám, pokud je lidské oko schopno postřehnout, naprosto nezneklidněn, vesele a přirozeně rozprávěl, ovšem vyhýbal se každé přímé narážce na onu velikou událost dne, která ho čekala. Bylo-li vůbec možno něco objevit, co by jakkoli nasvědčovalo, že se v myšlenkách vrací k tomuto skličujícímu předmětu, pak to byl jedině zvláštní způsob, jakým mluvil o smrti a o poslední veliké změně.

"Netrapte se, Hetty," pravil, a právě když utěšoval tuto prostomyslnou dívku, truchlící nad ztrátou rodičů, prozradil takto své city, "všichni musíme zemřít. Vaši rodiče, nebo aspoň jste je považovala za své rodiče, to je konečně pořád jedno, odešli před vámi. To už je, má zlatá, prostě řád přírody, staří jdou první a mladí za nimi. Ale vy, Hetty, když jste měla takovou matku, nemusíte být na pochybách a můžete doufat v nejlepší, pokud jde o to, jak to všechno dopadne na onom světě. Tady Delawar a Tiška jako rudoši věří ve šťastná loviště a jejich názory jsou ve shodě s jejich představami a dary, ale my, kdo máme bělošskou krev, držíme se zase nadobro jiného učení. Přesto bych skoro řekl, že naše nebe je jejich země duchů a že cestou, která tam vede, stejně budou všichni putovat, ať jsou jakého chtějí plemene. Zlí se tam nedostanou, to nejde, to chápu, ale odtrhnout od sebe přátele, to se sotva může stát, i když jsou na zemi každý z jiného plemene. Jen hlavu vzhůru, Hetty, chudáčku, můžete se těšit, že jednou se zase sejdete se svou matkou, a bez bolesti a bez zármutku."

"Doufám, že s maminkou se setkám," odpovědělo pravdomluvné a prostomyslné děvče, "ale co se stane s tatínkem?"

"Inu, to je teda těžká věc, Delaware," poznamenal lovec indiánským nářečím - "jo, to je jaksepatří těžká věc! Ondatra nebyl žádný svatý na zemi a lehko se dá uhádnout, že na onom světě už asi sotva bude. Konec konců, Hetty," zkrátka vpadl zase do angličtiny, "konec konců, musíme, Hetty, všichni doufat, že to dobře dopadne. To je nejmoudřejší a pro rozum jaksi nejsnadnější, jen jestli člověk doufat dovede. Já vám doporučuju, abyste nechala stranou všechny pochybnosti a strachy. Je to kupodivu, Judito, jak různí lidé mají o budoucnosti různý pojem, někteří si ji představují jako jednu změnu a jiní zas jako jinou. Já jsem znal učitele, kteří si mysleli, že na onom světě všecko je jen duch, a zas jiné, kteří věřili, že i tělo se přestěhuje na onen svět, skoro tak, jak si to i sami rudoši představují, a že budeme chodit v těle a budeme se navzájem znát a hovořit spolu a budeme si tam přáteli, stejně jako jsme byli tady."

"Který z těch názorů se vám, Jelenobijce, nejvíc zamlouvá?" zeptala se dívka v souladu s jeho melancholickou náladou, neboť i sama již byla pod jejím vlivem. "Bylo by vám to příjemné, pomyslit si, že se všemi, kteří jsme tady na té plošině, se sejdete na onom světě? Anebo jste nás tady poznal už dost a budete rád, že už nás víckrát neuvidíte?"

"V tom druhém případě by byla smrt trpkým údělem, ba pravda, že byla. Už je tomu dobrých osm let od té doby, co jsme s Hadem společně začali lovit, a pomyšlení, že bychom se už nikdy neměli sejít, to by bylo pro mne krušné. On se těší, že jednou budeme spolu lovit nějakého jeleního ducha, na rovinách, kde se nebudeme muset potýkat ani s trním, ani s ostružiním, ani s močály, ani s jinými překážkami, jenže já se s všemi těmihle názory zase nemohu smířit, protože mi připadá, že jsou proti rozumu. Duchové nemohou přece jíst a také vůbec nepotřebují šaty, a honit vysokou je správně možné, jen když ji chceme zabít, nebo zabít jen pro maso nebo pro kůži. A tak mi připadá těžké si představit, že blažení duchové mohou honit zvěř bezúčelně, jen trápit tu němou tvář pro potěšení a pro zpestření vlastních radovánek. Nikdy jsem ještě, Judito, nezmáčkl kohoutek na jelena nebo laň, leda když jsme potřebovali maso nebo šaty."

"Taková vzpomínka je teď pro vás, Jelenobijce, jistě velkým uspokojením."

"Právě proto, přátelé, může člověk urláb dodržet, když si na takové věci pomyslí. Možná, že by to šlo i bez toho, to připouštím, však i ti nejhorší rudokožci někdy v té věci splní svou povinnost, ale věci, které by jinak mohly být těžké, se tím usnadní, i když ne nadobro, jak bychom si přáli. Opravdu nic nedodává srdci víc odvahy nežli čisté svědomí."

Judita zbledla jako nikdy, ale bojovala, aby se ovládla, a podařilo se jí to. Její zápas však byl těžký a dopřál jí tak málo možností, aby se účastnila hovoru.

"Pojďte se mnou, Judito, na minutku do archy. Chci si s vámi promluvit," vybídl ji konečně Jelenobijce.

Judita uposlechla tak ochotně, že sotva mohla radost skrýt. Šla za lovcem do kabiny, sedla si na stolici a mladý muž si zatím podal z kouta pušku Zvěrobijku, kterou od ní dostal, usadil se na druhou stolici a zbraň si položil na kolena. Znovu a znovu obracel pušku na všechny strany a prohlížel si zámek a pažbu přímo s vroucím zaujetím, pak ji zase položil a začal o věci, která mu ležela na srdci, a pro kterou požádal o tento rozhovor.

"Rozuměl jsem vám, Judito, že říkáte, jako že mi tuhle flintu dáváte," pravil. "Rád jsem si ji vzal, protože pro mladé děvče nemůže být střelná zbraň zrovna k velké potřebě. Tahle flinta je proslavená a zaslouží si a měla by se taky dostat do nějakých známých a jistých rukou, protože nedbalým a neuváženým zacházením může přijít i o nejlepší reputaci."

"Copak může být v lepších rukou, nežli je teď? Tomáš Hutter se s ní zřídkakdy chybil, ve vašich rukou z ní bude rozhodně -"

"Jistá smrt!" vskočil jí lovec se smíchem do řeči. "Znal jsem jednou jednoho člověka, chytal bobry, a ten měl flintu a taky ji pojmenoval právě tímhle jménem, ale bylo to všecko holá chlouba, protože jsem viděl Delawary, kteří měli na blízko zrovna tak jistou ránu, a jen šípem. Buď jak buď, nebudu zapírat vlastní dary - a tohle právě je, Judito, dar a ne přirozenost - ale nebudu teda zapírat vlastní dary, a tak přiznám, že ta flinta nemůže jaksi ani dobře být v lepších rukou, nežli je teďka. Jenže jak dlouho v nich asi zůstane? Mezi námi, my si můžeme říct pravdu, jenom bych nerad, aby se to dověděl Had a Tiška, ale vám mohu pravdu říct, protože vy se tím pravděpodobně nebudete trápit tolik, jako oni, kteří mě znají delší dobu a líp. Jak dlouho jen mi bude tahle flinta patřit, nebo vůbec nějaká flinta? To je vážná otázka, kterou musíme uvážit, a v případě, že dojde k tomu, co se asi nejspíš stane, pak Zvěrobijka bude bez majitele."

Judita poslouchala zdánlivě klidně, ačkoliv boj v jejím nitru málem nad ní nabýval vrchu. Dovedla však ocenit jedinečný charakter svého přítele, a tak se jí podařilo zachovat navenek klid, ačkoliv nebýt výhradně zaujat puškou, sotva by byl tak bystrý pozorovatel jako on přehlédl mučivé napětí dívčino, jak naslouchala jeho slovům. Její veliké sebeovládání přece jen jí dovolovalo sledovat jeho řeč a ještě v něm vzbudit klamný dojem.

"Co byste chtěl, abych s tou puškou udělala," zeptala se, "kdyby došlo k tomu, co jaksi čekáte?"

"O tom právě jsem si chtěl, Judito, s vámi promluvit právě o tom. Je tady Čingačgúk, no, a třebaže ani zdaleka nemá s flintou tu dokonalou jistotu - málo rudokožců se vůbec kdy k tomu vypracuje - teda, třebaže s ní ani zdaleka nemá tu dokonalou jistotu, stojí za něco a zlepšuje se. A pak je to můj přítel a možná přítel ze všech nejlepší, protože mezi námi nikdy žádné trpkosti kvůli našim darům být nemohou; jeho dary jsou rudošské a moje ve všem všudy bělošské. Zkrátka, Judito, kdyby se mi něco stalo a nemohl jsem vašemu drahocennému daru udržet dobrou pověst a čest, rád bych nechal Zvěrobijku Hadovi."

"Nechte ji komu chcete, puška je vaše a můžete si s ní dělat, co chcete. Jestli se pro ni, Jelenobijce, už nikdy nevrátíte a přejete-li si to, dostane ji Čingačgúk."

"Poradila jste se o tom s Hetty? Majetek přechází z rodičů na děti, a ne jen na jedno dítě."

"Chcete-li zakládat své právo na právu zákona, pak mám, Jelenobijce, obavu, že ani jedna, ani druhá se nemůžeme považovat za majitelku. Tomáš Hutter nebyl o nic víc otcem Esteřiným nežli mým. Jsme vlastně jen Judita a Ester a jiné jméno nemáme."

"Může v tom být nějaký právní háček, ale moc rozumu v tom, děvče, není. Podle zvyklostí v rodinách jsou ty věci vaše a nikdo tu není, kdo by proti tomu něco namítal. Kdyby aspoň Hetty řekla, že je s tím svolná, byl bych v té věci docela klidný. Je sice, Judito, pravda, že sestra se vám krásou ani rozumem nevyrovná, ale na práva a prospěch těch nejprostodušnějších bychom měli mít největší ohledy."

Dívka neodpověděla, ale popošla k oknu a zavolala sestru, aby k ní šla. Když se pak Hetty zeptala, dívka ve své prostomyslnosti a srdečnosti s radostí souhlasila s návrhem dát Jelenobijci plné vlastnické právo k pušce, po níž tolik toužil. Zdálo se, že lovec je nyní dokonale šťasten, aspoň prozatím, a prohlédnuv si dar a pak ještě jednou, prohlásil, že se rozhodl přednosti zbraně prakticky vyzkoušet, nežli od nich odejde. Žádný malý chlapec nebyl by býval nedočkavější, aby mohl předvést svou trumpetku nebo luk, nežli tento prostý lesák, aby mohl ukázat, co dovede jeho puška. Vrátiv se na plošinu, vzal si Delawara stranou a sdělil mu, že se tato proslulá zbraň má stát jeho majetkem, kdyby snad jeho samého něco vážného potkalo.

"To je jen nový důvod, Hade, proč by sis měl dát pozor a nevystavovat se žádnému nevypočitatelnému nebezpečí," dodal lovec. "Už to samo bude pro kmen vítězstvím, mít v držení flintu, jako je tahle! Mingové zezelenají závistí, a co víc, neodváží se neprozřetelně se přiblížit k vesnici, o které budou vědět, že tam mají tu zbraň. Tak si dávej, Delaware, dobrý pozor a pamatuj si, že máš teď opatrovat věc, která má stejnou cenu jako živý člověk, ale bez jeho chyb. Tišky si můžeš a máš vážit, ale Zvěrobijku budou milovat a zbožňovat všichni tvoji lidé."

"Flinta jako flinta, Jelenobijce," odvětil Indián anglicky jako jeho přítel, poněkud dotčen, že snižuje jeho nevěstu na roven pušce. "Všecky zabíjejí, všechny ze dřeva a ze železa. Žena drahá srdci, flinta jen dobrá na střílení."

"A co je člověk v lesích, když nemá čím střílet? - Mizerný traper nebo přinejlepším nějaký ztracenec košíkář nebo košťatář. Takový člověk může okopávat kukuřici a jen taktak se držet naživu, ale jakživ nepozná šťavnatá sousta zvěřiny a nedovede rozeznat medvědí kýtu od kančí. Pojď, příteli, podruhé se nám možná už nikdy taková příležitost nenaskytne a já bych silně rád vyzkoušel tu proslavenou flintu. Přines si svou, a já si zamířím se Zvěrobijkou jen tak nazdařbůh, abychom poznali pár jejích tajných ctností."

Tento návrh dával myšlenkám všech přítomných nový směr a znamenal tedy pro ně úlevu a přitom zřejmě nemohl vést k nepříjemným následkům, a tak všichni byli ochotni pustit se do toho a dívky hned přinesly střelné zbraně, tak hbitě, že to až hraničilo s veselostí. Hutterova zbrojnice byla bohatá, bylo tam několik pušek, všechny podle jeho zvyku nabité a připravené, kdyby jich náhle bylo nutno použít. Nyní zbývalo pouze dát na pánvičku čerstvý prach a každá zbraň byla připravena k střelbě. To bylo brzy hotovo, poněvadž při tom všichni pomáhali a dívky byly na tomto úseku obranného systému stejně zkušené jako muži.

"Tak teda, Hade, začneme jenom skromně a použijeme nejdřív ty obyčejné flinty starého Toma, pak přejdeme ke své a ke Zvěrobijce, a tím ty zkoušky zakončíme," ohlašoval Jelenobijce, rozradostněn, že má zase zbraň v ruce, a připraven předvést, co dovede. "Tady je ptáků dost a dost, někteří na jezeře a jiní nad jezerem, a jak tu tak obletují stavení, drží se zrovna v dobré vzdálenosti. Tak si řekni, Delaware, a ukaž, kterého chceš polekat. Tady nejblíž od nás na vodě je potápka, proti nám trochu k východu, a ta se potopí, jak bleskne výstřel, a na ní se dá nejspíš vyzkoušet flinta i prach."

Čingačgúk byl člověk, který netratil zbytečně slov. Sotvaže mu potápku ukázal, hned zamířil a vystřelil. Pták se potopil, jak bleskl výstřel, což se dalo čekat, a kulka neškodně poskakovala po jezerní hladině, prvně ovšem udeřila do vody několik coulů od místa, kde právě předtím pták plaval. Jelenobijce se zasmál, srdečně a přirozeně, současně však zaujal přípravný postoj a stál, napjatě pozoruje hladinu klidné vody. Po chvilce se objevila černá skvrnka a pak se vynořila potápka, aby se nadechla, a zatřepala křídly. A v tom okamžiku jí kulka přímo proletěla hrudí a pták se hned zvrátil bezduchý na záda. Vzápětí stál již Jelenobijce s pažbou pušky opřenou o plošinu a klidný, jako kdyby se nic nestalo, jen se smál svým zvláštním osobitým způsobem.

"Takhle se nedají flinty kdovíjak vyzkoušet!" poznamenal, jako kdyby mu šlo o to, zabránit falešnému dojmu, který by mohl vzniknout z jeho vlastního výkonu. "Ne, to nesvědčí ani pro ty flinty, ani proti nim, vzhledem k tomu, že to všecko záleželo na hbitosti ruky a oka. Toho ptáka jsem vzal v nevýhodě, jinak by se byl mohl zase potopit, nežli ho kulka stihla. Ale Had je natolik rozumný, že si takových triků nevšímá, dávno si už na ně zvykl. Vzpomínáš si, náčelníku, tenkrát, jak sis myslel, že máš tu divokou husu jistou, a já ti ji vzal zrovna takřka před nosem, jen se zakouřilo! Mezi přáteli však takové věci nejsou nic, a mládež, Judito, se musí bavit. Vida, tady máme zrovna ptáka, jakého potřebujeme, stejně dobře se hodí jak na střílení, tak na míření, a neměli bychom si nechat ujít nic, čeho se dá správně využít. Tamhle, Delaware, kousek dál k severu."

Had se podíval udaným směrem a brzo uviděl velikou černou kachnu plující důstojně a klidně po vodě. V těch dávných dobách, kdy tam bylo tak málo lidí, kteří by rušili soulad divočiny, všechna menší jezera, jimiž vnitřní kraje státu New York tak oplývají, byla útulkem stěhovavého vodního ptactva; a toto jezero, jako ostatní, bývalo kdysi vyhledáváno všemi možnými druhy kachen, hus, racků a potáplic. Když se tam objevil Hutter, byla ta končina poměrně opuštěná proti ostatním jezerům, osamělejší a zapadlejší, ačkoliv se sem někteří ptáci ze všech těch druhů i nadále uchylovali, jako to ostatně činí až do nynějška. V té chvíli na sto ptáků bylo vidět z hradu, jak spí na vodě nebo si propírají peří v tom průzračném živlu, ačkoliv žádný z nich neskýtal tak příznivý terč jako ten, kterého Jelenobijce právě svému příteli ukázal. Čingačgúk jako obvykle netratil slov a hned přistoupil k činu. Tentokráte zamířil opatrněji než předtím a jeho úspěch byl podle toho. Ptáku zchromil křídlo a ten sebou bil na vodě a křičel, zvětšuje přitom podstatně svou vzdálenost od nepřátel.

"Musíme mu zkrátit bolest," zvolal Jelenobijce v okamžiku, kdy se pták pokusil vzlétnout, "a tady moje flinta a moje oko to provedou."

Kachna sebou dosud zmítala na vodě, když ji osudná kulka dostihla a oddělila hlavu od krku tak čistě, jako kdyby ji sekerka odťala. Úspěch mladého Indiána doprovodila Tiška tlumeným výkřikem radosti, nyní se však nad větší dovedností jeho přítele zakabonila a rozmrzele zatvářila. Zato náčelník si ulevil obvyklým výkřikem uspokojení a jeho úsměv dokazoval, jak velmi se Jelenobijci obdivuje a jak málo mu závidí.

"Z Tišky si, Hade, nic nedělej, nic si z toho nedělej, co si myslí, to tě ani neuškrtí, ani neutopí, nezabije, ani krásy ti to nepřidá," řekl Jelenobijce se smíchem. "Ženy od přírody sympatizují vždycky s manželem v každém jeho vítězství i porážce, a pokud se jedná o předsudky a o přátelství, vy jste už nadobro jako muž a žena. Tady máme ptáka nad hlavou, na tom si vyzkoušíme flinty. Vyzývám tě k závodu na pohyblivý terč, mířit se musí přímo vzhůru. To je ta pravá zkouška, a k tomu je potřeba jak spolehlivé flinty, tak taky spolehlivého oka."

Zdržoval se tam i jeden druh orla, který navštěvuje tyto vody a živí se rybami, a jeden takový orel se právě vznášel ve značné výšce nad stavením a lačně číhal na příležitost, aby se střemhlav vrhl na kořist; jeho hladová mláďata natahovala krky z hnízda, jež bylo vidět na holém vrcholku uschlé borovice. Čingačgúk mlčky obrátil novou zbraň proti ptáku, a pečlivě vyčkav vhodnou chvíli, vypálil. Orel zakroužil širším obloukem nežli předtím, i bylo zřejmo, že olověný posel, i když cíl nezasáhl, proletěl vzduchem jen v nevelké vzdálenosti od něho. Jelenobijce, jenž dovedl bezpečně mířit, ihned hbitě vypálil, jak bylo jasno, že jeho přítel chybil, a tu vzápětí orel střemhlav hluboko sletěl, že na chvíli zůstali na pochybách, zda byl zasažen, nebo nebyl. Avšak střelec sám prohlásil, že se mu nepoštěstilo, a zavolal na přítele, aby se chopil další pušky, neboť z několika náznaků se mu zdálo, že pták má v úmyslu uletět.

"Aspoň mrknout musel. Myslím, Hade, že jsem mu pocuchal peří, ale krev z něho ještě nevyšla, a pak ta stará flinta se pro tak jemný a hbitý zrak ani nehodí. Honem, honem, Delaware, teď máš lepší flintu, a Judito, podejte mi Zvěrobijku, teďka máme příležitost vyzkoušet její přednosti, jestli je opravdu má!"

Následoval všeobecný chvat, oba soupeři se přichystali a dívky stály v dychtivém očekávání, jak to dopadne. Jak tak orel hluboko sletěl, zakroužil v širokém oblouku a znovu mávaje křídly stoupal vzhůru a znovu se vznášel téměř přímo nad srubem v ještě větší výšce než předtím. Čingačgúk se na něj zadíval a potom vyjádřil názor, že v tak veliké výšce, a k tomu ještě málem kolmo nad hlavou, nelze ptáka zasáhnout. Ale Tiška mu cosi tiše přišeptla, a tím náhle pobídnut, vystřelil. Výsledek ukázal, jak dobře počítal, neboť orel ani let nezměnil a stále a stále plul svým vzdušným kruhem a shlížel dolů, jako by svými nepřáteli pohrdal.

"Teď, Judito, uvidíme," zvolal Jelenobijce se smíchem a oči mu zářily radostí, "jestli Zvěrobijka není taky Orlobijka! Udělej mi místo, Hade, a dávej pozor, jak a proč mířím, z toho proč se můžeš ledačemus naučit."

Poté opatrně zacílil a pak ještě znovu a znovu a pták zatím stále stoupal výš a výš. Potom následoval záblesk a výstřel. Rychlý posel spěchal vzhůru a v následujícím okamžiku se orel zvrátil na bok a střemhlav se řítil dolů, hned zápase jedním, hned zase druhým křídlem, tu vířivě zakroužil a vzápětí zoufale zamával křídly, jako by si byl vědom zranění, až posléze opsal několik úplných kruhů kolem stavení a těžce dopadl na konec archy. Když prohlíželi jeho tělo, zjistili, že kulka pronikla tělem asi v polovině mezi křídlem a hrudní kostí.

KAPITOLA 26

Dvě desky kamenné, jež před ní stály,

tvrdší než kámen hrudí objímá;

Zři soudce nestranného u té skály,

jenž křivdě, právu trest či milost dá;

seznam ten naše hříchy pojímá,

kde dobro, zlo, smrt, život zapsány;

i čisté srdce smrtelně se chví,

když čte se rozsudek a v hrůze oněmí.

Giles Fletcher

"Udělali jsme to ale nepředloženou věc, Hade - baže, Judito, udělali jsme to nepředloženou věc, že jsme zmařili život jen z pouhé domýšlivosti a pro nic lepšího!" zvolal Jelenobijce, když Delawar zdvihl obrovského ptáka za křídla a zhlédli jeho mroucí zrak vetknutý do nepřátel pohledem, jaký vždy bezmocní upírají na své záhubce. "To se spíš hodilo pro dva kluky, aby tímhle nepředloženým činem dokazovali, jací jsou výtečníci, a ne pro dva bojovníky na válečné stezce, třebas je to jejich první válečná stezka. Pro pána! Však za trest vás hned opustím, a až se octnu sám mezi těmi krvelačnými Mingy, je víc než pravděpodobné, že budu mít dost příležitosti si připomenout, jak sladký je život, i pro zvěř lesní a ptactvo nebeské. Tady, Judito, je Zvěrobijka. Vezměte si ji zase zpátky a nechte si ji pro ruku, která si spíš zaslouží mít takovou zbraň."

"Neznám, Jelenobijce, žádnou, která by si jí víc zasloužila než vaše," chvatně odpověděla dívka, "nikomu nebude patřit, jen vám."

"Kdyby to záleželo jenom na zručnosti, dost možná, že byste měla pravdu, ale měli bychom vždycky vědět, kdy máme střelné zbraně použít, a ne jenom jak s ní zacházet. Se mi zdá, že jsem se té první povinnosti ještě nenaučil, tak si ji zatím nechte, dokud se tomu nenaučím. Pohled na umírajícího a zmučeného tvora, třebas to byl jen pták, vzbuzuje zdravé myšlenky v člověku, který sám neví, jak brzy může dojít na něho, a který je si náramně dobře jist, že k tomu dojde, ještě než slunce zapadne. Hned bych se vzdal všech svých marných choutek a radosti z pevné ruky a jistého oka, jen kdyby ten chudák orel byl zase v hnízdě u svých mladých!"

Všechny překvapil tento náhlý lovcův projev lítosti, a k tomu ještě lítosti nad takovou obyčejnou zálibou, při níž se muži zřídkakdy zarazí, aby uvážili, jaké bude mít výstřel následky nebo jaké tělesné utrpení způsobí tvorům nikomu neubližujícím a bezmocným. Delawar porozuměl Jelenobijcovým slovům, i když asi sotva chápal pohnutku, která je vyvolala, a tak aby orlovo utrpení skončil, vytáhl svůj ostrý nůž a oddělil mu hlavu od těla.

"Moc je strašná věc!" pokračoval lovec. "A je to strašná věc, mít ji a nevědět, jak jí užívat! Není divu, Judito, že mocní tohoto světa tak často nedostojí svým povinnostem, když i nepatrným a bezvýznamným lidem přichází zatěžko dělat, co je správné, a nedělat, co je nesprávné. Inu, jedna špatnost nese s sebou další špatnosti! No, kdyby nebylo toho mého urlábu a kdybych se nemusel zase hnedka vrátit k těm Mingům, našel bych hnízdo toho orla, i kdybych měl tady v těch lesích čtrnáct dní prochodit - ačkoliv orlí hnízdo se brzo najde, když člověk o tom ptákovi něco ví - tak teda bych tu raději čtrnáct dní prochodil, jen abych to hnízdo našel a těm mláďatům taky zkrátil trápení."

"To mě těší, Jelenobijce, že to říkáte," poznamenala Hetty. "Pánbůh si bude spíš pamatovat, že jste svého činu litoval, než že jste tu hanebnost spáchal. Napadlo mi, že je to hanebné zabíjet neškodné ptáky, když jste na něj střílel, a měla jsem v úmyslu vám to říct. Ale nevím, jak se to stalo - byla jsem tak zvědavá, jestli se vám podaří trefit orla v takové výšce, že jsem docela zapomněla vás na to upozornit, až už ten špatný skutek byl hotov."

"To je ono, to je právě ono, milá Hetty. Všichni vidíme svoje chyby a omyly, až když je pozdě je napravovat! Přesto jsem rád, že jste nic neřekla, protože jedno nebo dvě slova by mě myslím byla v tom okamžiku sotva zarazila. A tak ten hřích tu stojí v celé své nahotě a nepřitěžuje mu žádné výstražné napomenutí, abych to nedělal. Ba, ba, trpké myšlenky se vždycky těžko snášejí."

Když se takto Jelenobijce obíral city, jež byly vlastní jeho povaze a tak naprosto se shodovaly s jeho přirozenými a spravedlivými zásadami, sotva tušil, že v díle prozřetelnosti, jež takto jednotně, a přece tajemně přikrývá všechny události svým pláštěm, právě tato jeho chyba, již nyní sám tak přísně posuzoval, je určena, aby se stala prostředkem, který rozhodne jeho vlastní pozemský osud. Jak a kdy pocítí působení tohoto zásahu, bylo by předčasné nyní prozrazovat, ale obojí se objeví v průběhu následujících kapitol. Pomalu a zarmoucen nad svým zlým skutkem odcházel nyní mladý muž z archy a mlčky se posadil na plošinu. Zatím slunce vystoupilo na obloze už dosti vysoko, a to i jeho nynější citové rozpoložení přiměly Jelenobijce, aby začal pomýšlet na odjezd. Delawar připravil příteli kánoi, jakmile si jeho úmysl uvědomil, a Tiška se zaměstnávala přípravou těch několika maličkostí, jež považovala za nezbytné pro jeho pohodlí. To vše dělali bez okázalosti, ale tak, aby Jelenobijce o nich bezpečně věděl, a rovněž, aby mohl ocenit, že to dělají pro něho. Když bylo vše připraveno, vrátili se oba k Juditě a k Hetty - ani jedna, ani druhá se nehnula z místa, kde mladý lovec seděl.

"I nejlepší přátelé se musí často loučit," začal lovec, když viděl, že celá skupinka se sešla kolem něho. "Ba, přátelství nemůže změnit cesty prozřetelnosti, a ať je nám při tom jak chce, musíme se rozejít. Často mi už napadlo, že v některých chvílích slova utkví déle v mysli než obyčejně, a i rady si déle pamatujeme právě proto, že jsme je slyšeli z úst lidí, kteří nám už sotva kdy budou moci něco poradit. Nikdo nevíme, co se na světě stane, a proto je snad dobře, když se přátelé loučí, jako kdyby předpokládali, že se rozcházejí na dlouho, a řeknou si několik laskavých slov jaksi na památku. Kdybyste všichni odešli na archu a vždycky jste tady zůstal jen jeden, promluvil bych si po řadě s každým z vás a krom toho bych vyslechl, co byste mi zase na oplátku řekli vy, protože je špatný rádce, kdo nedovede rady přijímat, jen dávat."

Čingačgúk s Tiškou pochopili, co míní, a ihned se vzdálili, jak si přál, a nechali obě sestry stojící mlčky vedle mladého muže. Jelenobijcův pohled přiměl Juditu, že mu vysvětlila, proč zůstává.

"Hetty můžete dát svou radu, až pojedete ke břehu," řekla kvapně. "Mám za to, že vás doprovodí na břeh."

"Není to, Judito, nerozumné? Je pravda, že za obyčejných okolností je slaboduchost mezi rudochy velikou ochranou, ale teď, když jsou tak pobouřeni a plni pomstychtivosti, těžko se dá říct, co by se mohlo stát. Krom toho -"

"Copak jste chtěl, Jelenobijce, říci?" zeptala se Judita, jejíž jemný hlas i chování skoro zněžněly, ačkoli v nitru zápasila, aby neprozradila dojetí a starost.

"Inu, prostě to, že by tam mohla uvidět věci, které by bylo lepší, kdyby i při svém slabém rozumu a paměti radši neviděla. Tak byste, Judito, udělala dobře, kdybyste mě nechala jet samotného, a sestru nechte tady."

"Jen se o mne, Jelenobijce, nebojte," vložila se do řeči Hetty, která dostatečně porozuměla tomu, co bylo řečeno, aby pochopila, kam zhruba směřuje. "Jsem slaboduchá, a to prý mi dovoluje jít všude, a co by ani to neomluvilo, přehlédne se zase kvůli bibli, kterou s sebou vždycky nosím. Je to podivuhodné, Judito, jak všichni muži, trapeři jako lovci, rudoši jako běloši, Mingové jako Delawaři, všichni bibli ctí a bojí se jí!"

"Myslím, Hetty, že se ani v nejmenším nemusíš bát, že by ti někdo ublížil," odpověděla sestra, "a proto trvám na tom, abys šla tady s naším přítelem do huronského tábora. To mu neublíží, když tam budeš, a tobě také ne, a Jelenobijci to může velmi prospět."

"Teď není vhodná chvíle, Judito, abychom se přeli, a tak ať se stane po vašem," připustil mladý muž. "Připravte se, Hetty, a sedněte si zatím do kánoe, protože chci říci vaší sestře několik slov na rozloučenou, která se pro vás nehodí."

Judita a její společník mlčeli, až Hetty konečně poslechla a nechala je o samotě, a pak Jelenobijce zase navázal, kde přestal, jako by to byla jen nějaká všední příhoda, která ho přerušila, a naprosto samozřejmá.

"Na slova, která si lidé řeknou na rozloučenou a která jsou nadto poslední, co kdy od přítele slyšíme, se brzy nezapomíná," opakoval, "a proto, Judito, chci si s vámi promluvit jako bratr, protože abych byl vaším otcem, na to nejsem dost starý. Předně bych vás chtěl varovat před vašimi nepřáteli, a dva z nich, mohlo by se říci, vás pronásledují na každém kroku a napadají vás všude, kam vkročíte. První je vaše neobyčejná krása, a ta by se mohla ukázat pro některou mladou ženskou stejně nebezpečná jako celý kmen Mingů, a to si žádá veliké ostražitosti. Proto se jí neobdivujte a nelibujte si v ní, ale nedůvěřujte jí a obejděte ji, jako by nebyla. Ano, krása se může obejít a taky pěkně přelstít. Aby se vám to dařilo, pamatujte si jenom, že krása se rozplyne jako sníh, a jak je jednou pryč, nikdy se nevrátí. Roční doby, Judito, přicházejí a odcházejí. A jestli máme zimu se sněhovými bouřemi a mrazy, a jaro se sychravinou a se stromy bez listí, máme léto se sluncem a s nádhernou oblohou a podzim s jeho plody a s barevným hávem rozhozeným nad pralesem, který by žádná městská krasavice nevyštrachala, ani kdyby prohledala všechny krámy v celé Americe. Země, to je věčný koloběh a příjemné se nám vrací, když už toho nepříjemného bylo dost. Ale s hezkou tváří tomu tak není. Ta je nám propůjčena na krátký čas v mládí, abychom jí užívali a ne zneužívali. A protože jsem se v životě nesetkal s mladou dívkou, ke které by prozřetelnost byla tak štědrá jako k vám, Judito, právě v téhle věci varuji vás jakoby svým posledním dechem před smrtí, abyste se chránila před tím nepřítelem. Přítelem nebo nepřítelem, podle toho, jak se svým darem zacházíme."

Juditě bylo milé slyšet toto jednoznačné uznání jejího osobního kouzla, takže mnohé z toho, co řekl, byla by odpustila každému, ať by to byl kdo byl. Ale v tomto okamžiku, a protože ji ovládalo ještě daleko lepší citové hnutí, byl by se jí těžko mohl Jelenobijce nějak vážně dotknout. Poslouchala ho tak trpělivě, že kdyby jí to byl někdo předpověděl ještě před týdnem, bylo by to vzbudilo její rozhořčení.

"Rozumím, Jelenobijce, co chcete říci," odpověděla dívka mírně a skromně, což jejího posluchače trochu překvapilo, "a doufám, že mi to prospěje. Ale zmínil jste se pouze o jednom z mých nepřátel, kterých se mám obávat. Kdo anebo co je ten druhý nepřítel?"

"Ten druhý, řekl bych, Judito, je v tom, že zanedbáváte svůj zdravý rozum a úsudek. Inu, toť se rozumí, ten není tak nebezpečný, jak jsem si zprvu myslel. Přesto, když už jsem o tom začal řeč, bude stejně dobře potřeba to ve vší cti skoncovat. Ten první nepřítel, před kterým se máte mít na pozoru, je, jak už jsem vám řekl, vaše neobyčejná krása a ten druhý, že o ní až moc dobře víte. Jestli ten první je zlý, ten druhý, pokud jde o bezpečnost a klid vaší mysli, nijak už na věci nic nespraví."

Jak dlouho ještě by byl mladý muž pokračoval svým prostým způsobem, nic netuše a sleduje jen svůj dobrý úmysl, dá se těžko říci, protože byl najednou přerušen, když jeho posluchačce vytryskly slzy z očí v prudkém výbuchu citu, jenž byl o to mocnější, protože marně vynakládala tolik úsilí, aby jej potlačila. Zpočátku nebyla s to se ovládnout a vzlykala tak prudce, že Jelenobijce byl poněkud vyděšen a nesmírně toho litoval, že jeho slova měla daleko větší účinek, než předpokládal. I ty nejpřísnější a nejpřemrštěnější lidi obvykle uspokojí náznaky kajícnosti, ale Jelenobijce, při své povaze, nepotřeboval tak silných důkazů hluboké lítosti, aby pochopil dívčino dojetí. Vyskočil, jako by ho zmije uštkla, a matka snad nemohla konejšit dítě jemnějším a vemlouvavějším hlasem, než jak on teď vyjadřoval svou sklíčenost, že zašel tak daleko.

"Myslel jsem to, Judito, dobře," hovořil, "a nechtěl jsem takhle zranit vaše city. Vidím, že jsem svou radu přehnal, inu ba, přehnal jsem ji a snažně vás prosím, abyste mi to odpustila. Přátelství je strašná věc! Někdy nás kárá, že jsme neudělali dost, a pak nám zase silně vytýká, že jsme zašli příliš daleko. Přiznám se vám však, že tentokrát jsem se unáhlil, a protože si vás doopravdy vážím, rád vám to říkám, protože vidím, že jste o mnoho lepší, než já jsem ve své domýšlivosti a ješitnosti chtěl dokázat, abyste byla."

Judita oddálila nyní ruce z obličeje, slzy jí přestaly téci a odkryla tvář tak okouzlující a nadto rozzářenou úsměvem, že mladý muž na ni okamžik zíral v němé radosti.

"Už nic neříkejte, Jelenobijce," kvapně promluvila, "bolí mě, když slyším, jak si sám dáváte vinu. Znám své slabosti tím líp, že teď vidím, že i vy jste je objevil. Na to ponaučení, i když mi v jedné chvíli připadalo tak trpké, nikdy nezapomenu. Už o tom víc nemluvme, protože nevím, jestli bych našla dost síly, abych to vydržela, a nechtěla bych, aby Delawar a Tiška nebo Hetty viděli mou slabost. Sbohem, Jelenobijce, vaše poctivé srdce zasluhuje, aby se mu dostalo milosti a ochrany, a myslím, že se mu jí jistě dostane."

Judita opět tak dalece získala převahu, jež jí právem patřila, poněvadž měla lepší vychování, nepoddajného ducha a vynikající osobní přednosti, že si již udržela vedení, které tak náhodně získala, a účinně zabránila, aby se nezačala zase o té věci řeč, když ji přerušila neméně neobvyklým způsobem, jako on o ní předtím začal neobvykle hovořit. Mladý muž přivolil, aby ve všem bylo podle jejího přání, a nebránil se, když mu oběma rukama stiskla jeho tvrdou ruku, naopak přijal tento hold klidně a samozřejmě, jako panovník přijímá podobnou poctu od svého poddaného. Pohnutím jí zčervenaly tváře a celý obličej se jí rozsvětlil, že nikdy nebyl ve své kráse oslnivější, než když na rozloučenou pohlédla na mladého muže. V tom pohledu se zračila úzkost, zájem a něžná lítost. V následujícím okamžiku vklouzla do srubu, a už ji nespatřil. Oknem potom zavolala na Tišku, že jejich přítel na ni čeká.

"Ty, Wah-ta!-Wah, znáš dost dobře rudošskou povahu a rudošské zvyky, a tak vidíš, do jakého postavení jsem se dostal kvůli tomu urlábu," začal hovořit lovec delawarsky, sotva trpělivá a poddajná Delawarka k němu tiše přistoupila. "Pochopíš proto nejlépe, jak to je nepravděpodobné, že budeme ještě kdy spolu mluvit. Nemám ti toho mnoho co říci, ale i to málo, co ti řeknu, pramení z toho, že jsem tak dlouho žil pohromadě s tvými lidmi a že jsem viděl vaše zvyky a všímal si jich. I v nejlepším případě se ženě u vás těžko žije, a musím přiznat, i když nijak umíněně nestraním své barvě, že u rudochů má život těžší než u bledých tváří. Touhle věcí se mohou běloši docela dobře chlubit, jestli ovšem vychloubání se vůbec tak či onak pro bělocha hodí, ale já spíš myslím, že se nehodí. Přesto však těžké chvíle mají v životě všechny ženy. Jenomže pro rudošky jsou, řekl bych, jaksi přirozené, kdežto bělošky je mají jen jako naočkované. Nes svůj úděl, Tiško, jak se na tebe sluší, a pamatuj, oč je lehčí než úděl většiny indiánských žen, bude-li přece jen někdy úmorný. Znám Hada dobře - já tomu říkám od srdce - a nikdy nebude jednat jako tyran s tím, koho má rád, ovšem bude vyžadovat, aby se s ním jednalo jako s mohykánským náčelníkem. I ve vašem stanu, myslím, bude někdy pod mrakem, protože to se přiházívá, ať se kdo řídí podle jakých chce zvyků, a u všech národů a kmenů. Ale budete-li mít okna do srdce otevřená, vždycky bude mít slunce kudy vstoupit. Sama pocházíš ze slavného rodu a stejně i Čingačgúk. Nezdá se, že některý z vás na to někdy zapomene a udělá něco, čím by své předky zostudil. Přesto láska je útlá bylinka, a nikdy dlouho neprospívá, je-li zalévána slzami. Nechť půdu vašeho manželského štěstí zavlažuje rosa něžnosti."

"Můj bílý bratr je velmi moudrý. Wah si zapamatuje všechno, co jí ze své moudrosti pověděl."

"To je, Tiško, rozumné a ženské. Ochotně naslouchat dobrým radám a statečně se podle nich řídit, to je pro ženu velikou pomocí. A teď řekni Hadovi, aby si přišel se mnou na chviličku pohovořit, a moje přání všeho nejlepšího tě bude doprovázet. Ať se stane co stane, budu myslit na tebe i na tvého nastávajícího muže, a vždycky vám přeju to nejlepší zde i napotom, ať už to poslední bude podle indiánských představ, nebo podle bělošského učení."

Tiška při loučení neplakala. Oporou jí bylo ušlechtilé rozhodnutí ženy, která se již ustanovila na tom, co učiní. Ale tmavé oči se jí leskly ohněm, který jí žhnul v nitru, a její hezká tvář zářila odhodlaným výrazem, jenž nápadně a zvláštně kontrastoval s její obvyklou něžností. Netrvalo ani minutu a Delawar indiánsky lehkým krokem neslyšně přistoupil k příteli.

"Pojď sem, Hade, tady nejsme ženským tak na očích," začal Jelenobijce. "Chci ti povědět několik věcí, o kterých nemusí vědět a tím méně o nich slyšet. Ty moc dobře víš, co takový urláb znamená a co jsou Mingové zač, a tak nemáš pochybnosti nebo nejistotu, co se nejspíš stane, až se vrátím do tábora. Proto pár slov o dvou věcech udělá dobře. Nejdřív ti chci, náčelníku, něco povědět ohledně Tišky a ohledně toho, jak vy rudoši zacházíte se svými ženami. Je to, myslím, ve shodě s vašimi kmenovými zvyklostmi, že ženy mají pracovat a muži lovit zvěř, ale ve všem se má zachovat míra. Co se týče lovu, nevidím žádný dobrý důvod, aby se nějak omezoval, ale Tiška pochází z příliš dobré rodiny, aby dřela jako obyčejná robotnice. Takový významný člověk jako ty a takového postavení nikdy nebude mít nouzi o kukuřici nebo o brambory nebo o něco, co se pěstuje na polích, a proto doufám, že žádná tvá žena nikdy nevezme motyku do ruky. Víš, že já taky nejsem docela žebrák, a tak všechno, co mi patří, ať už je to munice nebo kůže, zbraně nebo kaliko, všechno dávám Tišce, v případě, že bych se do konce sezóny nevrátil a nedělal si na to nárok. To tu dívčinu zaopatří a dá se za to pro ni na dlouho najmout nějaká nádenice. Myslím, že ti nemusím říkat, abys tu mladou ženskou měl rád, protože ji už rád máš, a koho muž má doopravdy rád, toho taky podle všeho si bude považovat. Přesto všechno neuškodí připomenout, že vlídné slovo nikdy nebolí, ale trpké ano. Vím, Hade, že jsi muž, který toho doma ve stanu tolik nenamluví jako u poradního ohně, ale všem se nám může stát, že se někdy zapomeneme, a proto je dobré pravidlo: vlídně jednej a vlídně mluv, a to je báječná výhoda, jak udržet klid v rodině i na lovu."

"Mám uši otevřené," odpověděl Delawar vážně. "Slova mého bratra zapadla tak hluboko, že nikdy nemohou vypadnout ven. Jsou jako kroužky, které nemají konce, a tak nemohou spadnout. Ať mluví dál, zpěv střízlíčka a přítelův hlas nikdy neomrzí."

"Budu mluvit trochu déle, náčelníku, ale musíš mi pro staré kamarádství odpustit, když budu teď mluvit o sobě. Jestli se stane to nejhorší z nejhoršího, nezůstane ze mne asi nic než popel, tak hrob by byl zbytečný a jen marná pýcha. V tom ohledu si zvláštní starosti nedělám, ale snad by bylo dobře prohlédnout zbytky hranice, a kdyby se našly nějaké kosti nebo pozůstatky, bylo by slušnější je posbírat a pohřbít a nenechat je ležet, aby je vlci ohlodávali a vyli nad nimi. Nakonec v tom třeba nebude velký rozdíl, ale lidé bílé krve a bělošského cítění mají už ve zvyku pohřbívat."

"Stane se, jak si můj bratr přeje," odpověděl Indián vážně. "Jestli má plné srdce, nechť je vyleje do prsou přítele."

"Děkuji ti, Hade, srdce mám klidné dost, inu ba, jakž takž klidné. Je pravda, že mě napadají myšlenky, které nejsem schopen promyslit tak jako obyčejně. Ale s některými se vypořádám a ostatní pustím z hlavy a nakonec bude všechno v pořádku. Přesto však je tu jedna věc, náčelníku, která se nezdá, že by byla rozumná, ale že je proti přírodě, ačkoli misionáři hlásají, že to tak je, protože mám s nimi stejnou barvu a stejné náboženství, cítím, že jim musím věřit. Říkají, že Indiáni mohou mučit a trýznit tělo, jak se jim zlíbí, a skalpovat a řezat a trhat a škvařit maso a používat všech svých ďábelských výmyslů, až nezbude nic než popel, a ten mohou rozhodit na všechny čtyři strany světa, a přece, až zazní andělská trouba, všechno se to zase spojí dohromady a zase tu bude člověk z masa a kostí a bude vypadat zevnějškem navlas stejně, div ne se stejnými pocity, jaké měl předtím, nežli se na něm všeho toho zlého dopustili."

"Misionáři jsou dobří lidé, dobře to myslí," odvětil Delawar zdvořile, "ale nejsou velcí kouzelníci. Oni věří, Jelenobijce, všemu, co říkají, a nemá proto smysl, aby bojovníci a řečníci měli obě uši napjaté. Až Čingačgúk uvidí otce Tamenundova stát ve svém skalpu, s válečnou kadeří a ve válečném pomalování, pak misionářům uvěří."

"Kdo uvidí, uvěří, to je jisté. - Můj ty pane! A někteří z nás třeba uvidí všecko tohle dřív, než jsme si myslili. Rozumím, Hade, co chceš říct s tím Tamenundovým otcem, a je to případná myšlenka. Tamenund je teď už postarší člověk, řekněme osmdesátník, dobrý osmdesátník, a jeho otce skalpovali a mučili a upálili, když nynější prorok byl výrostek. Baže, to kdyby člověk uviděl, jak říkáš, potom by beze všeho dal víru všemu, co misionáři říkají. Přesto všechno, já proti tomu názoru nejsem, protože jistě víš, Hade, že jedna ze zásad je věřit, i když člověk nevidí, a každý má vždycky jednat podle svého přesvědčení a podle svých zásad, ať už jsou jaké chtějí."

"To je zvláštní u takového moudrého národa," pravil Delawar s důrazem. "Rudoch se bystře dívá, aby viděl a porozuměl."

"Ano, to vyhovuje a lahodí lidské pýše, ale zrak není tak pronikavý, jak se nám zdá. Kdybychom, Hade, rozuměli všemu, co vidíme, pak by to možná nejenom mělo smysl, ale bylo by i bezpečnější odmítat věřit všemu, co by se nám mohlo zdát nepochopitelné. Ale když je tolik věcí, o kterých se dá říct, že o nich nevíme vůbec nic, pak teda nemá velký význam a vůbec žádný smysl o každé z nich mluvit, když je to tak těžké. Doufám ale, že přijde čas, kdy to všechno procítíš, protože člověk to konec konců musí pochopit spíš citem nežli rozumem. Můj ty pane! Tak tady je, Delaware, moje ruka. Víš, že je to ruka přítele a jako ruku přítele ji stiskni, třebaže ti nikdy neudělala ani z poloviny tolik dobrého, kolik by si byl její majitel přál."

Indián se chopil podávané ruky a vřele opětoval její stisk. Potom zaujal opět svůj obvyklý postoj vypěstovaného stoického klidu, který tak mnozí lidé omylem považují za vrozenou lhostejnost, stáhl se do rezervy a připravil se, aby se důstojně rozloučil s přítelem. Zato Jelenobijce byl přirozenější a byl by asi dal průchod svým citům, kdyby v něm nedávné chování Juditino a rozhovor s ní nebyly vzbudily jakési skryté, ačkoli nejasné tušení, jakou scénu by to mohlo vyvolat. Přílišná skromnost mu bránila pravdivě si představit, co ta krásná dívka k němu skutečně cítí, a zase byl příliš dobrý pozorovatel, aby si nevšiml zápasu, který se v ní odehrával a který ji často přivedl až na samý pokraj prozrazení. Ze Judita skrývá v nitru jakýsi neobyčejný cit, to mu připadalo celkem zřejmé, a tak z mužského ohledu, jenž by byl ke cti i tomu nanejvýš ušlechtilému muži, vyhnul se všemu, jen aby její tajemství nevyšlo najevo, čeho by potom třeba dívka litovala. Proto se tedy rozhodl odplout nyní bez jakýchkoli dalších citových projevů, svých i ostatních.

"Buď zdráv! Hade, buď zdráv!" zvolal lovec, když kánoe odrážela od plošiny. "Bůhví kdy a kde se zase sejdeme! Bude to veliká milost a vrchovatá odměna za tu trošku dobrého, které jsem snad na zemi vykonal, jestli se budeme moci zase uvidět a být spolu na onom světě, jako jsme byli tak dlouho v těchto krásných lesích kolem nás!"

Čingačgúk mu zamával rukou. Potom si stáhl lehkou houni, kterou nosil, přes tvář, jako Říman, který ukrývá svoje hoře v záhybech tógy, a pomalu odcházej na archu, aby se mohl o samotě oddat svému žalu a svým úvahám. Jelenobijce už nepromluvil, dokud kánoe nebyla na polovině cesty ke břehu. Tu najednou přestal pádlovat, ježto ho vyrušil tichý, melodický hlas Hettin.

"Proč se, Jelenobijce, vracíte k Huronům?" zeptala se dívka. "Já jsem prý slaboduchá a takovým lidem oni nikdy neublíží, ale vy jste stejně chytrý jako Hurá Harry, a Judita říká, že jste ještě chytřejší, ale já si nedovedu dobře představit, jak by to bylo možné."

"Ale, Hetty, než přistaneme, musím si s vámi chvilečku pohovořit, a to taky o věcech, které se především týkají vašeho dobra. Přestaňte pádlovat - nebo raději jenom lehce zabírejte pádlem, aby se kánoe jen tak pomaloučku pohybovala a nic víc, aby si Mingové nemyslili, že si něco umlouváme a osnujeme nějaké plány, protože pak by podle toho s námi jednali. Ano, tak jsem si to právě představoval, tak jak to děláte teď. Vidím, že dovedete dobře předstírat a možná by se toho dalo využít k nějaké lsti, kdyby to bylo teď přípustné k nějaké se uchýlit - tak jsem si to právě představoval, tak jak to děláte teď! Můj ty pane! Podvod a falešná řeč, to jsou šeredné věci a k naší barvě se, Hetty, vůbec nehodí. Ale dělá to radost a člověk v tom vidí zadostučinění, když v spravedlivé válce může vypálit rudochům rybník. Moje válečná stezka byla krátká a podle všeho se brzy skončí. Ale vidím, že bojovníka na jeho pouti nečeká jen samé hloží a nesnáze. Válečná stezka má také svoji světlou stránku jako většina ostatních věcí, musíme jen být dost moudří a uvidíme ji, a musíme být velkomyslní a bude naše."

"A proč má, Jelenobijce, vaše válečná stezka, jak tomu říkáte, tak brzy skončit?"

"Protože, má dobrá duše, můj urláb taky brzy končí. A jak to s těmi konci vypadá, obojí nejspíš skončí více méně najednou - jeden bude podle všeho následovat v patách za druhým, samozřejmě."

"Nerozumím vám, Jelenobijce, co tím chcete říci," řekla dívka a poněkud zmateně na něho pohlédla. "Maminka mi vždycky říkala, že by lidé měli se mnou mluvit srozumitelněji než s většinou ostatních lidí, protože jsem slaboduchá. A slaboduchý člověk nechápe tak snadno jako ten, kdo má dobrý rozum."

"No dobře, Hetty, to jednoduše znamená tohle. Jistě víte, že mě Huroni zajali a zajatci si nemohou ve všem počínat, jak se jim zlíbí -"

"Ale jak to, Jelenobijce, že jste zajatec," nedočkavě mu vskočila do řeči, "když jste tady venku na jezeře v tatínkově korové kánoi a Indiáni jsou v lesích a nemají vůbec žádnou kánoi? To přece nemůže být pravda!"

"Z plna srdce a z celé duše bych si přál, Hetty, abyste pravdu měla vy a ne já! Zatím vy vůbec nemáte pravdu a já nejsem od pravdy příliš daleko. Na pohled se vám, děvče, zdá, že jsem volný, ale ve skutečnosti jsem spoutaný na rukou i na nohou."

"Potom ale je to velké neštěstí, nemít dobrý rozum! Teď ani nevidím, ani nechápu, že jste zajatec anebo nějak svázaný. Když jste svázaný, co vám tedy poutá ruce a nohy?"

"Urláb, děvče, to je pouto, které váže pevněji než řetěz. Řetěz se může přetrhnout, ale urlábu se člověk nezbaví. Provazy a řetězy přetne nůž a rozváže úskok a lest, ale na urláb neplatí nic."

"Tak co tedy je ten urláb, když je pevnější než konopí a železo? Nikdy jsem urláb neviděla."

"Doufám, děvče, že nikdy nepoznáte, co to je. Je to pouze citové pouto, proto ho můžete pouze cítit, ale vidět ho nemůžete. Troufám si, milá Hettičko, říct, že víte, co to je dát slib."

"To vím. Slib znamená, že řeknete, že něco uděláte, a to vás zavazuje, abyste své slovo dodržel. Maminka vždycky dodržela, co mi slíbila, a pak mi říkala, že by to bylo ode mne ošklivé, kdybych já nedodržela, co jsem slíbila jí nebo někomu jinému."

"Měla jste, dítě, hodnou maminku, jistě po některých stránkách, ať už třeba byla jakákoli v některých jiných. Tak ten urláb je slib, a jak říkáte, musí se dodržet. No, a já jsem včera v noci padl Mingům do rukou a oni mě pustili, abych navštívil své přátelé a aby lidem mé barvy poslali po mně poselství, jestli si ovšem kvůli mně dělají nějaké takové starosti, a to s podmínkou, že se vrátím, až bude slunce vrcholit, a podrobím se mučení, které si jen jejich pomsta a nenávist dovede vymyslit jako odplatu za bojovníka, který padl mou ranou, a taky za to mladé děvče, co Hurá zastřelil a za všechny ztráty, které utrpěli tady na jezeře a kolem něho. Čemu se říká slib mezi matkou a dcerou nebo i slib mezi cizími lidmi, tomu v osadách říkají urláb, když ho na válečné stezce dá voják jinému vojákovi. A teď mám za to, Hetty, že rozumíte, v jaké jsem situaci."

Dívka chvilku neodpovídala, ale přestala vůbec pádlovat, jako by jí nějaká nová myšlenka tak naprosto zaujala, že nemohla dělat nic jiného. Potom vážně a starostlivě pokračovala v rozmluvě.

"Vy si, Jelenobijce, myslíte, že Huroni budou mít to srdce a udělají to, co říkáte?" zeptala se. "Ke mně byli hodní a neubližovali mi."

"To je docela pravda, když se to týká někoho, jako jste vy, Hetty, ale když jde o zjevného nepřítele, je to zase něco jiného, zvlášť když ten někdo má takovou náramně jistou flintu. Neříkám, že mě mají kvůli mým úspěchům, kterých jsem už dříve dosáhl, v nějaké obzvláštní nenávisti, protože to by bylo vychloubání na pokraji hrobu. Ale to není žádná domýšlivost myslet si, že vědí, že jeden z jejich nejstatečnějších a nejchytřejších náčelníků padl mou rukou. A protože je tomu tak, kmen by jim to vyčítal, kdyby se jim nepodařilo poslat ducha bledé tváře, aby duchu jejich rudého bratra dělal společníka; ovšem za předpokladu, že ho ještě dohoní. Nečekám od nich milost, ale nejvíc mě, Hetty, mrzí, že mě taková pohroma potkala hned na první válečné stezce. Že se to dřív nebo později stane, s tím každý voják počítá a je na to připraven."

"Huroni vám, Jelenobijce, nic neudělají," zvolala dívka velmi vzrušeně. "To je hanebné a kruté. Já mám bibli tady s sebou a řeknu jim to. Myslíte, že bych stála vedle vás a dívala se, jak vás mučí?"

"To já vím, že ne, Hettičko zlatá, to já vím, že ne. A proto, až k tomu dojde, čekám, že odejdete a nebudete se dívat na něco, čemu nemůžete zabránit a jen byste se tím soužila. Ale nepřestal jsem pádlovat, abych vám povídal o svých vlastních trampotách a těžkostech, ale abych vám, děvče, otevřeně řekl něco o vašich záležitostech."

"Co mi můžete říci, Jelenobijce! Od té doby, co maminka umřela, málokdo se mnou o takových věcech promluví."

"Tím hůř, chudáčku děvče, ba, tím hůř pro vás, která s vaším rozumem potřebujete, aby si s vámi někdo často pohovořil, abyste dovedla odolávat nástrahám a šalbě tohohle zlého světa. Ještě jste, děvče, nezapomněla na Hurá Harryho, počítám, že je to ještě brzo?"

"Já! - Já a zapomenout na Harry Marche!" zvolala Hetty udiveně. "Proč bych na něj, Jelenobijce, měla zapomenout, když je to náš přítel a teprve včera večer od nás odešel? Když Hurá nasedal do kánoe, právě v tu chvíli byla ta veliká jasná hvězda, na kterou se maminka tak ráda dívávala, zrovna nad vrškem tamhle té vysoké borovice na té hoře, a když jste ho vysadil na výběžku poblíž východního zálivu, nebyla nad ním o mnoho výš, než jak je dlouhá ta nejhezčí Juditina stužka."

"A jak můžete vědět, jak dlouho jsem byl pryč, nebo kde až jsem vysadil Harryho na břeh, když jste přece nejela s námi a bylo to tak daleko, nehledě ani na to, že byla noc?"

"Ach! Věděla jsem moc dobře, kdy to bylo," odvětila Hetty přesvědčivě. "Je víc způsobů, jak se dá počítat čas a vzdálenost, a ne jen jeden. Když je mysl něčím zaujatá, pracuje líp než nevímjaké hodiny. Já mám sice hlavu slabou, to vím, ale když se jedná o chudáka Hurá Harryho, pracuje mi až moc dobře. Ale Judita si, Jelenobijce, nikdy Marche nevezme."

"To je právě ta věc, Hetty, to je právě ta věc, o které si chci s vámi promluvit. Myslím, že víte, že je to docela přirozené, když mladí lidé navzájem k sobě cítí náklonnost, zvlášť když se stane a jeden z nich je mládenec a ten druhý mladá dívčina. No, a dívka vašeho věku a s vaším rozumem, děvče, které nemá ani tatínka ani maminku a žije přitom v divočině, kam často přicházejí lovci a trapeři, musí být na stráži proti všelijakému zlu, o jakém se jí ani nezdá."

"Co je v tom špatného, myslit pěkně o jiném člověku?" zeptala se Hetty prostě, ale znepokojená krev se jí vkradla do lící, přestože byla tak čistého srdce, že sotva věděla, proč se tak náhle začervenala. "V bibli stojí, abychom milovali ty, kteří nám zle činí, tak proč bychom neměli milovat ty, kteří nám nic takového nedělají?"

"Ach, Hetty, láska, o které mluví misionáři, je jiná, než ta, kterou mám na mysli. Odpovězte mi, dítě, na jednu otázku. Myslíte si, že jste dost rozumná, aby z vás mohla být manželka a matka?"

"To se nesluší, Jelenobijce, takhle se ptát mladé dívky, a neodpovím vám na to," odvětila káravě - asi jako když rodiče napomínají dítě, když se neslušné chová. "Jestli mi chcete říci něco o Harrym, to budu poslouchat - ale nesmíte o něm mluvit špatně, protože je pryč, a mluvit špatně o člověku, který tu není, je nepěkné."

"Vaše maminka, Hetty, vám dala tolik dobrých ponaučení, že se o vás už tolik nebojím jako dřív. Přesto mladá dívka bez rodičů a s takovým rozumem, a která krom toho není nehezká, je v takové končině, kde nevládne zákon, jako tady, jistě pořád v nebezpečí. Proti Harrymu jsem nechtěl říci křivého slova, ostatně na to, jaké má zaměstnání, to není celkem mladík tak špatný, ale měla byste vědět jedno, a není pro mne vůbec příjemné vám to říkat, ale říct vám to musím. March je zoufale zamilovaný do vaší sestry Judity."

"No, a co na tom? Juditu každý obdivuje, vždyť je tak hezká a Hurá mi vždycky znovu a znovu opakoval, jak tuze rád by se s ní oženil. Ale k tomu nikdy nedojde, protože Judita ho nemá ráda. Má ráda jiného a mluví o něm ze spaní. Ale neptejte se mě, kdo to je, protože ani za všechno zlato a za všechno drahé kameni, které má král Jiří ve své koruně, bych vám neřekla, jak se jmenuje. Kdopak jiný by dokázal uchránit tajemství, když ne sestra?"

"Samo sebou. Já po tom, Hetty, netoužím, abyste mi je řekla, však by to taky člověku, který jde na smrt, k ničemu nebylo. Co řekne jazyk, když duše spí, za to ani hlava, ani srdce neručí."

"Jen bych ráda věděla, proč mluví Judita ze spaní tak moc o důstojnících a o poctivých srdcích a o falešných řečech. Ale myslím, že by mi to nerada říkala, protože jsem slaboduchá. Není to divné, Jelenobijce, že Judita nemá ráda Harryho - a on přece vypadá jako nejodvážnější mladík, jaký sem na jezero vůbec kdy přijde, a k tomu je to takový krasavec jako ona. Tatínek vždycky říkal, že by z nich byl nejpěknější pár v celé zemi, ale maminka neměla Marche v oblibě o nic víc než Judita. Ale co se stane, nedá se prý říct, až podle toho, jak to vlastně dopadne."

"Můj ty pane! - No dobře, chudáčku Hetty, k ničemu to dohromady nevede mluvit s lidmi, když vám nerozumějí, a tak vám už neřeknu nic, co jsem měl v úmyslu vám povědět, přestože mi to tak těžce leží na srdci. Chopte se zase pádla, děvče, a zamíříme ke břehu, vždyť už máme slunce skoro nad hlavou a můj urláb je už taky skoro u konce."

Kánoe nyní klouzala vpřed směrem k výběžku, kde na něho čekali nepřátelé, jak Jelenobijce dobře věděl. Začal se už obávat, že třeba tam nedorazí včas a nedodrží dané slovo. Hetty si všimla, jak je netrpělivý, a aniž příliš jasně chápala proč, přece zdvojnásobila úsilí, a tak se ve chvilce ukázalo, že není třeba pochybovat, že by se včas nevrátil. Tu teprve napětí mladého muže povolilo a Hetty začala zase prostě a důvěřivě žvatlat. Ale už si neřekli nic, co by stálo za to, abychom považovali za nutné to zaznamenat.

KAPITOLA 27

"Ty činila ses. Smrti, dnes a přec

ni zpola nesplnilas úkol svůj.

Před bránou pekel již se tísní dav,

leč dvacet tisíc teplou těla schránu,

než slunce zajde, musí opustit

a vstoupit v říši běd!"

Southey

Kdo se vyzná v nebeských znameních, byl by viděl, že slunci chybějí dvě tři minuty do nadhlavníku, když Jelenobijce přistal u výběžku, kde nyní Huroni tábořili a který ležel téměř naproti hradu. Bylo to místo velmi podobné tomu, které jsme již popsali. Lišilo se jen tím, že povrch půdy nebyl tak členitý a také byl méně zarostlý stromy, a proto se lépe hodil k účelu, k němuž si jej vybrali, neboť prostor pod větvemi se jaksi podobal trávníku hustě osázenému stromy. Protože výběžek měl příznivou polohu a byla tam i studánka, divoši a lovci jej hojně vyhledávali a bývalá ohniště zarůstala divokou trávou, a tak místy vypadala na pohled jako palouk v panenském pralese velice neobvyklý. Ani okraj vody nevroubila křoviska, jaká rostla téměř po celém ostatním břehu jezera, ale zrak pronikal lesem, sotva se doplulo k pobřeží a přehlédl téměř celou prostoru výběžku.

Pro indiánského bojovníka bylo věcí cti dodržet slovo, když se zavázal slibem, že se vrátí v stanovenou hodinu, aby podstoupil smrt, a stejně bylo věcí jeho osobité hrdosti nedat najevo ženskou netrpělivost, nýbrž přijít, jak jen nejpřesněji možno, v určeném okamžiku. Bylo také dobré nepřekročit míru nepřítelovy trpělivosti, ale lépe bylo dostavit se na minutu přesně. Cosi z tohoto dramatického účinu přesnosti je přimíšeno do většiny závažnějších obyčejů amerických domorodců a bezpochyby možno si jej vykládat jako přírodní princip, jelikož podobný pocit je velmi rozšířen i u lidí civilizovanějších a kultivovanějších. Všichni milujeme podivuhodné činy, a když je provází ještě i rytířské sebeobětování a přísný smysl pro čest, dvojnásobnou měrou se jim obdivujeme. Ačkoli Jelenobijce s hrdostí často dával najevo, že v jeho žílách koluje bělošská krev, a nedodržoval zvyklosti rudochů, občas upadal do jejich zvyků a ještě častěji, aniž si to uvědomoval, cítil jako oni, protože neměl rádce, k němuž by se mohl obrátit, jen jejich úsudek a vkus. Přitom by se byl rád uchránil, aby příliš spěšným návratem nedal najevo horečný chvat, protože by tím byl dal mlčky na srozuměnou, že čas, který si vyžádal, byl delší, než skutečně potřeboval. Ale naproti tomu, kdyby mu to bylo napadlo, býval by si trochu pospíšil, jen aby se vyhnul dramatickému návratu a přišel přesně v okamžiku, který mu povolili jako nejkrajnější lhůtu. Náhoda však přece zasáhla a zmařila jeho poslední úmysl, neboť když mladý muž vystoupil na výběžek a pevným krokem se blížil ke skupině náčelníků, kteří důstojně rozsazeni seděli na padlém stromě, nejstarší z nich pohlédl vzhůru průlinou mezi stromy k obloze a překvapen upozornil své druhy, že slunce právě vstupuje do místa, které jak již věděli, značí zenit. Tlumený výkřik překvapení a obdivu unikl všem z úst a hrozní bojovníci se podívali na sebe; někteří závistně a zklamaně, jiní s údivem nad tou přesnou dochvilností své oběti, a ostatní velkodušněji a méně zaujatě. Američtí Indiáni vždy považovali svá morální vítězství za vítězství nejznamenitější, a proto úpění a zhroucení mučené oběti mělo pro ně větší cenu než skalp a trofej sama zase větší cenu než život jejich oběti. Zabít a nepřinést si důkaz svého vítězství, to se zřídkakdy považovalo za čest. I tito hrubí a divocí obyvatelé pralesa si podobně jako jejich vychovanější bratři u dvora a ve vojenském táboře stanovili pomyslné a libovolné zásady cti, které měly nahrazovat úsudek o tom, co je správné, a rozhodnutí o tom, co je rozumné.

Huroni nebyli jednotní v názoru, zda je pravděpodobné, že se jejich zajatec vrátí. Většina z nich vskutku nepovažovala za možné, že se bledá tvář vrátí dobrovolně a podrobí se známým trestům, jimiž Indiáni mučí své oběti, ale několik starších bylo přesvědčeno, že od muže, který se jim již projevil jako jedinečně chladnokrevný, statečný a upřímný člověk, mohou očekávat něco lepšího. Tlupa však dospěla ke konečnému úsudku ani ne tak proto, že očekávali splnění závazku, jako spíše že se těšili, jak budou moci tupit Delawary a předhazovat jim nečestný čin muže, kterého oni vychovali ve svých vesnicích. Byli by ovšem bývali daleko a daleko raději, kdyby jejich zajatcem byl Čingačgúk a projevil se jako zrádce, ale bělošská odnož nenáviděného kmene jim nebyla v jejich záměrech špatnou náhražkou, když se jim nepodařilo zasáhnout sám starobylý peň přímo. Aby vítězství bylo co nejdokonalejší v případě, že hodina určená k návratu uplyne a lovec se neobjeví, svolali všechny bojovníky a zvědy do tábora. Celá tlupa, muži, ženy i děti, byla tedy nyní shromážděna na tomto jediném výběžku, aby byla svědkem očekávané události. Ježto na hrad bylo dobře vidět a nebyl nijak daleko, mohli jej za bílého dne dobře pozorovat, a protože byli přesvědčeni, že v hradu je nyní jen Hurá, Delawar a ty dvě dívky, neměli nejmenších obav, že by tito lidé mohli nepozorovaně uniknout. Veliký vor, na němž byla předprseň z kmenů, měli již připravený, a jakmile se Jelenobijcův osud rozhodne, byl pohotově ihned zasáhnout, ať již proti arše, nebo proti hradu, podle toho, jak by okolnosti vyžadovaly. Nejstarší bojovníci došli totiž k názoru, že zdržovat se a odkládat odchod do Kanady ještě přes jednu noc, začíná být nebezpečné. Krátce a dobře, tlupa čekala jenom na to, aby se vyřídila tato jediná záležitost, nežli se situace stane kritickou, a začala konat přípravy na zpáteční cestu ke vzdáleným vodám Ontaria.

Jak se tak Jelenobijce blížil, naskytla se jeho zraku velkolepá podívaná. Všichni starší bojovníci seděli na kmeni padlého stromu a s vážnou důstojností mu hleděli vstříc. Vpravo stáli mladí muži, ozbrojení, kdežto levou stranu zabíraly ženy a děti. Uprostřed bylo prázdné prostranství, poměrně veliké, stále s baldachýnem listoví nad sebou, ale všechen podrost, padlé stromy a ostatní překážky byly z toho místa odklizeny. Tohoto volnějšího prostranství pravděpodobně zhusta užívaly tlupy, které tam předtím tábořily, neboť právě toto místo se nejzřejměji podobalo palouku. Klenba větvoví i za samého poledne vrhala na to místo temné stíny, ale zářivé sluneční paprsky, které se prodraly listovím, dodávaly mu měkké lahodnosti, a možno-li říci, dokonce je i osvětlovaly. Lze předpokládat, že podobné prostředí právě přivedlo poprvé člověku na mysl účin gotické kružby a chrámových barevných odstínů. Tento přírodní chrám vyvolával asi podobný účin, pokud šlo o hru světla a stínu jako tento slavný výtvor lidské vynalézavosti.

Nebývalo neobvyklé u domorodých kmenů nebo u potulných tlup, že se, jako i v tomto případě, podíleli dva náčelníci téměř stejným dílem na nejvyšší a prosté moci, kterou uplatňovali nad těmito dětmi pralesa. Několik jich bylo, kteří si mohli činit nárok na hodnost pohlavára, ale oni dva měli na ostatní takový neomezený vliv, že nikdo o jejich příkazech nepochyboval, když se v názorech shodovali, a když se v názorech rozcházeli, tlupa se nedovedla rozhodnout, jako lidé, kteří ztratili vodítko pro své jednání. To se také shodovalo s praxí - a snad bychom mohli dodat, že i s lidskou přirozeností, neboť jeden náčelník vděčil za vliv svému rozumu, kdežto druhý děkoval za svou převahu jedině svým tělesným přednostem. První byl starší, proslulý výmluvností ve sporných otázkách, moudrostí v radě a prozíravostí v různých opatřeních, kdežto jeho velký konkurent, ne-li soupeř, byl statečný, vyznamenával se ve válce a byl pověstný svou divokostí, ale ve věcech rozumu se vyznamenával tím, že se nevyznal v ničem, jen jak přelstít a napálit protivníka na válečné stezce. První byl Puklý dub, kterého jsme už čtenáři představili, kdežto druhý se jmenoval le Panth?re v jazyce Kanaďanů, což v naší mateřštině znamená Panter. Jméno bojového náčelníka mělo podle obvyklé rudošské praxe při udělování jmen vyznačovat vlastnosti bojovníka, poněvadž divokost, lstivost a proradnost byly snad nejvýznačnější rysy jeho povahy. Svůj titul dostal od Francouzů a vážil si ho tím více, protože Indiáni se v takových věcech většinou bezvýhradné podrobují vyšší inteligenci svých bělošských spojenců. Jak dobře si toto přízvisko zasloužil, ukáže se v dalším vypravování.

Puklý dub a Panter zasedli vedle sebe, a sotva Jelenobijce položil nohu, obutou do mokasínů, na břeh, čekali, až se přiblíží. Avšak žádný z nich se ani nepohnul, ani slova nepromluvil, dokud mladý muž nepostoupil doprostřed prostranství a neohlásil svůj příchod. Promluvil hlasem pevným, i když prostě, jak již bylo v jeho povaze.

"Tak tady jsem, Mingové," pravil delawarským nářečím, jemuž většina přítomných rozuměla, "tady jsem a slunce je tamhle. Slunce není věrnější zákonům přírodním než já svému slovu. Jsem váš zajatec, dělejte si se mnou, co chcete. Skoncoval jsem s lidmi a se svým pozemským životem. Teď už jen zbývá předstoupit před boha bělochů jako člověk, který zachovává své bělošské povinnosti a řídí se bělošskými dary."

I mezi ženami se ozval při těch slovech souhlasný šepot a na okamžik byli takřka všichni silně nakloněni přijmout do kmene člověka takového statečného ducha. Přesto však někteří smýšleli jinak a mezi ně především patřil Panter a jeho sestra le Sumach čili Škumpa, nazvaná tak proto, že měla mnoho dětí a byla vdovou po le Loup Cervierovi čili Rysovi, o němž bylo nyní známo, že padl rukou zajatcovou. Bratra ovládala vrozená zuřivost a sestře zase v té chvíli sžíravá touha po pomstě bránila, aby se mohl projevit jakýkoli její ušlechtilejší cit. Nepatřil však mezi ně Puklý dub. Náčelník povstal, zdvořilým gestem napřáhl před sebe ruku a pozdravil ho tak klidně a důstojně, že i panovník by mu byl mohl závidět. Nedalo se popřít, že v tlupě neměl co do moudrosti a výmluvnosti soupeře, a věděl také, že na něho právě připadá povinnost, aby první odpověděl na slova bledé tváře.

"Bledá tváři, jsi čestný muž," pravil huronský řečník. "Moji lidé jsou šťastni, že zajali muže, a ne lišku, která se schovává po doupatech. Teď jsme tě poznali a budeme s tebou jednat jako se statečným mužem. Jestliže jsi jednoho našeho bojovníka zabil a pomohl zabít druhé, máš svůj život a můžeš jej dát v náhradu. Někteří moji mladí muži si myslili, že bledá tvář má až příliš řídkou krev, že se jí nebude chtít téct pod huronským nožem. Ukážeš jim, že to není pravda. Jsi odvážný srdcem i tělem. Je radost mít takového zajatce. Kdyby moji bojovníci řekli, že Rysova smrt nesmí být zapomenuta a že nemůže putovat sám do země duchů, že jeho nepřítele musíme poslat, aby ho dohonil, budou si pamatovat, že padl rukou statečného muže, a pošlou tě za ním s takovým znamením našeho přátelství, aby se nemusel stydět pobývat ve tvé společnosti. Domluvil jsem. Víš, co jsem řekl."

"Správně jsi promluvil, Mingo, docela správně, jako evangelium," odpověděl prostomyslný lovec, "a nejenže vím, co jsi řekl, ale vím, a to je ještě důležitější, co jsi chtěl říct. Troufám si prohlásit, že tvůj bojovník Rys byl srdnatý muž a hodný tvého přátelství a úcty, ale myslím, že já nejsem hoden být mu společníkem bez nějakého pasportu od vás. Přesto tady stojím a jsem připraven podrobit se rozhodnutí vaší rady, jestli jste se ovšem už na něčem neustanovili, než jsem přišel."

"Moji stařešinové nechtěli zasednout do rady nad bledou tváří, dokud ji neviděli mezi sebou," odpověděl Puklý dub a trochu ironicky se rozhlédl kolem sebe, "říkali, že by to bylo jako soudit vítr, ten vane, kam se mu zlíbí, a vrací se, až se mu zachce, a ne jinak. Jeden hlas jenom mluvil v tvůj prospěch, Jelenobijce, ale byl osamocený jako zpěv střízlíka, kterému jestřáb uchvátil družku."

"Jsem vděčný tomu hlasu, ať patřil komu chtěl, a řeknu ti, Mingo, že mluvil pravdu a ostatní mluvily lež. Urláb zavazuje bledou tvář, má-li čest v těle, právě jako rudocha, a i kdyby ne, nikdy bych nechtěl Delawarům, u kterých jsem byl vychován, jak možná víte, udělat hanbu. Ale řeči nejsou k ničemu, svádějí jenom k vychloubačnosti. Tady jsem, dělejte si se mnou co chcete."

Puklý dub pokynul na souhlas a pak se náčelníci krátce a důvěrně poradili. Jakmile se porada skončila, tři nebo čtyři mladí muži z ozbrojené skupiny se vytratili a zmizeli. Potom zajatci naznačili, že se může po výběžku volně pohybovat, dokud rada nerozhodne o jeho osudu. V této volnosti jenom naoko bylo však více zdánlivé důvěry nežli skutečné, jelikož mladí muži, o nichž jsme se právě zmínili, vytvořili již mezi tím po celé šířce výběžku, tam kde přisedal k pevnině, linii stráží, a utéci jinudy bylo vyloučeno. Také kánoi přemístili za strážní linii na místo, kde se domnívali, že v případě nějakého nenadálého pokusu o útěk bude v bezpečí. Tato bezpečnostní opatření nevyplynula z toho, že by k němu ztratili důvěru, ale proto, že zajatec vyhověl všem stanoveným podmínkám, ke kterým se zavázal svým slovem, a vlastně by se bylo pokládalo za chvályhodné a bylo by mu bývalo ke cti, kdyby byl nepřátelům uprchl. V podobných případech divoši skutečně rozlišovali tak jemně, že často poskytovali svým obětem příležitost vyhnout se mučení, neboť soudili, že je stejně čestné pro věznitele uprchlíka dopadnout nebo přelstít, když se dá předpokládat, že v krajním nebezpečí zdvojnásobí své úsilí, jako je čestné pro zajatce uniknout tolikeré neobyčejné ostražitosti.

Také Jelenobijce si byl vědom svých práv a možností a nespouštěl je ze zřetele. Kdyby byl nyní viděl, že se mu naskýtá nějaká pravděpodobná možnost k útěku, nebyl by váhal ani na minutu. Situace vypadala zoufale. Věděl o řadě stráží a chápal, jak by bylo nesnadné bez pohromy skrze ni proniknout. Jezero neposkytovalo žádnou výhodu, poněvadž s kánoí by ho byli nepřátelé velmi snadno dohonili; jinak by nebylo bývalo pro něho nikterak obtížné doplavat až k hradu. Jak chodil sem tam po výběžku, dokonce pátral, zda by neobjevil nějaké místo, kde by se mohl skrýt, ale výběžek byl ze všech stran otevřený a nepříliš rozlehlý a upíralo se na něho na sto bdělých očí, i když se všichni tvářili, jako že ho nevidí, a to už předem odsuzovalo každý takový pokus k nezdaru. Strach a hanba z neúspěchu neměly na Jelenobijce vliv, neboř pokládal vždy za věc cti myslit a cítit jako běloch, a ne jako Indián, a domníval se, že je jaksi jeho povinností podniknout všechno, co je v jeho moci, aby si zachránil život a ovšem aby se přitom nezpronevěřil svým zásadám. Přece však váhal, protože také cítil, že by se bez naděje na úspěch neměl k takovému pokusu odhodlávat.

Zatím život v táboře šel jakoby svým obvyklým chodem. Náčelníci se stranou radili a jediné Škumpě bylo dovoleno rady se zúčastnit, neboť jako vdova po padlém bojovníku měla výsadní právo mluvit při takovém jednání. Mladí muži se lhostejně a nevšímavě potloukali po táboře, čekajíce indiánsky trpělivě, jaké rozhodnutí padne, kdežto ženy připravovali hody, které se měly slavit, až se záležitost se zajatcem skoncuje, ať již to pro našeho hrdinu dopadne šťastně nebo nešťastně. Na nikom nebylo patrno vzrušení a nezaujatý pozorovatel by kromě krajní ostražitosti hlídek nebyl zpozoroval žádný neobvyklý pohyb nebo rozruch, z kterého by bylo zřejmo, jak se věci ve skutečnosti mají. Dvě či tři stařeny sestrčily hlavy dohromady a jejich zlobně zamračené tváře a hněvivá gesta nevěstila pro Jelenobijce nic dobrého. Ale skupinku indiánských dívek zřejmě vzrušovala jiná hnutí, jak bylo patrno z jejich kradmých pohledů plných soucitu a lítosti. V tomto rozpoložení tábora rychle minula celá hodina.

Snad ze všech pocitů se nejistota nejtíže snáší. Když Jelenobijce přistal, očekával s naprostou určitostí, že v několika minutách bude muset podstoupit muka indiánské pomsty, a byl připraven mužně se podrobit osudu. Ale průtahy byly mnohem mučivější nežli samo očekávané utrpení vyhlédnuté oběti, a tak začal vážně uvažovat o nějakém zoufalém pokuse jak uprchnout, snad jen proto, že chtěl tu záležitost za každou cenu skončit, když tu byl náhle vyzván, aby ještě jednou předstoupil před své soudce, kteří zatím již tlupu uspořádali, jako byla prve, a byli připraveni ho přijmout.

"Bijce jelenů," začal Puklý dub, sotva zajatec před ním stanul, "moji stařešinové naslouchali moudrým slovům. Jsou připraveni promluvit. Ty jsi muž, jehož otcové přišli ze země vycházejícího slunce. My jsme děti zapadajícího slunce. Když hledíme k našim vesnicím, obracíme se tváří k Velkým sladkým jezerům. Snad jsou tam moudří lidé a snad i oplývá bohatstvím ta země na jitřní straně, ale země na večerní straně je velmi krásná. Nejraději hledíme tím směrem. Díváme-li se k východu, máme strach, kánoe za kánoí pluje ve stopě slunce a přivádí stále víc a víc vašich lidí, jako by jejich země byla tak plná, že až přetéká lidmi. Rudochů je už málo, potřebují pomoc. Jeden z našich nejlepších stanů se nedávno uprázdnil smrtí jeho pána. Dlouho bude trvat, nežli jeho syn bude tak velký, aby mohl sednout na jeho místo. Tady je vdova po něm! Bude potřebovat zvěřinu, aby nasytila sebe a své děti, neboť její synové jsou ještě jako drozdí mláďata, nežli vylétnou z hnízda. Z tvé ruky ji postihlo to veliké neštěstí. Má dvě povinnosti, jednou povinností jí váže le Loup Cervier a druhou děti. Skalp za skalp, život za život, krev za krev je jeden zákon, živit děti druhý. Známe tě, Bijce jelenů. Jsi čestný muž, co řekneš, platí. Máš jen jeden jazyk a není rozeklaný jako jazyk hadí. Tvář nikdy neskrýváš do trávy, všichni ji mohou vidět. Co řekneš, uděláš. Jsi spravedlivý. Když jsi spáchal zlo, chceš zase udělat dobro, jak jen nejdříve můžeš. Tady je Škumpa, je sama ve vigvamu a děti jí pláčou a chtějí jíst. Tamhle je puška. Je nabitá a připravená k výstřelu. Vezmi si ji, jdi a zastřel jelena. Přines zvěřinu a polož ji před vdovu, kterou tu nechal le Loup Cervier. Nakrm jí děti. Buď jí manželem. Potom už tvoje srdce nebude delawarské, ale huronské. Škumpiny uši už neuslyší pláč dětí. Můj lid bude čítat správný počet bojovníků."

"Toho jsem se bál, Puklý dube," odpověděl Jelenobijce, když druhý domluvil, "baže jsem se hrozil, že k tomu dojde. Buď jak buď, říct pravdu netrvá dlouho, a to bude znamenat konec všem nadějím na mou hlavu. Mingo, jsem běloch rodem. Špatně by se pro mne hodilo vzít si ženu podle rudošského způsobu. Neudělal bych to v době míru, a když slunce jasně svítí, tím spíš to neudělám, když se nade mnou stahují mračna, jen abych si zachránil život. Třeba se ani nikdy neožením. S největší pravděpodobností se mnou prozřetelnost zamýšlela, když mě postavila sem do těch lesů, abych žil sám a neměl vlastní stan. Ale kdyby někdy mělo k tomu dojít, vchod mého vigvamu zastíní jedině žena mé krve a mých darů. S radosti bych živil děti po vašem mrtvém bojovníkovi, kdyby to nebylo spojeno s hanbou, ale to se nemůže stát, protože nikdy nemohu žít v huronské vesnici. Škumpu musí opatřit zvěřinou vaši mladí muži, a až se znovu vdá, ať si vezme za muže takového, který nemá tak dlouhé nohy, aby jí nezaběhl na území, které mu nepatří. Bojovali jsme čestný boj a on padl; v tom není nic víc, než s čím může statečný muž počítat a čemu se nemá vzpírat. Že by se ze mne stal Mingo i srdcem, to by ses zrovna tak mohl nadít, jako že chlapci narostou šedivé vlasy nebo že ostružiny porostou na borovici. Ba ne, Hurone, ba ne, když jde o ženu, řídím se dary bělošskými, a ve všem, co má co dělat s Indiány, řídím se zase delawarskými."

Jen tato slova vyšla Jelenobijci z úst, všeobecný repot prozradil, jak jsou nespokojeni s tím, co slyšeli. Obzvláště letité ženy hlasitě vykřikovaly nadávky a sama něžná Škumpa, žena už tak stará, že mohla být matkou našeho hrdiny, ho hanobila ne zrovna zvlášť mírumilovně. Avšak všechny ostatní projevy nespokojenosti a zklamání zanikaly v zuřivém záští Panterově. Tento strašný náčelník považoval za ponížení dát sestře svolení, aby se stala ženou bělocha a k tomu jengíze, a jen s odporem se nechal přemluvit, aby dal souhlas k takovému narovnání - které ostatně nebylo u Indiánů nikterak neobvyklé - a to jen na důtklivé naléhání vdovy, připravené o živitele. Ťalo ho však do živého, když seznal, že jeho blahosklonné svolení tak znevážil, a poctou, k níž jen pod nátlakem svolil, tak pohrdl. Oči šelmy, podle níž dostal jméno, se neupírají na vyhlédnutou kořist strašlivěji a zuřivěji, než jak on nyní očima metal blesky na zajatce, a také jeho rozmachující se paže svědčily o divokém vzteku, který mu téměř spaloval hruď.

"Bělošský pse!" vzkřikl irokézsky. "Táhni a vyj si s psisky ve vašich mizerných lovištích!"

Urážku provázel přiměřený čin. Ještě když mluvil, rozmáchl se rukou a mrštil tomahavkem. Hlasné vzkřiknutí Panterovo naštěstí obrátilo k němu Jelenobijcův zrak, jinak by se byla pravděpodobně v tom okamžiku jeho životní dráha skončila. Tak zručně byla vržena ta nebezpečná zbraň a s tak zřejmým úmyslem zabít, že by byla rozpoltila zajatci lebku, kdyby byl nenapřáhl ruku a nechytil ji při jedné otáčce za topůrko, tak obdivuhodně pohotově, že si nikterak nezadal s dovedností Panterovou, s níž Indián zbraň mrštil. Avšak tomahavk byl vržen tak prudce, že když Jelenobijce zastavil pohyb paže, ruka mu ještě vyletěla vzhůru a dozadu až za hlavu, že se octla právě v tom správném postavení, které musí ruka mít, aby útok mohl být vrácen. Těžko říci, zda okolnost, že se neočekávaně octl v tom hrozivém postoji a se zbraní v ruce, svedla mladého muže k odvetě, nebo zda náhlý hněv zvítězil nad jeho rozvahou a moudrostí. Oko mu však zaplálo a na obou tvářích mu vyskočila malá červená skvrnka, když vkládal všechnu svou sílu do máchnutí paže a poslal zbraň zpět na svého útočníka. Nepředvídatelná rána přinesla úspěch. Panter ani nezdvihl ruku, ani neshýbl hlavu, aby se ráně vyhnul. Ostrá sekyrka zasáhla oběť přímo nad nos, právě mezi oči, a doslova mu na místě roztříštila lebku. Vrhl se vpřed jako had, když dělá výpad na nepřítele, třebaže dostal už smrtící ránu, a pak se tento mohutný muž skácel celou délkou svého těla ve smrtelné křeči na volné místo doprostřed kruhu kolemstojících Indiánů. Ve všeobecném shonu, jak se všichni snažili padlému pomoci, zůstal zajatec na jediný okamžik docela sám, a že již zamýšlel zachránit si zoufalým pokusem život, vyskočil a rychle jako jelen prchal pryč. Na okamžik všichni strnuli bez dechu, a pak celá tlupa, staří i mladí, ženy i děti, nechali ležet neživé tělo Panterovo, kde bylo, vyrazili varovný pokřik a pustili se za ním.

Jakkoli náhle se zběhla tato událost, jež přiměla Jelenobijce vyzkoušet tak zoufalým pokusem, jak hbité má nohy, nebyl vnitřně na tuto strašnou možnost zcela nepřipraven. Celou předchozí hodinu úporně uvažoval, jaké vyhlídky by takový pokus mohl mít, a chytře rozvážil všechny podrobnosti vedoucí ke zdaru i k nezdaru. Proto hned první skok provedl naprosto rozmyslné a co nejhospodárněji využil všech svých sil a tím si ušetřil váhání a nerozhodnost právě v důležitém okamžiku, když vyrazil. Tomu jedině vděčil, že na začátku získal tak veliký náskok a bez pohromy pronikl linií stráží. Jak se mu to podařilo, třebaže to bylo docela prosté, zasluhuje si vylíčení.

Břehy výběžku nelemovala sice křoviska, jež většinou obrůstala celé ostatní pobřeží jezera, ale jedině proto právě jej lovci a rybáři tolik vyhledávali. Tento lem křovisek začínal teprve v místech, které bychom mohli označit jako vlastní pevninu a byl jako obvykle hustý a táhl se v dlouhém pruhu na sever i na jih. Tímto jižním směrem právě Jelenobijce prchal, a ježto stráže stály jen malý kousek před krajem houštiny, zmizel uprchlík v jejich úkrytu dříve, než se stráže o poplachu řádně dověděly. Bylo však vyloučeno prodírat se křovinami, a proto Jelenobijce běžel asi čtyřicet až padesát metrů vodou, jež mu sahala takřka ke kolenům a byla mu neméně na překážku než jeho pronásledovatelům. Sotva se mu naskytlo příhodné místo, prorazil pruhem křoví a vběhl do vysokého lesa.

Dokud ještě prchal vodou, několikrát po něm vypálili z pušek a další výstřely třeskly za ním, když se poměrně více vystavoval ráně ve vysokém lese. Avšak směr útěku částečně křížil směr střelby, rudoši také mířili ve chvatu a v táboře zavládl naprostý zmatek, nestalo se tedy uprchlíkovi nic. Kulky hvízdaly vedle něho a některé odťaly i haluzky z větví kolem, ale žádná z nich mu ani o šaty nazavadila. Zdržení způsobené těmito bezvýslednými pokusy prokázalo uprchlíkovi velikou službu, neboť nežli byla do stíhání vnesena jakás takás souhra a pořádek, získal více jak stometrový náskok i před nejpřednějšími huronskými pronásledovateli. Pokračovat ve stíhání s puškou v ruce, na to nebylo ani pomyšlení, a tak když v bláhové naději, že zajatce zraní, vystřelili z pušek, nejlepší indiánští běžci je odhodili a křikli na ženy a chlapce, aby je posbírali a znovu co nejdříve nabili.

Jelenobijce si příliš dobře uvědomoval, jak zoufalý je zápas, do něhož se pustil, a proto neztrácel ani jediný drahocenný okamžik. Věděl také, že jeho jedinou nadějí je běžet přímo vpřed, neboť jakmile by začal zahýbat nebo kličkovat, ještě větší počet pronásledovatelů by mu útěk znemožnil. Proto udržoval stále stejný směr šikmo vzhůru do svahu kopce, který nebyl na této straně hory ani příliš vysoký, ani příliš příkrý, ale pro člověka běžícího závod se smrtí byl to výkon přece jen značně úmorný a krutě vyčerpávající. Zde však zpomalil běh, aby nabral dechu, a rychlým krokem nebo pomalým klusem zdolával obtížnější části výstupu. Huroni ječeli a skokem běželi za ním, ale Jelenobijce na to nedbal, dobře věděl, že i oni musí překonávat překážky, které on již zdolal, nežli se dostanou na kopec, kam on se již vyšplhal. Vrcholek prvního kopce měl už skoro na dosah a podle utváření půdy viděl, že za ním je hluboká rokle, kterou má v cestě, než se dostane k úpatí dalšího kopce. Jak tak obezřele stoupal vzhůru, netrpělivě se rozhlížel na všechny strany kolem sebe, hledaje úkryt. V zemi však nikde nic. Ale poblíž ležel padlý strom a v zoufalé situaci pomůže jenom zoufalý prostředek. Strom ležel rovnoběžně s roklinou na samém jejím okraji. Vyskočit naň a pak vmáčknout se co nejtěsněji pod kmen, na to stačilo, jen co by okem mžikl. Dříve však než zmizel svým pronásledovatelům z očí, stanul Jelenobijce na výšině a vyrazil vítězný pokřik, jakoby v jásavé radosti, když spatřil sráz, jenž se skláněl pod ním. Okamžik na to ležel již přimáčknut pod stromem.

Sotva však se natáhl pod kmen, již si mladý muž uvědomil, jak zoufalé bylo jeho úsilí; tak mocně mu tepala krev v těle. Slyšel, jak mu srdce buší a dech mu vyrážel jako z kovářských měchů v nejprudší činnosti. Nabral však dech a srdce mu brzo přestalo bouřit, jako by chtělo prorazit stěny svého vězení. Nyní již bylo slyšet kroky rudochů, kteří se drali na druhé straně vzhůru do kopce, a jejich hlasy a kročeje již oznamovaly, že pronásledovatelé jsou tu. První doběhli na výšinu, zakřičeli, a pak ze strachu, aby jim nepřítel po svahu tak pro něho příhodném neunikl, jeden po druhém vyskočili na padlý strom a vrhali se do strže, doufajíce, že zahlédnou pronásledovaného, ještě než doběhne dolů. Takto následoval Huron za Huronem, až si už Natty začal myslit, že všichni přeběhli. Ale ještě přibíhali další, až jich čtyřicet přeskočilo strom. Jelenobijce je počítal, to byl nejspolehlivější způsob, jak zjistit, kolik ještě by jich mohlo být vzadu. Zanedlouho byli již všichni na dně rokliny, dobrých třicet metrů pod ním, a někteří z nich už dokonce začali vystupovat na protější kopec, když začalo být zřejmé, že pátrají, kterým směrem se dal. To byl ten nejkritičtější okamžik a člověk méně pevných nervů, nebo jehož výcvik byl zanedbán, byl by se chopil příležitosti, vstal a uprchl. Ne však Jelenobijce. Stále klidně ležel a bděle a ostražitě pozoroval každé hnutí dole, a přitom rychle nabíral dech.

Huroni mu teď připadali jako smečka honících psů, kteří ztratili stopu. Nemluvili mnoho, ale každý z nich pobíhal kolem a prozkoumával suché listí, jako když pes slídí po ztracené stopě. Spousta mokasínů, které tam proběhly, zkoumání ztěžovala, ačkoli indiánskou stopu s prsty dovnitř obrácenými bylo snadno rozeznat od otevřenější a širší stopy bělošské.

Doufaje, že již nikdo z pronásledovatelů nezůstal vzadu a že se neviděn odkrade, Jelenobijce se náhle přehoupl přes strom a dopadl na opačnou stranu. Zdálo se, že se mu to podařilo, a v prsou mu mocně zabušila naděje. Zvedl se na všechny čtyři, pak promarnil okamžik naslouchaje zvukům v rokli, aby se přesvědčil, jestli ho nespatřili, a doškrábal se nejdříve na vrchol kopce jen asi deset metrů daleko, spoléhaje se, že hřeben kopce jej pak oddělí od pronásledovatelů a zakryje ho před nimi. I to se mu podařilo, zvedl se tedy na nohy a rychle, ale rovnoměrným krokem se dal po vršku opačným směrem, než kterým prve prchal. Avšak výkřiky v rokli mu zněly nyní jaksi jinak a brzy ho zneklidnily, i vyšvihl se znovu na vršek, aby prozkoumal, co se děje. Sotva se však objevil na výšině, spatřili ho a honba začala znovu. Ježto se mu na rovné půdě lépe běželo, Jelenobijce se nyní vyhnul úbočí kopce a prchal po hřebenu. Zatím Huroni, usuzujíce podle povšechného utváření půdy, viděli, že hřeben brzy splyne s úžlabinou, a proto pádili roklí, jelikož tak nejlépe mohli uprchlíkovi nadběhnout. Současně několik se jich obrátilo k jihu, aby mu zabránili v útěku tím směrem, kdežto někteří mu zase přeťali cestu k vodě, aby mu zabránili uniknout po jezeře.

Jelenobijcova situace byla nyní mnohem kritičtější než kdy předtím. Byl vlastně obklíčen ze tří stran a na čtvrté straně bylo jezero. Dobře však uvážil všechny možnosti a chladnokrevně se rozhodl, co učinit, i když pádil největší rychlostí, jaké byl schopen. Jako většina statných hraničářů dovedl utéci jednotlivě každému z Indiánů, kteří ho pronásledovali, nyní však mu byli nebezpečni zejména proto, že jich bylo tolik a že byli v takovém výhodném postavení. Kdyby byl měl zase celou tu tlupu pěkně v zádech, nebyl by váhal a byl by jim utekl přímou cestou kamkoli. Ale takovou možnost neměl, ba ani se mu nenaskytla, a tak když zpozoroval, že po svažujícím se hřebeni sestupuje do rokliny, uhnul zkrátka v pravém úhlu k původnímu směru a strašlivou rychlostí seběhl s kopce dolů a mířil k jezeru. Několik z jeho pronásledovatelů se pustilo přímo za ním, a supíce drali se do stráně, avšak většina jich dále pádila roklinou s úmyslem nadběhnout mu na jejím konci.

Jelenobijce měl nyní na mysli jiný, třebaže stejně zoufalý plán. Úplně pustil z hlavy myšlenku, že by uprchl lesy, a nejkratší cestou zamířil ke kánoi. Věděl, kde leží. Kdyby se mu podařilo k ní doběhnout, musel by se jen vystavit několika ranám z pušek, a úspěch byl zaručen. Žádný z bojovníků neměl pušku u sebe, to by jim bylo bránilo v běhu, a tak nebezpečí mohlo vyjít jen z nejistých rukou žen anebo od některého dorostlejšího chlapce, ačkoli většina z nich se již horlivě účastnila pronásledování. Všechno nasvědčovalo, že plán se zdaří, a protože stráň se už nepřetržitě svažovala až k vodě, mladý muž se řítil se svahu rychlostí, jež slibovala, že se jeho úmorný běh vbrzku skončí.

Jak se Jelenobijce zase přiblížil k výběžku, proběhl kolem několika žen a dětí, ale přestože se mu ženy snažily házet pod nohy suché větve, hrůza, kterou vyvolala jeho smělá odveta obávanému Panterovi, byla tak veliká, že se žádná neodvážila přiblížit se k němu natolik, aby se mu mohla vážně postavit do cesty. Vítězoslavně proběhl kolem nich a dostihl okraje křovisek. Proskočil jimi a octl se opět v jezeře asi patnáct metrů od kánoe. Tu již přestal utíkat, protože si dobře uvědomoval, že teď ze všeho nejdůležitější je pro něho dech. Dokonce se v chůzi sehnul a svlažil si vyprahlá ústa, nabral si totiž vodu do dlaní a napil se. Nebylo však času nazbyt a ve chvilce stál již u kánoe. Na první pohled viděl, že pádla jsou pryč! To bylo těžké zklamání po všem tom vynaložení sil a v jednom okamžiku se mu již chtělo obrátit se tváří k nepříteli a důstojně vejít zase do středu tábora. Ale ďábelský řev, jaký dovedou vydávat jedině američtí divoši, oznamoval, že nejbližší z jeho pronásledovatelů se rychle blíží, a pud sebezáchovy zvítězil. Náležitě se připraviv a nařídiv příď kánoe do správného směru, vřítil se do vody s kánoí před sebou a všechnu sílu a dovednost vložil do tohoto posledního vypětí sil, a vrhl se dopředu, aby dopadl na dno lehké lodice a nijak podstatně nezměnil její směr. Nyní zůstal ležet na zádech, jednak aby nabyl dechu, jednak aby se skryl před smrtící střelou. Lehkost kánoe, která byla výhodná při pádlování, projevila se teď nepříznivě. Materiál, z kterého byla loďka zhotovena, byl lehký jako pírko, že člun neměl žádnou setrvačnost. Jinak by ji byl odrazem na této hladké a klidné hladině zahnal tak daleko od břehu, že by byl mohl bezpečně pádlovat rukama. Jakmile by se již jednou dostal tak daleko, myslil si, že by pak mohl doplout do takové vzdálenosti, kde by mohl upoutat pozornost Čingačgúka a Judity, kteří by mu jistě přišli na pomoc s ostatními kánoemi, a od toho si již sliboval vše. Leže na dně kánoe, pozoroval mladý muž její pohyby, sledoval vršky stromů na horském svahu a podle toho, jak se pohybovaly, a podle času usuzoval, jak je daleko. Z břehu zaléhalo nyní k němu množství hlasů a zaslechl také cosi o nalodění posádky na vor, ten však byl naštěstí pro uprchlíka značně daleko, na druhé straně výběžku.

Snad nebylo toho dne postavení Jelenobijcovo kritičtější než v tomto okamžiku. Jistě však nebylo ani zpoloviny tak mučivé. Ležel úplně klidně asi dvě až tři minuty, spolehaje se toliko na sluch, přesvědčen, že by zaslechl čeření jezera, kdyby se někdo odvážil k němu připlavat. Jednou nebo dvakrát se mu zazdálo, že se voda rozvlnila opatrnými pohyby paže, ale pak si uvědomil, že to jen voda naráží na oblázky na pobřeží, neboť podobně jako oceán i tato malá jezera jsou zřídkakdy úplně klidná a slabě se dmou a narážejí na břeh. Pojednou všechny hlasy zmlkly a na břehu zavládl mrtvý klid, ticho tak hluboké, jako kdyby celá krajina odpočívala v nepohnutelnosti neoduševnélého života. Zatím kánoe byla zanesena tak daleko, že Jelenobijce, jak tak ležel na zádech, neviděl nic kromě prázdného blankytu oblohy a několika zářivějších paprsků, jež vycházejíce ze sluneční výhně, prozrazovaly tak její blízkost. Takovou nejistotu nebylo možno dlouho snášet. Mladý muž totiž dobře věděl, že toto hluboké ticho je předzvěstí něčeho zlého, poněvadž divoši nikdy nejsou tak tiší, leda zamýšlejí-li zasadit ránu, což připomíná plíživý krok pantera, nežli skočí na kořist. Vytáhl nůž a chystal se, že si vydlabe otvor v kůře, aby viděl na břeh, když tu strnul hrůzou, že by ho při tom třeba zahlédli, a to by nepřítele upozornilo, kam má mířit. V tom okamžiku třeskl výstřel a kulka prorazila oba boky kánoe sotva čtyřicet centimetrů od místa, kde měl hlavu. Byla to šeredná rána, ale náš hrdina teprve docela nedávno prošel šerednějším ohněm, než aby se polekal. Ležel tiše ještě půl minuty a pak uviděl vršek dubu vstupující pomalu do jeho úzkého obzoru.

Tuto změnu si Jelenobijce nedovedl vysvětlit a nemohl proto již déle krotit svou netrpělivost. S krajní opatrností se sešinul, až dosáhl okem k otvoru po kulce, odkud naštěstí poměrně dobře viděl na výběžek. Kánoe jedním takovým nepostřehnutelným popudem, který tak často rozhoduje o lidském životě stejně jako o běhu věcí, se obrátila k jihu a proud ji pomalu unášel dolů po jezeře. Bylo štěstí, že Jelenobijce kánoi dostatečně mocně odrazil, takže minula konec výběžku dříve, než se uchýlila tímto směrem, neboť jinak by byla zase nutně přirazila ke břehu. Takový byl tedy důvod, proč ji proud nesl tak blízko břehu, až se vrcholky dvou či tří stromů dostaly mladému muži na dohled, o čemž jsme se už zmínili, a že se vlastně octla v tak těsné blízkosti konce výběžku, že to až bylo pro ni velmi nebezpečné. Vzdálenost od břehu nemohla být o mnoho větší než třicet metrů, ale šťastnou náhodou lehký vzdušný proud od jihozápadu začal pomalu zahánět kánoi od břehu.

Jelenobijce nyní cítil, že je krajně nutné použít nějakého prostředku, aby se dostal z dosahu nepřátel, a bude-li to možné, uvědomit své přátele, v jaké je situaci. Upozornit přátele bylo na tu velkou vzdálenost obtížné, a přitom dostat se z blízkosti výběžku bylo nevyhnutelné. Jako obvykle bývá v takových loďkách, na obou koncích kánoe byl veliký zakulacený hladký kámen, který sloužil dvojímu účelu, jako sedátko a jako zatížení. Jeden měl na dosah nohou. Podařilo se mu dostat kámen tak daleko mezi nohy, že na něj dosáhl rukama, a pak jím koulel, až jej dokutálel k druhému kameni na přídi, kde oba měly za úkol udržovat rovnováhu lehkého člunu, a sám se skrčil co nejdále na zádi. Než odrazil od břehu, jakmile si všiml, že pádla jsou pryč, hodil Jelenobijce do kánoe suchou větev, a tu měl teď na dosah ruky. Sundal si čapku s hlavy, nastrčil ji na konec klacku a co nejdále od sebe ji vystrčil nad okraj kánoe. Sotva tu lest provedl, již měl mladý muž důkaz, jak velmi podcenil inteligenci nepřátel. Pohrdajíce takovým otřepaným, všedním úskokem, vpálili kulku přímo do jiného místa v kánoi, a ta ho vskutku škrábla po kůži. Sklonil čapku a vzápětí ji vystrčil přímo nad hlavou, aby byl v bezpečí. Zdálo se, že si toho nového triku nevšimli anebo, což bylo pravděpodobnější, Huroni byli přesvědčeni, že svého zajatce zase dostanou, a tak si přáli zmocnit se ho živého.

Jelenobijce ležel ještě několik minut bez hnutí, avšak s okem u otvoru po kulce, a opravdu velmi se radoval, když viděl, že postupně stále víc a víc ho žene proud od břehu. Když se podíval nad sebe, vrcholky stromů zmizely, ale brzy poznal, že se kánoe pomalu otáčí, takže otvory neviděl nic, jen oba konce jezera. I vzpomněl si nyní na klacek, který byl křivý a jakž takž se hodil k veslování, aniž se musel při tom zvednout. Při zkoušce se tento pokus osvědčil, dokonce lépe, než sám doufal, ačkoli největší nesnáz byla v tom, aby udržel kánoi v přímém směru. Podle křiku na břehu se brzy ukázalo, že si tohoto jeho manévru povšimli, a kulka prorazila kánoi na zádi, proletěla s hvízdnutím po délce a mezi pažemi našeho hrdiny a vyletěla přídí. To uprchlíka přesvědčilo, že se přiměřenou rychlostí vzdaluje, a podnítilo ho to, aby zvětšil své úsilí. Zabíral mocněji nežli prve, když tu jiný posel z výběžku mu urazil klacek u samého vnějšího okraje člunu a okamžitě ho připravil o veslo. Jelikož se mu zdálo, jako by se hlasy na břehu stále více vzdalovaly, Jelenobijce se rozhodl, že se úplně nechá nést proudem, dokud nebude přesvědčen, že je mimo dosah kulek. To byla pro jeho nervy těžká zkouška, ale bylo to ze všeho to nejmoudřejší, co mohl dělat. Aby vytrval, k tomu ho povzbuzovaly závany vzduchu, jež cítil, jak mu ovívají tvář, a to znamenalo, že větřík trošičku zesílil.

KAPITOLA 28

Ni vdoví slzy, ni sirotků stesk

vetřelce neodvrátí;

ni vzduté moře, ani nebes blesk

nechrání před piráty;

neb pro svůj vlastni prospěch žijí,

krví a loupeži se kryjí;

ni strašné pomyšlení na zlou pověst

nemůže od hříchů a křivd je odvést;

ač moc a bohatství z jich břichů klidí,

přec druzí bojí se jich a je nenávidí.

Congreve

Zatím ležel Jelenobijce již dvacet minut v kánoi a začínal být poněkud netrpělivý, že nikde ani slechu po nějaké pomoci od přátel. Postavení člunu mu stále nedopřávalo jiný výhled než nahoru a dolů po jezeře, a ačkoli se domníval, že jeho zorná čára prochází někde nanejvýš asi sto metrů od hradu, procházela sice ve skutečnosti možná tak daleko, ale na západ od toho stavení. Také hluboké ticho ho znepokojovalo, neboť nevěděl, zda je má připisovat zvětšující se vzdálenosti mezi sebou a Indiány, nebo jejich nějakému novému úskoku. Konečně unaven neplodným pozorováním, převrátil se mladý muž na záda, zavřel oči a s klidnou odevzdaností čekal, jak všechno dopadne. Jestliže dovedli divoši tak dokonale krotit svou pomstychtivost, rozhodl se, že bude stejně klidný jako oni a svěří svůj osud proudům a větru.

Dalších možná deset minut uplynulo takto v klidu na obou stranách, když tu se Jelenobijci zdálo, že slyší jakýsi slabý šramot, jako kdyby něco nezřetelné drhlo o spodek kánoe. Otevřel pochopitelně oči a čekal ovšem, že uvidí tvář nebo paži Indiána vynořující se z vody, ale místo toho zjistil, že přímo nad hlavou mu visí baldachýn listoví. Vyskočil, a první co uviděl, byl Puklý dub, který napomohl pomalému pohybu kánoe, totiž přitáhl ji na výběžek a zaskřípání o břeh byl zvuk, který první polekal našeho hrdinu. Změnu v plavbě kánoe způsobily měnlivé lehké proudy vzduchu a jim napomáhalo částečně i víření vody.

"Pojď," rozkázal Huron a klidným velitelským gestem vyzval zajatce, aby vystoupil na břeh. "Můj mladý přítel se projížděl po jezeře a je už unaven; jestli nebude užívat nohou, zapomene zase, jak se běhá."

"Tak jsi vyhrál, Hurone," odvětil Jelenobijce, když pevnou nohou vystupoval z kánoe a bez odporu kráčel za svým vůdcem na volné prostranství na výběžku. "Prozřetelnost ti neočekávaně pomohla. Jsem zase tvým zajatcem a doufám, že teď uznáš, že stejně dobře umím utéct z vězení jako držet slovo."

"Můj mladý přítel je los!" zvolal Huron. "Má velmi dlouhé nohy, ty prohnaly moje mladé muže. Ale není ryba, nedovede si najít cestu v jezeře. My jsme ho nezastřelili. Ryby se chytají do sítě, nezabíjejí se kulkami. Jestli se z něho zase stane los, bude se s ním jednat jako s losem."

"Ba, ba, jen si posluž, Puklý dube, využij příležitosti. Máš na to právo a krom toho, pokud vím, je to tvůj dar. O té věci se už spolu bavit nebudem, protože všichni lidé musí a měli by jednat podle svých darů. Ale až se mi vaše ženské začnou pošklebovat a tupit mě, a k tomu nejspíš asi brzy dojde, ať si pamatují, že jestli bledá tvář bojuje o život tak dlouho, jak zákon káže a na muže se sluší, ví taky, jak se vzdát života ve cti, když vidí, že přišla jeho chvíle. Jsem tvým zajatcem, dělej si se mnou co chceš."

"Můj bratr se důkladně proběhl po kopcích a příjemně se projel po jezeře," odpověděl Puklý dub mírněji a současně se usmíval, a ze způsobu jeho úsměvu poznal jeho posluchač, že má mírumilovné úmysly. "Viděl lesy, viděl vodu, co se mu víc líbí? Viděl toho možná dost, aby změnil své smýšlení a naučil se poslouchat rozum."

"Mluv otevřeně, Hurone. Máš něco na mysli, a čím dřív to řekneš, tím dřív uslyšíš mou odpověď."

"To je poctivá řeč! Můj bratr bledá tvář nemluví, aby se vykrucoval, třebas dovede kličkovat jako liška. Chci si s ním promluvit. Má uši, jsou teď otevřenější než předtím a oči nemá zavřené. Škumpa je teď ubožejší, než byla. Kdysi měla bratra a manžela. Také měla děti. Přišel čas a manžel jí odešel do šťastných lovišť a ani se s ní nerozloučil. Nechal ji samotnou s dětmi. Nedalo se nic jiného dělat, jinak by to byl neudělal. Le Loup Cervier byl dobrý manžel. Byla radost se podívat na všechnu tu zvěřinu a divoké kachny a husy a medvědí maso, co měl v zimě rozvěšené ve svém stanu. To je teď pryč, to v teplém počasí nevydrží. Kdo to však zase vrátí? Někteří si myslili, že bratr nezapomene na sestru a že se příští zimu postará, aby její stan nebyl prázdný. Mysleli jsme si to. Ale Panter vykřikl a odešel za jejím manželem na stezku smrti. Teď spolu závodí, kdo dříve se dostane do šťastných lovišť. Někteří si myslí, že nejrychleji dovede běhat Rys, ale někteří si myslí, že nejdál doskočí Panter. Škumpa si myslí, že oba budou putovat tak rychle a tak daleko, že ani jeden, ani druhý se už nikdy nevrátí. Kdo nakrmí ji a její děti? Muž, který přikázal jejímu manželu a bratru opustit její stan, aby v něm bylo místo, kam by sám mohl přijít. Je veliký lovec a víme, že ta žena nebude mít nikdy nedostatek."

"Ba, Hurone, podle tvých představ se to dá urovnat snadno a rychle, ale bělochovi to je pořádně proti srsti. Slyšel jsem už o lidech, kteří si takovýmhle způsobem zachránili život, a znám i lidi, kteří by si radši vybrali smrt než takové zajetí. Co se mě dotýče, o smrt nestojím, ale o manželství také ne."

"Ať si to bledá tvář rozmyslí, a zatím se moji lidé připraví k poradě. Doví se pak, co se stane. Ať si vzpomene, jak těžká je to ztráta, pozbýt manžela a bratra. Jdi teď, až ho budeme potřebovat, zavoláme jméno Jelenobijce."

Při tomto rozkazu nestál poblíž nikdo, byli tu jen oni dva. Z celé tlupy, jež se ještě nedávno hemžila na výběžku, bylo vidět pouze Puklého duba. Jako by všichni ostatní tábořiště úplně opustili. Dokonce zařízení, šatstvo, zbraně a ostatní movitosti tábora nadobro zmizely a po lidech, kteří tu ještě tak docela nedávno tábořili, nezůstalo na místě nic, jen stopy po ohništích a chatrčích a udupaná země, na níž dosud bylo vidět otisky jejich nohou. Tak náhlá a neočekávaná změna značně Jelenobijce překvapila a do jisté míry znepokojila, protože za celou dobu svého života u Delawarů nikdy nezažil, že by k něčemu takovému došlo. Měl však podezření a docela právem, že změnu tábořiště provedli úmyslně, a proto že to udělali potajmu, aby v něm vzbudili obavy.

Sotva Puklý dub domluvil, odešel vzhůru řadou stromů a nechal Jelenobijce o samotě. Náčelník zmizel v úkrytu pralesa a každý, kdo se v takových situacích nevyznal, byl by se třeba domníval, že zajatce nechal, ať si dělá, co se mu za dobré uzdá. Avšak mladý muž, třebaže byl tímto dramatickým vývojem událostí poněkud zmaten, příliš dobře znal své nepřátele, aby si myslil, že je na svobodě, nebo že má svobodnou vůli jednat. Stále nevěděl, jak daleko mají Huroni v úmyslu zajít ve své lstivosti, a rozhodl se, že se o tom sám přesvědčí, jakmile to jen trochu půjde. S předstíranou lhostejností, kterou ovšem ani zdaleka necítil, procházel se po výběžku a pozvolna se čím dále tím více přibližoval k místu, kde přistal, když tu najednou zrychlil krok, a ačkoli se bedlivě varoval dát najevo, že chce uprchnout, rozhrnul křoví a vyšel na břeh. Kánoe byla pryč, ani vidu po ní nebylo, i když prošel severním a jižním okrajem výběžku a prozkoumal břeh oběma směry. Zřejmě ji divoši odstranili, aby se k ní nedostal a ani neměl tušení, kde je, a to tak, aby viděl, že to je z jejich úmyslu.

Jelenobijce nyní lépe rozuměl, v jakém vlastně postavení se octl. Byl uvězněn na úzkém cípu země, nesporně bedlivě střežen a kromě plavání mu nezbýval jiný prostředek k útěku. Znovu pomyslil na tuto poslední možnost, ale vědomí, že by ho jistojistě v kánoi dohonili, i to, že neměl ani sebemenší vyhlídku na úspěch, ho od toho činu odradily. Když ještě obcházel po břehu, došel k místu, kde křoví bylo vysekáno a nakupeno na hromádku. Odstranil několik svrchních větví a pod nimi objevil Panterovu mrtvolu. Věděl, že ji tam divoši ukryli, dokud nenajdou místo, kde by ji mohli pohřbít a kde by byla chráněna před skalpovacím nožem. Toužebně pohlížel k hradu, ale ten vypadal tichý a opuštěný. Přemohl ho pocit osamělosti a bezútěšnosti, který jen zvyšoval tesknotu té chvíle.

Smutně kráčel od břehu a vstupoval zase pod klenbu lesa. "Doufal jsem, že moje dny nebudou tak brzo sečteny!" řekl si tiše. "Ale konec konců, mnoho na tom nezáleží. O několik zim víc, o několik let víc, a stejně by všechno podle zákona přírody skončilo. Můj ty pane! Mladí a zdatní si zřídkakdy pomyslí na smrt, že může přijít, dokud se jim nezašklebí do tváře a neřekne jim, že jejich hodina přišla!"

Zatímco takto sám se sebou hovořil, došel na prostranství, kde k svému úžasu spatřil Hetty samotnou; zřejmě na něho čekala, až se vrátí. Bibli měla pod paží a její tvář, vždycky obestřená stínem lehké melancholie, byla nyní smutná a sklíčená, Jelenobijce k ní popošel a promluvil na ni.

"Chudáčku Hetty," pravil, "ty poslední chvíle byly tak krušné, že jsem na vás nadobro zapomněl. Setkáváme se pravděpodobně, abychom truchlili nad tím, co se má stát. Jen bych rád věděl, co se stalo s Čingačgúkem a s Wah!"

"Pročpak jste zabil toho Hurona?" zeptala se dívka vyčítavě. "Copak neznáte přikázání, které praví: 'Nezabiješ!' Dověděla jsem se, že jste té ženě zabil muže a bratra."

"To je pravda, milá Hetty, to je pravda jako evangelium a nechci zapírat, co se stalo. Ale nesmíte, děvče, zapomínat, že některé věci, které by byly nedovolené v míru, jsou ve válce dovolené. Jejího muže jsem zastřelil v otevřeném boji, totiž v otevřeném, aspoň pokud šlo o mne, kdežto on měl lepší skrýš, než obvykle bývá. A její bratr si přivodil smrt sám, protože hodil tomahavkem na neozbrojeného zajatce. Byla jste u toho, děvče?"

"Viděla jsem to a bylo mi líto, Jelenobijce, že se to stalo, protože jsem čekala, že nebudete oplácet ránu ránou, ale zlé dobrým."

"Ale, Hetty, to možná platí pro misionáře, ale v lesích by se podle toho nedalo bezpečně žít. Panter toužil po mé krvi, a byl tak hloupý, že právě v tom momentě, když mi ukládal o život, sám mi hodil zbraň do ruky. To by bylo proti přírodě, nezvednout ruku v takovém protivenství, a to bych zostudil svůj vlastní výcvik a svoje dary. Ne, ne, já jsem ochoten dát každému, co mu patří, jako každý jiný, a tak doufám, že dosvědčíte všem, kdo se vás na to případně zeptají, jak to dneska bylo."

"Jelenobijce, máte v úmyslu se oženit se Škumpou, když teď nemá ani manžela, ani bratra, který by ji živil?"

"A vy si tak představujete manželství, Hetty? Měl by se mladý muž oženit se starou - běloch s rudoškou? To je proti rozumu i proti přírodě, a jestli o tom budete chvilečku uvažovat, přijdete na to taky."

"Maminka mi vždycky říkávala," odpověděla Hetty a odvrátila obličej, spíše z ženského instinktu, než že by v tom viděla něco nepatřičného, "že by se lidé nikdy neměli brát, dokud se nemají radši než bratr a sestra, a to je nejspíš to, co máte na mysli. Škumpa je opravdu stará a vy jste mladý."

"Ba, a ona je rudá a já jsem bílý. Kromě toho, Hetty, dejme tomu, že byste teď byla provdaná za nějakého mladého muže ve vašich letech a vašeho postavení a barvy - třeba za Hurá Harryho, -" Jelenobijce zvolil tento příklad prostě proto, že to byl jediný mladý muž, kterého oba znali - "a že by padl na válečné stezce, přála byste si obejmout jako manžela muže, který ho zabil?"

"Ach, ne, ne, ne," opakovala dívka a celá se chvěla. "To by bylo hanebné a bezcitné! Ne, to by nemohla dívka udělat a taky by to neudělala. Já nikdy nebudu ženou Harryho, to vím, ale kdyby byl mým manželem, nikdy bych si po jeho smrti už žádného jiného za muže nevzala."

"Však jsem si, Hetty, myslil, že na to přijdete, až porozumíte těm okolnostem. Z mravního hlediska to je nemožné, abych se vůbec někdy se Škumpou oženil. Běloch, který zná svoje dary a svoje povinnosti, nemůže z toho těžit, a pak ve vhodné chvíli uprchnout. Doopravdy si myslím, že než manželství s tou ženskou, byla by pro mne mnohem přirozenější a vítanější smrt."

"Jen to neříkejte moc nahlas," přerušila ho Hetty netrpělivě. "Tak se mi zdá, že by to nerada slyšela. Hurá by si jistotně raději vzal třeba i mne, než aby se nechal mučit, přestože jsem prostoduchá, a kdybych já věděla, že raději půjde na smrt, než aby byl mým manželem, to by mě jistotně zabilo."

"Ale, děvče, vy nejste Škumpa, ale hezká mladá dívka a máte dobré srdce, pěkně se dovedete usmívat a přívětivě se na člověka podívat. Hurá by mohl být pyšný, kdyby vás dostal, a ne jen v bídě a v trampotách, ale kdyby se mu vedlo nejlíp a byl nejšťastnější. Přesto dejte na mou radu a nikdy s Harrym o těchhle věcech nemluvte, protože v nejlepším případě je to jenom hraničář."

"Ani za nic na světě bych mu nic takového neřekla!" zvolala dívka a rozhlížela se poplašeně kolem sebe a červenala se, aniž věděla proč. "Maminka mi vždycky říkala, že mladé dívky nemají být vtíravé a že dokud se jich někdo nezeptá, nemají říkat, co si myslí. Kdepak! Já nikdy nezapomínám na to, co mi maminka říkala. Škoda, že je Hurá tak hezký. Já si myslím, Jelenobijce, že potom by se tolika děvčatům nelíbil a sám by aspoň dřív poznal, co chce."

"Chudáčku děvče, chudáčku děvče, to samo o sobě už stačí. Už o tom nebudeme mluvit, kdybyste měla rozum, mrzelo by vás, že jste dovolila někomu nakouknout tolik do svého tajemství. Řekněte mi, Hetty, kam se poděli všichni ti Huroni a proč vás tady nechali, abyste se tu sama potloukala po výběžku, jako byste taky byla zajatá?"

"Já nejsem zajatá, Jelenobijce, já jsem svobodná dívka a jdu si kam chci a kdy se mi zlíbí. Mně se nikdo neodváží ublížit! Ne - ne - Hetty Hutterová se nebojí, ta je v dobrých rukou. Huroni jsou tamhle nahoře v lese a dobře nás oba hlídají, za to ručím, protože všechny ženy a děti jsou na hlídce. Někteří pohřbívají tělo té nebohé dívky, která byla včera v noci zastřelena, aby je nepřítel nebo divá zvěř nenašla. Řekla jsem jim, že tatínek a maminka leží v jezeře, ale nechtěla jsem jim povědět, na kterém místě, protože ani Judita, ani já nechceme, aby na našem hřbitově ležel nějaký pohan."

"Můj ty pane! - No, to je opravdu strašný ortel - jednu hodinu tu stát živý, celý rozčilený a plný vzteku, a za hodinu ho sprovodí ze světa a pak ho zahrabou do jámy v zemi a lidem se ztratí z očí. Nikdo neví, co ho na válečné stezce potká, to je jisté!"

Vtom šustění listí a praskání suchých větviček přerušilo rozhovor a uvědomilo Jelenobijce, že jeho nepřátelé přicházejí. Huroni se seskupili kolem místa, jež bylo připraveno pro nastávající výjev, a vyhlédnutá oběť stála nyní v jeho středu, uzavřená v kruhu - ozbrojení muži byli tak rozestaveni mezi slabšími členy tlupy, že nikde nebyla bezpečná mezera, kudy by zajatec mohl prorazit. Ale ten již na útěk nepomýšlel; nedávný pokus ho přesvědčil, že nebude moci uniknout, když je mu v patách takový početný nepřítel. Zato sebral všechnu sílu, aby v tvář osudu, který ho očekával, pohleděl s klidem, jenž by dělal čest jeho barvě a jeho mužské hrdosti, jako člověk, kterému je vzdálen zbabělý strach i divošské vychloubání.

Když se Puklý dub opět objevil v kruhu, usedl na staré místo v čele volného prostranství. Poblíž něho stálo několik starších bojovníků. Nyní, když Škumpin bratr padl, nebyl mezi nimi již žádný uznávaný náčelník, který by mu byl svým vlivem a autoritou nějak nebezpečným soupeřem. Neboť je známo, že trocha jakési samovlády či despotismu pronikla do řízení kmenových záležitostí severoamerických Indiánů, ostatně první osadníci, kteří s sebou přinesli na tuto polokouli pojmy a názory z vlastních zemí, často vyznamenávali náčelníky těchto primitivních národů titulem král nebo kníže. Dědičný vliv tu rozhodně byl, ale z mnoha důvodů můžeme věřit, že existoval spíše jako důsledek zděděných předností a získaných vlastností než jako rodové právo. Puklý dub neměl však ani tyto předpoklady - svého postavení se dopracoval pouze váhou svého nadání, chytrostí a podle Baconova vyjádření, jež platí o všech vynikajících státnících vůbec, 'spojením nejlepších a nejhorších vlastností', a to je pravda, kterou vhodně ilustruje sama životní dráha tohoto pronikavého ducha mezi Angličany.

Širokou cestu otevírá hned po zbraních výmluvnost, po níž se dochází k přízni, ať již v životě civilizovaných lidí nebo divochů. A Puklý dub měl úspěch, podobně jako tak mnozí před ním, nejen prostě tím, že své podvodné závěry dovedl svým posluchačům učinit přijatelné, ale i pronikavými či učenými výklady, jak se věci po pravdě mají, nebo přesností svých logických vývodů. Ať tak či onak, měl vliv a na své postavení měl celkem oprávněný nárok. Jako většina lidí, u nichž rozum převažuje nad city, neliboval si tento Huron v pouhém hovění zuřivým vášním svého lidu, ale od chvíle, kdy dosáhl moci, stával obvykle při všech výjevech pomstychtivého mučení a odplaty, k nimž u jeho kmene docházelo, na straně milosrdenství. V této chvíli váhal zajít až do krajnosti, třebaže urážka byla tak veliká, ale bylo to přece jen příliš mnoho na jeho důvtip, aby viděl i cestu, jak by se mohl této možnosti nejlépe vyhnout. Škumpa nesla odmítnutí tíže nežli smrt manželovu a bratrovu a bylo málo pravděpodobné, že by tato žena dala milost muži, který před jejím objetím dal tak jednoznačně přednost smrti. Bez jejího odpuštění se dalo stěží doufat, že by se kmen dal pohnout a své ztráty mu prominul, ostatně i sám Puklý dub, jakkoliv byl nemálo nakloněn dát mu milost, viděl, že osud našeho hrdiny je téměř beznadějně zpečetěn.

Když se celá tlupa kolem zajatce uspořádala, rozhostilo se nad výběžkem hluboké mlčeni, daleko hrozivější svým naprostým klidem. Jelenobijce si povšiml, že ženy s chlapci připravují třísky ze smolných kořenů borovic, a dobře věděl proč, aby mu je zabodávali do masa a pak zapálili, a zatím už dva či tři mladí muži drželi lýkové řemínky, kterými měl být svázán. Kouř ze vzdáleného ohně prozrazoval, že si připravují hořící oharky, aby ho mohli pálit, a někteří starší bojovníci přejížděli palcem ostří tomahavků, jako by zkoušeli, jak jsou ostré a tvrdé. I nože vypadaly jaksi povytažené z pochev, jako by se nemohly dočkat, kdy začne krvavé a nemilosrdné dílo.

"Bijce jelenů," znovu začal Puklý dub a v jeho řeči nebylo zajisté nejmenší známky soucitu nebo lítosti, ačkoli mluvil klidně a důstojně. "Bijce jelenů, přišel čas, aby se můj lid rozhodl, co chce. Slunce již nám nestojí nad hlavou. Unaveno čekáním na Hurony, začalo klesat k vrcholkům borovic na této straně údolí. Rychle putuje směrem k zemi našich francouzských otců. Má upozornit své děti, že jejich stany jsou prázdné a že by měly být doma. Toulavý vlk má své doupě a vrací se do něho pokaždé, když se mu zachce vidět svá vlčata. Irokézové nejsou na tom hůře než vlci. Mají vesnice a vigvamy a kukuřičná pole. Dobří duchové budou unaveni, že je sami musí hlídat. Můj lid se musí vrátit a dohlédnout na své záležitosti sám. To bude radosti ve stanech, až uslyší náš pokřik z pralesa! Bude to žalostný křik, až mu porozumějí, žal přijde za ním. Mezi výkřiky se ozve jen jeden oznamující skalp, ale bude jen jeden. Z Ondatry máme kůži, jeho tělo je mezi rybami. Jelenobijce nám musí povědět, jestli na naší tyči bude viset ještě jeden skalp. Dva stany jsou prázdné, jeden skalp, ať živý nebo mrtvý, musí být u každých dveří."

"Tak si ho vezmi, Hurone, z mrtvého," pevně, ale naprosto bez dramatického vychloubání pravil zajatec. "Moje hodina přišla, mám za to, a co se musí stát, nechť se stane. Jestli jste se rozhodli mě mučit, pokusím se to vydržet, ačkoli nikdo, kdo to dosud nezkusil, nemůže říct, do jaké míry jeho přirozenost bolest snese."

"Psisko bledá tvář začíná už stahovat ocas mezi nohy!" vykřikl mladý a prostořeký divoch, který měl přiléhavé jméno Corbeau Rouge, to jest Rudá vrána. Tuto přezdívku mu dali Francouzi pro jeho dovednost, s jakou uměl vyluzovat různé, pro tu chvíli nevčasné zvuky, a proto, že nadmíru rád sám sebe poslouchal. "To není žádný bojovník, ten zabil Loup Cerviera, když se ohlížel dozadu, aby neviděl oheň z vlastní pušky. Však už chrochtá jako vepř. Až ho začnou huronské ženy mučit, bude kňučet jako pardálí kotě. Je to delawarská baba převlečená do jengízské kůže!"

"Jen se vymluv, mladíku, jen se vymluv," odpověděl Jelenobijce nevyveden z míry. "Nic lepšího neumíš, tak ti to už musím prominout. Tlachání možná ženské popudí, ale nůž se tím sotva nabrousí, oheň proto víc nepálí a flinta jistěji nestřílí."

Nyní zaskočil Puklý dub a napomenul Rudou vránu, že předčasně zasáhl, a pak určil příslušné muže, aby zajatce svázali. Uchýlili se k tomuto opatření ne snad z obavy, že by zajatec uprchl, nebo že to snad bylo nutné z jiného důvodu, také ne proto, že by nebyl schopen snášet mučení, kdyby měl nohy a ruce volné, ale proto, že si vymyslili důmyslný plán, dát mu pocítit jeho bezmocnost a postupně podrývat jeho odhodlanost a takřka ji podkopávat po troškách. Jelenobijce nekladl odpor. Dobrovolně, ne-li s radostí, nastavil ruce a nohy lýkovým poutům a na rozkaz náčelníka mu je svázali tak, aby mu pouta působila co nejmenší bolest. Tyto příkazy udělil náčelník tajně, doufaje, že zajatec nakonec přivolí vzít si Škumpu za ženu, aby se zachránil před těžkým tělesným utrpením. Jakmile pak tělo Jelenobijcovo důkladně opoutali lýkem, aby v něm vzbudili živý pocit bezmocnosti, doslova ho odnesli k mladému stromku a přivázali k němu, takže se skutečně nemohl ani pohnout, ba ani upadnout. Ruce mu přiložili dlaněmi na stehna a lýkovými řemínky ho ještě navrch celého obtočili, takže ho téměř spojili v jedno se stromem. Pak mu sundali čepici, a tak ho nechali zpola stát, zpola viset v poutech, aby čelil nastávajícím událostem, jak nejlépe dovede.

Nežli přistoupili k vlastnímu mučení, Puklý dub si přál vyzkoušet zajatcovu neoblomnost a znovu se pokusil dohodnout se s ním. Toho se mohlo dosáhnout toliko jediným způsobem, totiž Puklý dub musel bezpodmínečně dosáhnout Škumpina souhlasu, aby se mohlo dospět k dohodě stran jejího práva na pomstu. S tímto úmyslem tedy Škumpu požádal, aby předstoupila a sama hájila svůj zájem. Byl přesvědčen, že žádný prostředník nemůže být v tomto jednání úspěšnější nežli právě ona. Pokud jsou indiánské ženy dívkami, jsou obvykle mírné a poddajné, mají libozvučný a příjemný hlas a vesele se smějí, ale dřina a utrpení je obyčejně připraví o většinu jejich předností, když dospějí do let, která měla již Škumpa dávno za sebou. Aby jim hlas zhrubl, k tomu je, zdálo by se, třeba, aby se v nich rozpoutaly zhoubné vášně, kdežto v rozčilení zase mohou jejich skřeky vystoupit do tak nadmíru nápadných a nelibozvučných výšek, že by se daly prohlásit za znak, jímž se vyznačují ženy vůbec. Škumpa přesto nepostrádala zcela ženského půvabu a ještě docela nedávno ji kmen považoval za hezkou, a proto se dosud nepřiučila poznatku, jakým vlivem působí na muže i na ženu čas a nepřízeň poměrů. Z podnětu Puklého dubu využilo několik žen kolem ní času a přemlouvalo pozůstalou vdovu, že dosud je naděje a že by se snad dal Jelenobijce ještě pohnout, aby raději vstoupil do jejího vigvamu, než aby vešel do světa duchů, a to se také setkalo s úspěchem, jaký dřívější náznaky stěží ospravedlňovaly. K tomu všemu došlo proto, že se náčelník rozhodl nezanedbat žádného vhodného prostředku, aby získal nejslavnějšího lovce, za jakého byl tehdy Jelenobijce v celém tom kraji považován, jednak pro svůj národ, a současně za manžela ženě, která, jak tušil, by jim mohla být na obtíž, kdyby se některý z jejích nároků na pozornost a péči kmene nesplnil.

Podle tohoto plánu tajně Škumpě poradili, aby napřed, ještě nežli se přistoupí k nejkrajnějšímu pokusu, vešla do kruhu a pokusila se zapůsobit na Jelenobijcův smysl pro spravedlnost. Žena docela ochotně souhlasila, protože pro ženy indiánských kmenů bylo přece jen lákavé stát se ženou proslulého lovce, právě tak jako pro ženy ve vzdělanějším životním prostředí, když dávají přednost, jak ze zkušenosti víme, zámožným. Ježto mateřské povinnosti převyšovaly v očích Indiánů všechny ostatní zřetele, necítila vdova žádné rozpaky, jež by v naší společnosti možná cítila i lovkyně bohatých partií. Proto když vystoupila před celou tlupu, děti, které držela za ruce, plně ospravedlňovaly všechno její počínání.

"Vidíš mě před sebou, ty bezcitná bledá tváři," začala žena. "Tvůj duch ti jistě říká, proč jsem tu. Tebe jsem našla, nemohu najít le Loup Cerviera ani Pantera. Hledala jsem je v jezeře, hledala jsem je v lesích, hledala jsem je v oblacích. Nevím, kam se poděli."

"To nikdo neví, milá Škumpo, to nikdo neví," přerušil ji zajatec. "Když duch opustí tělo, odejde do světa, který je nad náš rozum, a nejmoudřejší pro ty, kteří tady zůstanou, je doufat, že všechno dobře dopadne. Oba tvoji bojovníci bezpochyby odešli do šťastných lovišť, a až přijde čas, uvidíš je zase v jejich lepší podobě. Žena a sestra bojovníků musela přece čekat, že se běh jejich pozemského života tak nějak skončí."

"Ty bezcitná bledá tváři, co ti udělali moji bojovníci, že jsi je zabil? Byli to nejlepší lovci a nejudatnější mladí muži svého kmene. Velký duch zamýšlel, aby žili, dokud by neuschli jako větev jedle a nepadli vlastní váhou."

"Ne, ne, milá Škumpo," přerušil ji Jelenobijce, jehož nezlomná pravdymilovnost mu nedovolovala, aby trpělivě vyslechl takovou nadsázku, i když vyšla z rozervaného nitra vdovy. "Ne, ne, milá Škumpo, to trochu přeháníš, že by rudoši měli takové výsady. Ani jeden z nich nebyl mladý, jako o tobě nikdo nemůže říct, že jsi mladá. A pak k tomu, co Veliký duch zamýšlel, že měli padnout jinak, než padli, to je žalostný omyl, jelikož je jisté, že se stane, co Veliký duch zamýšlí. A dál, to je přece jasné, že mi ani jeden, ani druhý neublížil, já jsem zdvihl ruku proti nim kvůli tomu, co i oni mi chtěli provést, a ne kvůli tomu, co mi udělali. To je přirozený zákon: 'zabít, abys sám nebyl zabit'."

"Je to tak. Škumpa má jenom jeden jazyk, může mluvit jen o jednom. Bledá tvář zabil Hurony, aby Huroni nezabili jeho. Huroni jsou spravedlivý národ, oni na to zapomenou. Náčelníci zavřou oči a budou dělat, že nic neviděli. Mladí muži si budou myslet, že Panter a Rys odešli někam daleko lovit, a Škumpa vezme děti za ruku a půjde do stanu bledé tváře a řekne: 'Podívej se, tohle jsou tvoje děti - jsou také moje - živ nás a budeme žít u tebe'."

"Ty podmínky, ženo, nemohu přijmout, a třeba s tebou cítím, a jistě je pro tebe těžké nést takovou ztrátu, ty podmínky jsou pro mne nepřijatelné. Dávat ti zvěřinu, v případě, že bychom žili dost blízko sebe, to by nebylo nic nemožného, ale stát se tvým mužem a být otcem tvým dětem, k tomu se, abych byl k tobě upřímný, necítím povolán."

"Podívej se na tohohle chlapce, ty bezcitná bledá tváři, nemá otce, aby ho učil, jak lovit jeleny nebo jak skalpovat. Podívej se na tohle děvče, který mladý muž přijde hledat ženu do stanu, který nemá hlavu? U svých lidí v Kanadě jich mám ještě víc a Bijce jelenů najde tolik úst, které bude potřeba živit, kolik si jen jeho srdce bude přát."

"Říkám ti, ženo," zvolal Jelenobijce, jehož obrazotvornost se představami rudošské vdovy ani zdaleka nemohla rozehřát, a čím živějšími barvami mu líčila jeho budoucí život, tím více se zatvrzoval, "to všechno pro mne není. Vlastní lidé a příbuzní se musí postarat o své děti, které nemají otce, a ty, co děti nemají, nechat být, ať si žijí o samotě. Já sám vlastně žádného potomka nemám a ženu nepotřebuju. A teď, Škumpo, si už zas běž a mě nech v rukou vašich náčelníků. Moje barva, moje dary a sama moje povaha se bouří při pomyšlení vzít si tě za ženu."

Není třeba se šířit o tom, jak toto přímé odmítnutí ženiných návrhů zapůsobilo. Měla-li v prsou cosi jako ženskou něžnost - a nebylo snad nikdy ženy, která by neměla trochu tohoto ženského citu - všechna zmizela, sotva toto jasné prohlášení učinil. Zuřivost, vztek, pokořená hrdost a celá sopka zloby, to všechno vybuchlo najednou, jakoby dotekem kouzelného proutku a změnilo ji v šílence. Neuznala ani za vhodné odpovědět slovy. Pod klenbou pralesa se náhle rozlehly její skřeky, a pak se vrhla na svou oběť a popadla zajatce za vlasy, jako by mu je chtěla vyrvat i s kořínky. Chvíli trvalo, než ho vymanili z jejích spárů. Naštěstí pro zajatce byla její zuřivost slepá, jinak by jí byl při své úplné bezmocnosti naprosto vydán na milost. Být její zběsilost cílevědomější, byla by se mu asi stala osudnou, dříve nežli by mu byl mohl kdo přijít na pomoc. Přesto se jí přece podařilo vyrvat mu dvě tři hrsti vlasů, nežli ji několik mladých mužů od něho odtrhlo.

Urážka, jíž se dostalo Škumpě, byla považována za urážku celého kmene; ne sice proto, že by si té ženy byli nějak zvlášť vážili, spíše z úcty k huronskému národu. O Škumpě samé všichni věděli, že je zakyslá jako bobule keře, podle něhož dostala jméno. A nyní, když ztratila oba své mocné ochránce, manžela a bratra, málokdo se pokoušel skrývat vůči ní svou nelibost. Přesto bylo věcí jejich cti potrestat bledou tvář, která pohrdla huronskou ženou, zvláště když šlo o muže, který chladnokrevně volil raději smrt, nežli aby zbavil kmen starostí o vdovu s dětmi. Mladí muži dávali nepokrytě najevo netrpělivost, aby se už s mučením začalo, a tomu Puklý dub dobře rozuměl. Nezdálo se také, že by jeho starší druhové byli nějak nakloněni déle otálet, a tak byl nucen dát znamení, aby pekelné dílo začalo.

KAPITOLA 29

Kůl dosud nepoznal rod medvědí

a krutý pes mu maso netrhal,

též jelen klidně ležel v kapradí

a kanec kopí lovců se nebál;

a všude les a křoví, trní jen.

Lord Dorset

Při takových příležitostech podrobovali divoši obvykle nervy svých obětí nejkrutějším zkouškám. Na druhé straně bylo věcí indiánské cti ani v nejmenším se nepoddat hrůze nebo bolesti, ale zajatec sám měl nepřítele vydráždit k takovým násilnostem, které by mu co nejdříve přivodily smrt. Je známo, že nejeden bojovník přivedl své utrpení k rychlejšímu konci tím, že své nepřátele začal napadat urážlivým výsměchem a potupnými výrazy, když pozoroval, že jeho tělesné síly již ochabují ve smrtelných mukách ďábelsky důmyslně vymyšlených, jež snadno mohou zastínit všechno, co se vypravuje o pekelné vynalézavosti náboženského pronásledování. Jelenobijce však měl svůj osobitý názor na povinnosti bělocha, odmítl tedy použít tohoto účinného prostředku, jak uniknout rozběsněným vášním nepřátel, a pevně se rozhodl raději všechno vydržet, jen aby nezneuctil svou barvu.

Sotva mladí Indiáni pochopili, že mají volné ruce a mohou začít, několik nejodvážnějších a nejnedočkavějších skočilo s tomahavkem v ruce do arény. Tam se připravili k vrhání tou nebezpečnou zbraní. Cílem bylo zatknout tomahavk do stromu co nejblíže zajatcovy hlavy a přitom oběť ani dost málo nezasáhnout. To byl tak hazardní pokus, že vstoupit na kolbiště bylo dovoleno jenom těm, o nichž bylo známo, že znamenitě vynikají v zacházení s touto zbraní, aby náhodou předčasná smrt jejich oběti jim nepřekazila očekávanou kratochvíli. Zřídkakdy se stávalo, že zajatec vyvázl z takových zkoušek dovednosti bez poranění, i když zbraň vrhaly nejspolehlivější ruce, a častokrát se přihodilo, že nastala smrt, i když zásah nebyl úmyslný. Právě v případě našeho hrdiny se Puklý dub i starší bojovníci obávali, aby se třeba Panterův osud nestal pro některého horkokrevného mladíka pohnutkou, že by třeba najednou vítěze nad ním obětoval, když tu bylo tak veliké pokušení provést to přesně týmž způsobem a možná touž zbraní, kterou bojovník padl. Sama tato okolnost stačila, aby se zápas ve vrhání tomahavků stal pro Jelenobijce dvojnásob nebezpečný.

Přece však se zdálo, že všichni, kdo nyní vstupovali, snad bychom mohli říci, na kolbiště, byli více odhodláni ukázat vlastní zručnost než mstít se za smrt svých druhů. Všichni se připravovali k zápasu spíše s pocitem, že navzájem mezi sebou soupeří, a ne aby toužili se mstít, a proto v první chvíli zajatec nepřicházel jaksi pro výsledek zápasu v úvahu a nutně budil zájem jen jako živý terč. Mladí Indiáni tedy nebyli rozlíceni, jen plni dychtivosti, a tak Puklému dubu stále tak či onak připadalo, že jsou to známky, podle nichž může soudit, že až mladí muži svou ješitnost ukojí, bude ještě moci zachránit zajatci život, ovšem za předpokladu, že jeho život nebude obětován choulostivým pokusům, které ještě měli přijít na pořad. První mladík, který předstoupil k zápasu, se jmenoval Havran, neboť se mu nenaskytla dosud příležitost získat bojovnější přezdívku.

Vyznamenával se spíše velkou domýšlivostí než zručností a odvážnými činy, a proto všem, kdo ho znali, hned napadlo, jakému hrozivému nebezpečí je zajatec vystaven, když Havran zaujal postavení a potěžkával tomahavk. Nicméně byl mladý Indián v dobré náladě a nic mu neleželo víc na srdci, než aby se mu podařilo docílit lepší vrh nežli všem jeho ostatním druhům. Z důtklivých napomenutí, která mu starší bojovníci udělovali, Jelenobijce jaksi vytušil, že tento bojovník nemá dobrou pověst. Nebýt vlivu jeho otce, starého a velmi zasloužilého bojovníka, který v té době byl doma ve stanech svého kmene, byli by se také ostatně postavili proti tomu, aby se vůbec v aréně ukazoval. Přesto náš hrdina zachoval sebejisté vzezření. V duchu se připravil na to, že přišla jeho hodina, a bylo by to bývalo milosrdenství, a ne neštěstí, padnout hned první nejistou rukou, která se proti němu pozvedla. Po náležitém počtu rozmachů a posunků, které slibovaly více, než mohly dokázat, vypustil Havran tomahavk z ruky. Zbraň s obvyklými obrátkami zakroužila vzduchem, jen několik coulů od zajatcovy tváře odštípla třísku ze stromu, k němuž byl přivázán, a zasekla se do mohutného dubu rostoucího několik metrů za ním. Rozhodně to byl špatný výkon a pohrdlivý smích všech to potvrdil, k veliké hanbě mladého Indiána. Naopak zase bylo slyšet tlumené sice, ale všeobecné obdivné mručení nad neochvějností, s níž zajatec při zkoušce obstál. Hlava byla jediná část těla, kterou mohl pohybovat, a úmyslně mu ji nechali volnou, aby se mučitelé mohli bavit, a mučený aby se musel hanbit, až by hlavu shýbal a i jinak se snažil uhnout ranám. Všechny tyto jejich naděje Jelenobijce zklamal, ovládl nervy a jeho tělo zůstalo nepohnuté jako strom, k němuž byl přivázán. Dokonce se ani neuchýlil k onomu přirozenému a obvyklému způsobu, totiž aby zavřel oči; i ten nejotužilejší a nejstarší indiánský bojovník se za podobných okolností nikdy nevzdal této výhody s větším pohrdáním. Jakmile byl Havran se svým neúspěšným a chlapeckým pokusem hotov, vzápětí ho vystřídal le Daim-Mose čili Los, bojovník v prostředních letech, který se v házení tomahavkem obzvlášť dobře vyznal, a od jeho pokusu si diváci právem mnoho slibovali. Tento muž neměl ani trochu Havranovy dobromyslnosti a docela rád by byl sprovodil zajatce ze světa z nenávisti k bělochům vůbec, kdyby mu nebylo více záleželo na vlastním úspěchu, na úspěchu bojovníka v zacházení s touto zbraní obzvláště obratného. Klidně, ale s výrazem sebedůvěry zaujal pozici, na okamžik potěžkal sekyrku v ruce, hbitě se nakročil a hodil. Jelenobijce viděl, jak ostrý nástroj se točí ve vzduchu a letí proti němu, a byl přesvědčen, že všemu je konec; přece však nebyl zasažen. Tomahavk mu vlastně přibil hlavu ke stromu, jak v letu s sebou sebral pramen jeho vlasů a zabořil se hluboko pod měkkou kůru. Všeobecný řev vyjádřil potěšení diváků, a Los cítil, jak mu srdce vůči zajatci trochu jihne, neboť pouze zajatcovy pevné nervy mu umožnily předvést tento důkaz svého dokonalého umění.

Po le Daim-Moseovi následoval Skákavý kluk čili le Garçon qui Bondi, který vběhl do kruhu, skákaje jako ohař nebo skotačící kůzle. Známe takové pružné mladíky, jimž svaly ustavičně jen jen hrají a kteří předstírají nebo už ze zvyku se nedovedou jinak pohybovat, než že ustavičně provádějí šaškoviny, o jakých jsme se právě zmínili. Přes to všechno byl to mladík statečný a obratný a získal si již u svého kmene vážnost svými válečnými činy a stejně i loveckými úspěchy. Už dávno by se mu bylo dostalo nějakého hrdinštějšího jména, nebýt toho, že mu nějaký vysoce postavený Francouz neprozřetelně dal tuto přezdívku, kterou si zbožně chránil, protože ji dostal od svého velkého otce, který žil za širokým slaným jezerem. Skákavý kluk před Jelenobijcem poskakoval, hrozil mu tomahavkem hned z té, hned z druhé strany, a pak zase zpředu v marné naději, že se mu tím svým nebezpečným parádováním podaří vzbudit v něm aspoň stín strachu. Konečně byla celým tím tyátrem Jelenobijcova trpělivost vyčerpána, a od té doby, co jeho útrapy skutečně začaly. Jelenobijce poprvé promluvil.

"Tak házej, Hurone!" vzkřikl na něho. "Nebo tvůj tomahavk zapomene, co má dělat. Proč tady pořád poskakuješ jako kolouch, který ukazuje své mámě, jak umí hopsat, když ty sám jsi dospělý bojovník, a dospělý bojovník se ti musí vysmát, i tomu tvému hloupému pitvoření! Tak házej, nebo se ti huronská děvčata vysmějí do obličeje."

Ačkoli Jelenobijce nikterak nezamýšlel vyvolat podobný účinek, jeho poslední slova vydráždila "skákavého" bojovníka až k zuřivosti. Tatáž nervózní vznětlivost, která ho činila tak tělesně pohyblivým, působila zároveň, že nesnadno ovládal svá citová hnutí, a slova ještě nevyšla z Jelenobijcových úst, když tomahavk vyletěl Indiánovi z ruky. Nemrštil jím však s dobrým úmyslem, ale v divém odhodlání zabít. Mít méně zhoubný úmysl, nebezpečí by bylo možná bývalo větší. Mířil nejistě, sekyrka se mihla kolem zajatcovy tváře a lehce ho ťala do ramene, jak se v letu obrátila. To bylo poprvé, co se projevil jiný úmysl než pouze zastrašit zajatce a blýskout se vlastní dovedností, a proto Skákavého kluka okamžitě vyvedli z arény a důtklivě ho pokárali za jeho nemírný spěch, který málem mohl zmařit všechny naděje tlupy.

Po tomto vznětlivém mladíku přišlo na řadu několik jiných mladých bojovníků, kteří nejenže házeli tomahavkem, ale také s bezohlednou lhostejností vrhali nože, což byl pokus daleko nebezpečnější. Přece však vždycky ukázali zručnost, jež uchránila zajatce před zraněním. Několikrát sice o Jelenobijce škrábli, ale v žádné případě neutrpěl nic, co by se mohlo nazvat zraněním. Neochvějná odhodlanost, s níž hleděl do tváře útočníkům, a obzvláště jakési vtipkování, jímž toto kruté představení skončilo, vzbudilo k němu v divácích hlubokou úctu, a když náčelníci ohlásili, že zajatec ve zkoušce tomahavkem a nožem dobře obstál, nebylo v tlupě ani jediného, kdo by k němu opravdu cítil nějaké nepřátelství, ovšem s výjimkou Škumpy a Skákavého kluka. Ty dvě nespokojené dušičky se, pravda, daly dohromady a navzájem živily svou zášť, avšak až dosud se jejich zlovůle omezovala více méně na ně dva, ačkoli stále hrozilo nebezpečí, že to nebude dlouho trvat a také ostatní se sami vydráždí do onoho démonického stavu, jenž u rudochů obyčejně provázívá všechny podobné výjevy.

Puklý dub nyní lidu ohlásil, že bledá tvář dosvědčila, že je muž. Třebaže si žil u Delawarů, přece se z něho u toho kmene nestala žena. Rád by zvěděl, zdali si Huroni přejí, aby se v mučení pokračovalo dál. I těm nejmírnějším ženám však poskytly právě skončené závody sdostatek potěšení, že nechtěly přijít o příjemnou podívanou, jež se dala očekávat, proto všichni jedním hlasem žádali, aby se ještě pokračovalo. Vychytralý náčelník, který by byl přijal slavného lovce do kmene asi stejně rád, jako evropský ministr by si rád vymyslil nový přijatelný způsob zdanění, hledal kdejaký vhodný způsob, jak by mučení zavčas přerušil. Dobře totiž věděl, že kdyby je nechal zajít tak daleko, až by se vášně mučitelů ještě více rozběsnily, pak zastavit přívaly vod velkých jezer tam u nich doma by nebylo o nic těžší, než pokusit se zastavit je v jejich krvavém díle. Zavolal si proto k sobě čtyři či pět nejlepších střelců a vyzval je, aby podrobili zajatcovu neohroženost zkoušce puškou, a současně je napomenul, že je potřeba, aby si udrželi svou dobrou pověst, a proto aby si dali co nejvíce záležet a ukázali, co dovedou.

Když Jelenobijce uviděl vybrané bojovníky vstupovat do kruhu s puškami připravenými k výstřelu, pocítil asi takovou úlevu, jakou cítí ubohý trpitel, který už dlouho snášel muka nemoci, když se nepochybně přiblíží jeho poslední hodinka. Každá sebenepatrnější úchylka při míření touto strašlivou zbraní se mohla stát osudnou, a protože hlava byla terčem nebo spíše místem, o které se mělo zavadit, ale které mělo přesto zůstat nezraněné, rozdíl jednoho nebo dvou palců v dráze střely nutně musel okamžité rozhodnout otázku života či smrti.

Při mučení střelbou žádná taková volnost, jakou měl zřejmě Vilém Tell se svým jablkem, nebyla možná, přesnost na vlásek opravdu byla za okolností tohoto druhu krajní mezí, kterou si dovoloval zkušený střelec. Nedočkaví a neobratní střelci často prostřelili oběti hlavu a mnohokrát se stalo, že v okamžiku, kdy se nedovedli v hněvu ovládnout, schválně mučeného zastřelili, vydrážděni jeho zmužilostí a posměšky. To všechno Jelenobijce dobře znal, protože o takových výjevech se vyprávěly zkazky a jimi si staří bojovníci krátili dlouhé zimní večery ve svých chatách, podobně jako vyprávěním o bitvách a o vítězstvích svého lidu. S určitostí čekal nyní již konec a při pomyšlení, že padne svou milovanou zbraní, pocítil jakési melancholické uspokojení. Avšak než k střelbě došlo, nastalo malé přerušení.

Hetty Hutterová byla svědkem všeho, co se dělo, a tento výjev zpočátku tak působil na její chabou mysl, že ji úplně ochromil, ale v této chvíli se již opět vzpamatovala a začala se v ní vzdouvat vlna rozhořčení nad nezaslouženým utrpením, které Indiáni působili jejímu příteli. Třebaže za mnoha a mnoha jiných okolností bývala bázlivá a plachá jako laní mládě, když šlo o věc lidskosti, bývalo toto spravedlivé děvče vždy nebojácné. Matčina ponaučení a hnutí vlastního srdce - snad bychom je mohli nazvat pobídkami onoho neviditelného a čistého ducha, který jako by ji stále střehl a řídil její konání - to obojí společně potlačilo její ženskou bázlivost a pobízelo ji, aby jednala odvážné a rozhodně. A tak se objevila v kruhu, něžná, dívčí, zjevem jako obvykle skoro až ostýchavá, ale s vážnou tváří, a jala se vážně mluvit.

"Proč, rudoši, Jelenobijce mučíte?" zeptala se. "Co udělal, že si tak zahráváte s jeho životem, kdo vám dal právo ho soudit? Dejme tomu, že by ho byl někdo z vás nožem nebo tomahavkem zasáhl, kdo z vás všech tady by dovedl vyléčit tu ránu, kterou byste mu způsobili? Mimoto, když ubližujete Jelenobijci, děláte bezpráví vlastnímu příteli, protože když tatínek a Hurá Harry šli pro vaše skalpy, řekl, že s nimi nepůjde, a sám zůstal v kánoi. Svého přítele mučíte, když mučíte tohohle mladého muže!"

Huroni poslouchali vážně a pozorně a jeden, který rozuměl anglicky, překládal, co řekla, do jejich mateřštiny. Jakmile Puklý dub zvěděl smysl jejích slov, odpověděl na ně ve vlastním nářečí a tlumočník přeložil dívce jeho odpověď do angličtiny.

"S radostí posloucháme, co praví moje dcera," řekl přísný, starý řečník mírným tónem a laskavě se usmíval, jako by hovořil s dítětem - "Huroni rádi slyší její hlas. Poslouchají, co říká. Veliký duch často promlouvá k lidem takovým jazykem. Tentokráte neměla dost otevřené oči, a proto neviděla, co se dělo. To je pravda, že Jelenobijce nešel pro naše skalpy, ale proč nešel? Tady je máme, na hlavách, naše válečné kadeře čekají, až někdo za ně popadne. Stačí, aby odvážný nepřítel jenom natáhl ruku a chytil za ně. Irokézové jsou tak slavný národ, že nemusejí trestat bojovníky za to, že berou skalpy. Co dělají sami, rádi vidí dělat druhé. Ať se má dcera rozhlédne a spočítá si mé bojovníky. Kdybych měl tolik rukou jako čtyři bojovníci dohromady, měl bych méně prstů, než bylo mých lidí, když přišli do vašich lovišť. Teď chybí celá ruka. Kde jsou její prsty? Dva odťala tato bledá tvář. Moji Huroni by rádi uviděli, jestli to udělal proto, že má statečné srdce, nebo zradou; přikradl se jako liška nebo skočil jako panter."

"Ty sám, Hurone, víš jak jeden z nich padl. Viděla jsem to na vlastní oči a vy všichni jste to také viděli. Byla to nadmíru krvavá podívaná, ale Jelenobijce za to nemůže. Tvůj bojovník mu ukládal o život a on se bránil. Nevím, jestli je v dobré knize psáno, že je to správné, ale všichni lidé to dělají. Běž, a jestli chceš vědět, kdo z vás umí líp střílet, dej Jelenobijci pušku, a pak uvidíš, že je mnohem lepší střelec než každý tvůj bojovník, ano, než všichni tvoji bojovníci dohromady."

Kdyby se byl někdo nezaujatý mohl dívat na tu scénu, byla by ho pobavila vážnost, s jakou divoši poslouchali tlumočení této neobvyklé žádosti. Do jejich úžasu se nepřimísil ani pošklebek ani úsměv; Hetty silně připomínala svým charakterem a chováním světici, a proto se tito hrubí a divocí lidé její slabosti nevysmívali. Naopak odpověděli jí uctivě a pozorně.

"Moje dcera nemluvívá vždycky jako náčelník u poradního ohně," odvětil Puklý dub, "jinak by to byla neřekla. Dva moji bojovníci padli rukou našeho zajatce. Jejich hrob je pro třetího příliš malý. Huroni neradi tísní své mrtvé. Jestli se má ještě jeden duch vydat do toho dalekého světa, nesmí to být duch Hurona, musí to být duch bledé tváře. Jdi, dcero, sedni si vedle Škumpy, která má zármutek; a huronští bojovníci ať ukáží, jak dobře dovedou střílet, a bledá tvář ať ukáže, jak málo si dělá z jejich kulek."

Na to Hetty se svým rozumem nestačila, aby rozhovor udržela v proudu, a protože byla zvyklá podřizovat se příkazům starších, učinila, jak jí bylo řečeno, usedla bez námitky na kládu vedle Škumpy a odvrátila tvář od žalostného výjevu, který se odehrával uvnitř kruhu.

Jakmile to krátké přerušení skončilo, bojovníci zaujali svá stanoviště a opět se chystali předvést svou zručnost, majíce před sebou totiž dvojí cíl, podrobit zajatcovu vytrvalost zkoušce a ukázat, jak pevnou ruku mají střelci za takových vzrušujících okolností. Vzdálenost byla nevelká a do jisté míry skýtala jistotu zásahu. Avšak čím byli mučitelé blíže, tím podstatněji se zvyšoval nápor na zajatcovy nervy. Jelenobijcova tvář byla vlastně vzdálena od ústí pušek jenom natolik, aby nebyl vystaven zášlehům ohně, a tak jeho pevné oko mohlo přímo hledět do jejich hlavní, jakoby v očekávání osudného posla, který měl vyjít z každé z nich. Prohnaní Huroni dobře o tom věděli a málokterý z nich pozvedl zbraň, aby nejdříve nezamířil jak jen možno nejblíže k zajatcovu čelu, doufaje, že ho zmužilost opustí a že tlupa bude vítězně jásat, až uvidí, jak se účinkem jejich důmyslné krutosti oběť tetelí strachy. Přesto přece všichni soupeři byli stále opatrní, aby zajatce nezranili, neboť předčasně zastřelit bylo jen nepatrně menší potupou nežli vůbec cíl nezasáhnout. Rána padala za ranou a všechny kulky šly v těsné blízkosti Jelenobijcovy hlavy, ale ani o ni nezavadily. Přece však dosud nikdo neobjevil ani nejmenší záchvěv svalu na zajatcově těle, ba ani nejslabší mrknutí oka. Jeho nezlomná odhodlanost, jež přesahovala všechno, čeho kdy který z přítomných byl svědkem, se mohla připisovat třem různým příčinám. První z nich byla odevzdanost osudu spolu s vrozeným odhodlaným chováním, neboť náš hrdina se již chladnokrevně smířil s tím, že tentokráte jistě přijde o život, a zemřít takovýmhle způsobem se mu zamlouvalo víc než zemřít kterýmkoli jiným. Za druhé, že tak dobře znal právě tuto zbraň, a to ji zbavovalo v jeho očích všech hrůz, které obvykle vyvolává již pouhý nástroj nebezpečí. A za třetí, že své znalosti dovedl v tak svrchované míře využít v praxi, že byl schopen na coul bezpečně udat místo, kam každá střela dopadne, neboť odhadoval její dostřel jen pouhým pohledem na ústí pušky. Tak přesný byl jeho odhad čáry výstřelu, že nakonec pýcha nabyla vrchu nad jeho odevzdaností osudu, a když pět či šest střelců vpálilo náboj do stromu, nemohl se už zdržet a nevyjádřit svoje pohrdání nad jejich nejistou rukou a nepřesným okem.

"A tomuhle vy říkáte střílení, Mingové?" zvolal. "To u nás u Delawarů jsou squaws, a já sám znám na Mohawku holandská děvčata, a ta by i vaše nejlepší střelce schovala do hrsti. Rozvažte mi tadyhle ruce a půjčte mi flintu do ruky a já vám připíchnu i tu nejmenší válečnou čupřinu, která tu mezi vámi je, ke každému stromu, který mi ukážete, a na sto metrů, no, i třeba na dvě stě, jestli na tu věc bude vidět, a udělám devatenáct tref z dvaceti, anebo řekněme dvacet z dvaceti, jestli je ta flinta spolehlivá a dá se jí věřit!"

Temný hrozivý repot vystřídal tento chladný výsměch. Když bojovníci slyšeli takovou pohanu od člověka, který do té míry pohrdal jejich výkony, že dokonce ani nemrkl, když na něj z pušky vypálili tak blízko, že mu div nesežehli tvář, vzplanuli hněvem. Puklý dub postřehl, že chvíle je kritická, a protože pořád ještě doufal, že se mu podaří přijmout lovce tak proslaveného do kmene, zchytralý starý náčelník zasáhl včas, chtěje pravděpodobně zabránit, aby nepřistoupili ihned k mučení takového stupně, které by mu nesnesitelným tělesným utrpením, ne-li jinak, nezbytně přivodilo smrt. Pokročil tedy doprostřed podrážděného hloučku a promluvil k nim se svou obvyklou lstivou logikou a vemlouvavým způsobem a v okamžení zkrotil zuřivé vření, jež se už začalo vzmáhat.

"Už vím, čím to je," řekl. "Počínali jsme si jako bledé tváře, které zavírají na noc dveře ze strachu před rudochem. Mají tolik závor, že oheň vzplane a oni uhoří dřív, nežli se dostanou ven. Příliš pevně jsme Jelenobijce spoutali. Pouta brání, že se mu údy nemohou chvět a oči zamhouřit. Rozvažte ho; ať se můžeme podívat, z čeho jeho tělo doopravdy je."

Stává se často, když nám něco zkříží náš kýžený plán, že s radostí přijmeme každý prostředek, ať je jeho úspěch jakkoli pochybný, jen nemusíme-li docela od záměru upustit. Tak tomu bylo i s Hurony. Náčelníkův návrh byl ihned příznivě přijat a několik rukou se vzápětí pustilo do práce a přetínalo a strhávalo lýkové provazy s těla našeho hrdiny. V půl minutě tu stál Jelenobijce volný, jako když se před hodinou dal na útěk po úbočí hory. Chvíli to však trvalo, než se natolik zotavil, že mohl zase vládnout údy, neboť pevně stažená pouta bránila krevnímu oběhu. K tomu mu dopomohl zchytralý Puklý dub, předstíraje, že zajatcovo tělo se spíš poddá strachu, bude-li zase v plné síle, ačkoli ve skutečnosti mínil získat čas, aby se zuřivé vášně, probuzené v prsou jeho mladých bojovníků, uklidnily. Lest se podařila. A Jelenobijce si třel paže a dupal a pobíhal dokola a brzy se mu rozproudila krev, takže zase nabyl všech svých tělesných sil, a tak důkladně, jako kdyby se opravdu nic nebylo stalo a nic je nebylo vyvedlo z rovnováhy.

Dokud se lidé pyšní zdravím a silou, zřídkakdy myslí na smrt. Tak tomu bylo i s Jelenobijcem. Pokud byl bezmocně spoután a pokud měl plno důvodů, ještě před okamžikem, se domníval, že se octl na samém pokraji onoho světa, nyní, když byl tak neočekávaně zbaven pout, v plné síle a zase pánem svých údů, působilo to na něho jako nenadálý návrat k životu a oživilo to jeho naděje, kterých se již úplné vzdal. Od té chvíle změnil všechny své plány. V tom byl prostě poslušen zákona přírody. Neboť i když jsme se snažili vylíčit našeho hrdinu jako člověka, který se vzdal osudu, neměli jsme ani zdaleka v úmyslu vylíčit ho, jako by toužil po smrti. Od okamžiku, kdy znovu pocítil svou bujarou sílu, jeho myšlení se chtivě upjalo k docela jiným záměrům, totiž, jak uniknout osidlům nepřátel, a zase se z něho stal bystroduchý, důmyslný a odhodlaný lesák, který si je vědom všech svých sil a možností. Byla to změna tak veliká, že jeho mysl nabyla opět své bývalé pružnosti. Již nemyslil na to, že se vzdá, obíral se jenom prostředky tohoto způsobu vedení války, do níž byl zapleten.

Jakmile Jelenobijce zbavili pout, tlupa se rozestoupila v kruhu kolem něho, aby ho v něm uzavřela; a přesně tak, jak se přesvědčovali, že bude nesnadné ho pokořit, rostla v nich i touha zlomit jeho ducha. Na výsledku závisela nyní čest tlupy, dokonce i ženy ztratily všechen soucit s jeho utrpením a šlo jim jen o to, jak zachránit dobrou pověst kmene. Dívčí hlasy, měkké a melodické, jimiž je příroda obdarovala, se mísily do hrozeb mužů, a křivdy způsobené Škumpě náhle se staly jaksi bezprávím spáchaným na všech huronských ženách. Poddávajíce se tomuto vzrůstajícímu pobouření, muži se stáhli poněkud zpátky a naznačili tak ženám, že na chvíli ponechávají zajatce v jejich rukou. V takových případech to bývalo obvyklou praxí, že se ženy pokoušely posměchem a spíláním vydráždit oběť k zuřivosti, a pak najednou zase ji přenechaly mužům v duševním stavu, který nebyl nijak příznivý tomu, aby oběť mohla odolávat mukám tělesného utrpení. Pro ten účel nebyla také tlupa špatně vyzbrojena. Škumpa byla známá štěkna a jedna či dvě babizny, jako Medvědice, chodívaly s tlupou především nejspíše proto, aby bděly nad slušným chováním a mravní kázní. Takové věci se přiházejí stejně v životě divošském jako v civilizovaném. Není třeba opakovat všechno, co zloba a nevědomost dovede vynalézt k takovému účelu. Jediný rozdíl ve výbuchu ženského hněvu u divochů a podobnou scénou u nás záleží v řečnických přirovnáních a přívlastcích - huronské ženy dávaly zajatci jména nižších a nejméně oblíbených zvířat, která znaly.

Jelenobijce však byl tak zabrán do svých myšlenek, že se nadávkami vydrážděných čarodějnic nedal vyrušit, a tak čím on byl lhostejnější, tím byly ony zuřivější, a čím ony byly vzteklejší, tím on byl lhostejnější, takže furie se brzy vyčerpaly vlastním řáděním. Když bojovníci pozorovali, že úsilí bab úplně selhalo, zasáhli s úmyslem scénu skončit, a to tím spíše, že se děly zatím již vážné přípravy, aby se mohlo začít se skutečným mučením, totiž s takovým, které by neohroženost nešťastníka podrobilo zkoušce kruté tělesné bolesti.

Avšak náhlá a nečekaná zpráva, jež přišla od jedné z hlídek, desetiletého až dvanáctiletého chlapce, v okamžení všechna opatření zastavila. Poněvadž toto vyrušení tak úzce souvisí s rozuzlením našeho vyprávění, pojednáme o něm ve zvláštní kapitole.

KAPITOLA 30

Jiný jak ty též rozezná,

co je, od toho, co se zdá;

neb kořist převelikou,

jinou než rolník mít se snaží,

už shromáždil kdos tvrdou paží,

mečem a kopím, dýkou.

Scott

Zjistit, co způsobilo tu náhlou přestávku v nepřítelově počínání, se vymykalo Jelenobijcovým možnostem, až se mu v průběhu událostí objevila skutečnost sama. Všiml si, že vzrušení se zmocňovalo především žen, kdežto bojovníci, důstojné opřeni o zbraně, jako by cosi očekávali. Bylo zjevné, že nenastal žádný poplach, ačkoli stejně zřejmé nebylo, že zdržení vyvolala jen nějaká nevinná příhoda. Puklý dub si očividné uvědomoval, co to všechno znamená, a pohybem ruky jaksi vyzýval všechny v kruhu, aby se nerozcházeli a každý aby čekal na rozuzlení tam, kde právě je, ať muž či žena. Trvalo to pouze jednu či dvě minuty, než se vysvětlila tato zvláštní a záhadná přestávka, jež se záhy skončila, když se za řadou lidských těl objevila Judita a ochotně byla vpuštěna dovnitř kruhu.

Byl-li Jelenobijce překvapen jejím nenadálým příchodem, neboť předobře věděl, že tato ostrovtipná dívka nemůže ze zajetí beztrestně vyváznout a že jedině u její sestry činili pro její slaboduchost tak ochotně výjimku, stejně ho udivilo i přestrojení, v němž přišla. Odložila všední šaty, které nosívala v pralese, úpravné a slušivé, jako vždycky, a oblékla se do brokátu, o kterém již byla řeč a který již jednou způsobil takovou ohromující a kouzelnou změnu v jejím zevnějšku. Ale to nebylo vše. Byla zvyklá vídat dámy z posádek v obřadných, slavnostních denních róbách, a protože se vyznala i v choulostivějších jemnostech tohoto umění, dovedla si dívka poradit a doplnila svůj oděv tak, že nic na něm ani v nejmenší podrobnosti nijak nápadně nerušilo, ba ani neprozrazovalo nějaký nesoulad, jejž by byl snad mohl objevit někdo, kdo byl zběhlý v záhadách dámského odívání. Hlava, nožky, paže, ruce, přiléhavý živůtek a zřasení sukně, to vše se ladně doplňovalo, ježto ženský šat byl tehdy považován za půvabný a ladný. Oblékla se tak proto, že měla v úmyslu zapůsobit na nezkušené divochy a přimět je, aby věřili, že jejich host je dáma z vysoké společnosti a vlivná, a tím že by se jí snad mohlo podařit dojít úspěchu u lidí, jejichž životní zkušenosti je naučily dělat mezi lidmi rozdíly. Nádavkem ke své vzácné kráse měla Judita jedinečný osobní půvab a matka ji do značné míry přiučila osobitému vystupování, takže v jejím chování nebylo nic nápadně nebo pohoršlivě hrubého a po pravdě řečeno s tímto skvostným šatem by to bylo mohlo téměř v každém jiném případě hůře dopadnout. I kdyby se byl ukázal v hlavním městě, teprve na jedné z tisíce by byly dokonaleji vynikly jeho pestré barvy, lesklý atlas a bohaté krajky, nežli na této překrásné bytosti, kterou nyní pomáhaly krášlit.

Účinek takového vystoupení neodhadla Judita nesprávně. V okamžiku, kdy se octla uprostřed kruhu, byla nepochybným rozruchem a obdivem, jejž její zjev vyvolal, přece jen do jisté míry odškodněna za strašlivé osobní nebezpečí, jemuž se vystavovala. Přísní staří bojovníci vyrazili svůj oblíbený výkřik: "Uf!" Mladší muži byli ještě daleko užaslejší a ani ženy nezůstaly pozadu a daly otevřeně najevo, jak se jim Judita líbí. Zřídkakdy se stalo, že by tyto nevzdělané děti pralesa byly někdy spatřily jinou bělošku než ženu nejnižšího společenského postavení, a pokud šlo o šat, tolik nádhery se jim nikdy netřpytilo před očima. Sebepestřejší uniformy francouzské i anglické vypadaly nevýrazné ve srovnání s leskem brokátu, a přitom, jak neobyčejná osobní krása dívčina zvyšovala dojem vyvolaný jeho barevnými odstíny, tato róba zase naopak krášlila krasavici měrou tak nebývalou, že to přesahovalo i naděje samé jejich nositelky. I Jelenobijce žasl, a nejen nad oslnivým zjevem dívčiným, ale i nad tím, jak nedbajíc následků, odvážila se podniknout ten nebezpečný krok. Za těchto okolností všichni čekali, až návštěvnice vysvětlí, proč přišla, což se většině přihlížejících zdálo stejné nevysvětlitelné jako její zjev.

"Který z těchto bojovníků je hlavní náčelník?" otázala se Judita Jelenobijce, jakmile si uvědomila, že se od ní očekává, aby zahájila řeč. "Mám příliš důležité poslání a nemohu je sdělit nikomu níže postavenému. Nejdříve vysvětlete Huronům, co říkám, a pak odpovězte na mou otázku."

Jelenobijce klidně vyhověl. Jeho posluchači chtivě naslouchali tlumočení prvních slov, která proneslo to neobyčejné zjevení. Pro dámu, která sama po všech stránkách vypadala, že pochází ze vznešených kruhů, se jim zdál dotaz přiměřený. Puklý dub odpověděl jak náleželo - předstoupil před krásnou návštěvnici, takže ji nenechal na pochybách, že má plné právo na úctu, na niž si činí nárok.

"Věřím ti, Hurone," opět promluvila Judita, hrajíc úlohu, kterou si přisvojila, tak bezpečně a důstojně, že to jejímu napodobovacímu umění dělalo čest. Snažila se totiž dodat svému chování onu blahosklonnou laskavost, které si kdysi při podobné, avšak přátelštější příležitosti povšimla u generálovy ženy. "Ráda věřím, že jsi první pohlavár této tlupy. Vidím, že tvoje tvář je poznamenána myšlenkou a uvažováním. Tobě tedy řeknu, proč přicházím."

"Nechť tedy Květina lesů mluví," odpověděl starý náčelník uhlazeně, sotva její slova byla přetlumočena, aby jim všichni rozuměli. "Jsou-li její slova tak příjemná jako její tvář, nikdy nevyjdou z mých uší, budu je slyšet ještě dlouho potom, až kanadská zima usmrtí květy a mráz spálí všechna slova léta."

Tento obdiv přijala Judita velmi uznale, vědoma si svých předností, a to jí nejen pomohlo uchovat si sebejistotu, ale polichotilo i její domýšlivosti. Bezděčně se usmála, přestože si přála vypadat zdrženlivě, a pak pokračovala podle svého plánu.

"Nyní, Hurone," mluvila dále, "naslouchej mým slovům. Tvoje oči ti praví, že nejsem obyčejná žena. Nechci říci, že jsem královna této země, neboť ta žije daleko odtud ve vzdálené zemi. Ale pod našimi milostivými vladaři je mnoho šlechtických stupňů a jeden z nich přináleží mně. Jaké je přesně moje postavení, to nepovažuji za nutné ti říkat, protože bys tomu nerozuměl. Musíš jen důvěřovat svým očím, že je tomu tak. Vidíš, kdo jsem, a zajisté to cítíš i z mých slov. Nasloucháš ženě, která ti může být přítelem stejně jako nepřítelem, podle toho, jak s ní budeš jednat."

Svá slova pronesla dobře, způsobu řeči věnovala náležitou pozornost a dbala, aby jí hlas zněl pevné, že to bylo skutečné až překvapující, uvážíme-li všechny okolnosti, které bylo nutno mít na zřeteli. Jelenobijce přeložil vše správně, byť prostě do indiánského nářečí, a posluchači přijali její slova tak uctivě a vážně, že jejich chování bylo příznivou nápovědí dívčina úspěchu. Ale Indiánovu myšlenku je nesnadné sledovat až k jejímu zrodu. Judita napjatě čekala na odpověď plna naděje, jakkoliv měla pochybnosti. Puklý dub byl pohotový řečník a odpověděl jí tak rychle, jak to jen bylo slučitelné s indiánskými názory na zachování dekora. Tento osobitý lid považuje za projev úcty krátce se odmlčet, jelikož se tím dává najevo, že pronesená slova byla náležitě uvážena.

"Moje dcera je krásnější než šípková růže na březích Ontaria, její hlas líbezněji zní uchu než zpěv střízlíka," odpověděl obezřelý a lstivý náčelník, který jediný z celé tlupy se nedal obloudit skvělým a nezvyklým zjevem Juditiným, ale podezříval ji, i když se jí obdivoval. "Kolibřík není o mnoho větší nežli včela, a přece má peří pestré jako páví chvost. Veliký duch odívá někdy docela malá zvířata velice pestrým šatem. Přesto však losa přioděl hrubou srstí. Nepatrní Indiáni nedovedou tyto věci pochopit, rozumějí jenom tomu, co vidí a co slyší. Moje dcera nepochybně obývá veliký vigvam někde u jezera. Nenašli ho snad Huroni proto, že o něm nevěděli?"

"Řekla jsem ti již, náčelníku, že by bylo zbytečné, abych se ti prohlásila, kdo jsem a kde sídlím, jelikož bys to nechápal. Musíš důvěřovat svým očím, že tomu tak je. Cožpak je nějaký rudoch, aby neviděl? Tato pokrývka, kterou mám na sobě, není pokrývka obyčejné squaw, tyto ozdoby jsou takové, jaké nosí jen ženy a dcery náčelníků. Nyní dej pozor a slyš, proč jsem přišla sama k tvému lidu, a vyslechni, jaké poslání mě sem přivedlo. Jengízové mají také mladé muže jako Huroni a mají jich množství, to dobře víš."

"Jengízů je takové množství jako listí na stromech! To každý Huron ví a cítí."

"Rozumím ti, náčelníku. Kdybych byla přivedla svoji družinu, bylo by asi došlo k nepříjemnostem. Moji mladí muži a tvoji mladí muži by se na sebe dívali s hněvem ve tváři, zvláště kdyby moji mladí muži spatřili tu bledou tvář spoutanou a připravenou k mučení. Je to veliký lovec a je milován ve všech posádkách široko daleko. Pro něho by padla nejedna rána a stezka Irokézů zpět do Kanady by byla značena krví."

"Již teď je na ní tolik krve," odvětil náčelník chmurně, "že nám to zaslepuje oči. Moji mladí mužové vidí, že je to jenom krev huronská."

"O tom není pochyby. A ještě více huronské krve by bylo prolito, kdybych byla přišla obklopena bledými tvářemi. Slyšela jsem o Puklém dubu a považovala jsem za moudřejší poslat ho v míru do jeho vesnice, aby tam mohl nechat své ženy a děti. A bude-li chtít i potom ještě přijít si pro naše skalpy, utkáme se s ním. Miluje zvířata vyřezaná ze slonové kosti a malé pušky. Pohleď, přinesla jsem jich několik s sebou ukázat mu je. Jsem jeho přítelkyně. Až si přibalí tyto věci ke svému majetku, nechť se vydá do své vesnice, dříve než ho některý z mých mladých mužů dohoní. A pak ukáže svému lidu v Kanadě, jaké bohatství sem mohou přijít hledat, teď když naši velcí otcové za Slaným jezerem si poslali navzájem válečnou sekyru. Odvedu s sebou tohoto slavného lovce, kterého potřebuji, aby můj dům zásoboval zvěřinou."

Judita se uspokojivě vyznala v indiánském způsobu řeči a snažila se vyjádřit své myšlenky úsečným slohem, který těm lidem byl běžný, a podařilo se jí to i nad vlastní očekávání. Jelenobijce svým tlumočením plně vystihl smysl jejích slov, a to tím ochotněji, protože se dívka pečlivě vyhýbala, aby neřekla nějakou zřejmou nepravdu - tím vzdala čest známé nechuti mladého muže uchylovat se k falši, kterou považoval za nízkost, jež se veskrze příčí bělošským darům. Nabídka dvou zbývajících slonů a pistolí, o nichž byla již řeč a z nichž jedna byla při nedávné nehodě zničena, vyvolala vesměs mezi Hurony živý rozruch, avšak Puklý dub sám ji přijal chladně, přestože měl radost, že se poprvé dověděl, že pravděpodobně přece jen je na světě zvíře se dvěma ocasy. Zkrátka tento chladnokrevný a bystrý divoch se nedal tak snadno podvést jako jeho lidé. A tak přesvědčen, že je tím povinen své cti, což by polovina civilizovaného světa považovala za přílišnou úzkostlivost, odmítl přijmout úplatek, poněvadž nebyl ochoten přání dárkyně vyhovět.

"Jen ať si moje dcera ponechá vepře se dvěma ocasy a sní si je, až bude o zvěřinu nouze," odvětil suše, "a tu flintičku, co má dvě ústí, taky. Huroni si zastřelí jelena, až budou mít hlad, a pro bojování mají dlouhé flinty. Tento lovec nemůže teď od mých mladých mužů odejít, oni si přejí zvědět, jestli je tak srdnatý, jak se sám vychloubá."

"S tím, Hurone, nesouhlasím!" vskočil mu do řeči Jelenobijce ohnivě. "S tím venkoncem nesouhlasím, protože se to příčí pravdě i rozumu. Nikdo mě nikdy neslyšel, že bych se vychloubal, a nikdo mě taky neuslyší, i kdybyste mi zaživa kůži s těla dřeli a pak živé maso škvařili, se všemi těmi vašimi ďábelskými vymoženostmi i se vší tou vaší krutostí! Třebaže jsem nepatrný a nešťastný a váš zajatec, vychloubač nejsem, na mou duši, že ne!"

"Moje mladá bledá tvář se vychloubá, že není vychloubač," opáčil prohnaný náčelník, "to má jisté pravdu. Slyším zpívat divného ptáčka. Má náramně bohaté peří. Žádný Huron takové peří doposud neviděl! Styděli by se vrátit do své vesnice a říci svému lidu, že svého zajatce pustili jen kvůli zpívání toho divného ptáčka, a nemohli jim říci, jak se ten ptáček jmenuje. Nevědí, co by řekli, jestli je to střízlík nebo drozd. To by byla veliká hanba. Moji mladí muži by se nesměli toulat v lesích sami, museli by si brát mámy s sebou, aby jim pověděly, jak se který pták jmenuje!"

"Můžete se zeptat, jak se jmenuji, svého zajatce," odvětila dívka. "Jmenuji se Judita a o Juditině historii se mnoho píše v nejlepší knize bledých tváří, v bibli. Jsem-li pták s krásným peřím, mám také jméno."

"Ne," odpověděl lstivý Huron, prozradiv svůj úskok, který tak dlouho skrýval, neboť mluvil jakž takž slušně anglicky. "Já se neptat zajatce. On unaven, chtít si odpočinout. Já se ptát mé dcery se slabým rozumem. Ona mluvit pravdu. Pojď sem, dcero, ty odpovídat. Ty se jmenovat Hetty?"

"Ano, tak mi říkají," odpověděla dívka, "ale v bibli je psáno Ester."

"O něm se také psát v bibli! Všechno psát v bibli. Nevadit - jak ona se jmenovat?"

"To je Judita, a v bibli se píše také tak, ale tatínek jí někdy říkal Juditko. To je moje sestra Judita, dcera Tomáše Huttera - Tomáše Huttera, říkali jste mu Ondatra, ale on nebyl ondatra, byl to člověk jako vy všichni - žil v domě na jezeře, a víc jste o něm nevěděli!"

Když se náčelník přesvědčil, s jak dokonalým úspěchem se setkal, že se obrátil na pravdymilovnou Hetty, vítězoslavný úsměv zazářil na jeho silně vrásčité tváři. Judita ostatně okamžitě věděla, že vše je ztraceno, sotva se Puklý dub začal sestry vyptávat, neboť žádné znamení, ba ani prosba nemohly přimět tuto dívku při jejím smyslu pro to, co je správné, aby mluvila lež. Věděla, že by bylo marné pokoušet se divochy oklamat a vydávat Ondatrovu dceru za princeznu nebo za vysoce postavenou dámu. A tak jí bylo jasné, že její odvážný a důmyslný pokus zajatce osvobodit ztroskotal z nejprostšího a nejpřirozenějšího důvodu, jaký si mohla představit. Obrátila tedy zrak k Jelenobijci, jako by ho úpěnlivě prosila, aby zasáhl a oba je zachránil.

"To nepůjde, Judito," pravil mladý muž v odpověď na tuto prosbu, které rozuměl, ačkoli viděl, jak je zbytečná, "to nepůjde. Byl to odvážný nápad a hodný ženy generála, ale tamhleten Mingo -" Puklý dub kousek poodešel a byl z doslechu - "ale tamhleten Mingo není obyčejný člověk a nedá se ošidit žádným nadobyčejným kličkováním. Věci se musí před něho pěkně postavit ve svém správném pořádku, aby se mu oči zastřely mhou! Bylo to trošku moc, chtít mu namluvit, že tady v těch horách žije nějaká královna nebo velká dáma. A nepochybně si taky myslí, že ty krásné šaty, co máte na sobě, pocházejí z lupu vašeho otce - nebo aspoň ho kdekdo měl za vašeho otce - a taky to asi tak je, jestli všechno, co se říká, je pravda!"

"V každém případě, Jelenobijce, že jsem tady, to vás zachrání aspoň na chvíli. Přede mnou se vás sotva asi pokusí mučit!"

"Proč by ne, Judito? Myslíte si, že se budou chovat k ženě s bledou tváří ohledněji, než se chovají k svým vlastním ženám? To je pravda, jste žena, a to vás s největší pravděpodobností zachrání před mučením, ale nezachrání vám to svobodu a možná ani skalp ne. Že jste sem vůbec chodila! Mně to, má zlatá Judito, nic dobrého udělat nemůže a vám to může moc a moc uškodit."

"Chci snášet váš osud s vámi," zvolala dívka s ušlechtilým zápalem. "Nic vám neudělají, dokud stojím při vás, jestli je v mé moci tomu zabránit - kromě toho -"

"Kromě čeho, Judito? Jaké vy máte prostředky, abyste těm Indiánům překazila ty jejich krutosti nebo zabránila těm jejich ďáblovinám?"

"Snad žádné, Jelenobijce," pevně odpověděla dívka, "ale dovedu trpět se svými přáteli - a je-li třeba, i umřít."

"Ale, Judito - trpět, to snad můžete, jenže zemřít, na to máte čas. To je málo pravděpodobné, že by děvče jako vás a takovou krasavici mohl potkat horší osud, než stát se ženou náčelníka, kdybyste opravdu dovedla odhodit svoje bělošské náklonnosti a vzít si Indiána. Lepší by bylo bývalo, kdybyste byla zůstala na arše nebo v hradu, ale co se stalo, stalo se. Chtěla jste něco říct, zarazila jste se a řekla jen 'krom toho'?"

"Snad by nebylo, Jelenobijce, bezpečné, o tom tady mluvit," spěšně odpověděla dívka a lhostejně přešla kolem něho, aby mohla mluvit potichu, "půlhodina znamená pro nás všechno. Žádný váš přítel nezahálí."

Lovec jí odpověděl pouze vděčným pohledem. Pak se obrátil k nepřátelům, jakoby opět připraven podstoupit mučení. Stařešinové tlupy se krátce poradili a v té chvíli již i oni sami byli připraveni pokračovat. Záměr Puklého dubu dát zajatci milost značně oslabila Juditina lest, jež selhala a měla účinek spíše opačný, než Judita předvídala. To bylo přirozené; Indiána však navíc rozhořčilo, jak málo by bylo stačilo a nezkušená dívka by si z něho byla ztropila blázna. Zatím už všichni dobře věděli, kdo Judita je - široko daleko rozhlášená pověst o její kráse přispěla k jejímu odhalení. A pokud šlo o ten neobvyklý úbor, splynul s onou hlubokou záhadou kolem zvířat se dvěma ocasy a pro tu chvíli ztratil význam.

Proto, když se Puklý dub znovu obrátil k zajatci, byl výraz jeho tváře změněn. Rozhodl se, že už zajatce zachraňovat nebude, a nezdálo se mu také již vhodné nejvážnější část mučení oddalovat. Ostatně sdělil již také tuto změnu názoru všem mladým Indiánům, a ti se už horlivě zabývali přípravami k zamýšlenému divadlu. Rychle posbírali poblíž stromku kousky suchého dřeva - také třísky, které měli v úmyslu vrážet oběti do těla a pak je zapálit, všechny posbírali, a připravili i lýkové řemínky, jimiž měl být zajatec znovu přivázán ke stromu. Všechny tyto přípravy prováděli za hlubokého ticha. Judita pozorovala každé jejich hnutí s napjatým očekáváním ani nedýchajíc, kdežto Jelenobijce stál zdánlivě stejně nedotčen jako borovice na kopci. Když však k němu bojovníci přistoupili a chtěli ho svázat, mladý muž pohlédl na Juditu, jako by se jí dotazoval, co by bylo lepší, jestli postavit se jim na odpor, nebo se podrobit. Významným gestem mu poradila to druhé; a v minutě byl znovu připoután ke stromu jako bezmocný terč urážek a hanebností, jaké si jen kdo mohl vymyslit. Každý byl nyní tak zaujat svou prací, že ani slovo nepadlo. Hned nato podpálili hromadu větví a všichni dychtivě čekali, jak to všechno skončí.

Huroni naprosto neměli v úmyslu připravit zajatce o život upálením. Zamýšleli pouze podrobit téměř až do krajnosti jeho tělesnou statečnost nejtěžším zkouškám, které by vůbec snesl. Nakonec byli plně rozhodnuti odnést si jeho skalp s sebou do vesnice, ale nejdříve si přáli zlomit jeho odhodlaného ducha a ponížit ho až na úroveň úpícího ubožáka. S tímto úmyslem nakupili hranici z klestí a z větví ve vhodné vzdálenosti, to znamená tak daleko, že z ní vystupující žár se stane podle jejich domnění brzy nesnesitelný, i když nebude třeba přímo nebezpečný. Jak se však při takových příležitostech často přiházívá, špatně tuto vzdálenost odhadli a plameny začaly svými rozeklanými jazyky šlehat zajatci téměř až do tváře, a to by se bylo za okamžik projevilo osudně, nebýt Hetty, jež ozbrojena klackem, prorazila shlukem Indiánů a rozmetala planoucí hranici na všechny strany. Nejedna ruka se pozvedla, aby srazila troufalou vetřelkyni k zemi, ale náčelníci tomu zabránili, že nedošlo k ranám, a připomněli svým rozkaceným lidem, jak je to s jejím rozumem. Hetty si sama neuvědomovala, jakému nebezpečí se vystavuje, naopak, jakmile dokončila tento odvážný čin, stanula a rozhlížela se kolem sebe hněvivě zamračená, jako by chtěla davu pozorně přihlížejících divochů vyčinit za jejich krutost.

"Děkuji ti, nejmilejší sestřičko, za ten odvážný a pohotový čin," pošeptala jí Judita, sama tak rozechvělá, že nebyla schopna nejmenšího úsilí. "Samo nebe tě poslalo, abys udělala ten svatý skutek."

"Dobře to myslila, Judito," připojil zajatec, "myslila to znamenitě a přišlo to právě včas, ale možná, že nakonec se ukáže, že to bylo nevčas! Co se má stát, musí se stát brzy, nebo brzy bude už pozdě. Kdybych se byl jednou pořádně nadechl plnými ústy těch plamenů, žádná lidská moc by mě nemohla udržet při životě, a vidíte, že tentokrát mi uvázali i čelo, aby ani hlava neměla tu nejmenší výhodu. Dobře to myslila, jenže možná, že by to bylo bývalo milosrdnější nechat plameny dělat, co dovedou."

"Vy krutí, bezcitní Huroni!" zvolala dosud rozhorlená Hetty. "Spálili byste člověka, jako kdyby to byl kus dřeva! Copak jste nikdy nečetli bibli?"

Puklý dub dal znamení a rozházené oharky zase sebrali, přinesli nové dřevo, dokonce ženy a děti se horlivě činily a sbíraly suché klacíky. Právě podpálili oheň podruhé, když se kruhem prodrala jakási Indiánka, přiběhla k hromadě a nohou včas odkopla hořící klestí a tak zabránila, že hranice nechytila. Toto druhé zklamání provázel vřískot všech, ale když se vinice obrátila ke kruhu a ukázala se Tiščina tvář, ozval se všeobecný radostný a užaslý křik. Na okamžik zapomněli na vlastní záležitost, o kterou jim šlo, a staří i mladí se shlukli kolem dívky a spěšně se jí vyptávali, jak to, že se tak náhle a nečekaně vrátila. Právě v této kritické chvíli šeptla Tiška cosi Juditě a nepozorovaně jí vtiskla do ruky jakýsi malý předmět, a pak se obrátila, aby se pozdravila s huronskými děvčaty, u nichž byla sama velmi oblíbena. Judita se zase vzpamatovala a ihned jednala. Malý, ostře nabroušený nůž, který jí Tiška dala, putoval z Juditiny ruky do rukou Hettiných, poněvadž jako nejméně podezřelá mohla jej nejbezpečněji dopravit Jelenobijci. Ale důvodná naděje všech tří byla zmařena chabým rozumem Hettiným. Místo aby mu nejdříve přeřízla pouta na rukou a pak mu schovala nůž do šatů, aby jej měl v nejpříhodnějším okamžiku připraven k činu, dala se do práce sama a vážně a prostě začala přeřezávat lýkové řemínky, které mu poutaly hlavu, aby nebyl zase v nebezpečí, že by se mohl nadýchat kouře. Tato její záměrná činnost ovšem Indiánům neušla, a neuvolnila zajatci ještě ani horní polovinu těla, a ovšem také ne ruce a předloktí, když ji v jejím počínání zarazili. Tento objev ihned vzbudil nedůvěru k Tišce, a když se jí začali vyptávat, nebojácné Tišce k Juditinu překvapení ani nenapadlo zapírat, jaký podíl na celé té věci měla.

"Proč bych neměla Jelenobijcovi pomáhat?" zeptala se dívka tónem odhodlané ženy. "On je přece bratr delawarského náčelníka a moje celé srdce je delawarské. Jen pojď sem blíž, ty mizero, Trne, a smyj si to své irokézské pomalování s obličeje! Předstup před Hurony, ty vráno, raději bys sežral mrtvoly svých vlastních mrtvých, než abys hladověl. Náčelníci a bojovníci, postavte ho tváří v tvář před Jelenobijce, ukážu vám, jakému ničemovi jste tu popřávali místo ve svém kmenu."

Odvážná slova, plná sebejistoty, jež promluvila svým delawarským nářečím, způsobila mezi Hurony veliké pozdvižení. Zrada je vždycky podezřelá, a ačkoli se věrolomný Trn snažil dobře sloužit nepříteli, jeho přičinlivost a horlivost mu nezískaly o mnoho víc, než že byl trpěn. Přání dostat Tišku za ženu ho nejprve svedlo, že zradil ji i všechen svůj vlastní lid, ale mezi jeho novými přáteli mu právě v uskutečnění jeho prvotního záměru brzy vyvstali vážní soupeři, a to ještě více oslabovalo jejich sympatie k zrádci. Krátce řečeno, Huroni Trnovi pouze dovolili pobývat v jejich táboře, kde ho hlídali právě tak bedlivě a podezřívavě jako Tišku. Proto se málokdy ukázal před náčelníky a vší mocí se vyhýbal, aby nepřišel Jelenobijci na oči, který až do té chvíle ani nevěděl, že tam je. Když však byl takto vyzván, bylo nemožné zůstat v pozadí. To 'irokézské pomalování s obličeje' si nesmyl, protože když stanul uprostřed kruhu, byl v těchto nových barvách tak zamaskován, že ho lovec zpočátku ani nepoznal. Přesto však se tvářil vyzývavě a nadutě se zeptal, co kdo proti Trnovi má.

"Na to se zeptej sám sebe," pokračovala Tiška nebojácně, ačkoli nejednala tak soustředěně, naopak v jejím chování se zračila jakási roztržitost, které si všiml Jelenobijce i Judita, ne-li i ostatní. "Na to se zeptej vlastního srdce, ty tichošlápská svišti delawarská, a nechoď sem a netvař se jako neviňátko. Jdi a podívej se na sebe do studánky a uvidíš na té své prolhané kůži barvy svých nepřátel, a pak přijď a chvástej se, jak jsi uprchl od svého kmene a jak sis vzal od Francouzů houni, abys měl co na sebe. Pomaluj se pestrými barvami třeba jako kolibřík, a přece budeš pořád černý jako vrána."

Dokud Tiška žila u Huronů, bývala vždy tak mírná, že nyní s úžasem poslouchali, jak mluví. Provinilci vřela ovšem krev v žílách a pro hezkou Delawarku bylo dobře, že nebylo v jeho moci pomstít se jí. Přestože předstíral, že ji miluje, hořel touhou po pomstě.

"Kdo si přeje mluvit s Trnem?" zeptal se urputně. "Jestli je tahle bledá tvář unavená životem, jestli se bojí indiánského mučení, řekni, Puklý dube, a pošlu ho za bojovníky, které jsme ztratili."

"Ne, náčelníku, ne, Puklý dube," prudce ho přerušila Tiška. "Jelenobijce se ničeho nebojí a nejméně ze všeho nějaké vrány! Odvaž ho - přetni mu houžve - postav ho tváří v tvář tomuhle krákavému ptáku, a pak uvidíme, kdo je unaven životem."

Tiška natáhla ruku, jako by mladíkovi chtěla vzít nůž a sama prokázat zajatci službu, o níž se zmínila, ale na pokyn Puklého dubu zasáhl jakýsi starý bojovník. Náčelník totiž s nedůvěrou pozoroval všechno, co dívka dělá, neboť i když mluvila velmi sebevědomě a způsobem nadobyčej rozhodným, byla na ní patrna jakási nejistota, jako by na něco čekala, a to nemohlo tak bedlivému pozorovateli ujít. Hrála dobře, ale dva či tři staří bojovníci byli rovněž přesvědčeni, že to jen hraje. Proto její návrh rozvázat Jelenobijci pouta byl zamítnut a zklamanou Tišku zahnali od stromku, k němuž byl Jelenobijce připoután, právě v okamžiku, kdy jí připadalo, že už co nevidět dosáhne svého. Zároveň se kruh, který se zatím rozrušil a zahemžil lidmi, opět uspořádal. Puklý dub nyní oznámil úmysl starých bojovníků dále pokračovat, poněvadž zdržení trvalo už dosti dlouho a k ničemu nevedlo.

"Počkej, Hurone, počkejte, náčelníci!" vykřikla Judita, neuvědomujíc si ani, co říká, nebo proč do věci zasahuje, snad jen aby se získal čas. "Pro milosrdenství boží, jedinou minutu ještě -"

Nedopověděla, protože se přihodilo něco ještě podivnějšího. Řadami Huronů skokem proběhl mladý Indián a vskočil až do samého středu kruhu, že jedině veliká smělost nebo nerozvážnost hraničící s šílenou odvahou se mohla takového činu odvážit. Pět či šest stráží dosud hlídkovalo u jezera na různých a od sebe vzdálených výběžcích, a proto Puklý dub měl zprvu dojem, že jeden z nich se vrátil s nějakou důležitou zprávou. K tomu se ještě cizinec pohyboval tak rychle a na jeho válečném úboru, který ho stěží zahaloval více než antickou sochu, nebylo téměř nic, čím by se lišil, že bylo v prvním okamžiku nemožné rozeznat, zda to je přítel či nepřítel. Třemi skoky se tento bojovník octl u Jelenobijce, v mžiku mu přeťal pouta tak rychle a přesně, že zajatec byl zase dokonale schopen vládnout údy. Dokud nebyl hotov, ničeho jiného si ani nevšiml. Potom se však obrátil a ukázal užaslým Huronům ušlechtilou tvář, krásnou postavu a orlí oko mladého bojovníka v barvách a v plné výzbroji Delawara. V každé ruce držel pušku, jejich pažby spočívaly na zemi a na jedné z nich se houpal váček a růžek na prach. Byla to Zvěrobijka. A jak tak směle a vyzývavě pohlížel na dav kolem sebe, odevzdal ji do rukou jejího pravého majitele. Dva ozbrojení muži, třebas uprostřed nich, to Hurony znepokojilo. Pušky měli porůznu opřené o stromy kdesi kolem a jejich jedinými zbraněmi byly tedy nože a tomahavky. Dosud však měli tolik sebejistoty, že nedali najevo strach. Bylo málo pravděpodobné, že by tak malá síla napadla tak silnou tlupu. A pak všichni bojovníci čekali, že jim při takovém rozhodném kroku učiní nějaký neobyčejný návrh. Zdálo se, že cizinec je nemá v úmyslu zklamat, neboť se chystal promluvit.

"Huroni," pravil, "tato země je velmi rozlehlá. Veliká jezera jsou také rozlehlá, za nimi je dosti místa pro Irokéze, na této straně je místa dosti pro Delawary. Jsem Čingačgúk, syn Unkasův, potomek Tamenundův. Ta zde je má snoubenka, tamta bledá tvář je můj přítel. Měl jsem těžké srdce, když jsem ho ztratil. Přišel jsem za ním do vašeho tábora, přesvědčit se, že se mu nestala žádná újma. Všechny delawarské dívky čekají na Wah, diví se, že je tak dlouho pryč. Pojďte, rozlučme se a vydejme se na svou stezku."

"Huroni, to je váš úhlavní nepřítel, Velký had těch, které nenávidíte!" křikl Trn. "Jestli unikne, stopy vašich mokasínů budou krvavé odtud až do Kanady. Jsem celým srdcem Huron!"

Při posledních slovech, která zrádce vyslovil, vrhl svůj nůž proti nahým prsům Delawarovým. Tiška stojící vedle rychlým pohybem ruky uhnula ránu a nebezpečná zbraň se zabodla hrotem do borovice. Vzápětí bleskla stejná zbraň v ruce Hadově a nůž jen zakmital v srdci odrodilcově. Uplynula sotva minuta od chvíle, co Čingačgúk skokem vběhl do kruhu, do okamžiku, kdy Trn se skácel jako kmen na místě mrtev. Vše se zběhlo tak rychle, že Huroni nebyli schopni jednat, ale tato katastrofa už nestrpěla dalších odkladů. Všichni se dali do křiku a celá tlupa byla v pohybu. V tom okamžiku k nim zalehl zvuk nezvyklý v lesích a všichni Huroni, muži i ženy, strnuli a naslouchali s napjatým sluchem a ve tvářích se jim zračilo očekávání. Byl to pravidelný a těžký zvuk, jako by palice bušily do země. V pozadí mezi stromy se cosi objevilo a najednou spatřili oddíl vojáků blížích se odměřeným krokem. Postupovali s puškami v rukou a červeň královských stejnokrojů svítila v jasně zeleném listoví pralesa.

Výjev, který se potom odehrál, nelze snadno popsat. Divoký zmatek, zoufalství a šílené pokusy o záchranu se navzájem tak proplétaly, že jednotu a přehlednost bojové akce úplně rozrušily. Obklíčení Huroni vyrazili děsivý řev a na něj odpověděl veselý pokřik Angličanů. Dosud však nepadla rána ani z muškety, ani z pušky, ačkoli onen pevný, odměřený krok se stále blížil a bylo vidět, jak se bajonety lesknou v postupující řadě, jež počítala téměř šedesát mužů. Huroni byli zaskočeni v strašlivě nevýhodném postavení. Ze tří stran byla voda a na čtvrté jim hrozný a vycvičený nepřítel odřízl ústup. Bojovníci se vrhli ke zbraním, a pak všichni, co jich na výběžku bylo, muži, ženy i děti, zoufale hledali, kde by se skryli. V tomto výjevu plném zmatku a zděšení nic však nemohlo zviklat rozvahu a klidnou mysl Jelenobijcovu. Jeho první starostí bylo ukrýt Juditu a Tišku za stromy a rozhlížel se také po Hetty; ta však již uprchla s hloučkem huronských žen. Když to zařídil, vrhl se z boku na ustupující Hurony, kteří zahnuli k jižnímu břehu výběžku, doufajíce, že se jim podaří uprchnout vodou. Jelenobijce viděl, že se mu naskytla příležitost, a když spatřil, že dva z jeho nedávných mučitelů jsou na dostřel, jeho puška první prolomila ticho té hrůzné scény. Kulka srazila oba jedním výstřelem. To vyvolalo všeobecnou palbu ze strany Huronů a v křiku a lomozu bylo slyšet Hadovu pušku a jeho válečný pokřik. Přesto vycvičení vojáci dosud neodpověděli salvou, a tak z jejich strany zaznívalo jedině Harryho hulákání a výstřely jeho pušky, kromě krátkých a rázných povelů a dunivého, odměřeného a hrozivého kroku. Pojednou se však rozlehlo ječení, sténání a proklínání, jež obvykle provázejí útok na bodáky. Tato strašlivá, smrtonosná zbraň dokonala pomstu. A následující výjev patřil k těm, jichž se v našich dobách tolik odehrálo, neboť v bojích proti divochům ani věk, ani pohlaví nečiní výjimku, všichni padají za oběť.

KAPITOLA 31

Jenž na keři se dnes skvěje,

již zítra umře květ,

co srdce stálým si přeje,

to láká, prchne hned.

Co světská rozkoš námi

Blesk, jenž se směje tmám,

vzplál - je ten tam!

Shelley

Není snad ani nutné, abychom popisovali čtenáři obraz, jaký poskytoval potom ten vyčnívající kousek pevniny, který si nešťastní Huroni zvolili pro své poslední tábořiště. Naštěstí pro útlocitnější a bázlivější svědky té scény kmeny stromů, listoví a kouř skryly mnohé z toho, co se odehrávalo, a krátce nato i noc zahalila svým závojem jezero a celou tu zdánlivě nekonečnou divočinu, která, mohlo by se říci, se prostírala od břehů Hudsonu až k pobřeží Tichého oceánu. Náš příběh nás přenáší do následujícího dne, kdy se zase světlo vrátilo na zem, slunné a úsměvné, jako kdyby se nic neobvyklého nebylo přihodilo.

Když příštího rána vyšlo slunce, z kotliny Zrcadlového jezera vymizely již všechny známky nepřátelství a hrůz. Strašlivé události předešlého večera nezanechaly na klidné hladině stopy a neúnavné hodiny míjely jedna za druhou v klidném sledu, který jim předepsala mocná ruka, jež je uvedla v chod. Ptáci opět brázdili vodu nebo se vznášeli na křídlech vysoko nad vrcholky nejvyšších borovic na horách, připraveni střemhlav se vrhnout na kořist podle neodolatelných zákonů své přirozenosti. Krátce řečeno, nic se nezměnilo, jen v hradu a kolem něho byl jakýsi ruch a život. Zde opravdu došlo k změnám, kterých si muselo všimnout i oko nejméně pozorné. Na plošině přecházel odměřeným krokem strážný ve stejnokroji královského pluku lehké pěchoty a asi dvacet mužů z téhož oddílu lelkovalo kolem nebo posedávalo na arše. Pušky postavené do pyramid měl pod dozorem jejich kamarád na stráži. Dva důstojníci tam stáli a lodním dalekohledem, o němž byla již tolikrát řeč, prohlíželi pobřeží. Jejich pohledy směřovaly k onomu osudnému výběžku, kde dosud bylo vidět, jak se červené kabáty vynořují mezi stromy, a kde zvětšovací schopnost tohoto přístroje dovolovala vidět i lopaty při práci, neboť smutná povinnost pohřbít mrtvé dosud nebyla skončena. Na několika prostých vojácích bylo patrno, že nepřátelé nebyli přemoženi docela bez odporu, a také mladší z obou důstojníků na plošině měl ruku na pásce. Jeho společník, který velel oddílu, byl šťastnější. A on právě to byl, který se při pozorování, jímž se oba zaměstnávali, díval dalekohledem.

Přistoupil k nim seržant s hlášením. Staršího důstojníka oslovil jako kapitána Warleye, o druhém pak se zmiňoval jako o panu Thorntonovi - 'pan' znamenalo totiž tolik jako praporečník. První z nich, jak je na první pohled zřejmé, byl důstojník, jehož jméno s různými pocity padlo mezi Juditou a Harrym, když se loučili. Podle pravdy byl to právě tento člověk, jejž skandální historky kolující v posádkách velmi často spojovaly se jménem této krásné, avšak nerozvážné dívky. Byl to muž tvrdých rysů, červený ve tváři, asi pětatřicátník, ale vojenského držení těla a elegantního zevnějšku, a to mohlo snadno učinit dojem na dívku tak málo světa znalou, jako byla Judita.

"Craig nám asi blahořečí," prohodil tento muž k svému mladému praporečníkovi, když lhostejně sklapl dalekohled a podával jej sluhovi, "abych pravdu řekl, ne bezdůvodně. Přece jen to je příjemnější být tu k službám slečně Juditě Hutterové než pohřbívat Indiány na výběžku jezera, třebas má tak romantickou polohu a naše vítězství bylo tak skvělé. Mimochodem, Wrighte, je Davis ještě naživu?"

"Zemřel asi před deseti minutami, vzácný pane," odpověděl seržant, jemuž otázka platila. "Věděl jsem, jak to dopadne, hned jak jsem zjistil, že mu kulka trefila žaludek. Jakživo jsem ještě neviděl vojáka, který by dlouho vydržel s dírou v žaludku."

"No, je to poněkud nepříjemné, přijít o něco tak výživného, ať je to cokoliv," prohodil Warley zívaje. "Takhle nespat dvě noci po sobě, Arture, to dá člověku po čertech do těla. Jsem z toho celý připitomělý jako nějaký holandský farář na Mohawku. - Doufám, chlapče, že tě ruka nebolí?"

"Musím se trochu šklebit, jak jste si, myslím, povšiml," odpověděl jinoch se smíchem, právě když měl tvář bolestí poněkud nakřivo. "Ale to se dá vydržet. Doufám, že si Graham bude moci pro mne pár minut vyšetřit a podívat se mi na to zranění."

"Tahleta Judita Hutterová je přece jen, Thorntone, půvabné stvoření, a moje vina to nebude, jestli se nebude ukazovat na promenádě a sklízet tam obdiv!" pokračoval Warley, který si na zranění svého společníka sotva pomyslil. - "Tvoje ruka, aha! Pravda. Jdi na archu, seržante, a vyřiď dr. Grahamovi, že si přeji, až bude hotov s tím nebožákem s tou zlomenou nohou, aby se podíval na zranění pana Thorntona. Půvabné stvoření! A v těch brokátových šatech, co měla na sobě, když jsme se s ní setkali, vypadala jako královna. Ale všechno se tady změnilo. Otec a matka jsou mrtvi, sestra umírá, jestli už neumřela, a z celé rodiny nezbyl nikdo, jen ta krasavice! Celkem vzato byla to přece jen šťastná výprava, a vypadá, že skončí líp, než šarvátky s Indiány obvykle končívají."

"Smím se, pane, domnívat, že máte v úmyslu zběhnout od praporu našeho velikého pluku starých mládenců a skončit tažení manželstvím?"

"Já, Tom Warley, a novomanžel! Věř mi, chlapče, to málo znáš náš pluk, jestli ti může něco takového napadnout. Řeknu ti, že tady v Kolonii jsou ženy, kterými nemusí kapitán lehké pěchoty pohrdat, ale ty se tady na tom horském jezeře nenajdou, ba ani dole na té holandské řece, kde ležíme posádkou. Je pravda, můj strýc, generál, mi kdysi prokázal tu laskavost a našel mi ženu z yorkského hrabství, ale ta krásy mnoho nepobrala - a já bych si nevzal ani princeznu, kdyby nebyla hezká."

"Vzal byste si žebračku, kdyby byla hezká?"

"Hleďme, tak takové má názory pan praporečník! Láska v chaloupce - dveře - a okýnka - stará povídačka stokrát omletá. Dvacátníci se nežení. My nejsme, chlapče, pluk na ženění. Vezměme si třeba plukovníka, starého Sira Edwina. Jinak úplný generál, a přece na ženění ani nepomyslil. A když to člověk dotáhne až na generálporučíka a neožení se, pak už je docela mimo nebezpečí. Potom podplukovník, ten je pravověrný, jak říkám bratranci biskupovi. A major je vdovec, rok okoušel manželského štěstí, ještě když byl mladý, a teď ho počítáme mezi nejspolehlivější z nás všech. Z deseti kapitánů jen jeden je pochybný, a toho, chudáka chlapa, vždycky na plukovním velitelství ukazují jako jakési memento mori mladým důstojníkům, když přijdou k posádce. A nižší šarže, ani jeden si ještě netroufl říci, že si k pluku přivede ženu. Ale ta ruka tě trápí, tak půjdeme za ním sami a podíváme se, co se děje s Grahamem."

Lékař, který provázel oddíl, byl však zaměstnán docela jinak, než jak kapitán předpokládal. Když bylo po útoku a sebrali mrtvé a raněné, našli chuděrku Hetty mezi raněnými. Kulka jí proletěla tělem a způsobila zranění, jež bylo na první pohled smrtelné. Jak k němu přišla, nikdo nevěděl. Pravděpodobně to byla jedna z těch obětí na životech, které vždy provázejí události, jaké jsme popsali v předešlé kapitole. Škumpa, všechny starší ženy a několik huronských dívek kleslo pod bodáky jednak ve zmatku vřavy, jednak proto, že bylo nesnadné rozeznat ženy od mužů, když všichni měli tak prostý oděv. Velká většina bojovníků dotrpěla na místě. Jen několik jich uniklo, a dva tři padli do zajetí nezranění. Pokud šlo o raněné, bajonet ušetřil lékaři mnoho práce. Puklý dub vyvázl živ a s celými údy, ale byl raněn a zajat. Když kapitán Warley se svým praporečníkem vstoupili na archu, přešli kolem něho, seděl v důstojném mlčení na konci pramice s hlavou a nohou obvázanou, nedával však najevo malomyslnost nebo zoufalství. Je jisté, že truchlil nad ztrátami kmene, ale tak, jak se nejlépe slušelo na bojovníka a náčelníka.

Oba vojáci našli svého doktora na arše v hlavní světnici. Právě odcházel od pryčny, kde ležela Hetty, s truchlivým a lítostivým výrazem na tvrdé, neštovicemi poznamenané skotské tváři, jaký se zřídkakdy na ní objevil. Všechna jeho lékařská péče byla zbytečná, i musel se, ač nerad, vzdát naděje, že dívka zůstane dlouho naživu. Dr. Graham byl zvyklý vídat lidi na smrtelném loži a obyčejně to na něho příliš nepůsobilo. Ve všem, co se týká náboženství, patřil k lidem, kteří proto, že stále logicky a důsledně uvažují o materiálních věcech a nedbají, že jim úplně chybějí předpoklady, které taková teorie vždy vyžaduje, začal pochybovat, poněvadž mu chyběl prvotní původce všeho. A necháme-li stranou mlhavý názor o původu věcí, který si dělá vysoké nároky, že je filosofický, pochybil hned v první ze všech filosofických zásad, ve stanovení příčiny. Jemu se spoléhání na náboženství jevilo jako slabost, ale když viděl něžnou a mladou dívku, jako byla Hetty, jejíž rozum nedosahoval úrovně jejího plemene a která v té chvíli nalézala oporu v těchto zbožných citech, a navíc způsobem, na nějž by mnohý statný bojovník a proslulý hrdina možná byl pohlížel se závistí, shledal, že ho pohled na ni tak dojímá, že by se byl styděl, kdyby to měl přiznat. Edinburgh a Aberdeen, tehdy jako nyní, dodával britské vojenské službě nemalý počet lékařů a dr. Graham, jak vskutku jeho jméno a stejnou měrou i tvář prozrazovaly, byl rodem severní Brit.

"Na prales je tady neobyčejný ruch, a k tomu ještě to děvče s polovičním rozumem," poznamenal se zřetelnou skotskou výslovností, když Warley s praporečníkem vstoupili. "Jen bych si přál, pánové, až my tři budeme povoláni opustit dvacátníky, abychom mohli odcházet stejně odevzdaně s polovičním platem na onen svět, jako tady to ubohé slabomyslné dítě."

"Není žádná naděje, že z toho zranění vyvázne?" zeptal se Warley a stočil zrak na zsinalou Juditu, jíž však vyskočily na tvářích veliké rudé skvrny, sotva vešel do kabiny.

"Ne větší, než má Karlíček Stuart! Pojďte blíž, pánové. Pane Thorntone, nyní jsem vám k službám. Ve vedlejší místnosti se vám můžeme podívat na ruku a přitom si můžeme po libosti zauvažovat o činnosti a křivolakých cestách lidského ducha."

Lékař s praporečníkem se vzdálili a Warleyovi se naskýtala možnost, teď když měl chvíli pokdy, s větším porozuměním se kolem sebe porozhlédnout a seznámit se se společností shromážděnou v kabině, i jaké city všechny přítomné ovládaly. Nebohá Hetty ležela na svém prostém loži, kde zpola seděla opřena zády, se stopami blížící se smrti ve tváři, jakkoli je zvláštním způsobem zastíral světelný výraz, do něhož jako by se soustředila všechna inteligence celé její bytosti. Judita s Tiškou byly u ní. Judita seděla v hlubokém žalu a Tiška stála připravena prokázat jí všemožné něžné pozornosti ženské péče. V nohách pryčny, opřen o Zvěrobijku, stál Jelenobijce, sám nezraněn. Všechen jeho ušlechtilý bojovný zápal, jenž mu ještě nedávno planul ve tváři, ustoupil obvyklému poctivému a dobrotivému výrazu. A tento výraz, v němž se zračily tyto jeho vlastnosti, zjemňovala mužná lítost a soucit. V pozadí stál Had, vzpřímen a bez hnutí jako socha, ale tak napjatě pozorný, že ani mžiknutí oka neuniklo jeho bystrému pohledu. Skupinu doplňoval Hurá. Seděl na stolici u dveří jako člověk, který se v takové situaci cítí nesvůj, ale stydí se bez vyzvání odejít.

"Kdo je to ten v červeném?" zeptala se Hetty, sotva kapitánova uniforma upoutala její zrak. "Pověz mi, Judito, to je přítel Harryho?"

"To je důstojník, který velí těm vojákům, co nás všechny zachránili z rukou Huronů," tiše odpověděla Judita.

"Mne také zachránili? - Říkali, myslím, že jsem postřelena a že umřu. Maminka je mrtvá a tatínek taky, ale ty jsi živá, Judito, a Hurá také. Když jsem ho slyšela, jak tak křičel mezi těmi vojáky, bála jsem se, aby ho nezabili."

"Už na to nemysli - už na to nemysli, Hettičko," přerušila ji Judita, citlivě si uvědomujíc, že sestřino tajemství musí zůstat skryto, snad právě v takové chvíli více než kdy jindy. "Hurá je zdráv a Jelenobijce je zdráv a Delawar je také zdráv."

"Jak se to mohlo stát, že postřelili takového chudáčka děvče, jako jsem já, a tolik mužů zůstalo nezraněno? To jsem nevěděla, Judito, že jsou Huroni tak zlí!"

"To byla náhoda, Hettičko, chuděrko. Nešťastná náhoda to byla! Tobě by byl nikdo úmyslně neublížil."

"To jsem ráda! - Připadalo mi to takové divné. Jsem slaboduchá, a předtím mi rudoši nikdy nic zlého neudělali. To by mě mrzelo, kdyby se byli tak změnili. A jsem také ráda, že Harrymu nic neudělali. To bylo velké štěstí, Jelenobijce, že vojáci přece jen přišli a právě v tu chvíli, protože oheň vždycky pálí!"

"To bylo opravdu štěstí, sestřičko!"

"Tak si myslím, Judito, že některé ty důstojníky znáš, vždycky jsi jich tolik znávala!"

Judita neodpověděla. Skryla tváře do dlaní a zasténala. Hetty na ni udiveně hleděla, a domnívajíc se jaksi samozřejmé, že příčinou sestřina žalu je její vlastní stav, s účastí ji začala utěšovat.

"Netrap se kvůli mně, Juditko," řeklo to milující děvče čistého srdce - "já se netrápím, jestli opravdu umřu, vždyť tatínek a maminka jsou už oba mrtví, a co potkalo je, může docela dobře potkat i mě. Víš přece, že na mně z celé rodiny nejméně záleží, a proto si na mne málokdo vzpomene, až budu odpočívat v jezeře."

"Ach ne, ne, ne - Hettičko, ubohá, milá, drahá moje Hettičko!" zvolala Judita v nepotlačitelném výbuchu žalu, "já aspoň budu na tebe vždycky vzpomínat. Jak ráda, ach, jak ráda bych si s tebou vyměnila místo a byla čistá, dokonalá, bez hříchu jako ty!"

Až dosud stál kapitán Warley opřen o dveře kabiny, když však krásné dívce unikl tento výbuch citů a snad i lítosti, zvolna a zamyšlen odešel; a bez povšimnutí přešel dokonce i kolem praporečníka, který se právě podroboval lékařskému ošetření.

"Mám tady bibli!" pravila jí sestra s vítězoslávou v hlase. "To je pravda, číst už nemohu, něco se mi stalo s očima - připadáš mi jako v mlze a tak daleko - i Hurá, když se teď na něj dívám. Inu, nikdy bych si nebyla pomyslila, že budu Henry Marche vidět tak nejasně! Čím to jen může být, Judito, že dnes tak špatně vidím? Maminka vždycky o mně říkala, že mám nejlepší oči z celé rodiny. Ano, to bylo to, rozum jsem měla slabý - lidé říkali, že jsem přihlouplá - ale oči jsem měla vždycky opravdu dobré."

Judita opět zasténala. Tentokrát nezpůsobil tu bolest žádný osobní cit, žádné zahledění se do minulosti. Byl to ryzí, ze srdce tryskající žal sesterské lásky, na kterou navíc působila dojemná pokora a naprostá pravdivost umírající, jež ležela před ní. V té chvíli by byla s radostí obětovala vlastní život, jen aby Hetty zachránila. To nebylo však v lidské moci, i cítila, že jí nezbývá nic, jen žal. V tom okamžiku se Warley vrátil do kabiny, nutkán neznámým puzením, jemuž nemohl odolat, ačkoli mu přitom bylo tak, že by byl nejraději, kdyby to jen bylo možné, navždycky opustil americkou pevninu. Místo aby postával u dveří, přikročil nyní co nejblíže k pryčně, aby jeho postava byla trpitelčině zraku co nejzřetelnější. Velké předměty Hetty dosud rozeznávala a její zrak brzy na něm spočinul.

"Vy jste ten důstojník, který přišel s Harrym?" zeptala se. "Jestli ano, měli bychom vám všichni poděkovat. Já jsem sice raněná, ale ostatní vyvázli životem. Řekl vám Harry March, kde nás máte hledat a jak naléhavě jsme potřebovali vaší pomoci?"

"Zprávu o té tlupě nám přinesl jeden spřátelený kurýr," odvětil kapitán, a byl rád, že může ulevit svým citům tímto přátelským vyprávěním. "A ihned jsem byl vyslán odříznout jim cestu. Bylo to skutečně štěstí, že jsme potkali Hurá Harryho, jak mu říkáte, protože nám mohl dělat vůdce, a neméně šťastné bylo, že jsme slyšeli střílení, bylo to sice střílení do terče, jak se nyní domnívám, ale jednak nás to pobídlo, že jsme si pospíšili, jednak také nás to přivedlo na správnou stranu jezera. Delawar nás viděl na břehu pravděpodobně dalekohledem, a on a Tiška, mám za to, že se tak jeho squaw jmenuje, nám prokázali znamenitou službu. Vskutku to byla, Judito, celkem vzato šťastná shoda okolností."

"Nemluvte se mnou, pane, o nějakém štěstí," odvětila dívka chraptivým hlasem a opět si zakryla tvář. "Pro mne je svět plný jen neštěstí. Už nikdy nechci ani slyšet o terčích, puškách, o vojácích a o mužích!"

"Vy znáte mou sestřičku?" zeptala se Hetty, dříve než pokáraný voják měl čas se vzpamatovat, aby odpověděl. "Jak víte, že se jmenuje Judita? Máte pravdu, ona se tak jmenuje a já jsem Hetty. Jsme dcery Tomáše Huttera."

"Pro všechno na světě, sestřičko nejdražší, kvůli mně, Hetty, miláčku," přerušila ji Judita úpěnlivě, "už nic takového neříkej."

Hetty se dívala překvapeně. Ale byla zvyklá poslouchat, přestala se tedy nevhodně a trapně Warleye vyptávat a sklopila oči k bibli, kterou stále držela v rukou, jako člověk při ztroskotání nebo při požáru svírá skříňku s drahokamy. Její duch se opět upnul k budoucnosti a výjevy z minulosti se jí valnou měrou vytratily z dohledu.

"Dlouho nebudeme, Judito, od sebe odloučeny," pravila, "až ty zemřeš, musí tě sem přenést a také tě pohřbít v jezeře vedle maminky."

"Kdybych tam tak, Hetty, ležela už teď."

"Ne, Judito, to nejde. Každý musí napřed umřít a pak teprve může být pohřben. To by byla špatnost, pohřbít tě, nebo aby ses pohřbila sama, ještě zaživa. Jednou jsem také na to pomýšlela."

"Ty! - Ty, Hetty, jsi myslila na něco takového?" vykřikla Judita a pohlédla na ni v neodolatelném úžasu, neboť dobře věděla, že ze rtů její úzkostlivé pravdomluvné sestry nikdy nevyšlo nic, co nebyla svatá pravda.

"Ano, Judito, myslila jsem na to," odvětila umírající dívka pokorným hlasem kajícího dítěte. "To bylo po maminčině smrti. Cítila jsem, že jsem ztratila svou nejlepší přítelkyni, kterou jsem na světě měla, ne-li svou jedinou přítelkyni. Je pravda, Judito, že ty s tatínkem jste byli ke mně hodní, ale byla jsem tak slaboduchá, a věděla jsem, že vám budu jen na obtíž. A pak jste se tak často za takovou sestru a dceru styděli, a to se pak těžko žije na světě, kde se na tebe každý dívá svrchu. A tak jsem si myslila, kdybych se mohla sama pohřbít k mamince, že bych v jezeře byla šťastnější než v našem stavení."

"Odpusť mi - promiň mi, Hettičko nejmilejší, na kolenou tě prosím, odpusť mi, srdíčko zlaté, jestli tě nějaké mé slovo nebo skutek dohnaly k takové šílené a kruté myšlence."

"Vstaň, Judito, neklekej přede mnou. Právě takové pocity mnou zmítaly, když maminka umírala. Vzpomínala jsem na všechno, co jsem někdy řekla nebo udělala a co ji zarmoutilo, a snad bych jí byla líbala nohy, aby mi odpustila. Tak je to, myslím, vždycky, když někdo umírá, ale když teď na to myslím, nevzpomínám si, že bych byla měla takové pocity, když šlo o tatínka."

Judita vstala, skryla tvář do zástěry a plakala. Pak následovala dlouhá přestávka - delší než dvouhodinová - a během ní Warley několikrát vešel do kabiny a zase odešel; zřejmě byl nesvůj, když tam nebyl, a přece nedokázal tam zůstat. Vydal různé příkazy a mužstvo je začalo hned vykonávat. Ve vojenském oddílu nastal také jakýsi ruch, zvlášť když poručík Craig skončil tu nepříjemnou povinnost, pohřbít mrtvé, a poslal si z břehu pro rozkazy, ježto chtěl vědět, co má se svým oddílem dělat. V tomto mezidobí si Hetty trochu zdřímla a Jelenobijce s Čingačgúkem odešli z archy, aby se spolu poradili. Ale po dvou hodinách vyšel lékař na plošinu a s dojetím, které u něho jeho druhové dosud nepozorovali, jim oznámil, že konec raněné se rychle blíží. Sotva tu zprávu vyslechli, shromáždili se zase všichni kolem Hetty. Zvědavost být svědkem takové smrti - nebo nějaký lepší cit - přivábila k ní muže, kteří docela nedávno byli herci ve scéně zdánlivě daleko zajímavější a důležitější. Judita zkrušena žalem byla již bezmocná, a tak Tiška sama vykonávala ty drobné povinnosti ženské péče, jež jsou u lůžka nemocných tak potřebné. Hetty sama se nijak zjevně nezměnila, jenom nastávalo celkové ochabnutí, jež svědčilo o brzkém konci. Mysl však měla jasnou jako vždy a v některém směru měla snad rozum čilejší než jindy.

"Netrap se tolik kvůli mně, Judito," pravila něžná trpitelka po krátké přestávce. "Brzy uvidím maminku, myslím, že už ji vidím, má stále stejně milou a usměvavou tvář, jako mívala! Třeba až budu mrtvá, budu mít celý rozum, a pak snad budu mamince vhodnější společnicí, než jsem bývala. Ale jak se tak najednou stmívá! Cožpak může být tak brzy noc? Sotva tě vůbec vidím. Sestřičko, kdepak jsi? Nevidím už nic, jen tmu. To už jistě je noc!"

"Ach, Hetty, tady jsem, u tebe, a to jsou moje ruce, co tě objímají," vzlykala Judita. "Řekni, má nejmilejší, chtěla bys ještě někomu něco říci, nebo aby někdo něco udělal, v téhle strašlivé chvíli?"

Zatím Hetty úplné selhal zrak. Přesto smrt nepřicházela ani zdaleka se všemi obvyklými hrůzami, jako by měla něžnou účast s dívkou jen z poloviny obdařenou duševními schopnostmi. Byla mrtvolně bledá, ale dýchala snadno a nepřerývaně a její hlas, ačkoli se ztišil až téměř k šepotu, byl jasný a srozumitelný. Když se jí však sestra takto zeptala, jemný růžový nádech se rozlil po tváři umírající dívky, tak slabý, že byl téměř nepostřehnutelný. Připomínal spíše růžový odstín poupěte, jenž se považuje za barvu skromnosti, než sytý tón růže v jejím plném rozkvětu. Nikdo kromě Judity si nevšiml tohoto projevu citu, tohoto něžného projevu ženské citlivosti i v hodině smrti. Judita jej však postřehla a poznala i jeho příčinu.

"Hurá je zde, Hetty, miláčku," s tváří tak blízko u její, aby ostatní nezaslechli její slova. "Mám mu říci, aby přišel a rozloučil se s tebou?"

Jemný stisk ruky odpověděl na souhlas, a pak přivedli Harryho k pryčně. Je možné, že tento hezký, avšak drsný lesák se až dosud nikdy neoctl v nepříjemnější situaci, jakkoliv náklonost, kterou k němu Hetty cítila (byl to jakýsi skrytý ústupek přírodním instinktům nežli nějaký nepatřičný podnět nesprávně řízené obrazivosti), byla příliš čistá a nevtíravá, takže v něm nevzbudila ani nejslabší podezření o jejím citu. Dovolil, aby mu Judita vložila jeho tvrdou, obrovskou ruku do dlaní Hettiných, a zaražen mlčky stál, čekaje, co se bude dít.

"To je Hurá, miláčku," šeptala Judita, nakloněna nad sestrou, aby jen ona zaslechla slova, jež se styděla nahlas vyslovit. "Promluv na něj, a pak ať si jde."

"Co mu mám říci, Judito?"

"Ale, řekni mu, drahá, co ti tvé vlastní čisté srdce napoví. Spolehni se na ně a nemusíš se ničeho bát."

"Sbohem, Hurá," zašeptala dívka a jemně mu stiskla ruku. "Byla bych ráda, kdybyste se snažil být víc jako Jelenobijce."

Ta slova vyslovila s obtížemi, jemný růžový nádech na jediný okamžik jí zbarvil líce, potom pustila Harryho ruku a odvrátila tvář stranou, jako by se byla již se světem vypořádala. Tajemný cit, který ji poutal k mladému muži, cit tak jemný, že byl i pro ni samu téměř nepostřehnutelný, a který by byl nikdy vůbec ani nevznikl, kdyby byl její rozum měl více vlády nad jejími smysly, se navždy ztratil ve vznešenějších myšlenkách, jež však stěží mohly být čistší.

"Nač myslíš, moje drahá sestřičko?" šeptala jí Judita. "Pověz mi to, ať ti mohu pomoci v této chvíli."

"Maminka - vidím maminku, teď, a nějaké světlé bytosti kolem ní v jezeře. Proč tam není tatínek? To je divné, že maminku vidím, když tebe nevidím! - Sbohem, Judito."

Poslední slova vyslovila po krátké odmlce a sestra se ještě chvíli nad ní skláněla, úzkostlivě čekajíc, než zpozorovala, že něžná duše odlétla. Tak zemřela Hetty Hutterová, jedna z těch tajemných bytostí, které spojují hmotný a nehmotný svět a jež, ač zdánlivě oloupeny o to, co je pro naše pozemské bytí tak nutné a cenné, tolik se blíží pravdě, čistotě a prostotě onoho druhého světa a jsou jejich krásným ztělesněním.

KAPITOLA 32

Šlechtický pán být oklamán?

Byl by to skutek klatý!

Jen otrok být a nic nemít?

Kéž dobrý bůh to zhatí!

Pak lepší je pro rytíře

sám do lesů se dáti,

neb řekla bys, podruhé kdys,

že ten můj skutek klatý tě svádět zná;

nuž, dívko má, nejlepší radu mám,

když odejdu do háječku

jak zklamaný muž sám!

Panna z Notbrowne

Celý zbytek dne byl truchlivý, přestože bylo stále co dělat. Vojáci, kteří ještě nedávno pohřbívali své oběti, byli nyní povoláni, aby pohřbili své vlastní mrtvé. Ranní scéna zapůsobila skličujícím dojmem na všechny pány důstojníky a ostatní cítili podobně, i když každý jinak, a to z mnoha důvodů. Hodina se ploužila za hodinou, až přišel večer a přiblížila se chvíle posledního truchlivého obřadu na počest ubohé Hetty Hutterové. Její tělo uložili v jezeře vedle těla její matky, kterou tak milovala a tak si jí vážila. Lékař, přestože vlastně nevěrec, tak dalece se přizpůsobil uznávaným obřadnostem života, že přečetl nad hrobem pohřební modlitby, jak předtím učinil nad hrobem ostatních. Ale tomuto prostému obřadu nechybělo tak zcela vše z toho, co jej vždy provázívá. Judita s Tiškou prolily hojně slz a Jelenobijce lesknoucím se okem patřil do průzračné vody, jež nyní proudila nad bytostí, jejíž duše byla ještě čistší nežli horské studánky. I Delawar odvrátil tvář stranou, aby nebylo vidět jeho pohnutí, a prostí vojáci přihlíželi obřadu se žasnoucíma očima a s city zušlechtěnými.

Tímto obřadem skončili denní povinnosti. Podle rozkazu velícího důstojníka všichni šli brzy spat, protože zamýšleli vyrazit na zpáteční pochod hned, jak se rozední. Jeden oddíl vlastně, s raněnými, zajatci a s kořistí, který vedl Harry, opustil již v poledne hrad a měl v úmyslu dorazit do tvrze kratšími pochody. Vylodil se na výběžku, o němž už tak často byla řeč a který jsme popsali na prvních stránkách, a když slunce zapadlo, tábořil již na hřbetě dlouhých, přerušovaných a zbrázděných kopců, které spadaly do údolí Mohawku. Odchodem tohoto oddílu se velmi zjednodušily povinnosti, které zbývaly pro příští den, jelikož velitel, který rozkaz vydal, byl na pochodu zbaven starostí o zavazadla a raněné, a tak mu zůstávala větší volnost jednání.

Po sestřině smrti Judita s nikým nepromluvila, jedině s Tiškou, až do chvíle, kdy odešla spát. Všichni měli ohled na její žal, a tak je obě nechali u mrtvé a nikdo je až do poslední chvíle neobtěžoval. Aby, se vyloučilo nebezpečí, že budou vyrušováni, sotva se pohřební obřad skončil, víření bubnu prolomilo ticho na klidném jezeře, a ozvěna čepobití se rozléhala horami. Hvězda, která byla vůdčí hvězdou Tiščinou, vyšla nad krajinou tak tichou, jako by klid přírody ještě nikdy nebyl porušen ani lopotěním, ani vášněmi člověka. Střídavě po celou noc vždy jen jeden jediný voják hlídkoval na plošině; a ráno bylo jako obvykle zahájeno bubnováním vojenského budíčku. Namísto hraničářského života vyznačujícího se všelijakými nahodilostmi, nastoupila nyní vojenská přesnost, a když se vojáci spěšně a vydatné nasnídali, začal jejich pravidelný a spořádaný přesun na břeh, takže se všecko obešlo bez hluku a zmatku. Z důstojníků zůstal jediný Warley, Craig vedl přední oddíl, Thornton byl s raněnými a Graham samozřejmě doprovázel své pacienty. Vzali s sebou dokonce i Hutterovu truhlu se všemi cennějšími movitostmi a nechali tam jenom to, co nestálo za námahu, aby se s tím nosili. Juditu nemrzelo, když viděla, že kapitán má ohled na její city a že se zaměstnává jedině svými povinnostmi velitele a ji nechává jejím vlastním myšlenkám a citům. Všichni byli srozuměni, že stavení zůstane úplně opuštěno, ale nejenom to, nikdo se ani na nic neptal a nikdo nic nevysvětloval.

Vojáci se nalodili na archu s kapitánem v čele. Kapitán se dotázal Judity, jak se chce zařídit, a když vyrozuměl, že chce až do poslední chvíle zůstat s Tiškou, neobtěžoval ji ani vyptáváním, ani jí nevnucoval své rady. Na Mohawk vedla jen jediná bezpečná a známá stezka a nepochyboval, že se na ní v příhodné chvíli v přátelství, ne-li v obnovené známosti, sejdou.

Když se všichni nalodili, muži se chopili vesel a archa se hnula svým loudavým chodem ke vzdálenému výběžku. Jelenobijce s Čingačgúkem vyzvedli nyní dvě kánoe z vody a uložili je v hradu. Pak okna a dveře uzavřeli na závory a dům opustili padacími dveřmi, jak již bylo popsáno. Když vyjížděli z palisád, uviděli Tišku ve zbývající kánoi a Delawar k ní ihned přisedl a pádloval pryč, zanechav Juditu samotnou stát na plošině. Tímto rychlým postupem událostí se stalo, že Jelenobijce se octl sám pohromadě s krásnou a dosud plačící pozůstalou. Byl příliš prostý, než aby měl nějaké podezření, a tak objel s lehkým člunem kolem domu, jeho majitelka přisedla, a pak se rozjel směrem, kterým se již dal jeho přítel.

K výběžku se plulo úhlopříčně a v nevelké vzdálenosti kolem hrobů zesnulých. Když kánoe plula nedaleko nich, Judita toho rána poprvé promluvila na svého společníka. Řekla jen málo, pouze jej požádala, aby zastavil na pár minut, nežli odtud nadobro odejde.

"Možná, Jelenobijce, že to místo už nikdy neuvidím," pravila, "a odpočívá tady má matka a sestra! Zajeďte, Jelenobijce, s kánoí trochu na východ - slunce mě oslňuje, že nevidím na hroby. Tady je Hetty, tady napravo od maminky!"

"Samo sebou - tak, jak jste to chtěla; vždyť každý, Judito, rád udělá, co si přejete, když děláte, co je správné."

Dívka na něho skoro minutu mlčky a pozorně hleděla, pak se ohlédla za sebe na hrad.

"Tohle jezero bude brzy nadobro opuštěné," pravila, "a zrovna teď, kdy to tu bude k bydlení mnohem bezpečnější, než doposud bývalo. To neštěstí, které tu právě potkalo Irokézy, bude jim výstrahou, že se nadlouho neodváží sem zase přijít."

"To jistě! - To se může pokládat za jisté! Dokud se tahle válka neskončí, nemám v úmyslu znovu sem ještě chodit, protože podle mého rozumu ani jeden huronský mokasín tady v tom pralese nenechá na listí stopu, dokud svým mladým mužům nezapomenou vyprávět zkazky, jaká pohana a porážka je tu postihla."

"Cožpak si tak libujete v násilnostech a v prolévání krve? Měla jsem o vás, Jelenobijce, lepší mínění - myslila jsem, že jste člověk, který by se cítil šťasten v klidném a spokojeném domově s oddanou a milující ženou, ochotnou vyhovět vašim přáním, a se zdravými a poslušnými dětmi, které by se s radostí snažily kráčet ve vašich šlépějích, aby se z nich stali poctiví a spravedliví lidé, jako jste vy."

"Pro pána, Judito, vy ale dovedete vládnout jazykem! Pěkné mluvení a pěkná tvář jdou vždycky ruku v ruce, a co nespraví jedno, jistotně to druhé dokáže! Takové děvče by za měsíc dovedlo zhýčkat i toho nejstatečnějšího bojovníka v Kolonii."

"Tedy jsem se opravdu mýlila? Opravdu máte, Jelenobijce, válku rád, raději než rodinný krb a lásku ženy a dětí?"

"Rozumím, děvče, co chcete říct, ano, rozumím, co tím chcete říct, aspoň si myslím, ale nevím, jestli vy docela dobře rozumíte mně. Mám za to, že si teď mohu říkat bojovník, protože jsem nejen bojoval, ale taky zvítězil, a to pojmenování stačí. Taky nepopřu, že mám k tomu povolání chuť, protože se pro muže hodí a vzbuzuje úctu, když se člověk při tom řídí svými přirozenými dary - ale po krvi nežízním. Však mládí je mládí a Mingo je Mingo. Kdyby zdejší mladí muži stáli stranou a nechali si líbit, aby ti vagabundi zaplavili zem, no, to bychom se všichni mohli rovnou pofrancouzštit a vydat jim zemi i s lidmi. Já nejsem, Judito, žádný krvežíznivec nebo člověk, který si libuje v bojování, jenom aby bojoval, ale nevidím v tom žádný velký rozdíl, vzdát se území před válkou jen proto, že se bojíme války, nebo je vydat po válce, protože už nic jiného nezbývá - ledaže by to druhé bylo mužnější a čestnější!"

"Žádná žena, Jelenobijce, by si nepřála vidět, aby její manžel nebo bratr stál stranou a nechal si líbit urážky a bezpráví, třeba by ji sebevíce trápilo, že není vyhnutí a on se musí vydávat do nebezpečí, která už válka s sebou nese. Ale vy jste už dost vykonal, když jste vyčistil tento kraj od Huronů, vždyť vám hlavně patří zásluha za naše poslední vítězství. Teď mě trpělivě vyslechněte a odpovězte mi se vší poctivostí, která vám je už vrozená. Ta slavnost je u muže tak příjemná, protože se s ní také zřídkakdy setkáváme."

Judita zmlkla. Nyní, když měla přesně vyjádřit, co si myslí a cítí, vrozená jemnost uplatnila svou moc, přestože neobyčejně prostá povaha jejího společníka jí dodávala odvahy a důvěry. Tváře až dosud bledé jí zčervenaly a v očích se jí objevilo něco z dřívějšího lesku. Citové napětí zvýraznilo jí obličej a zjemnilo hlas, a tak její krásu vždy působivou činilo trojnásob svůdnou a vábnou.

"Jelenobijce," pravila po delším odmlčení, "teď není vhodná chvíle něco si předstírat, klamat se navzájem nebo být jakkoli neupřímný. Tady, nad matčiným hrobem a nad hrobem té pravdymilovné a pravdomluvné Hetty, je každé nepoctivé jednání vyloučeno. Mám proto v úmyslu mluvit s vámi bez jakýchkoli výhrad a bez jakéhokoli strachu, že mi neporozumíte. Připadá mi, že vás neznám týden, ale jako bych vás znala léta. V té krátké době se přihodilo tolik a tak důležitých věcí, že všechny ty zármutky a nebezpečí a všechna ta šťastná vyváznutí, která by stačila na celý život, se nahromadila v těch několika málo dnech. A lidé, kteří všechny ty události společně snášeli a prožívali, by si neměli být cizí. Vím, že by většina mužů špatně rozuměla tomu, co vám chci říci, ale já věřím ve vaši ušlechtilost, že mé jednání správně pochopíte. Nežijeme tady uprostřed nástrah a klamů jako někde v osadách, a pak jsme mladí lidé, kteří nemají proč se navzájem jakýmkoli způsobem klamat. Doufám, že se s vámi dorozumím."

"Málokdo dovede hovořit líp než vy, Judito, a nikdo tak příjemně, na mou věru. Mluvíte stejně pěkně, jako pěkně vypadáte."

"A právě to, že jste mě tak často chválil, jak pěkně vypadám, to mi dodává odvahu, abych mluvila dál. A přece, Jelenobijce, není to pro děvče mého věku snadné, zapomenout na všechna ponaučení z dětství, na všechno, nač jsem zvyklá, a na svou vrozenou ostýchavost, a otevřeně říci, co mám na srdci!"

"Pročpak ne, Judito? Proč by neměly ženy jednat se svými bližními poctivě a čestně tak jako muži? Nevidím žádný důvod, proč byste neměla mluvit rovnou tak jako já, když máte říct něco opravdu důležitého."

Tento nezdolatelný nedostatek sebedůvěry, který stále bránil mladému muži vytušit pravdu, byl by asi nadobro vzal dívce odvahu, kdyby se nebyla celou duší a celým srdcem upjala k zoufalému pokusu zachránit se před budoucností, z níž měla hrůzu tak děsivě živou právě proto, že si ji dovedla tak do podrobností představit. Tato pohnutka ji povznášela nade všechny všední ohledy a k vlastnímu úžasu, neřkuli ke svému velikému zmatku, pokračovala v řeči.

"Chci s vámi - musím s vámi jednat tak přímo, jako bych jednala s chudáčkem, mou drahou Hetty, kdyby to dítě zlaté bylo naživu!" pokračovala blednouc, místo co by se červenala. Mohutné odhodlání, které ji pudilo, mělo na ni opačný vliv, než by podobné počínání většinou vyvolalo u jiných dívek. "Ano, všechny ostatní city v sobě potlačím, ať má vrch jen ten jediný, který teď nad nimi převládá! Vy máte rád lesy a život, kterým žijeme tady v té divočině, daleko všech bělošských obydlí a měst."

"Jako jsem měl rád své rodiče, dokud byli naživu! Právě tohleto místo by bylo pro mne jako stvořené, jen kdyby už tahle válka byla jednou za námi; a osadníci se drželi v patřičné vzdálenosti."

"Tak proč tedy odtud odcházet? Nemá majitele - aspoň ne žádného, který by si na ně mohl dělat lepší právo nežli já, a to vám s radostí dám. Kdyby to bylo království, Jelenobijce, myslím, že bych to řekla stejně ráda. Zajděme tedy ve tvrzi za knězem a pak se vraťme sem zpátky a nikdy už potom odtud neodejdeme."

Dlouho oba zamyšleni mlčeli. Judita si oběma rukama zakryla tvář, teď když se donutila sama mu tak přímo učinit nabídnutí, a Jelenobijce přemítal, zesmutnělý a překvapen, o smyslu toho, co mu právě řekla. Posléze lovec přerušil mlčení a promluvil hlasem jemným, ba skoro něžným, aby se jí nedotkl.

"Dobře jste to, Judito, neuvážila," pravil, "ba ne, všechno to, co se v posledních dnech zběhlo, rozbouřilo vám city, a protože předpokládáte, že na celém světě nemáte jediného příbuzného, příliš ukvapeně hledáte někoho, kdo by zaplnil místo po těch, které jste ztratila."

"I kdybych žila mezi samými přáteli, myslila bych pořád tak, jako myslím teď - a mluvila bych tak, jako mluvím teď," odvětila Judita, stále si zakrývajíc rukama svůj krásný obličej.

"Děkuju vám, děvče - děkuju vám z hloubi srdce. Přesto nejsem takový, abych chtěl využívat vaší slabé chvilky, kdy zapomínáte na své vlastní veliké přednosti a představujete si, že země a všechno, co je na ní, je v téhle malé kánoi. Ba ne - ba ne - Judito, bylo by to ode mne nešlechetné. K tomu, co jste mi nabízela, nikdy nemůže dojíti"

"To všechno se může stát a nikdo z nás nebude muset litovat," odpověděla Judita s prudkým citovým pohnutím v hlase i v pohybu, jímž si rázem odkryla oči. "Můžeme říci vojákům, aby naše věci nechali na cestě, dokud se nevrátíme, a pak je můžeme snadno přenést zpátky do domu. Nepřítel už k jezeru nepřijde, aspoň ne v téhle válce. Všechny kůže můžete snadno prodat v posádce. Tam také můžete koupit několik těch nezbytných věcí, které budeme potřebovat, protože já to místo nechci už nikdy spatřit. A, Jelenobijce," dodala dívka usmívajíc se mile a přirozeně, že mladý muž stěží jí odolával, "na důkaz toho, že jsem a chci být jen a jen vaše - že po ničem jiném už naprosto netoužím, jen být vaší ženou, ten první oheň, který po svém návratu rozděláme, podpálíme těmi brokátovými šaty a spálíme na něm všechny věci, které mám a o kterých si myslíte, že se nehodí pro ženu, s kterou chcete žít!"

"Můj ty pane! - Vy jste takové okouzlující a půvabné stvoření, Judito, inu, ba, to jste celá vy, to nikdo nemůže popřít, aby nelhal. Na pomyšlení jsou tyhle představy příjemné, ale třeba by se neukázaly tak šťastné, jak si teď myslíte. Zapomeňte proto na všechno a pádlujme za Hadem a za Tiškou, jako kdybychom o tom ani nemluvili."

Judita se cítila hluboce pokořená a navíc ještě hluboce sklíčená. Přesto však Jelenobijce zůstával pevný a klidný, a to úplně zhatilo její naděje. A prozradilo jí také, že tentokrát se její neobyčejné kráse nepodařilo vzbudit projevy obdivu a oddanosti, jež byla zvyklá přijímat. Říká se, že ženy zřídkakdy odpouštějí těm, kdo pohrdnou jejich nabídkami, ale tato smělá a prudká dívka nechovala ani stín nelásky vůči čestně jednajícímu a bezelstnému lovci, ani nyní, ani kdy jindy. V té chvíli ji ovládala jen touha přesvědčit se, zda nejde o nedorozumění. Po dalším tíživém odmlčení, aby tu záležitost přivedla k závěru, zeptala se naprosto přímo, aby se vyloučil dvojsmysl.

"Bůh chraň, abychom snad později nelitovali, že jsme nyní nebyli k sobě dost upřímní," pravila. "Myslím si, že si aspoň navzájem rozumíme. Vy mě tedy, Jelenobijce, nechcete za ženu?"

"Je líp pro nás oba, Judito, abych nezneužíval vaší opuštěnosti. My se nikdy nemůžeme vzít."

"Vy mě nemilujete, Jelenobijce - nenacházíte v srdci dost lásky, abyste si mne mohl vážit!"

"Pokud jde o přátelství, Judito, všechno - všechno, až po přátelské služby a třeba i život sám. Ba ano, odvážil bych se pro vás v téhleté chvíli tolik, jako bych se odvážil pro Tišku, a to je víc, než bych mohl říct o kterékoliv lidské dcerce. Myslím, že necítím k žádné z vás něco takového - všimněte si, Judito, že říkám k žádné z vás - jako že bych chtěl opustit otce a matku - kdyby můj otec a matka byli naživu, ale žádný z nich už není, ale kdyby oba byli naživu, necítím k žádné ženě něco takového, jako bych je chtěl opustit, abych se přidržel jí."

"To stačí!" odpověděla Judita zalykavě s výčitkou v hlase. "Rozumím všemu, co chcete říci. Bez lásky se ženit nemůžete a lásku ke mně necítíte. Nemusíte odpovídat, mám-li pravdu, budu rozumět i vašemu mlčení. To samo o sobě bude bolestné až dost."

Jelenobijce poslechl a neodpověděl. Déle než minutu tkvěly zářivé dívčiny oči na jeho tváři, jako by mu chtěla číst v duši, on však seděl jako pokáraný školák a pohrával si pádlem ve vodě. Potom Judita sama ponořila konec vlastního pádla do vody a váhavým pohybem, stejně váhavým jako city, které je vedly, popohnala kánoi z místa. Jelenobijce se však mlčky přidal a brzy poté pluli již bezestopou dráhou Delawarovy kánoe.

Cestou k výběžku nepadlo již mezi Jelenobijcem a jeho krásnou společnicí ani slovo. Judita však seděla na přídi kánoe, byla tedy k němu obrácena zády, jinak pravděpodobně byl by ho výraz její tváře asi přiměl, aby se odvážil pronést několik uklidňujících, přátelských a ohleduplných slov. Právě naopak, než by se bylo dalo očekávat, ani nyní se na něho nehněvala, i když její tváře často střídaly barvu od tmavé červeně pokoření k bledosti zklamání. Žal, hluboký, srdceryvný žal všechny ostatní city přehlušil, takže se člověk nemohl mýlit.

Protože ani jeden, ani druhý nezabíral pádlem silně, archa zatím dorazila ke břehu a vojáci se vylodili, dřív než kánoe s oběma opozdilci doplula k výběžku. Čingačgúk je předešel a byl už kousek cesty v lese, na místě, kde se obě stezky, stezka k posádce a stezka do delawarských vesnic, rozdělovaly. Také vojáci už vyrazili na pochod, napřed však pustili archu na vodu, lhostejně a bez ohledu, jaký osud ji potká. To všechno Judita viděla, ale nevěnovala tomu pozornost.

Zrcadlové jezero nemělo už pro ni žádného kouzla, a když spočinula nohou na břehu, ihned se dala stezkou, po které šli vojáci, a ani jedinkrát se neohlédla. Dokonce i kolem Tišky přešla bez povšimnutí, a to skromné mladé stvoření se zděsilo, že Judita od ní odvrací obličej, jako by samo bylo spáchalo nějaký špatný skutek.

"Počkej tady, Hade," pravil Jelenobijce, když šel kolem přítele, jak kráčel v patách za sklíčenou krásnou dívkou. "Chci jenom doprovodit Juditu k její společnosti, a pak se vrátím a půjdu s vámi."

Ušli sto metrů a les skryl dvojici před zraky těch, kdo šli vpředu, i těch, kteří zůstali vzadu, když tu se Judita obrátila a promluvila.

"To stačí, Jelenobijce," pravila smutně. "Chápu vaši laskavost, ale už ji nebudu potřebovat. V několika minutách vojáky dohoním. Nemůžete-li jít se mnou po cestě života, nechci, abyste šel ještě dále po této cestě. Ale počkejte. Nežli se rozloučíme, ráda bych se vás na jedno zeptala. A jakože máte úctu k pravdě, žádám vás, abyste mě ve své odpovědi nezklamal. Vím, že jinou nemilujete, a tak vidím jen jediný důvod, proč nemůžete, nebo nechcete mě milovat. Řekněte mi tedy, Jelenobijce -" dívka se zarazila, jako by se jí slova, jež měla vyslovit, vzpříčila v hrdle. Potom sebrala všechnu svou odvahu, tváře jí při každém dechu střídavě rudly a bledly, a pokračovala: "Řekněte mi tedy, Jelenobijce, jestli něco lehkovážného, co vám o mně řekl Harry March, nemělo snad vliv na vaše city."

Vůdčí hvězdou byla pro Jelenobijce pravda. Vždycky ji měl na zřeteli, a i když rozvaha mu radila, aby mlčel, bylo pro něho téměř nemožné se jí vyhnout. Judita mu vyčetla odpověď z tváře a se srdcem téměř pukajícím, protože si byla vědoma, že si toho nezaslouží, pokynula mu na rozloučenou a zmizela v lese. Chvíli Jelenobijce nevěděl, kudy se dát, ale nakonec obrátil kroky a přidal se k Delawarovi. Té noci ti tři "tábořili" na horním toku své řeky a příštího večera vešli do vesnice kmene. Čingačgúk se svou snoubenkou vítězně, jejich druh ctěn a obdivován, ale s žalem v srdci, a řadu měsíců činného života to trvalo, nežli zapomněl.

Válka, která tehdy vzplála, byla pohnutá a krvavá. Delawarský náčelník stoupal u svého lidu ve vážnosti, že posléze jeho jméno nikdy nebylo vysloveno bez chvalořečení. A zatím k dlouhé řadě bojovníků, kteří nosili to vzácné jméno, přibyl další Unkas, poslední svého rodu. Pod přezdívkou Sokolí oko rozšířil Jelenobijce svou pověst široko daleko a třesk jeho pušky zněl v uších Mingů tak strašně jako zaburácení hromu Manituova. Jeho služeb si záhy žádali královští důstojníci a zvláště jednomu byl v poli oddán, s nímž v pozdějších letech života býval v těsném a důležitém spojení.

Patnáct let uplynulo, než se podařilo Jelenobijci opět navštívit Zrcadlové jezero. Mezitím již nastal mír a bylo to opět v předvečer nové a ještě významnější války, kdy se svým vytrvalým přítelem Čingačgúkem spěchali do tvrzí, aby se připojili k spojencům. Provázel je chlapec, neboť Tiška již spala pod delawarskými borovicemi, a ti tři pozůstalí se stali nyní nerozlučnými přáteli. Došli k jezeru právě ve chvíli, když slunce zapadalo. Zde bylo vše při starém, řeka stále ještě spěchala svým stromovým loubím, skalky pozvolna ubývalo pomalou staletou činností vln, lesy stály ve svém rodném hávu temné, husté a tajemné a hladina jezera se třpytila ve své opuštěnosti jako překrásný drahokam pralesa.

Druhého dne zrána objevil mladík jednu kánoi zahnanou proudem na břeh a zvolna podléhající zkáze. Věnovali jí trochu námahy, aby ji uvedli do upotřebitelného stavu, a pak všichni do ní nasedli, toužíce prohlédnout si ten kout. Obepluli všechny výběžky a Čingačgúk ukázal synovi místo, kde Huroni nejprve tábořili, i výběžek, odkud se mu podařilo unést nevěstu. Zde dokonce přistali, ale všechny stopy po někdejší návštěvě zmizely. Potom připluli k dějišti bitvy a zde nalezli některé známky, které na takových místech obvykle zůstávají. Divá zvěř vyhrabala mnoho těl a lidské kosti zbělely v letních deštích. Unkas pohlížel na všechno s úctou a soucitem, třebaže zkazky již roznítily v jeho mladé mysli ctižádost a tvrdost bojovníka.

Od výběžku zamířila kánoe k mělčině, kde dosud bylo vidět pozůstatky hradu, malebnou jeho zříceninu. Střechu strhly už dávno zimní bouře a zánik hryzl v kmenech. Všechny závory byly nedotčeny, ale vevnitř řádily roční časy, jakoby na posměch všem pokusům znemožnit jim vstup. Palisády trouchnivěly a rovněž i piloty a bylo zřejmé, že ještě několik dalších zim, několik dalších vichřic a bouří smete všechno do jezera a vymaže stavení ze vznešené tváře té samoty. Hroby však nalézti nemohli. Buď živly vyhladily všechny jejich stopy, anebo čas způsobil, že ti, kdo je hledali, zapomněli, kde jsou.

Archu objevili, byla vržena na východní břeh, kam ji už dávno zahnaly převládající severozápadní větry. Odpočívala na písčitém cípu dlouhého, plochého výběžku, který leží něco přes tři kilometry nad výtokem a jenž sám působením živlů rychle mizí. Pramice byla plná vody, kabina bez střechy a trámy puchřely. Několik kusů hrubšího nábytku tam dosud stálo a Jelenobijci prudčeji zabušilo srdce, když našel Juditinu stužku, jak se třepetá na jednom kmeni. Připomněla mu všechnu její krásu, a můžeme dodat, i všechna její pochybení. Ačkoli tato dívka nikdy jeho srdce nevzrušovala, vždy se přátelsky a upřímně zajímal o její blaho. Strhl stužku a přivázal si ji na pažbu Zvěrobijky, kterou dostal přímo od ní.

Několik kilometrů dále na sever objevili druhou kánoi a na výběžku, kde se oddíl nakonec vylodil, našli ty dvě, které tam tehdy nechali na břehu. Kánoe, ve které se nyní plavili, a ta, kterou našli na východním břehu, propadly prohnilou podlahou hradu, propluly kolem hroutících se palisád a byly vrženy jako věc opuštěná a bez pána na břeh.

Podle všech těchto známek, od posledních událostí našeho vyprávění nikdo pravděpodobně jezero nenavštívil. Náhoda nebo zkazky je opět změnily v posvěcené místo přírody, neboť četné války a slabé zalidnění kolonií dosud uzavíraly osady v úzkých hranicích. Čingačgúk s přítelem Sokolím okem, neboť tak bychom jej měli nyní nazývat, opustili to místo s tesklivými pocity. Byl to kraj jejich první válečné stezky a vyvolával v myslích obou výjevy plné něhy i chvíle vítězství. Kráčeli však cestou k Mohawku mlčky, aby se vrhli do nových dobrodružství, tak vzrušivých a tak pamětihodných, jako jsou dobrodružství, jež je provázela na začátku jejich válečné dráhy na tomto půvabném jezeře. Po letech se vrátili na toto místo, kde Indián našel svůj hrob.

Čas a události obetkaly neproniknutelným tajemstvím všechny ostatní, kdo měli jakýkoli vztah k rodině Hutterových. Žili, chybovali, zemřeli a jsou zapomenuti. Nikdo, kdo se s nimi znal, neměl o pohaněné a hanobitele tolik zájmu, aby závoj, který je halí, nadzvedl, a jedno století stačí vymazat i jen pouhou vzpomínku na jejich jména. Historie zločinu je vždy odporná a naštěstí jen málokdo si libuje v jejích podrobnostech.

Stejný osud potkal i Juditu. Když se Sokolí oko dostal do posádky na Mohawku, horlivě se vyptával na onu krásnou, leč pobloudilou dívku. Nikdo ji neznal, dokonce se na ni nikdo již nepamatoval. Noví důstojníci znovu a znovu vystřídávali Warleye a Craigy a Grahamy, až jeden starý seržant z posádky, který se nedávno vrátil z Anglie, se rozpomenul a pověděl našemu hrdinovi, že sir Robert Warley žije na otcovských statcích a že tam v loveckém zámečku bydlí dáma nevšední krásy, která má na něho veliký vliv, ačkoliv nemá jeho jméno. Byla-li to Judita, jež znovu upadla do svých dávných chyb, nebo jiná oběť toho vojáka, to Sokolí oko nikdy nezvěděl, a vyzvědět to by ani nebylo příjemné a k ničemu by ani nebylo. Žijeme ve světě plném sobectví a chybování a žádný obraz, který by nás zobrazoval jinak, nemůže být pravdivý, naštěstí však pro lidskou povahu zásvity onoho čistého ducha, k jehož obrazu byl člověk stvořen, lze spatřovat v napravování jejích pokřivenin a v zmirňování, ne-li odpouštění jejích zločinů.