www.palmknihy.cz

Stopař

James Fenimore Cooper

http://palmknihy.cz/index.php?x=3353

Stopař

Kapitola 1

Stopař

James Fenimore Cooper

KAPITOLA 1

Louka se vonnou kaplí stane,

chrámem ta klenba tvoje, Pane:

horský vzduch kadidlem mi dýh,

myšlenkami se modlím tiše.

MOORE

Čtyři poutníci, dva muži a dvě ženy, vylezli na hromadu kmenů, vyvrácených bouří, aby se rozhlédli po okolí. Vichřice skosila ty stromy jako stébla. Nyní se nad tímto koutem lesa rozprostřel nebeský jas jako nad oázou v temné pustině panenských pralesů. Polom se rozprostíral na temeni pahorku. Nebyl velký, přesto poskytoval rozsáhlý rozhled, vzácný pro poutníka, který došel až sem. Na horním okraji polomu nakupily slepé živly jeden kmen na druhý, takže oba muži i jejich méně odvážné družky, které ovšem potřebovaly trochu pomoci a povzbuzení, aby nezůstávaly pozadu, mohli po nich vystoupit ještě několik metrů nad úroveň planiny. Větve vonící dosud vadnoucím listím se tak propletly, že jich člověk mohl použít jako zábradlí. Jeden kmen byl úplně vytržen. Jeho kořeny, obalené vrstvou hlíny, směřovaly vzhůru a vytvořily jakousi plošinku, dosti pohodlnou, pro naše čtyři poutníky. Z pouhého popisu zevnějšku těchto lidí čtenář asi neuhodne, jaké bylo jejich poslání. Všichni putovali divočinou. Ale i kdyby tomu tak nebylo, rozhodně je jejich společenské postavení nezhýčkalo příliš pohodlným životem.

Dva z nich, muž a žena, patřili k původním pánům této země - byli to Indiáni proslulého kmene Tuskarorů1. S nimi cestoval muž, na němž bylo na první pohled znát, že strávil život na moři, avšak bez význačné hodnosti, nejspíše jako obyčejný námořník. Doprovázela ho mladá dívka stejně prostého původu jako on. Ale její způsobné chování, skromná a oduševnělá tvář, to všechno působilo dojmem jemné inteligence, která tolik zvyšuje kouzlo ženské krásy. V tomto okamžiku se v jejích velkých modrých očích zračila velkolepost krajiny a její milá tvář tonula v zamyšlení, jež u vážných a vnímavých duší zakrývá i nejhlubší vzrušení.

A opravdu, pohled na tuto krajinu dovedl hluboce rozjitřit představivost. K západu, kam skupina hleděla, se zrak ztápěl v moři skvělého bohatého listoví, v pestré a živé zeleni, v nejnádhernějších odstínech, jaké se najdou na čtyřicátém druhém stupni severní šířky. Jilmy s něžnými smutečně svěšenými větvemi, černé druhy javorů, množství překrásných odrůd amerického dubu a velkolisté lípy splétaly své horní větve a tvořily obrovský, zdánlivě nekonečný listnatý koberec, jenž se táhl do dálky k zapadajícímu slunci, až nakonec splynul na obzoru s oblaky, jako mořské vlny splývají s okrajem nebeské klenby.

"Strýčku," řekla užaslá a okouzlená dívka svému průvodci, jehož paže se dotýkala, aniž se o ni opírala, aby její lehký a pevný krok byl jistější, "to je pohled jako na moře, které máš tak rád!"

"Prosím tě, Magnetko, to jsou nápady." Námořník často oslovoval svou neteř touto přezdívkou, aby naznačil, jak je přitažlivá.

"Leda děcko by mohlo srovnávat tuhle hrstku lidí s pohledem na opravdovský Atlantik. Všechny tyhle vršíčky stromů bys mohla připíchnout Neptunovi na kabát a vypadaly by na jeho hrudi jako pouhá kytice."

"Doufám, že to nemyslíš vážně, strýčku. Podívej se dobře! Tisíce mil před sebou nevidíme nic než listí! Co víc se dá ještě vidět na oceáně?"

"Co ještě!" odpověděl strýc a netrpělivě trhl loktem, jehož se dívka dotýkala. Měl paže zkříženy na hrudi a ruce zastrčeny pod rudou vestu, jaké se tehdy nosily.

"Co ještě, Magnetko? Řekni raději, co nevidíme! Kde je mořská pěna? Kde je modř vody, kde jsou vlny, příboj, kde velryby, vorvani a kde je v tomhle kousku lesa věčné kolébání moře, má milá?"

"A kde uvidíš na moři, strýčku, koruny stromů, kde uslyšíš posvátné lesní ticho, kde ucítíš vůni listí, kde uvidíš tak nádhernou zeleň?"

"Ale, Magnetko; kdybys něčemu rozuměla, věděla bys, že zelená barva věští námořníkovi zkázu a zamlouvá se mu ještě méně než nějaký zelenáč."

"Ale zelené stromy jsou něco docela jiného. Ticho, poslouchej, jak šumí vánek v listí!"

"Měla bys slyšet burácení severozápadního, děvče, jestli chceš něco vědět o větru. A kdepak máš bouře a uragány v tomhle kousku lesa, kde jsou pasáty2 a antipasáty? A jaképak ryby tu plavou pod tou mírnou hladinou?"

"Že i tady byly bouře, o tom je kolem důkazů dost a dost. A i když pod tímhle listovím nejsou ryby, je tam divoká zvěř."

"Nic o tom nevím," odpověděl strýc s námořnickou umíněností. "Co nám toho napovídali v Albany3 o zvěři, s kterou se střetneme, a zatím jsme neviděli nic, ani co by polekalo tuleně. Pochybuji, že by se některé z vašich suchozemských zvířat dalo přirovnat k žraloku jižních moří."

"Podívej se!" zvolala neteř zaujatá více vznešeností a krásou nekonečného lesa než námitkami strýcovými. "Tam nad lesy se vine kouř - myslíš, že by mohl vycházet z nějakého obydlí?"

"Ano, ano, kouř znamená, že tam jsou lidé," odpověděl starý námořník, "a to stojí za tisíc stromů. Musím to ukázat Lučihlavovi, mohl by minout přístav, a nic by nevěděl. Kde je kouř, tam bude i lodní kuchyň!"

Poklepal lehce na rameno Indiánovi, jenž stál vedle něho, a ukázal mu tenký proužek dýmu, který se asi míli od nich zvolna prodíral houštinami listí a rozplýval se v chvějícím se ovzduší na takřka neviditelné praménky. Tuskaror patřil k bojovníkům ušlechtilého vzezření, jakých mezi původními obyvateli těchto končin ještě před sto lety žilo velmi mnoho. Stýkal se hodně s kolonizátory, poznal jejich zvyky, dokonce se naučil mluvit jejich řečí, a přece neztratil téměř nic z drsné vznešenosti a prosté důstojnosti náčelníka. Hovořil se starým námořníkem přátelsky, ale zdrženlivě, neboť byl příliš zvyklý stýkat se s důstojníky na různých vojenských stanicích, jež navštěvoval, aby nepoznal, že jeho nynější společník je jen prostý člověk. Choval se tak důstojně a klidně, že se Charles Cap - tak se jmenoval námořník - ani za nejhorší nálady, ani naopak ve chvílích bodrosti neodvážil chovat se k němu důvěrně, třebaže byli spolu již přes týden. Když však spatřil kroužky kouře, byl tak překvapen, jako by se před ním náhle objevila plachta na moři. Tehdy se poprvé za celou dobu, co se znali, námořník dotkl válečníkova ramene. Tuskarorův bystrý zrak okamžitě kouř objevil. Celou minutu stál Indián na špičkách s rozšířeným chřípím, podoben jelenu, jenž větří ve vzduchu podezřelý pach, a se soustředěným pohledem, jako mívá cvičený lovecký pes, který čeká na výstřel svého pána. Pak zas došlápl na chodidla a vydal jemný, sotva slyšitelný zvuk, který se tolik lišil od divokého pokřiku indiánských válečníků. Jinak na sobě nedal znát vzrušení. Zachoval naprostý klid, jenom pohled jeho temných, pronikavých očí klouzal po moři listoví, jako by si chtěl vštípit do paměti každou maličkost. Charles Cap a jeho neteř dobře věděli, že na jejich dlouhé cestě divočinou je jistě čekají nebezpečí, ale žádný z nich nevěděl, zda je to dobré či špatné znamení, že jsou blízko nich ještě jiní lidé. "Jsou to jistě Oneidové nebo Tuskarorové, Lučihlave," řekl Cap svému indiánskému příteli, oslovuje ho jménem, které mu dali Angličané. "Neměli bychom jít k nim a strávit pohodlnou noc ve vigvamu?"

"Tam není vigvam," odpověděl Lučihlav s naprostým klidem, "příliš mnoho stromů."

"Ale určitě jsou tam Indiáni; možná, že to jsou tvoji staří známí, příteli Lučihlave."

"Žádní Tuskarorové - žádní Oneidové - žádní Mohawkové - oheň bledých tváří."

"U všech čertů, Magnetko, na tohle námořnický rozum nestačí. My staří mořští vlci rozeznáme pelech říčního lodníka od námořníkovy rohože, ale jsem přesvědčen, že ani nejstarší admirál loďstva Jeho Veličenstva nerozezná královský kouř od uhlířského."

Jemné tváře krásné dívky zrůžověly a oči se jí zaleskly, když si pomyslela, že blízko nich v tomto moři lesů jsou lidé. Ale vzápětí pohlédla překvapeně na strýce a zeptala se váhavě, neboť se oba často podivovali Tuskarorovým znalostem nebo ještě spíše jeho instinktu:

"Oheň bledé tváře? To přece nemůže Indián poznat, strýčku!"

"Před deseti dny, má milá, bych byl přísahal, že to nepozná, ale teď už nevím, co si mám myslet. Mohu se tě zeptat, Lučihlave, proč myslíš, že je to kouř bledé tváře, a ne rudé kůže?"

"Mokré dříví," odpověděl válečník tak klidně, jako když učitel vysvětluje početní poučku nechápavému žáku. "Hodně vlhka - mnoho kouře; hodně vody - černý kouř."

"Nezlob se, příteli Lučihlave, ten kouř není černý, ani ho není mnoho. Připadá mi lehký a jemný jako pára stoupající z kapitánovy čajové konvice, pod kterou byl zapálen příliš malý oheň, protože se na celé lodi nenašel kus dřeva, leda pár třísek někde v podpalubí."

"Příliš vody," odpověděl Lučihlav a pokýval hlavou, "Tuskaror je tak chytrý, že nedělá oheň z vody! Bledá tvář má velmi mnoho knih, ale pálí všechno; hodně knih - málo vědomostí."

"To je na mou věru pravda," řekl Cap, jenž nebyl velkým přítelem učení. "Tenhle šíp mířil na tvoje knihy, Magnetko. Náš náčelník má svým způsobem zdravý úsudek. Jak daleko máme teď podle tvého odhadu, Lučihlave, k té kalužince, kam se už tolik dní prodíráme a které říkáte Velké jezero?"

Tuskaror se podíval s klidnou převahou na námořníka a odpověděl: "Ontario je jako nebe; ještě jednou slunce vyjde a velký cestovatel uvidí."

"Pravda, jsem velký cestovatel, s tím souhlasím. Ale tohle je moje nejdelší cesta po souši a mám z ní nejmíň užitku. Jestliže ten rybník sladké vody je tak blízko, Lučihlave, a je tak velký, snad by ho dvě dobré oči objevily; vždyť z našeho místa musíme vidět všechno na třicet mil kolem."

"Pohleď," řekl klidně Lučihlav a ladně pokynul rukou: "Ontario."

"Strýčku, jsi zvyklý volat ,pevnina na obzoru', a ne ,voda na obzoru', a proto ji nevidíš," zvolala neteř a rozesmála se rozmarným dívčím smíchem.

"Cože, Magnetko, myslíš, že bych nepoznal svůj rodný živel, kdyby byl v dohledu?"

"Ale Ontario není tvůj rodný živel, milý strýčku; jsi od slané vody, a tohle je sladká."

"To by snad mátlo mladého plavčíka, ale ne mne, starého mořského vlka. Poznám vodu, děvečko, i kdybych ji uviděl třeba v Číně!"

"Ontario," opakoval nadšeně Lučihlav a znovu ukázal k severozápadu.

Poprvé za tu dobu, co se znali, podíval se Cap na Tuskarora s trochou pohrdání, ale přesto napínal zrak ve směru náčelníkovy paže, která mířila k čistému pruhu nebe těsně nad hladinou listoví.

"Ano, ano, právě to jsem čekal, když jsem opouštěl pobřeží, abych hledal nějaký sladkovodní rybník," řekl námořník a pokrčil rameny jako člověk, který ví, co mluví, a nepokládá za nutné ještě něco k tomu dodávat.

"Možná že tam Ontario je, ale strčil bych je asi do kapsy. Až k němu dojdeme, doufám, že tam bude aspoň tolik místa, aby se na něm otočila naše kanoe. Ale jestli jsou nablízku bledé tváře, Lučihlave, rád bych se s nimi pozdravil!"

Tuskaror beze slova přikývl a celá skupinka mlčky sestoupila s kořenů vyvráceného kmene. Když se octli na pevné zemi, prohlásil Lučihlav, že se jde podívat, kdo ten oheň zapálil; své ženě a oběma bělochům radil, aby se vrátili ke kanoi, kterou zanechali daleko na řece, a počkali, až přijde zpátky.

"Ne, ne, náčelníku, to by šlo ještě tam, kde je v dohledu břeh, nebo na moři, kde je vyznačena cesta," namítl starý Cap. "Ale v téhle neznámé krajině by bylo nerozvážné pustit lodivoda tak daleko od lodi. Proto když dovolíš, nebudeme trhat společnost."

"Co chce můj bratr?" zeptal se vážně Indián, aniž dal najevo, že je uražen zjevnou nedůvěrou.

"Jít s tebou, příteli Lučihlave, nic jiného. Půjdu a promluvím s těmi neznámými." Tuskaror bez námitek souhlasil a znovu poručil útlé, trpělivé a pokorné ženě, která naň svýma velkýma, černýma očima nikdy nepohlédla jinak než s úctou, rozechvěním a láskou, aby šla ke člunu. Ale tu začala odporovat Magnetka. Byla přece jen žena, ač projevila za tak těžkých podmínek velkou odvahu a zdatnost. Zděsila se při pomyšlení, že by ji oba mužští ochránci nechali tak naprosto opuštěnou uprostřed divočiny, která jí připadala nekonečná. Řekla tedy, že chce jít se strýcem.

"Tak dlouho jsem seděla v kanoi, že trochu té námahy mě jen osvěží," dodala s předstíraným klidem a jasná červeň se jí zvolna vracela do zbledlých tváří. "Možná že ti lidé mají s sebou také ženy."

"Pojď tedy, děvče, není to dál než jeden kabel4, a hodinu před západem slunce jsme zpátky!" Dívka, jejíž skutečné jméno bylo Mabel Dunhamová, dostala tedy svolení a přidala se k mužům. Avšak Červnová rosa, jak se jmenovala Lučihlavova žena, se bez námitek vydala ke kanoi. Byla poslušná a tak zvyklá samotě i lesnímu šeru, že necítila strach. Ostatní tři, kteří zůstali na mýtině, se nyní pustili bludištěm spletených větví, až se dostali zas na okraj lesa. Lučihlavovi stačil k orientaci jediný pohled, ale starý Cap, dřív než se ponořil do stínu stromoví, rozvážně stanovil směr k místu kouře kapesním kompasem.

"Kormidlovat podle čichu, Magnetko, to se tak ještě hodí pro Indiána, ale našinec má školy a ví, jakou cenu má magnetická střelka," poznamenal strýc a vykročil po stopách lehkonohého Tuskarora. "Dej na moje slova, Kolumbus by nikdy nebyl objevil Ameriku, kdyby měl jenom nos. Příteli Lučihlave, už jsi viděl takovýhle přístroj?"

Indián se otočil a pohlédl na kompas, jejž držel Cap v ruce, aby podle něj určoval správný směr; pak odpověděl vážně: "Oko bledé tváře. Tuskaror vidí hlavou. Ať má Slaná voda (tak pojmenoval Indián svého druha) teď jen oko, žádný jazyk!"

"Chce říci, strýčku, že musíme být tiše; možná že nevěří lidem, s kterými se máme setkat."

"Pravda, tak se Indiáni přibližují k táborům. Vidíš, prohlédl si křesadlo pušky; musím si také prohlédnout svoje pistole."

Tyto přípravy Mabel neznepokojily, protože si na ně za dlouhé cesty divočinou zvykla. Šla za oběma muži krokem tak pružným, jako byl krok Indiánův. První polovinu cesty se nemuseli pohybovat příliš opatrně, stačilo, aby šli mlčky. Ale když se skupinka přiblížila k místu, kde měl podle odhadu hořet oheň, bylo třeba mnohem větší ostražitosti. V lese bránily rozhledu vysoké, rovné stromy. Každá rostlina se drala ke světlu a pod listnatými nebesy se šlo jako pod obrovskou přírodní klenbou podpíranou tisíci sloupy. Tyto kmeny však skýtaly často útulek dobrodruhům, lovcům nebo nepřátelům. A proto čím více se Lučihlav blížil k místu, kde svým vycvičeným a neomylným pudem vycítil přítomnost vetřelců, tím lehčím krokem postupoval vpřed, bedlivěji se kryl a napjatěji pozoroval okolí.

"Pohleď, Slaná vodo," řekl vítězoslavně a ukázal mezerou mezi stromy, "oheň bledé tváře!"

"Na mou duši, ten chlapík má pravdu!" mumlal Cap, "opravdu jsou tam a jedí si klidně jako v kabině třípalubní lodi!"

"Lučihlav má pravdu jen napůl," šeptala Mabel, "jsou tam dva Indiáni a jeden běloch."

"Bledé tváře," řekl Tuskaror a zvedl dva prsty, "rudoch," zvedl jeden prst.

"Těžko říci," odpověděl Cap, "kdo má pravdu a kdo se mýlí. Jeden je docela bílý, je to hezký hoch a budí dobrý dojem; druhý má tak rudou kůži, jakou mu může dát jen hlinka nebo příroda, ale třetí je vystrojen jen zpola, není to ani briga5, ani škuner6.

"Bledé tváře, opakoval Lučihlav a znovu zvedl dva prsty, "rudoch" - a ukázal jeden prst.

"Má jistě pravdu, strýčku, zdá se, že ho zrak nikdy neklame. Ale teď se musíme dovědět, jestli se setkáme s přáteli, nebo s nepřáteli. Možná že to jsou Francouzi."

"Stačí jeden výkřik, a hned se to dovíme," odpověděl Cap. "Stoupni se za strom, Magnetko, kdyby snad těm ničemům napadlo vypálit salvu hned a bez vyjednávání. Za chvilku zjistíme, pod jakou vlajkou plují."

Strýc si nasadil obě dlaně k ústům jako trubku a už se chystal zahalekat, ale vtom mu je Lučihlav rychlým pohybem strhl a zmařil jeho úmysl. "Rudoch - Mohykán,7" řekl. "Mohykán dobrý, bílé tváře - Yankeeové8."

"To je poselství nebes," řekla tiše Mabel, kterou trochu polekala možnost krvavé bitky v tak odlehlé divočině. "Pojďme ihned k nim, strýčku, řekneme jim, že jsme přátelé."

"Dobrá," řekl Tuskaror, "rudoch je klidný a ví, co má dělat; bledá tvář je ukvapená a hned střílí. Ať jde žena."

"Cože!" zvolal Cap udiven, "poslat malou Magnetku jako průzkumný člun, zatímco dva koráby, ty a já, se budou se spuštěnými plachtami dívat, jak přistane! Jestli něco takového udělám..."

"Je to nejmoudřejší, strýčku," přerušila ho jemně dívka, "nemám vůbec strach. Žádný křesťan nebude střílet, jestliže před sebou uvidí samotnou ženu. Moje přítomnost tu bude zárukou míru. Nech mě jít napřed, jak si přeje Lučihlav, a bude všechno v pořádku.

Dosud nás tito lidé neviděli a aspoň nebudou tak překvapeni a poplašeni, až uvidí cizince."

"Správně," odpověděl Lučihlav, který neskrýval, jak oceňuje Mabelinu odvahu.

"Neshoduje se to jaksi se ctí námořníka," odpověděl Cap, "ale protože jsme v lesích, nikdo se to nedoví. Jestli myslíš, Mabel..."

"Vím, strýčku. Nemusím se bát, budeš pořád blízko, abys mě ochránil."

"Dobrá, ale vezmi si jednu moji pistoli..."

"Ne, raději budu spoléhat, že jsem mladá a slabá žena," usmála se dívka a zarděla se vzrušením. "Ženě hrozí mezi muži nejméně nebezpečí, když se dovolává ochrany. Nevyznám se ve zbraních a nechci o nich nic vědět."

Strýc už neodporoval. Mabel dostala od Tuskarora několik přesných pokynů, dodala si odvahy a vykročila sama ke skupině, jež seděla u ohně. Ač jí prudce bušilo srdce, šla pevným krokem a předstírala, že se vůbec nebojí. V lese bylo mrtvé ticho. Muži, k nimž se blížila, příliš horlivě ukájeli hlad, než aby se na okamžik odpoutali od této důležité činnosti. Asi třicet metrů od ohně však Mabel šlápla na suchou větévku. Nepatrné zapraskání pod její lehkou nohou stačilo, aby se dva muži bleskurychle vymrštili; byl to Mohykán, jak Lučihlav označil Indiána, a jeho společník, o němž dosud nebylo jisto, kdo vlastně je. Oba pohlédli na pušky opřené o strom, ale když spatřili dívku, zůstali stát, aniž se jich chopili. Pak řekl Indián několik slov svému druhovi a znovu zasedl k jídlu tak klidně, jako by se nic nepřihodilo. Druhý muž naopak odstoupil od ohně a šel Mabel vstříc.

Když se přiblížil, dívka poznala, že je to běloch, ale měl na sobě tak podivnou směs bělošského a indiánského oblečení, že zjistila barvu jeho pleti teprve po důkladné prohlídce. Byl to muž středních let a z jeho poctivé, upřímné a naprosto nezáludné tváře, o níž se však nedalo říci, že je hezká, Mabel vyčetla, že jí nehrozí žádné nebezpečí. Přesto se zastavila.

"Ničeho se nebojte, paní," řekl lovec - neboť podle jeho zevnějšku se dalo soudit, že je lovcem - "muži, které jste potkala v této divočině, dovedou slušně jednat se všemi, kdo mají rádi mír a spravedlnost. Tady mne všude dobře znají a možná, že jste také zaslechla jednu z mých přezdívek. Francouzi a rudoši na druhé straně Velkých jezer mi říkají Dlouhá karabina; Mohykáni, ten nejušlechtilejší a nejpoctivější kmen, pokud ještě žijí, mi říkají Sokolí oko; vojáci a hraničáři na této straně mě nazývají Stopařem, protože jsem nikdy neztratil ani jednu stopu, ať ji zanechal Mingo9, nebo přítel, který se octl v nouzi."

Lovec se nevychloubal. Mluvil jen s upřímnou sebedůvěrou jako člověk, který ví, že ať ho lidé poznali pod jakýmkoli jménem, nikdy se za svou pověst nemusel červenat. Na Mabel účinkovala jeho slova okamžitě. Sotva uslyšela poslední lovcovu přezdívku, zatleskala a opakovala:

"Stopař!"

"Ano, paní, říkají mi tak a zasloužil jsem si svůj titul poctivěji než mnohý velmož; ale mám-li vám říci pravdu, pyšním se tím, že najdu cestu, kde není žádná stopa, a nemusím ji hledat tam, kde stopy jsou. Vojáci na to mnoho nedbají a většinou ani neznají rozdíl mezi šlápotou a stopou; šlápotu může každý vidět, a stopu lze jen cítit."

"Jste tedy přítel, který nám měl přijít naproti, jak můj otec slíbil?"

"Jestli jste dcera seržanta Dunhama, pak sám Velký duch Delawarů10 ještě nemluvil pravdivěji."

"Jsem Mabel a tam za stromy se skrývá můj strýc, který se jmenuje Cap, a Tuskaror zvaný Lučihlav. Vůbec jsme nevěřili, že vás můžeme potkat dřív, než se dostaneme k břehům jezera."

"Byl bych radši, kdyby vás doprovázel Indián ušlechtilejší mysli," řekl Stopař. "Nemám rád Tuskarory, odešli příliš daleko od hrobů svých otců, než aby měli na paměti úctu k Velkému duchu. Lučihlav je ctižádostivý náčelník. Je s ním Červnová rosa?"

"Ano, doprovází nás, je to hodná a jemná žena."

"A má čisté srdce; o Lučihlavovi se to říci nedá. Na své životní pouti se už musíme smířit s tím, co nám osud přináší. Jsou i horší vůdci než tenhle Tuskaror, i když má v sobě příliš mnoho krve Mingů na Indiána, který se stýká s Delawary."

"Pak jsme asi měli štěstí, že jsme se potkali," řekla Mabel.

"Rozhodně to není neštěstí; slíbil jsem seržantovi, že jeho dceru bezpečně dovedu do pevnosti, i kdybych na to měl doplatit svým životem. Chtěli jsme se s vámi setkat, dřív než přijdete k vodopádům, kde jsme nechali svoji kanoi. Myslel jsem, že nebude škodit, jestli vám půjdeme kus cesty naproti, abychom vám pomohli, kdybyste potřebovali. Dobře, že jsme přišli. Nevím jistě, jestli Lučihlav dokáže proplout řekou."

"Tu přichází můj strýc a Tuskaror; můžeme si k vám teď všichni přisednout."

Mabel dobře věděla, že Cap s Lučihlavem přijdou blíž, jakmile zjistí, že s ní muži jednají přátelsky. Několika slovy jim řekla, co se dověděla od lovce. Nato všichni zamířili k dvěma mužům, kteří zůstali sedět u ohně.

KAPITOLA 2

Dokavad, Přírodo, tvé skromné dítě

nechá tvůj chrám, neposkvrní tě

svou prostou obětí,

tu dary země jsou jen jeho,

a může s trůnu nebeského

jako král hleděti!

WILSON

Mohykán jedl dál, ale druhý běloch vstal a dvorně smekl před Mabel čapku. Byl to mladík mužného a energického vzezření. Jeho oděv nebyl vysloveně námořnický jako stejnokroj Mabelina strýce, ale svědčil o tom, že jeho majitel žije také na vodě. V té době se opravdoví námořníci hodně lišili od ostatních lidí; jejich myšlení, vyjadřování a chování byly stejně příznačné pro jejich povolání, jako názory, řeč a oděv prozrazují muslima. Třebaže Stopař byl mužem v nejlepších letech, nepocítila Mabel při setkání s ním rozpaky asi proto, že se na rozhovor s ním připravila. Když se však její pohled setkal s pohledem mladíka, který stál u ohně, sklopila oči, neboť se jí zdálo, že postřehla v jeho pozdravu výraz obdivu. Ve skutečnosti to bylo vzájemné porozumění dvou mladých lidí, které sbližoval téměř stejný věk, příjemný vzhled a podmínky, za kterých se setkali.

"Tyhle přátele vám poslal naproti váš otec," řekl Stopař dívce s poctivým úsměvem.

"Tu je velký Delaware, který zažil právě tolik slávy co neštěstí. Má jméno, které přísluší náčelníkovi, ale protože se člověku nezkušenému v indiánském jazyce zpravidla špatně vyslovuje, přeložili jsme je do naší řeči a nazýváme ho Velkým hadem. Nesmíte si však myslet, že to jméno snad naznačuje, že je zrádnější, než rudoši bývají; říká jen, že je moudrý a že zná všechno, co dělá z muže bojovníka. Lučihlav ví, co mám na mysli."

Zatímco Stopař hovořil, oba Indiáni si upřeně prohlíželi jeden druhého. Tuskaror pak přistoupil k Velkému hadovi a mluvili spolu zřejmě přátelsky.

"Rád vidím," pokračoval Stopař, "jak se dva rudoši pozdravují v lesích, pane Cape, připadá mi to jako pozdrav dvou přátelských lodí na oceáně. Ale zmínka o vodě mi připomíná našeho mladého přítele Jaspera Westerna; tu je a může se pochlubit, že se trochu vyzná v plavbě, protože prožil celý život na Ontariu."

"Jsem rád, že jsem se s vámi seznámil, příteli," řekl Cap a srdečně stiskl mladému sladkovodnímu plavci ruku. "Ovšem, musíte se ještě hodně učit, když uvážíme, jakou školou jste zatím prošel. To je má neteř Mabel; přezdívám jí Magnetka, sama netuší proč, ale vy máte jistě dobrou průpravu, rozumíte kompasu, a tak snadno uhodnete."

"Rozumím vám dobře," odpověděl mladík a bezděčně pohlédl temnýma pronikavýma očima na uzardělou dívčinu tvář, "a nepochybuji, že plavec, který bude kormidlovat podle vaší Magnetky, nikdy neuvízne na mělčině."

"Hleďme, užíváte některých výrazů našeho řemesla, a to docela vhodně, ale jinak mám obavy, že jste viděl víc zelené vody než modré." "Nesmíte se divit, jestli užijeme častěji slov, které se vztahují k pevnině; zřídka ji ztratíme z dohledu na dobu delší dvaceti čtyř hodin."

"Tím hůř, tím hůř! Řekněme si pravdu, pane Westerne, kolem vašeho jezera je asi jen samá pevnina."

"A kolem oceánu není samá pevnina?" skočila mu hbitě do řeči Mabel, neboť se obávala, že starý námořník projeví příliš brzy svou neústupnou a až podivínskou zaujatost pro moře.

"Kdepak, děvče, kolem celé pevniny je jen samý oceán; lidem na souši to musím pořád vysvětlovat. Žijí, jak ani jinak být nemůže, uprostřed moře, a nevědí o tom. To je škoda, protože voda je největší a nejmocnější živel. Ale tenhle svět je nekonečně domýšlivý. Leckterý hlupák, který v životě slanou vodu ani neviděl, si často myslí, že zná víc než ten, kdo objel Hornův mys. Ne, ne, tahle pevnina není víc než ostrov; a všechno ostatní je voda."

Mladý Western hluboce ctil mořeplavce, protože sám často snil, že se bude plavit po moři, ale zároveň miloval jezero, na němž prožil svůj dosavadní život a jež mu připadalo tak krásné.

"Vaše slova, pane," řekl skromně, "platí o Atlantiku. Ale my na Ontariu si vážíme země."

"A to jen proto, že jste k ní stále připoutáni," poznamenal s dobromyslným úsměvem Cap. "Ale tady nese Stopař, jak mu říkáte, nějakou kouřící pečeni a zve nás ke stolu. Připouštím, že zvěřinu člověk na moři neuvidí. Pane Westerne, jste mladý, a postarat se o dívku bude pro vás asi stejně snadné jako vytahovat provaz signalizační vlajky; jistě vám to nezapomene, když jí opatříte něco na zub a na svlažení hrdla. Já sám si přisednu k Stopaři a našim indiánským přátelům."

Strýc Cap tenkrát ani netušil, kolik bylo v jeho slovech pravdy. Jasper Western se o Mabel staral pečlivě a dívka pak dlouho vzpomínala, jak vlídnou a kavalírskou pozornost jí plavec za jejich prvního setkání prokazoval. Přitáhl k ní jedním koncem kládu, aby si mohla sednout, přinesl nejchutnější kousek zvěřiny a podal jí čistou vodu z pramene. Přisedl si k ní a zahrnoval ji tak jemnou a upřímnou péčí, že si záhy získal její náklonnost.

Skupinka seděla kolem pánve s kousky pečené zvěřiny, o kterou se všichni podělili. Rozhovor dobře vystihoval přirozenou povahu každého jednotlivce.

Indiáni mlčeli a jedli tak horlivě, jako by jejich záliba v jelení pečeni neměla mezí. Zato oba běloši byli nadmíru hovorní, ale každý umíněně hájil své názory. Jejich rozhovor budiž přesto na tomto místě zaznamenán, neboť čtenář se z něj dozví o určitých skutečnostech, jež mu objasní příští vyprávění.

"Jste jistě spokojen se svým životem, příteli Stopaři," řekl Cap, když už cestovatelé do té míry ukojili hlad, že si začali vybírat chutnější sousta, "prožijete dost nebezpečí i šťastných náhod a to my námořníci máme rádi, i když se cítíme doma na moři, kdežto vy na pevnině."

"Tak docela pravdu nemáte. Na svých toulkách se setkáváme také s vodou," namítl Stopař. "My hraničáři dovedeme zacházet s veslem a lodním bidlem skoro stejně dobře jako s puškou a loveckým nožem."

"Ovšem, ale umíte pracovat také s plachtovým ráhnem a s hloubkoměrem, vyznáte se v kormidle a řízení, umíte zacházet s kormidelním kolem a kladkovým lanem? Pádlo je dobré v kanoi, o tom není pochyby, ale co vám je platné na lodi?"

"Vážím si všech lidských povolání a věřím, že předměty, které jste vyjmenoval, mají svůj účel. Kdo žil tak dlouho mezi mnoha kmeny jako já, ten ví dobře, že různí lidé užívají různých věcí."

"Také si to myslím, příteli Stopaři. Vezměte si třeba mého švagra, který je seržantem. Je to svým způsobem nejlepší člověk pod sluncem. Ale seržant, jak víte, je voják jako každý jiný. Když se chtěl ženit s chudinkou Bridgetou, mou sestrou, řekl jsem jí, co je to za chlapíka, jak bylo mou povinností, a co může očekávat od takového manžela; ale víte, co dokážou děvčata, když jim láska poplete hlavu. Pravda, seržant postupoval a v pevnosti prý zastává důležité postavení, ale chudinka jeho žena se toho nedožila, protože umřela před čtrnácti lety."

"Povolání vojáka je čestné, pokud ovšem bojuje na straně práva," odpověděl Stopař. "A poněvadž se Francouzi dopouštějí bezpráví vždycky, Jeho Veličenstvo a tyhle osady jsou vždycky v právu; proto jsem přesvědčen, že seržant jako správný muž má klidné svědomí. Nikdy jsem nespal tak sladce jako po boji s Mingy, i když jsem s nimi bojoval jako běloch, a ne jako Indián. Můj přítel Had má svůj způsob boje, jako já mám svůj. Přesto už mnoho let bojujeme bok po boku, aniž by si jeden o druhém myslel, že dělá něco špatného. Říkám mu, že je jen jedno nebe a jedno peklo, bez ohledu na naše náboženství, i když k obojímu vedou velmi četné cesty. Ale i bez své dobré průpravy bych pokládal cestu končinami, které se prostírají mezi námi a pevností, za velmi nebezpečnou, a to právě v této době a za nynějších poměrů na hranici. Na této straně Ontaria je teď tolik Irokézů jako na druhé. Právě proto, příteli Cape, nás seržant požádal, abychom vám šli naproti a vedli vás."

"Jakže? Ti ničemové se odvažují křižovat vody tak blízko děl pevnosti Jeho Veličenstva?"

"Cožpak se nesletují havrani k tělu zabité laně, i když je lovec nablízku? Žene je pud. Mezi pevnostmi a osadami cestuje dosti bělochů a Indiáni usilovně slídí po jejich stopách. Had šel po jedné straně řeky a já po druhé, abychom ty lotry vypátrali, zatímco Jasper vedl člun po řece. Je to odvážný plavec. Seržant mu se slzami v očích tak dlouho vyprávěl o své dceři, jak ji má rád a jak je milá a poslušná, že by se hoch spíš vrhl s holýma rukama do tábora Mingů, než aby nás nechal na holičkách."

"To je chvályhodné, zaslouží si uznání za svou odhodlanost. Ale myslím, že hoch tak mnoho neriskoval."

"Jen to, že ho někdo z úkrytu zastřelí, zatímco bude v kanoi zdolávat prudkou peřej nebo manévrovat v proudu soustředěný na skaliska. Podle mého mínění je cesta po řece, obklopené nepřátelskými zálohami, nejnebezpečnější a to nebezpečí Jasper podstoupil."

"Proč mě, u všech čertů, seržant nutí cestovat sto padesát mil po souši? Dejte mi otevřené moře a nepřítele, na kterého je vidět, a zahraji si s ním po jeho způsobu, jak dlouho mu bude libo, ať na dálku, či muž proti muži; ale nebaví mě dát se zabít jako spící hrdlička. Kdyby nešlo o Magnetku, obrátil bych okamžitě svou loď a hleděl bych se dostat zpátky do Yorku. Nechal bych Ontario Ontariem, ať je sladké, nebo slané."

"Tím byste mnoho nespravil, příteli námořníku, protože cesta zpátky je delší a skoro stejně zlá. Důvěřujte nám a dovedeme vás bezpečně k cíli, nebo ztratíme skalpy."

Cap nosil copánek svázaný úhoří kůží, ale temeno měl skoro holé. Pohladil si mimoděk lysinu a cůpek, aby se ujistil, že je obojí ještě na místě. Byl v jádru statečný a nejednou hleděl chladnokrevně tváří v tvář smrti, třebaže nikdy neměla onu strašnou podobu, jak mu ji svým stručným, ale barvitým způsobem vylíčil jeho druh. Na ústup bylo příliš pozdě.

Cap se rozhodl, že se bude na celou záležitost dívat z lepší stránky, ač se nezdržel, aby nezamumlal pár kleteb na adresu svého švagra seržanta, který ho dostal do téhle bryndy.

"Nepochybuji, příteli Stopaři," odpověděl, když mu tohle všechno v rychlosti prolétlo myslí, "že se dostaneme bezpečně do přístavu. Jak jsme teď asi daleko od pevnosti?"

"Něco víc než patnáct mil, rychlých mil, neboť řeka je velmi prudká, jestli nás Mingové nechají na pokoji."

"A tyhle stromy budeme mít pořád po pravoboku i levoboku, jako dosud?"

"Co tím myslíte?"

"Chci říci, jestli se budeme muset stále prodírat těmihle proklatými lesy?"

"Ale ne, pojedete kanoí po proudu Oswega a řeku už vojáci očistili od naplavených kmenů. Rychlý proud nás ponese dolů."

"A kdo, u všech čertů, zabráni těm Mingům, o kterých jste mluvil, aby na nás nestříleli, až budeme obcházet mělčiny nebo budeme mít plné ruce práce s kormidlováním mezi skalami?"

"Snad Štěstěna, která už tolikrát jiným pomohla ve větších nesnázích."

"No, štěstí se snad hodí pro stopaře, ale my námořníci máme rádi otevřené moře a rádi jdeme do boje s jasnou hlavou - bokem proti boku, a nestojíme o žádné stromy nebo skály, jež by se nám ve vodě stavěly do cesty. Ale dost povídání, Stopaři. Zbývá nám jen několik hodin světla. Raději bychom se měli pustit po řece, dokud je volná. Magnetko, jsi připravena?"

Mabel sebou trhla, zarděla se a hned se začala chystat k odchodu. Neslyšela ani slovo z rozhovoru mezi Capem a Stopařem, protože Sladká voda, jak všeobecně říkali mladému Jasperovi, jí poutavě vyprávěl o místu, kam cestovala, o jejím otci, kterého neviděla od dětství, o způsobu života v pohraničních pevnostech. Aniž si to uvědomovala, byla hluboce zaujata a poslouchala tak soustředěně, že neslyšela nic o těch nepříjemných věcech, o nichž hovořili oba muži těsně vedle ní. Přípravy k odchodu ukončily rozmluvu s Jasperem. Poněvadž lovci a průvodci nemají velká zavazadla, byli všichni v několika minutách připraveni na cestu. Než však opustili tábořiště, nasbíral Stopař plnou náruč klestí a k překvapení svých druhů je hodil do ohně; dokonce úmyslně přidal několik mokrých větví, aby se nad hranicí zvedl ten nejčernější a nejhustší kouř.

"Jestli chceš, Jaspere, zamaskovat svůj odchod, když opouštíš tábořiště," řekl, "kouř ti neuškodí, nýbrž prospěje. Jestli jsou nějací Mingové na deset mil od nás, jistě někteří z nich slídí z kopců nebo z vrcholků stromů po kouři; jen ať jej vidí, tím líp. Ať přijdou, až budeme za horami."

"Ale co když se nedají oklamat a půjdou přece po naší stopě?" zeptal se Jasper, který si od setkání s Mabel začal víc uvědomovat jejich nebezpečné postavení. "Zůstane za námi nápadná stopa k řece."

"Čím nápadnější, tím lepší; ani lstiví Mingové neuhodnou, kam odplula kanoe - jestli po proudu, nebo proti. V přírodě jen voda dovede dokonale smazat stopu, ale ani voda to někdy nedokáže, když stopa zanechá silný pach. Uvědom si, Sladká vodo, že jestli Mingové spatřili naše stopy pod vodopády a teď jdou za naším kouřem, budou se přirozeně domnívat, že ten, kdo šel proti proudu, půjde proti proudu dál. Jestli o nás něco vědí, tedy jen to, že skupina lidí odešla z pevnosti, a ani nejchytřejší Mingo si nebude myslet, že jsme sem šli jen pro zábavu, abychom se vrátili hned téhož dne a dávali v sázku své skalpy."

"To je pravda," odpověděl Jasper, který se cestou k mýtině odpoutal od ostatních a šel vedle Stopaře,

"a rozhodně nemohou nic vědět o seržantově dceři, protože se přísně tajilo, že přijde."

"A ani tady se nic nedovědí," řekl Stopař a ukázal svému druhu, jak pečlivě zašlapává otisky drobných Mabeliných nohou v listí, "jestli ten starý mořský platýz neprováděl svou neteř po mýtině jako laň poskakujícího koloucha."

"Spíš jako starý jelen, Stopaři."

"Není to podivín, Jaspere? S plavcem, jako jsi ty, Sladká vodo, se nemusím přít a nevidím velký rozdíl mezi tvými a svými vlohami, i když tvoje schopnosti se uplatňují na jezerech, zatímco moje v lesích. Poslyš, Jaspere," zasmál se Stopař svým nehlučným smíchem, "což abychom zkusili, z jakého je kovu, a pustili ho přes vodopád?"

"Ale co bude zatím s jeho hezkou neteří?"

"Nic se jí nestane; musí stejně přejít pěšky podél vodopádu a my dva zatím vyzkoušíme toho mořského vlka; pak bude mezi námi jasno. Uvidíme, jestli nestřílí jen hubou, a on zas pozná, co dovedeme my tady na hranicích."

Mladý Jasper se zasmál, protože měl rád žert a Capova povýšenost ho trochu urážela. Jen Mabelina hezká tvářička, její hbitá, lehká postava a srdečný smích stály jako štít mezi strýcem a zamýšleným kouskem.

"Jen aby se seržantova dcera nepolekala," namítl ještě Jasper.

"Ta se nepoleká, jestli má v sobě aspoň trochu seržantovy krve. Nevypadá jako strašpytel. Nech to tedy na mně, Sladká vodo, provedu to sám." "Ne, Stopaři, ty ne, utopili byste se oba. Až poletí kanoe vodopádem, musím být v ní." "Dobrá, ať je po tvém."

Jasper se smíchem přikývl. V té chvíli všichni dorazili ke kanoi, o níž byla už několikrát zmínka.

KAPITOLA 3

Než tato pole znala pluh,

bohatě tekly proudy vod

a mezi lesy, lány luk

zpívaly řeky doprovod,

bystřiny pěnily, říčky si hrály,

prameny ze stínu vyskakovaly.

BRYANT

O řekách, jež tekou do jižního cípu jezera Ontario, je známo, že jsou většinou úzké, pomalé a hluboké. Neplatí to však vždycky, neboť mnohé mají prudký spád, tvoří peřeje a na některých jsou i vodopády. K nim patří také řeka, po níž nyní pluli naši poutníci. Oswego vzniká spojením Oneidy s Onondagou, jež obě vytékají z lesních jezer; teče asi osm nebo deset mil klidnou, zvlněnou krajinou až na okraj přírodní terasy, odkud se s hlukem řítí do hloubi tří až pěti metrů na spodní plošinu. Odtud pak tiše a zvolna proudí hlubokým korytem, až nakonec vylije své vody do obrovské nádrže Ontaria, člun, na němž připlula Capova družina z pevnosti Stanwixu, poslední vojenské stanice na Mohawku, byl připraven u břehu. Nasedla do něj celá skupina kromě Stopaře, jenž zůstal na souši, aby lehkou loďku odstrčil.

"Ať proud unáší člun zádí dopředu, Jaspere," řekl zálesák mladému jezernímu plavci, jenž vzal Lučihlavovi pádlo z ruky a zaujal místo kormidelníka, "nech ho unášet proudem. Jestli ti ďábelští Mingové narazí na naši stopu a přijdou až sem, jistě si prohlédnou známky v bahně. Když zjistí, že jsme odrazili od břehu přídí proti proudu, budou si přirozeně myslet, že jsme odpluli proti proudu."

Jasper poslechl. Stopař, jenž byl v té době v plném rozkvětu sil, odrazil mocným rozmachem kanoi a vyskočil na příď tak lehce, že ani neporušil rovnováhu. Jakmile se kanoe dostala do středu řeky, silou proudu se otočila a začala neslyšně klouzat ve směru toku. Kanoe, do níž Cap s neteří nasedli, aby v ní vykonali dlouhou cestu plnou dobrodružství, byla loďka z kůry, jaké si stavějí Indiáni. Tyto čluny jsou pro svou neobyčejnou lehkost a pro snadné řízení zvlášť vhodné k plavbě mezi mělčinami, plovoucími kmeny a podobnými překážkami, které se tu vyskytují velmi často. Oba muži - původní posádka kanoe - přenášeli často loďku bez nákladu i několik set metrů. I jediný muž by ji zvedl, ačkoliv to byl člun dlouhý a na kanoi dosti široký; nezasvěcený člověk by pokládal za jeho hlavní vadu značnou vratkost. Ale stačí, aby se někdo v tomto člunu plavil několik hodin, a pozná, že to není nepřekonatelný nedostatek. Mabel i její strýc se seznámili s rozmarnými pohyby kanoe tak dobře, že nyní seděli na svých místech docela pohodlně; ani váhová zátěž tří vůdců podstatně neomezila plavební schopnost člunu, poněvadž jeho široké, oblé dno vytlačilo potřebné množství vody, aniž se horní okraj loďky příliš ponořil. Byla to skvělá kanoe. Útlá žebra měla spojena řemeny, a ač se na pohled zdála tak lehká, mohla zřejmě uvézt dvojnásobný počet osob, než vezla nyní. Cap seděl na nízkém sedátku uprostřed a Velký had si klekl vedle něho. Lučihlav opustil své místo na zádi a sedl si se svou ženou před ně. Mabel se přikrčila za strýcem. Stopař stál na přídi a Sladká voda na zádi a oba pádlovali dlouhými, klidnými, nehlučnými rozmachy. Hovořilo se jen tiše, neboť všichni pociťovali, že je třeba opatrnosti, poněvadž se blížili k pevnosti a už je nechránily lesy.

Řeka Oswego byla v těch místech hluboká a tmavá a nepříliš široká. Vinula se tiše pod převislými stromy, jež na některých místech úplně uzavíraly výhled na nebe. Tu a tam se napůl vyvrácené lesní velikány téměř dotýkaly hladiny a bylo velmi obtížné vyhnout se jejich větvím. Během celé cesty omývala řeka spodní větve stromů a listnatých křovin. Objevil se týž obraz, který tak skvěle vystihl podivuhodný básník, jehož verše uvádějí tuto kapitolu; země zúrodňovaná po staletí odumírajícím rostlinstvem, černá půda, řeka vylévající se téměř z břehů, panenský, nekonečný les - to všechno viděl člověk tak jasně a živě, jak to vylíčilo Bryantovo pero. Byl to obraz kvetoucí a štědré přírody, jež dosud nebyla ujařmena, aby dávala užitek, jak si lidé zamanou; obraz přírody hýřivé, divoké, mnohoslibné, kouzelně barvité i ve své nejdrsnější podobě. Nesmíme zapomenout, že se tyto události odehrávají v padesátých letech XVIII. století, tedy mnohem dříve, než spekulace vnesla do západních končin provincie New York civilizaci. V oné dávné době spojovaly obydlenou část newyorské provincie s kanadskými hranicemi jen dvě velké vojenské cesty; jedna přes jezera Champlainovo a Jiřího, druhá po Mohawku, Wood Creeku a řekách, jež jsme již popsali. Podél obou těchto cest byly zřízeny vojenské stanice, avšak ani jednu tvrz byste nenalezli celých sto mil mezi poslední pevností u pramene Mohawku a počátkem Oswega, v kraji, který téměř celý prošli Cap a Mabel. "Často toužím po míru," řekl Stopař, "abychom se zas mohli toulat po lesích a pátrat jen po zvěři a po rybách. Je tomu už dávno, co jsme s Hadem žili u těchto řek, živili se zvěřinou, lososy, pstruhy a ani nás nenapadlo myslet na Mingy nebo na svoje skalpy! Často si přeju, aby se ty požehnané časy vrátily, protože nemám v povaze zabíjet lidi. Věřím, že mě seržantova dcera nepokládá za ničemu, který baží po lidské krvi."

Při této poznámce, kterou pronesl zpola tázavě, se Stopař ohlédl. A třebaže ani nejzaujatější přítel by jeho opálenou, drsnou tvář neprohlásil za krásnou, líbil se jeho úsměv i Mabel, protože z každého lovcova rysu vyzařovala prostá nezáludnost, přímost a poctivost.

"Pochybuji, že by můj otec poslal takového člověka, aby provázel jeho dceru divočinou," odpověděla dívka a na oplátku se na něho usmála stejně upřímně, jenže mnohem roztomileji.

"To rozhodně ne; seržant se vyzná v lidech. Na mnoha pochodech a v mnoha bojích jsme stáli spolu bok po boku, jak říká seržant."

"Vy jste tedy oním mladým přítelem, o němž se můj otec tak často zmiňoval v dopisech?"

"Jeho mladým přítelem? Ano, seržant má skutečně nade mnou vrch. Je o třicet let starší, a také třicetkrát lepší než já."

"Ale v očích jeho dcery asi ne, příteli Stopaři," vmísil se do hovoru Cap, jemuž se opět začala vracet dobrá nálada, poněvadž kolem něho zas plynula voda. "Třicet let, o nichž mluvíte, obyčejně devatenáctiletá dívka nepokládá za přednost."

Mabel se zarděla, odvrátila tvář, aby se vyhnula pohledu Stopaře, který stál na přídi, ale hned se střetla s obdivným výrazem mladíka na zádi člunu. Její bystré, něžné modré oči hledaly poslední útočiště na hladině. Ale vtom zazněl pod klenbou stromů v lehkém vánku, který hladinu ani nezčeřil, temný rachot.

"Příjemný zvuk," řekl Cap a nastražil ucho jako pes, když uslyší vzdálený štěkot, "je to snad příboj na vašem jezeře?"

"To ne," řekl Stopař. "To jen rachotí řeka mezi skalami asi půl míle před námi."

"Copak je na řece vodopád?" zeptala se Mabel stále ještě zardělá.

"U ďábla! Příteli Stopaři, nebo vy, Sladká vodo (Cap začal tak oslovovat Jaspera), nebylo by lépe odklidit se a stočit kanoi blíž ke břehu? Nad takovými vodopády bývají obyčejně proudy. Než se nechat do nich strhnout, to už bych se rovnou mohl pustit do Maelstromu11 a nebyl bych na tom o nic hůř."

"Spolehněte se na nás, příteli Cape," odpověděl Stopař, "pravda, jsme sice jen sladkovodní plavci, a já se ani tím nemohu příliš vychloubat, ale vyznáme se v peřejích, proudech i vodopádech, a až poplujeme přes tento vodopád, dáme pozor, abychom si neutržili ostudu."

"Poplujete přes vodopád?" zvolal Cap, "co vás to napadlo! Snad nechcete do vodopádu v téhle skořápce?"

"Proč by ne? Naše cesta vede přes vodopád. Je snadnější jej přeplout než vykládat zavazadla a celou míli přenášet kanoi a ostatní věci."

Mabel obrátila zbledlou tvář k mladému kormidelníkovi; v tom okamžiku uslyšela nové zaburácení, jež sem donesl závan větru. Teď, když věděli, co rachot způsobuje, zněl zvuk skutečně hrozivě.

"Mysleli jsme si," poznamenal Jasper klidně, "že vysadíme ženy a oba Indiány a my tři běloši, kteří jsme zvyklí na vodu, snadno s kanoí přeplujeme, jak už mnohokrát."

"A počítali jsme s vaší pomocí, příteli námořníku," řekl Stopař a kývl přes rameno na Jaspera, "protože jste zvyklý na burácení vln. Jestli nám někdo naše plavidlo nevyváží, všechna paráda seržantovy dcery se vykoupe v řece a utopí."

Cap se zatvářil, jako by ho někdo opařil. Proplutí vodopádem chápal daleko vážněji než ten, kdo nemá o plavbě ani ponětí. Znal sílu vodního živlu a věděl, jak je člověk bezmocný, když je vystaven jeho běsnění. Avšak samolibost mu bránila opustit člun, zatímco druzí klidně a bez bázně navrhovali, aby se pokračovalo v cestě. Přes svou pýchu a přesto, že si zvykl a dovedl vzdorovat nebezpečí, raději by přece jen vystoupil, kdyby na jeho představivost nezapůsobil tak mocně obraz Indiánů stahujících skalpy s lidských hlav. Kanoe mu připadala přece jen jakýmsi útočištěm.

"A co bude s Magnetkou?" zeptal se, neboť láska k neteři působila jeho svědomí další trápení. "Nemůžeme přece nechat Magnetku vystoupit na břeh, když jsou nablízku nepřátelští Indiáni?"

"U přechodu žádný Mingo nebude; je to příliš otevřené místo pro jejich darebáctví," odpověděl Stopař povzbudivě. "Lidská přirozenost se nezapře a k Indiánově povaze už patří, že se objevuje jen tam, kde ho nejméně očekávají. Na vychozené cestě se ho nemusíte bát; napadne vás nejraději nepřipraveného. Ti divocí ničemové vás musí obelstít ať tak či onak. Obrať loď ke břehu, Sladká vodo, vysadíme seržantovu dceru u tamtoho kmene, ať se dostane na zem suchou nohou."

Jasper poslechl a za několik minut vystoupili všichni z kanoe kromě Stopaře a obou lodníků. Přes svou stavovskou pýchu byl by Cap nejraději šel s nimi, ale nechtěl ukázat tak nepřiměřenou slabost před sladkovodním plavcem.

"Na mou věru, nevidím v tom nic víc než obyčejnou plavbu po řece," řekl Cap. "Sletět přes vodopád, k tomu není třeba žádného plaveckého umění, to by dokázal největší nemotora právě tak dobře jako nejstarší námořník."

"To zas ne, nepodceňujte Oswegský vodopád," namítl Stopař. "I když to není Niagara ani Genesse12, ani Cahoos nebo vodopád Glennův13, ani Kanadský vodopád14, není to pro začátečníka žádná hračka. Ať se seržantova dcera postaví tam na tu skálu a uvidí, jak my, hloupí zálesáci, zdoláváme překážku, kterou nemůžeme obejít. Nuže, Sladká vodo, teď pevnou ruku a přesné oko, všechno záleží na tobě, protože pana Capa můžeme počítat jen za cestujícího."

Loďka se zatím vzdalovala od břehu a rozechvělá Mabel spěchala na skálu, kterou jí ukázali. Mluvila se svou družkou o nebezpečí, jež tak zbytečně podstupuje její strýc, a přitom upírala pohled na mužnou a silnou postavu Sladké vody, jak stál na zádi lehkého člunu a řídil jej. Když však došla k místu, odkud spatřila vodopád, mimoděk tlumeně vykřikla a zakryla si dlaní oči. V příštím okamžiku je zas odkryla. Jako očarovaná zůstala strnule stát a pozorovala bez dechu všechno, co se před ní odehrávalo. Oba Indiáni se klidně posadili na kmen a na řeku se sotva podívali. Lučihlavova žena si však stoupla vedle Mabel a sledovala pohyb člunu s takovým zaujetím, s jakým se dítě dívá na skoky akrobata.

Jakmile se člun octl v proudu, Stopař si klekl, ale pádloval dál, ač pomaleji a v souhlasu s pohyby svého druha. Jasper dosud stál. Upíral pohled na jakýsi bod za vodopádem, pátral zřejmě pečlivě po místu vhodném pro přejezd.

"Víc k západu, hochu; víc k západu," mumlal Stopař. "Tam, kde uvidíš pěnu. Koruna suchého dubu musí být v jedné čáře s kmenem zlomené jedle." Sladká voda neodpovídal, neboť kanoe plula středem řeky, přídí obrácena k vodopádu, a s rostoucí silou proudu se už její rychlost zvyšovala. Cap by se byl rád v té chvíli zřekl jakékoli slávy, kterou mu snad přinese tento čin, jen kdyby byl v bezpečí opět na břehu. Slyšel hukot vody, burácející dosud jakoby za stěnou, ale stále zřetelněji, stále hlučněji, viděl před sebou hranu hladiny, jak dole přetíná lesnaté břehy oblévané široko daleko zeleným třpytem běsnícího živlu, až se zdálo, že jeho částečky pozbývají zákonité soudržnosti.

"Pryč s kormidlem, pryč s kormidlem, člověče!" zvolal, když již déle nemohl potlačit strach a viděl, že kanoe klouže k vodopádu.

"Pryč - ovšem, ovšem," odpověděl Stopař; na okamžik se ohlédl a zasmál se svým obvyklým tichým a veselým smíchem, "všichni poletíme pryč, na mou duši! Záď trochu výš, hochu; záď trochu výš!" Ostatní se zběhlo jako v závanu vichřice. Jasper pohnul pádlem, jak bylo třeba, kanoe se mihla průrvou a Cap měl na několik vteřin dojem, že se octl ve vroucím kotli. Cítil, jak se příď lodi sklonila, viděl, jak divoce zpěněná voda ubíhá zběsile po stranách a jak se jejich lehká loďka zmítá coby skořápka; pak náhle shledal, stejně překvapen jako rozradován, že kanoe klouže po klidné vodě zátoky pod vodopádem, poháněna vytrvalými údery Jasperova pádla.

Stopař se dosud smál; pak povstal, vzal plechovou nádobku a lžíci z rohoviny a začal rozvážně měřit, kolik vody nabrali při přejezdu, "čtrnáct lžic, Sladká vodo, dobrých čtrnáct lžic. Musíš přiznat, že jsem tě viděl proplout s pouhými deseti."

"Pan Cap se tak křečovitě vzpíral proti proudu," odpověděl Jasper vážně, "že jsem loď těžko udržel."

"To je možné; nepochybuji, že je to pravda, když to říkáš, ale viděl jsem tě proplout s pouhými deseti lžícemi."

Cap si nyní hlučně odkašlal, sáhl si na cůpek, aby se ujistil, že je na místě, a potom se ohlédl, aby posoudil nebezpečí, které právě překonal. Snadno si vysvětlil, proč je dosud živ a zdráv. Horní tok řeky padal svisle dolů do hloubky deseti až dvanácti stop; ale poblíž středu proud skálu tak vyhlodal, že se tu voda řítila úzkým kanálem pod úhlem asi čtyřiceti až čtyřiceti pěti stupňů. Kanoe se mihla touto záludnou soutěskou mezi skalisky, víry a zpěněnou, zuřivě kypící vodou; nezasvěcenec by se domníval, že tak křehké plavidlo musí ztroskotat. Ale neobyčejná lehkost byla kanoi jen ku prospěchu. Unášena po hřebenech vln a řízena bystrým okem a svalnatou paží letěla jako pírko od jednoho zpěněného víru k druhému a její hladké boky přitom zůstaly takřka nesmočeny. Bylo třeba se jen vyhnout několika skalám, zachovat pevně směr, a prudká řeka vykonala ostatní.

Kdybychom řekli, že Cap žasl, vyjádřili bychom jen částečně jeho duševní stav. Byl zděšen. Nesmírná hrůza ze skal, kterou má většina námořníků, zveličila ještě jeho obdiv k odvážnému výkonu. Přesto nechtěl vyslovit svoje pocity, protože by musel přiznat příliš mnoho cti sladkovodní plavbě. Když si teď odkašlal a pročistil hrdlo, rozvázal se mu jazyk a začal mluvit s obvyklou povýšeností.

"Nepopírám, že znáte kanál, příteli Sladká vodo; znát kanál v takovém místě, to je hlavní věc. Míval jsem na lodi chlapíky, kteří by se znalostí tohoto místa projeli také."

"Nestačí znát kanál," řekl Stopař. "Je třeba chladnokrevnosti a obratnosti, abyste udržel přímý směr a nenarazil na skály. V tomto kraji nenajdete plavce, kromě Sladké vody, který by s jistotou proplul Oswegským vodopádem, ač tu a tam někdo propluje. Já sám to dokážu, jen když mi štěstí přeje, a je třeba Jasperova zraku a paží, aby se člověk mohl spolehnout, že zůstane suchý. Čtrnáct lžic koneckonců není mnoho, ale byl bych radši, kdyby to bylo jen deset, protože se na nás dívala seržantova dcera."

"Ale vy jste mu radil, vy jste mu říkal, jak má řídit člun a kudy má plout."

"Pouhá lidská slabost, pane námořníku; takoví jsou běloši. Kdyby byl na mém místě v člunu seděl Had, nebyl by vyřkl ani slovo. Indián dovede držet jazyk za zuby; ale my bílí si vždycky myslíme, že jsme chytřejší než naši kamarádi. Já jsem se už skoro vyléčil z této slabosti, ale je třeba času, než vykořeníte, co ve vás klíčilo přes třicet roků."

"Nemyslím si, pane, o té plavbě nic zvláštního."

Zatím dopluli k místu, kde Jasper ukryl v křoví vlastní kanoi, a celá skupina se znovu nalodila. Cap s neteří a Jasper do jednoho člunu, Stopař, Lučihlav a jeho žena do druhého. Mohykán se vydal již napřed podél břehu a pátral s indiánskou ostražitostí a obratností po nepřítelových stopách.

Mabelina tvář znovu zrůžověla teprve tehdy, když kanoi zase unášel rychlý proud a poháněly občasné údery Jasperova pádla.

"Bylo to nebezpečné a provedli jste to odvážně," řekla Mabel, "ačkoliv jsem si přála, když jsem se na vás dívala, abyste se o to nebyli pokoušeli. Ale teď, když je vodopád za námi, se mohu jen obdivovat síle a smělosti, s jakou jste jím propluli."

"Dělali jsme jen to nejlepší," odpověděl Stopař, "jen to, co bylo nejvýhodnější. Kdybychom se byli zdržovali přechodem a přenášením kanoe, byli bychom ztratili čas, a nic není cennějšího, když máte podezření, že jsou nablízku Mingové."

"Ale teď se nemáme čeho bát. Kanoe plují rychle a za dvě hodiny, jak jste říkal, budeme v pevnosti."

"Jen prohnaný Irokéz by zkřivil vlas na vaší hezké hlavičce, děvčátko. Zavázali jsme se seržantovi, a myslím i vám, že vás ochráníme před nebezpečím. Hej, Sladká vodo, co je to tam dole v zatáčce pod keři - myslím na té skále?"

"To je Velký had, Stopaři, dává nám znamení, kterým nerozumím."

"Ano, je to Had, jako že já jsem běloch. Vyzývá nás, abychom zajeli blíž k jeho břehu. Chystá se něco nedobrého, protože tak rozvážný a tvrdý muž by nedělal zbytečně poplach. Odvahu, přátelé! Jsme muži a zlu musíme mužně čelit. Vychloubání nikdy nevedlo k ničemu dobrému. Sotva jsem vás chlubně ujistil, že se nemusíte ničeho obávat, přichází nebezpečí a usvědčuje mě ze lži."

KAPITOLA 4

Lidský duch, chtěje předčiti přírodu,

stvořil loubí zelené,

na němž se bujný břečťan zachytl

a spousta vonných šípků se jím pne.

SPENSER

Oswego má pod vodopádem rychlejší a nepravidelnější tok než nahoře. Místy je řeka hluboká a teče klidně, ale jsou tam i mělčiny a peřeje. V době našeho vyprávění, kdy byla všude ještě neporušená příroda, byly říční soutěsky často nebezpečné. Kdo řídil kanoi, nepotřeboval mnoho zručnosti, ale v místech, kde byly skály a kde byl proud rychlý, bylo třeba mít se na pozoru; tam pak nestačila pouhá bdělost, a plavec musel být chladnokrevný, pohotový a silný, aby se vyhnul nebezpečí. To všechno Mohykán dobře věděl, a úmyslně vybral na řece místo s klidným proudem, kde mohl kanoi zadržet a domluvit se s přáteli, aniž by je vystavoval nebezpečí. Sotva Stopař poznal přítelovu postavu, stočil příď svého člunu ke břehu a dal Jasperovi pokyn, aby jel za ním. V minutě unášel proud tiše obě loďky podél větví visících nad vodou; všichni mlčeli - někteří ze strachu, druzí z navyklé opatrnosti. Když se přiblížili k Indiánovi, dal jim Had znamení, aby se zastavili. Indián pak měl se Stopařem krátkou, ale vážnou poradu.

"Náčelník jistě nevidí nepřítele v suchém kmeni," řekl běloch svému rudému druhovi, "proč nám naznačil, abychom se zastavili?"

"V lesích jsou Mingové."

"To jsme si mysleli již dva dny; ví to náčelník určitě?"

Mohykán mu klidně přidržel před očima hlavičku dýmky.

"Ležela na čerstvé stezce, která vede k posádce," - tak se říkalo na hranicích každému vojenskému objektu, ať v něm bylo vojsko nebo ne. "Možná že je to hlavička z dýmky některého vojáka. Mnozí užívají indiánských dýmek."

"Ať se můj bratr podívá," řekl Velký had a znovu přidržel nalezený předmět příteli před očima. Hlavička z mořské pěny byla vyhloubena velmi pečlivě a s podivuhodnou zručností; v jejím středu byl malý latinský křížek, vyrytý tak jasně, že nemohlo jít o náhodu.

"Tohle svědčí o pořádném darebáctví," rozhořčil se Stopař. Byla v něm zakořeněna úcta nábožného venkovana k posvátnému symbolu, který kdysi pronikl do této země, splynul s jejími pohanskými pověrami a zasáhl natolik do života lidí i věcí, že zanechal silné, dodnes patrné stopy v cítění obyvatelstva.

"Žádného Indiána, kterého nepokřivila mazanost kanadských fráterů, by nenapadlo, aby něco takového ryl na dýmku. Ručím za to, že ten ničema se modlí ke kříži jen tenkrát, když chce přepadnout nevinnou oběť a provést něco ďábelského. Zdá se ti, že někdo dýmky používal, Čingašguku?"

"Hořel v ní tabák, když jsem ji našel."

"To máme co dělat, náčelníku. Kde zůstala stopa?"

Mohykán ukázal na místo vzdálené asi sto kroků. Teď šlo do tuhého. Oba hlavní vůdci se opodál několik minut radili, pak se vydali na břeh, došli k označenému místu a velmi pozorně stopu prohlíželi. Průzkum trval čtvrt hodiny, pak se běloch vrátil sám a jeho rudý přítel zmizel v lese. Obvyklý Stopařův výraz, prostý, čestný, upřímný a zároveň plný sebedůvěry, zpravidla působil velmi povzbudivě na všechny, o něž lovec pečoval; teď však na jeho poctivé tváři ležel stín starosti, který celou skupinu zarazil.

"Co se stalo, příteli?" zeptal se ho Cap a ztišil jinak hlučný, hluboký a sdílný hlas do obezřetného tónu, který se více hodil do divočiny plné nebezpečí. "Křižuje snad nepřítel mezi námi a naším přístavem?"

"Nevím nic o přístavech, příteli Cape, ale pár kroků od tohoto místa je strašná stopa Mingova, čerstvá jako neprosolená zvěřina. Jestliže tudy přešel jeden rudý ničema, přešlo jich jistě ještě tucet, a nejhorší je, že šli směrem k pevnosti. Planinou kolem ní teď neproklouzne živá duše. Pronikavé oči Mingů objeví každého a pak bude mít jistě kulku v zádech."

"Nemůže ta pevnost vypálit salvu z boku a vyčistit všechno na dostřel?"

"Ne, tahle pevnost není jako tvrze v osadách, má všeho všudy dvě nebo tři lehká děla nad ústím řeky; a pak - salvy z boku na tucet vzdálených Mingů, kteří leží za kmeny a skrývají se v lese, to by bylo jen plýtvám prachem. Zbývá nám jen jediná cesta a ta bude perná! Nemůžeme zůstat jinde než tady; obě kanoe dokonale skrývá vysoký břeh a křoviny, takže jenž protějšího břehu by je mohl některý ničema spatřit. Zde nám zatím nehrozí nebezpečí. Ale jak přimět ty krvelačné ďábly, aby šli zas proti proudu? - Ano, už to mám, už to mám, když to nepomůže, rozhodně nám to neuškodí. Jaspere, vidíš ten kaštan s širokou korunou nahoře nad posledním zákrutem řeky na našem břehu?"

"Ten vedle vyvrácené sosny?"

"Ano, právě ten. Vezmi si křesadlo a krabičku s troudem, připliž se podél břehu a zapal tam oheň. Snad je kouř přivábí nad naše místo. Zatím obezřetně odplujeme s kanoemi níže a najdeme si jiný úkryt. Stromů je tu dost a úkryt se v této krajině lehce najde, jak o tom svědčí četné zákeřné přepady."

"Hned to provedu, Stopaři," řekl Jasper a vyskočil na břeh. "Za deset minut bude oheň hořet."

"Tentokrát přilož hodně syrového dřeva, Sladká vodo," řekl Stopař šeptem a srdečně se zasmál svým zvláštním smíchem. "Když potřebujeme kouř, voda nám ho zahustí."

Mladík záhy zmizel z dohledu a rychle se prodíral k vyhlédnutému místu. Mabel se nesměle pokusila namítnout, že je to nebezpečné, ale nikdo na to nedbal. Celá skupina se hned chystala změnit stanoviště, protože z místa, kde chtěl Jasper roznítit oheň, ji někdo mohl spatřit. Nebylo třeba spěchat, a proto pluli zvolna a opatrně. Čluny vyjely zpod větví a nechaly se nést proudem, až dopluly na místo, odkud bylo vidět kaštan, pod nímž měl Jasper rozdělat oheň. Tam se zastavili a všichni se na odvážlivce dívali.

"Kouř už vystupuje!" zvolal Stopař, když závan větru zavířil na břehu slabým proužkem dýmu a zahnal jej v kotoučcích nad hladinu řeky. "Dobrý křemen, kousek oceli, hodně suchého listí, a oheň je hned. Doufám, že Sladká voda nezapomene na mokré dřevo, to nám teď může pomoci."

"Příliš mnoho kouře - příliš chytrosti," poznamenal stručně Lučihlav.

"Měl bys pravdu, Tuskarore, kdyby Mingové nevěděli, že jsou nablízku vojáci. Ti obvykle při odpočinku myslí víc na jídlo než na opatrnost a nebezpečí. Ne, ne, jen ať tam hodně naloží a ať to, pěkně čoudí. Přičtou to na vrub nějakému skotskému nebo irskému hlupákovi, který se stará víc o ovesnou kaši nebo brambory než o indiánské úskoky a pušky."

"Ale podle toho, co jsme slýchali doma, vojáci na hranicích se prý v záludnostech svých nepřátel vyznají," řekla Mabel, "a jsou skoro stejně lstiví jako rudoši."

"To bych neřekl. Zkušeností zmoudřeli jen málo. Stavějí tu v lese své čety, roty a prapory jako doma na cvičištích, o kterých tak rádi mluví. Jeden Indián má víc přirozené chytrosti než celý pluk našich vojínů ze zámoří; tomu říkám škola divočiny. Ale kouře je dost pro klid svědomí a my se raději poohlédneme po novém úkrytu. Hoch přilil do ohně celou řeku a Mingové si budou asi myslet, že je v lese nejméně celý regiment."

Ještě než domluvil, nechal Stopař vyplout svou kanoi z houštiny větví, v nichž se skrývala, a v několika minutách jim kouř i kaštan zmizely za zákrutem řeky. Naštěstí se před nimi o několik metrů níže objevila malá zátoka a obě kanoe do ní vpluly. Nemohli si přát lepší místo. Stromoví tu bylo husté, větve splývaly nad vodu a tvořily přímo klenbu. V hloubi zátočinky byl kousek písčitého břehu, kde se mohli skoro všichni pohodlně uvelebit. Jen z protějšího břehu je snad mohlo být vidět. Nebylo však velké nebezpečí, že by je z té strany někdo odhalil, poněvadž les tam byl ještě hustší a půda dál od břehu tak mokrá a bahnitá, že se po ní těžko chodilo.

Stopař

Kapitola 2

"To je bezpečný útulek," řekl Stopař, když obhlédl zkoumavě zátočinu, "ale musíme ho ještě víc zabezpečit. Příteli Cape, prosím vás, buďte jen tiše a kroťte své námořnické sklony. Já s Tuskarorem zatím připravíme vše, čeho je třeba, kdyby došlo k nejhoršímu." Nato odešel s Indiánem do nedalekého houští a usekli tam několik větších olšových a jiných větví. Snažili se dělat při tom co nejmenší hluk. Zarazili větve do bahnitého dna na vnější straně za kanoemi. Voda tu nebyla hluboká a v desíti minutách stála mezi nimi a nebezpečnou stranou skutečná stěna. Projevili při této úpravě místa značnou dávku pohotovosti a nápaditosti, i když při tom hodně pomohl také přirozený tvar břehu, mělkost vody v zátočině i to, jak se propletené stromy skláněly do proudu. Stopař byl tak prozíravý, že vybral ohnuté větve, což nebylo v těchto místech těžké. Uťal je kousek pod ohybem a zarazil tak, aby se právě ohnutou částí dotýkaly vody, takže umělá houština vypadala, jako by rostla přímo z vody, a nebudila podezření. Kdo by plul kolem, myslel by si, že stromy vyrazily vodorovně z břehu a pak se ohnuly vzhůru ke světlu. Zkrátka jen mimořádně podezřívavé oko by se zde na okamžik zastavilo, aby hledalo za stromy nějaký úkryt.

"Nikdy jsem nebyl v lepším úkrytu," řekl Stopař s klidným smíchem, když skrýš prohlédl zvenčí. "Listí našich nových stromů se krásně dotýká křovin nad našimi hlavami. Tiše! Tamhle přichází Sladká voda - je to vtipný hoch - brodí se, aby nenechal stopu na břehu! Hned poznáme, jestli máme dobrý úkryt nebo ne!"

Jasper se vracel; vykonal svůj úkol, a když nenašel kanoe, uhodl, že odpluly za zákrut řeky, aby je nebylo od ohně vidět. Navyklá opatrnost mu hned vnukla, že bude lépe, půjde-li řečištěm, aby nezůstalo žádné viditelné spojení mezi stopami, jež skupina zanechala na břehu, a místem, kde je její nové útočiště. Jestliže se kanadští Indiáni vrátí po vlastní stopě a objeví otisky, které zanechali Stopař a Had, když vystoupili na břeh a opět se vrátili k vodě, zmizí po nich všechny známky na břehu, protože voda nezachovává otisky nohou. Hoch se tedy brodil po kolena řekou a bylo ho nyní vidět, jak jde zvolna podél břehu a pátrá po místu, kde se ukryly čluny. Přátelé schovaní za stromy mohli vyhlížet četnými otvory v listoví. Kdo však byl trochu dál, neviděl nic. Ti, kdo se dívali z kanoí za touto stěnou na Jaspera, pozorovali, že hoch nemá tušení o Stopařově úkrytu. Sotva se octl za zákrutem, odkud nebylo vidět oheň, který zapálil, zůstal stát a s rozvahou i bedlivostí si prohlížel břeh. Chvílemi postoupil o osm či deset kroků, znovu se zastavoval a znovu pátral. Poněvadž tu řeka byla zanešena bahnem víc než jinde, přiblížil se ke břehu, aby se mu šlo pohodlněji. Došel tak blízko k umělému houští, že se ho mohl dotknout. Ale přesto nic neobjevil a už skoro úkryt přešel, když Stopař rozhalil spodní větve a tiše ho zavolal dovnitř.

"Je to dobré," řekl Stopař se smíchem, "i když oči bělochovy a Indiánovy se od sebe liší jako dva dalekohledy. Vsadil bych se se seržantovou dcerou o růžek prachu proti wampumovému pásku15, že by kolem našeho přístaviště mohl projít celý regiment jejího otce, a nikdo by neodhalil naši lest. Ale kdyby se Mingové pustili řečištěm, kudy prošel Jasper, chvěl bych se strachem o naše houští. Přes řeku je však neprohlédnou, a nebude tedy zbytečné."

"Nemyslíte, příteli Stopaři, že by bylo vůbec nejmoudřejší," řekl Cap, "vydat se ihned na cestu a ujíždět pod plnými plachtami, dokud ti darebáci nezůstanou zaručeně za námi. My námořníci říkáme, že nejdelší je honička za zádí."

"Nehnul bych se odtud s hezkou seržantovou dcerou, kterou doprovázíme, ani za všechen prach ze skladiště v pevnosti, dokud o sobě nedá vědět Had. Určitě by nás stihlo zajetí nebo smrt. Kdyby mladá laňka - naše svěřenkyně - dovedla běhat po lese jako starý jelen, mohli bychom snad opustit kanoi. Oklikou bychom se dostali k pevnosti před úsvitem."

"Tak pojďme," prohlásila Mabel a hbitě vyskočila plna nově probuzené energie. "Jsem mladá, silná, zvyklá na námahu, lehko předhoním strýčka. Nechci, aby mě někdo pokládal za přítěž. Nemohu dopustit, aby byly životy vás všech v nebezpečí kvůli mně."

"Ne, ne, děvčátko, rozhodně pro nás nejste přítěží ani nevítaným hostem. Podstoupil bych rád dvojnásobné nebezpečí, abych vám a ctihodnému seržantovi prokázal službu. Nemluvím ti z duše, Sladká vodo?"

"To si myslím!" řekl Jasper nadšeně. "Nic mě nepřiměje, abych opustil Mabel Dunhamovou, dokud nebude bezpečně v otcově náručí."

"Dobře jsi to řekl, hochu, statečně a poctivě, a já se k tomu z plna srdce připojuji. Ne, ne, vy nejste první dívka, kterou vedu divočinou, a nikdy, kromě jednou, se žádné nic nestalo - tehdy to byl ovšem smutný den, ale to se už nikdy nesmí opakovat."

Mabel se podívala z jednoho ochránce na druhého a krásné oči se jí zalily slzami. Podala upřímně oběma ruce a odpověděla jim trochu rozechvělým hlasem:

"Nemám právo vás vystavovat nebezpečí. Můj otec vám poděkuje, i já vám děkuji! Ale nedávejte nic zbytečně v sázku. Dojdu daleko a často jsem ušla hodně mil z pouhého rozmaru. Proč bych se teď nepřemohla, když jde o můj vlastní život a hlavně o vaše cenné životy?"

"To je pravá žena, Jaspere," řekl Stopař a nepustil dívčinu ruku, dokud ji sama z vrozené skromnosti nevyprostila. "A jak si dovede člověka získat! My v lesích, Mabel, zhrubneme a často i naše srdce ztvrdnou, ale pohled na takovou dívku jako vy nás přenese do dob našich mladých snu a blaží nás po celý další život. Myslím, že i Jasper vám řekne totéž; zrovna jako já v lesích nevidí ani Jasper na Ontariu hned tak děvče k pomilování, jako jste vy. Řekni, Jaspere!"

"Už bychom se měli raději pustit na cestu," řekla rychle Mabel, "připadá mi, že už kanoe nejsou dost bezpečné."

"To nejde, rozhodně to nejde. Šli bychom víc než dvacet mil hustými porosty, přes kořeny, přes bažiny, a k tomu ve tmě. Za takovou skupinou Udí by zůstala široká stopa a nakonec bychom si museli cestu do pevnosti třeba probojovat. Počkáme na Mohykána."

Stopař, na jehož radu v tak obtížném postavení všichni spoléhali, se zřejmě už rozhodl, a tak se dále o tom nemluvilo. Rozpadli se nyní na skupinky. Lučihlav si sedl se svou ženou opodál pod stromy a tiše s ní rozmlouval. Mluvil stroze, jeho manželka však odpovídala s pokornou měkkostí, jakou se vyznačuje poddanství divochovy ženy. Stopař a Cap se usadili do jedné kanoe a vykládali si o svých rozličných dobrodružstvích na moři a na zemi. Jasper s Mabel si sedli do druhého člunu a za pouhou hodinku se sblížili víc, než by za jiných okolností dokázali za dvanáct měsíců. Ačkoli byl nepřítel nablízku, čas jim pěkně utíkal.

"Kdybychom si tak mohli zakouřit, příteli Stopaři," poznamenal starý námořník.

"Pach tabáku by nás prozradil; nač bychom byli dělali všechna ta opatření na oklamání Mingů, když bychom jim teď řekli, kde mají po čichu hledat naši skrýš. Ne, ne, nechte si zajít chutě a naučte se jedné ctnosti od rudokožců. Ti dokáží i týden nejíst, aby se zmocnili jediného skalpu. Neslyšíš nic, Jaspere?"

"Přichází Had."

"Přesvědčme se, jestli má Mohykán lepší oči než Jasper, který také přišel vodou."

Mohykán se opravdu objevil na téže straně, kde Jasper našel svoje přátele. Nešel však přímo jako on. Jakmile opustil zákrut, kde ho nemohl z horního konce řeky už nikdo spatřit, pohyboval se těsně při břehu. Z výhodného úkrytu za křovisky, kam nebylo vidět, se s největší opatrností ohlédl zpět.

"Had vidí ty ničemy," zašeptal Stopař. "Vsadím se, že skočili na vnadidlo a obklíčili oheň!" Zasmál se tichým, srdečným smíchem, strčil loktem do Capa a všichni zas v naprostém tichu pozorovali Čingašgukovy pohyby. Mohykán vydržel celých deset minut bez pohnutí jako ten kámen, na kterém stál. Pak zřejmě uviděl něco zajímavého, protože se rychle otočil, úzkostlivým zrakem se bystře rozhlédl podél břehu a vykročil rychle po proudu. Dával si přitom dobrý pozor, aby v mělké vodě svou stopu zahladil. Byl zřejmě rozčilen a spěchal, tu se ohlížel, tu zas dychtivě zkoumal každé místečko na břehu, kde myslel, že jsou ukryty kanoe.

"Zavolej ho," zašeptal Jasper, který nemohl udržet na uzdě svou netrpělivost, "zavolej ho, nebo bude pozdě. Hleď, už nás skoro přešel."

"Ne, ne, hochu, není naspěch, věř mi," odpověděl jeho druh, "jinak by se Had už plazil. Kéž nám osud dopřeje štěstí a moudrost! Jsem přesvědčen, že i Čingašguk se zrakem ostrým jako psí čich nás přehlédne a nenajde skrýš, kterou jsme si tu udělali."

Stopař jásal předčasně; ještě nedomluvil a Indián, jenž pokročil o několik kroků níže po proudu od umělé skrýše, se najednou zastavil; zadíval se pronikavě na přesazené stromy, vrátil se několika rychlými kroky, sklonil se, pečlivě rozhrnul větve a octl se mezi ostatními.

"Proklatí Mingové," řekl Stopař, jakmile jeho přítel byl tak blízko, že ho mohl oslovit bez nebezpečí.

"Irokézové," odpověděl stručně Indián. Mohykán šel po stopě nepřátel kus cesty směrem k pevnosti. Sotva zpozorovali kouř Jasperova ohně, ihned se vrátili po vlastních stopách. Čingašguk byl ve velkém nebezpečí, že ho odhalí, a musel se ukrýt, než skupina přešla. Jistě mu štěstí přálo, že divochy zaujal nový objev a nevěnovali obvyklou pozornost podezřelým známkám v lese. Přešli rychle kolem něho. Bylo jich patnáct a našlapovali lehce do vlastních šlápot. Čingašguk se mohl opět vydat za nimi. Když došli až k místu, kde Stopař s Mohykánem narazili na hlavní stopu, odbočili k řece a dorazili k ní právě ve chvíli, kdy Jasper zmizel za zákrutem. Viděli teď přesně, kde kouř je, a proto se zas ponořili do lesů, aby se k němu nepozorovaně přiblížili. Čingašguk využil této příležitosti, sešel k řece a dostal se také za zákrut. Byl přesvědčen, že ho nikdo nespatřil. Nezastavil se, jak bylo řečeno, dokud neuviděl, že nepřátelé došli k ohni. Zdrželi se tam však velmi krátce.

Mohykán se domníval, že Irokézové léčku prohlédli a uvědomili si, že je oheň měl svést ze stopy. Rychle místo prozkoumali a rozdělili se. Několik jich šlo opět do lesa a šest nebo osm Indiánů se vydalo po Jasperových stopách podél břehu; došli po proudu až k místu, kde kanoe přistály. Dalo se jen tušit, kudy se pustí dál. Had přikládal jejich příchodu takovou důležitost, že se hleděl co nejrychleji setkat zase s přáteli. Podle toho, co vyčetl z posunků Irokézů, soudil, že se nepřátelé budou brodit dál podél břehu, ale nebyl si tím úplně jist.

Když Stopař pověděl o těchto událostech svým druhům, v obou běloších se ozvalo plavecké povolání a oba uvažovali o dalších možnostech podle svého.

"Vyplujeme ihned," řekl Jasper horlivě, "proud je silný, a když budeme pádlovat ze všech sil, dostaneme se brzy z dosahu těch ničemů!" "A tento ubohý kvítek má zvadnout v lesích, sotva vykvetl na lučině?" namítl mu přítel vzletnými slovy, jimž se mimoděk přiučil za dlouhého přátelství s Delawary.

"My musíme zemřít první," odpověděl mladík a ušlechtilý ruměnec mu zalil tvář až k spánkům. "Mabel a Lučihlavova žena si lehnou na dno člunů a my budeme konat svou povinnost jako muži." "Ano, zacházíš obratně s pádlem i s veslem, Sladká vodo, to ti přiznám, ale prokletý Mingo je při svých darebáctvích ještě obratnější; kanoe jsou rychlé, ale kulka z pušky ještě rychlejší."

"Čest nám přikazuje, abychom podstoupili i takové nebezpečí, když jsme dali slib důvěřujícímu otci..."

"Ale čest nám nepřikazuje, abychom nedbali opatrnosti."

"Opatrnost! Někdo je tak dlouho opatrný, až zapomene vůbec být statečný."

Skupina stála na úzkém břehu. Stopař se opíral o pušku. Pažba spočívala na pobřežních kaméncích, ale hlaveň lovec svíral oběma rukama ve výši ramen. Když Jasper vyřkl toto nezasloužené a kruté obvinění, temně rudá tvář jeho přítele nezměnila ani o odstín barvu, ale mladík si všiml, jak pevně sevřely prsty ocelovou hlaveň. A to byl jediný projev Stopařova citu.

"Jsi mladý a máš horkou hlavu, Jaspere," odvětil lovec s důstojností, jež budila v posluchačích úctu k jeho mravní převaze, "ale já jsem strávil život v samých takových nebezpečích a na mou zkušenost a mé schopnosti neplatí mladická netrpělivost. Co se týče odvahy, Jaspere, nechci ti odpovědět hněvivým a hloupým slovem; vím, že ze svého stanoviska a při svých znalostech máš jistě pravdu, ale přijmi radu člověka, který bojoval s Mingy, když jsi byl ještě v peřince, a ví, že jejich lstivosti lze spíš čelit rozvahou než ukvapeností."

"Prosím za prominutí, Stopaři," řekl kajícně Jasper a horlivě se chopil ruky, kterou mu lovec podal. "Urazil jsem člověka, o jehož srdci každý ví, že je pevné jako skály na březích jezera, když jde o dobrou věc.

Stopařův obličej trochu potemněl a jeho slavnostní důstojnost, která se zcela přirozeně objevila, zas ustoupila vážné prostotě, příznačné pro všechny jeho city. Stiskl příteli ruku tak srdečně, jako by mezi nimi nebylo došlo k žádnému nedorozumění, a přísný výraz kolem očí vystřídala opět jeho obvyklá laskavost.

"Nic se nestalo, Jaspere," odpověděl se smíchem. Poklepání na rameno přerušilo jeho řeč. Mabel stála v kanoi a její pěkná pružná postava se s ladnou vážností nakláněla dopředu; prst měla na rtech, hlavu odvrácenou a čilé oči upírala k otvoru mezi větvemi. V jedné ruce držela rybářský prut a jeho koncem se dotkla Stopaře. Lovec sklonil hlavu k průhledu, u něhož vědomě zůstal na číhané, a pak zašeptal Jasperovi:

"Proklatí Mingové! Do zbraně, přátelé, ale ležte klidně jako padlé stromy!"

Jasper přešel rychle, ale nehlučně ke kanoi a jemným násilím donutil Mabel, aby se celá ukryla. Ani jemu se však nepodařilo ji přimět, aby sklonila hlavu a nedívala se na nepřítele. Postavil se pak vedle ní s nabitou puškou připravenou ke střelbě. Lučihlav s Čingašgukem vlezli do skrýše a lehli si na číhanou jako hadi, s pažemi uvolněnými k boji. Lučihlavova žena sklonila hlavu mezi kolena, přikryla si ji kalikovým šatem a zůstala klidná a nehybná. Cap rozepnul pouzdra obou pistolí u pasu, ale vypadal, jako by úplně ztratil orientaci. Stopař se nehýbal. Od počátku zaujal místo, odkud mohl bezpečně mířit listím a pozorovat pohyby nepřátel. Byl příliš pevný, než aby ho tak kritický okamžik vyvedl z rovnováhy. Byla to vskutku napjatá chvíle. Právě když se Mabel dotkla vůdcova ramene, objevili se v zatáčce řeky, asi sto kroků od skrýše, tři Irokézové. Zůstali stát, aby prohlédli dolejší část řeky. Byli nazí až po pás, ozbrojeni k boji s nepřáteli a pomalováni válečnými barvami. Zřejmě se nemohli rozhodnout, kterým směrem mají pronásledovat uprchlíky. Jeden ukazoval po proudu řeky, druhý proti a třetí na protější břeh. Byli na pochybách.

KAPITOLA 5

Smrt je tam a sem se vrací,

všude smrt svou koná práci.

SHELLEY

Nikdo v té chvíli ani nedýchal. Uprchlíci mohli usuzovat jen podle gestikulace pronásledovatelů a podle výkřiků, které Irokézům v zlosti a zklamání mimoděk unikly, co mají za lubem. Bylo jisté, že skupina, která zůstala v lese, se již vrátila po svých stopách. Všechno, co si slibovali od lsti se zapáleným ohněm, bylo teď už ztraceno. Ale o tom nyní nepřemýšleli; hrozilo jim bezprostřední nebezpečí, že je objeví Indiáni, kteří postupují po řece. To všechno si jasně, takřka pudově uvědomoval Stopař; chápal, že je třeba okamžitě se rozhodnout a že musejí jednat všichni shodně. Bez hluku k sobě přivolal oba Indiány a Jaspera a šeptem jim sdělil, co zamýšlí.

"Musíme být připraveni," řekl. "Jsou to jen tři mizerní lovci skalpů, a nás je pět, přitom čtyři bojovníci ostřílení v podobných potyčkách. Sladká vodo, vezmi si na mušku toho chlapíka, který je pomalovaný jako smrt. Čingašguku, tobě dávám vůdce; Lučihlav musí sledovat mladého. Nesmíme si je splést, protože dvě kulky do jednoho těla by bylo hloupé plýtvání, když je v nebezpečí takové děvče jako seržantova dcera. Já budu v záloze, kdyby se náhodou objevil ještě čtvrtý ničema nebo kdyby někdo z vás měl nejistou ruku. Rozhodně nepalte dříve, než dám povel. Naše pušky se smí ozvat pouze v nejkrajnějším případě, protože ostatní darebáci jsou dosud v doslechu. Jaspere, můj hochu, jestli se něco za námi na břehu hne, vyrazíš pryč se seržantovou dcerou a popluješ k pevnosti, děj se co děj."

Sotva dal Stopař tyto pokyny, nepřátelé se přiblížili, a tak bylo nezbytné zachovat naprosté ticho. Irokézové pomalu postupovali řečištěm po proudu; drželi se z opatrnosti blízko stromů sklánějících se nad hladinu, ale podle šustění listí a praskotu větví brzo poutníci poznali, že se v jejich bezprostřední blízkosti podél břehu pohybuje i druhá tlupa a že jde stejně rychle a souběžně se skupinou v řece. Mezi skutečným břehem a keři, které uprchlíci zasadili, se mohly obě skupinky spatřit. Zastavily se a jejich hovor se nesl přímo nad hlavami ukrytých poutníků, které chránily jen větve a listy stromů tak útlých, že se chvěly při každém závanu a trochu silnější vítr by je odfoukl. Naštěstí se divoši z obou skupin, z vody i souše, na sebe dívali přes vrcholy stromků, a listí spolu tak splývalo, že nebudilo podezření. Snad právě opovážlivost, s jakou byl pořízen tento úkryt, je uchránila, že nebyli okamžitě odhaleni. Indiáni hovořili vážně a tlumeně, aby zabránili jakémukoli odposlouchání. Mluvili nářečím, kterému oba indiánští bojovníci rozuměli právě tak dobře jako Stopař. I Jasper valné části porozuměl.

"Stopa zmizela ve vodě," řekl jeden ze skupiny, jenž stál tak blízko umělého úkrytu uprchlíků, že ho mohli probodnout oštěpem na lososy, který ležel na dně Jasperova člunu. "Voda ji smyla, že by ji ani yankeeský ohař nenašel."

"Bledé tváře odrazily od břehu v kanoích," odpověděl mluvčí na břehu.

"To není možné! Pušky našich bratrů dole na řece jsou přece přesné."

Stopař pohlédl významně na Jaspera a ten stiskl zuby, aby mu neunikl ze rtů ani povzdech.

"Ať moji mladí muži ukáží, jestli mají orlí oči," řekl nejstarší z bojovníků, kteří se brodili vodou. "Jsme již celý měsíc na válečné stezce, a ukořistili jsme jen jeden skalp. Mají s sebou děvče a leckdo z našich statečných mužů potřebuje ženu."

Mabel naštěstí unikl smysl těchto slov, ale Jasper se zamračil a tvář mu zlostí zrudla. Divoši domluvili a uprchlíci v úkrytu slyšeli, jak hlouček na břehu rozhrnuje tiše a opatrně keře a jde obezřele dál. Záhy i poslední přešel jejich úkryt, ale tři Indiáni ve vodě dosud stáli na místě. Ve válečně pomalovaných obličejích žhnuly jejich oči jako žhavé uhlíky. Prohlíželi si pátravě břeh. Po dvou nebo třech minutách i oni začali postupovat krok za krokem po proudu, jako by hledali ztracený předmět. Tak minuli umělou stěnu. Stopař otevřel ústa a rozesmál se svým srdečným, ale bezhlesým smíchem; tento dar přírody byl jeho osobitou zvláštností. Ale jásal předčasně. Poslední ze skupiny odcházejících divochů se právě v tom okamžiku ohlédl a najednou se zastavil. Jeho strnulé držení a upřený pohled okamžitě prozradily, že něco na stromcích vzbudilo jeho podezření.

Ukrytí přátelé měli štěstí, že to hrozivé podezření pojal bojovník ještě mladý, který si teprve musel dobýt vážnosti. Věděl, že ve svých letech se musí chovat tiše a skromně, a největší strach měl ze smíchu a pohrdání, jež by ho stihly pro falešný poplach. Proto nezavolal žádného ze svých druhů a vrátil se sám. Zatímco druzí šli dál po proudu, přiblížil se opatrně ke křovinám, na něž stále upíral pohled jako očarován. Některé listy na slunci trochu povadly a právě tato nepatrná odchylka od přirozeného stavu upoutala bystré divochovo oko, neboť Indián osvědčuje obzvlášť na válečné stezce tak vycvičené a jemné smysly, že i sebenepatrnější maličkosti jej často vedou k vyhlédnutému cíli.

Také proto, že jeho pozornost vzbudila změna tak malá, neřekl Irokéz svým druhům, co objevil. Jestli opravdu něco najde, bude jeho sláva tím větší, když se o ni nebude s nikým dělit. A když nic nenajde, vyhne se snad aspoň posměchu, z něhož má každý mladý Indián takový strach. Ale hrozilo mu nebezpečí, že bude přepaden, a na to je divošský válečník velmi citlivý; přibližoval se tedy pomalu a opatrně. Tím se opozdil a obě skupiny Indiánů již postoupily o padesát nebo šedesát metrů dál po proudu, než se zase přiblížil ke Stopařovým stromkům, aby si je vlastní rukou ohmatal. I v této situaci celá skupina z úkrytu upřeně sledovala měnící se tvář mladého Irokéze, zmítanou protikladnými city. Nejprve to byla dychtivá naděje, že dosáhne úspěchu tam, kde nepořídili ani ti nejzkušenější z jeho kmene, a že dobude takové slávy, jaká zřídka padne do klína mladíku jeho věku nebo bojovníku, jenž je poprvé na válečné stezce. Pak přišly pochybnosti, když se mu zdálo, že pokleslé listí se opět narovnává a ožívá ve chvění větru. Ale předtucha skrytého nebezpečí ho vzrušovala a výmluvně se odrážela v jeho tváři. Horko změnilo keře vsazené do vody tak nepatrně, že když Irokéz skutečně sáhl po listech, myslel, že se zmýlil. Ale protože každý člověk nedůvěřuje tak dlouho, dokud si dostatečně nevyjasní své pochybnosti, rozhrnul mladý bojovník opatrně větve a postoupil o krok do nitra skrýše. Vtom spatřil ukryté postavy podobné nehybným sochám. Tichý výkřik, lehký skok a planoucí zrak nebylo možno ještě ani zaslechnout nebo spatřit, když Čingašguk už zdvihl paži a jeho tomahavk dopadl na oholenou nepřítelovu lebku. Irokéz divoce zamával rukama, uskočil dozadu a dopadl do vody v místě, odkud proud rychle strhl jeho tělo. Delaware se marně vrhl za ním, aby ho chytil za paži a získal jeho skalp. Vířící řeka se zbarvila krví a odnášela zmítající se břímě.

To všechno se zběhlo v necelé minutě. Události se odehrály tak náhle a nečekaně, že člověk méně zvyklý na válku v lese než Stopař a jeho druhové byl by na rozpacích, co má dělat.

"Nesmíme ztrácet ani chvilku," řekl Jasper vážně tlumeným hlasem a přitom rychle rozhrnul větve. "Dělejte to, co já, pane Cape, jestli chcete zachránit svou neteř; a vy, Mabel, si lehněte na dno kanoe."

Ještě nedomluvil a již se chopil přídě člunu a vlekl jej podél břehu. Brodil se vodou a Cap mu zezadu pomáhal. Drželi se co nejtěsněji u břehu, aby je neviděli divoši zdola, a snažili se dostat za horní zákrut řeky, který by je skryl před nepřítelem. Stopařova kanoe byla blíž u břehu, a proto odplula druhá. Delaware vyskočil na úzký pobřežní svah a zmizel v lese. Měl za úkol dávat tam pozor na nepřítele. Lučihlav pokynul svému bílému druhu, aby se chopil přídě a následoval Jaspera. Bylo to všechno dílo okamžiku; ale když Stopař dospěl k proudu, který ubíhal kolem říčního zákrutu, pocítil najednou změnu v tíze člunu, jejž vlekl. Ohlédl se a zjistil, že Tuskaror a jeho žena ho opustili. Hlavou mu bleskla myšlenka na zradu, ale nebylo času nazbyt. Bědování, které sem dolehlo od dolní indiánské skupiny, oznamovalo, že tělo mladého Irokéze už doplulo k místu, kam došli jeho druhové. Zarachotila puška a Stopař spatřil, že Jasper se už dostal za zákrut a pluje přes řeku, vzpřímen na zádi. Cap seděl vpředu a oba hnali lehký člun mocnými údery pádel. Stačil jediný pohled, hlavou bleskl nápad - a Stopař, který byl tak zkušený, že postihl každý obrat boje v pohraničních lesích, už jednal. Naskočil na záď své kanoe a silnými odrazy ji hnal po proudu. Začal rovněž přeplouvat na druhý břeh, ale mnohem níže než jeho přátelé, jako by chtěl vystavit nepřátelům vlastní tělo, protože velmi dobře věděl, že jejich touha po skalpu bude silnější než ostatní city.

"Drž se co nejvýše proti proudu, Jaspere," volal, rozrážeje vodu dlouhými, pravidelnými, vydatnými údery pádla. "Drž se proti proudu a miř k olším na protějším břehu. Chraň hlavně seržantovu dceru a zlotřilé Mingy nech na starosti mně a Hadovi." Jasper zamával pádlem, že rozumí. V krátkém sledu se ozývala rána za ranou a všechny teď měly za cíl osamělého muže v bližší kanoi.

"Jen si vyplýtvejte střelivo, hlupáci," řekl Stopař, který si zvykl na samomluvu, protože pobýval dlouho sám v lesích. "Jen si vyplýtvejte střelivo na nejistý cíl a dopřejte mi času, abych se dostal přes řeku co nejdál od vás. Nebudu vám spílat jako Delaware nebo Mohykán, jsem běloch, ne Indián, a nesluší se, aby se bílý bojovník vychloubal v bitvě, ale mohu vám říci, že nejste lepší než městští floutkové, kteří střílejí v parku na vrabce. Tohle už bylo něco," poznamenal a pohodil hlavou dozadu, když mu střela strhla kadeř vlasů nad skrání. "Ale kulka, která jen o palec mine cíl, je právě tak zbytečná jako střela, která nebyla vůbec vystřelena. Výborně jsi to provedl, Jaspere, seržantovu dceru musíme zachránit, i kdybychom se měli vrátit bez skalpů."

Stopař se dostal v té chvíli doprostřed řeky, téměř do jedné čáry s nepřáteli, ale druhá kanoe, poháněná silnými pažemi Jaspera a Capa, již téměř dosáhla druhého břehu přesně na určeném místě. Starý námořník teď hrál dobře svoji roli. Byl ve svém živlu, měl upřímně rád neteř i sebe a přivykl boji, třebaže docela jinému. Ještě několik úderů pádel a kanoe vletěla do křovin. Jasper rychle pobídl Mabel, aby vystoupila, a pro tentokrát byli všichni tři prchající v bezpečí.

Ale Stopař v bezpečí nebyl. Pro svou obětavost a odvahu se přespříliš vystavil nepřátelům. Jeho postavení se ještě zhoršilo, protože proud ho k nim zanesl nejblíž právě ve chvíli, kdy skupina, která šla lesem, přispěchala na břeh a přidala se k těm, kteří dosud stáli ve vodě. Oswego bylo v těch místech široké sotva dvě stě metrů, takže kanoe uprostřed řeky byla jen sto metrů vzdálena od ustavičně pálících pušek a skýtala docela snadný terč.

V tomto okamžiku pomáhala Stopaři jeho síla a obratnost. Věděl, že se vyhne přímému nebezpečí, bude--li stále v pohybu, neboť nehybný předmět by zasáhla na tuto vzdálenost téměř každá kulka. Ale pohyb sám nestačil. Kdyby se plavil stále v jednom směru, jeho nepřátelé, zvyklí střílet na prchající zvěř, by jistě věděli, jak mířit, aby ho zasáhli. Musel proto neustále měnit směr kanoe - chvilku letěl s proudem jako šíp, a v nejbližším okamžiku zas napříč. Naštěstí Irokézové nemohli ve vodě nabíjet a těm, co stáli na pevné půdě, nedovolovaly keře vroubící břehy, aby měli uprchlíka stále na mušce. A tak když Irokézové vystříleli své první náboje, urazil Stopař už hezký kus cesty jak po proudu, tak i k druhému břehu řeky. Tu se náhle objevilo nové nebezpečí - nepřátelská skupina, která zůstala v záloze níže, aby střežila řeku.

Byla to indiánská hlídka asi deseti mužů, o níž se krátce předtím Irokézové zmínili. Svému krvavému řemeslu rozuměli dobře, a postavili se proto na místě, kde řeka uhání mezi skalami přes mělčiny a slapy. Stopař věděl, že když vpluje do peřeje, dostane se k irokézské záloze, neboť proud byl nezdolatelný a skály mu nedovolí jinudy bezpečně proplout. Jeho pokus by pravděpodobně skončil smrtí nebo zajetím. Snažil se tedy ze všech sil dosáhnout západního břehu, poněvadž všichni nepřátelé číhali na východním. Ale bylo to nad lidské síly. Kdyby se pokoušel vzepřít se proudu, byl by zpomalil pohyb člunu a stal by se jistým cílem. V tomto kritickém okamžiku dospěl lovec se svou obvyklou pohotovostí k novému rozhodnuti a ihned učinil, co bylo třeba. Místo aby se hleděl dostat k úžině mezi skalami, zamířil k nejmělčí části řeky. Když tam doplul, vzal ručnici a vak, skočil do vody a začal se brodit od skály k západnímu břehu. Kanoe zavířila v divokém proudu, až nakonec narazila na břeh několik metrů od místa, kde číhali Irokézové.

Ale nebezpečí pro Stopaře dosud nepominulo. V prvním okamžiku zůstali nepřátelé stát a obdivovali se jeho pohotovosti a odvaze, jichž si Indiáni tolik váží. Ale touha po pomstě a žádostivost získat nejcennější trofej brzy přemohly chvilkový obdiv a vytrhly je ze strnuti. V hukotu řeky najednou zarachotily o překot ručnice a kulky začaly hvízdat kolem hlavy prchajícího. Přesto se Stopař prodíral nerušené dál, jako by mu život chránilo nějaké kouzlo. Jeho hrubý hraničářský oděv byl již na mnoha místech prostřelen, ale na kůži neměl ještě ani škrábnutí.

Musel se několikrát brodit vodou, která mu sahala skoro až po ramena, a přitom držet pušku a střelivo nad divokým proudem, takže se brzo unavil a byl rád, když se mohl zastavit u balvanu nebo spíše u skalky, která vyčnívala nad vodu. Schoval se vždy za kámen a položil si na něj růžek s prachem. Získal tak aspoň částečnou ochranu. Západní břeh byl odtud vzdálen jen patnáct metrů, ale podle rychlého temného proudu, který se hnal mezi skalkou a břehem, viděl Stopař jasně, že zbytek cesty musí přeplavat.

V palbě teď nastala krátká přestávka, protože se Indiáni shromáždili kolem kanoe, objevili v ní pádla a teď se chystali řeku přeplout.

"Stopaři," ozval se hlas z nejbližšího křoví na západním břehu. "Co chceš, Jaspere?"

"Vydrž - přátelé jsou blízko a ani jeden drzý Mingo nepřejde beztrestně řeku. Nebylo by lépe, kdybys nechal ručnici na skále a přeplaval k nám, než ti darebáci vyrazí?"

"Správný lovec neopustí pušku, dokud má trochu prachu v růžku a kulku v brašně. Ještě jsem dnes nenatáhl kohoutek, Sladká vodo, a nechci se rozloučit s těmi ničemy, dokud jim nenechám památku. Trochu vody mým nohám neuškodí. Vidím tam mezi těmi darebáky černou ovci Lučihlava a chci mu poslat zaslouženou odměnu. Doufám, Jaspere, že jsi až sem na dostřel jejich kulek nepřivedl seržantovu dceru?"

"Je v bezpečí, aspoň nyní, ale všechno závisí na tom, jestli udržíme nepřátele na druhém břehu. Teď už jistě vědí, jak jsme slabí. Jestli přeplují, jistě jich část zůstane na druhém břehu."

"Kanoím rozumíš, hochu, lépe než já, ačkoliv bych si troufal pádlovat o závod i s nejzdatnějším lovcem lososů z kmene Mingů. Když přeplují pod peřejemi, proč bychom my nemohli přejet v klidné vodě nad nimi a hrát si s nimi na kočku a myš?"

"Protože jich část zůstane na druhém břehu, jak jsem říkal, a pak, vystavil bys Mabel irokézským puškám."

"Seržantovu dceru musíme zachránit," odpověděl vůdce klidně, ale energicky. "Máš pravdu, Jaspere, nemůžeme si dovolit, aby nastavila svou pěknou hlavičku nebo svou postavu, ladnou jako proutek, Mingově pušce. Co tedy uděláme? Jestli to půjde, musíme jim aspoň hodinu nebo dvě bránit, aby nepřepluli, a až bude tma, to už bude na nás, abychom ukázali, co dovedeme."

"Souhlasím s tebou, Stopaři, jen jestli se to dá provést. Je nás na to dost?"

"Pochybuji, že by některý rudoch dokázal přeplout řeku proti hlavním takových dvou pušek, jako je tvá a má. Nechci se chvástat, Jaspere, ale po celé hranici je známo, že Zvěrobijka nikdy nechybí."

"Kdekdo široko daleko zná tvou obratnost, Stopaři, ale potřebuješ čas, než nabiješ, a pak, nejsi na souši, kde bys byl dobře kryt a mohl využívat výhod, na které jsi zvyklý. Kdybys měl naši kanoi, dostal by ses na břeh se suchou puškou?"

"Může orel létat, Jaspere?" zasmál se Stopař svým obvyklým smíchem a ohlédl se. "Ale nebylo by rozumné, aby ses vydával na řeku. Ti lotři si zas už vzpomněli na prach a kulky."

"Dá se to provést bez nebezpečí; pan Cap šel ke kanoi a hodí do vody větev, aby vyzkoušel směr proudu k tvé skále. Podívej se, větev už pluje. Jestli se k tobě dobře dostane, zamávej, a Cap pošle člun. A kdybys náhodou kanoi minul, dolejší vír ji otočí zpátky a zas ji najdu."

Než Jasper domluvil, objevila se plující větev; stále rychleji ji proud unášel k Stopařovi. Lovec ji zachytil a zvedl do vzduchu na znamení zdaru. Cap porozuměl signálu a ihned pustil kanoi do proudu. Provedl to s pravou námořnickou opatrností a zručností. Člun plul týmž směrem jako větev a v minutě jej Stopař zadržel.

"Tohle byl nápad pravého hraničáře, Jaspere," zasmál se Stopař, "tvoje povaha tě táhne k vodě, jako moje k lesům. Teď ať si zlotřilí Mingové zavaří pušky a vystřílejí zbytek střeliva - mají poslední příležitost zasáhnout mě nekrytého."

"Ne, odstrč kanoi napříč proudem ke břehu a polož se do ní," řekl Jasper horlivě, "nevydávej se zbytečně v nebezpečí."

"Rád stojím nepříteli tváří v tvář jako muž, zvlášť když mi sám dává příklad," odpověděl Stopař hrdě. "Nenarodil jsem se jako rudoch, a běloch má raději otevřený boj než zákeřný."

"A Mabel?"

"Pravda, hochu, pravda, seržantovu dceru musíme zachránit. Jak říkáš, zbytečně se vydává nebezpečí jen chlapec. Myslíš, že chytneš kanoi tam, kde stojíš?"

"Určitě, jestli ji hodně odstrčíš." Stopař odrazil člun. Lehká kanoe přelétla krátkou vzdálenost a Jasper ji u břehu chytil. Připevnit kanoi a zaujmout vhodné kryté postavení bylo pro oba přátele dílem okamžiku. Pak si potřásli srdečně rukama, jako by se setkali po dlouhé době. "Teď, Jaspere, uvidíme, jestli se některý Mingo odváží přeplout Oswego v dosahu Zvěrobijky. Ty možná zručněji zacházíš s veslem, pádlem a plachtou než s puškou, ale máš mužné srdce a pevnou ruku a to něco v boji znamená."

"Budu hájit Mabel," odpověděl Jasper klidně.

"Ano, musíme seržantovu dceru zachránit. Vždycky jsem tě, hochu, měl rád, ale teď tě mám ještě raději, že myslíš na slabou dívku, když budeš potřebovat všechnu svou odvahu. Podívej se, Jaspere, tři ničemové právě lezou do kanoe. Jistě si myslí, že jsme utekli, jinak by neměli takovou odvahu, a k tomu před hlavní Zvěrobijky."

Irokézové měli skutečně chuť přeplout řeku. Protože se Stopař a ostatní dobře skryli, začali si jejich nepřátelé myslet, že uprchlí. Většina bělochů by to udělala; ale Mabel chránili muži příliš dobře znalí zákonů lesní války, než aby opomenuli hájit jediný přechod

přes řeku, který jim teď skýtal aspoň jakousi záštitu. Jak řekl Stopař, byli v člunu tři bojovníci. Dva klečeli s puškami připraveni k smrtícímu výstřelu, třetí stál na zádi a pádloval. V této sestavě odrazili od břehu, ale nejdřív vytáhli kanoi vysoko proti proudu, kde byla nad peřejemi poměrně klidná voda. Indián, který řídil člun, byl zřejmě velmi obratný, neboť poháněl lehkou loďku dlouhými mocnými údery pádla, až klouzala po klidné hladině jako pírko. "Mám vystřelit?" zašeptal Jasper rozechvělý netrpělivostí.

"Ještě ne, hochu, ještě ne. Jsou jen tři, a jestli pan Cap dovede zacházet s bouchačkami, které má za pasem, můžeme je nechat přistát a tím získáme kanoi zpátky."

"Ale Mabel..."

"Neboj se o seržantovu dceru. Ukryl jsi ji přece bezpečně v dutém stromě a otvor jsi důkladně zakryl ostružiním. Jestli jsi opravdu tak dobře zahladil stopy, jak tvrdíš, může se tam děvče skrývat měsíc a vysmívat se Mingům."

"Na to nemůžeme nikdy úplně spoléhat. Raději bych ji přivedl blíže k našemu úkrytu."

"Proč, Sladká vodo? Aby svou hezkou hlavičku a tlukoucí srdce nastavila létajícím kulkám? Ne, tam její líp, je tam bezpečnější."

"To nikdy nevíme docela jistě. Mysleli jsme si, že jsme za křovinami v bezpečí, a viděl jsi, že nás přece objevili."

"Ale ničemný Mingo zaplatil za svou zvědavost, jako brzy zaplatí i tihle darebáci."

Stopař ztichl, neboť v tom okamžiku uslyšeli ostrou ránu z pušky; Indián na zádi člunu se vymrštil do výšky a spadl do vody i s pádlem v ruce. Slabý obláček kouře se vznesl nad křovinami na východním břehu a brzy se rozplynul.

"To zasyčel Had," zvolal radostně Stopař. "Smělejší odvážnější a opravdovější srdce nikdy netlouklo v hrudi Delawarově. Mrzí mě, že zasáhl, ale nemohl znát naše postavení."

Když člun ztratil kormidelníka, stočil se po proudu a zakrátko jej vtáhly peřeje. Oba zbylí divoši, úplně bezmocní, se zděšeně rozhlíželi, ale nemohli vzdorovat síle živlu. Čingašguk měl štěstí, že Irokézové napjatě pozorovali svoje druhy v člunu, jinak by byl sotva unikl. Nikdo z nepřátel se ani nepohnul, jen když se chtěl lépe krýt. Všichni sledovali upřeně zbylé rudochy. V okamžiku zavířila kanoe v peřejích, zmítána sem a tam; oba divoši se natáhli na dně, neboť jen tak mohli zachovat rovnováhu. Ale nebylo jim to mnoho platné. Lehký člun narazil na skálu, převrhl se a oba válečníci sletěli do vody. V peřejích voda nebývá hluboká, kromě míst, kde vyhlodá soutěsky, a tak se divoši nemohli sice utopit, ale ztratili pušky. Oba dělali, co mohli, aby se dostali ke svým druhům, plavali a brodili se, jak se dalo. Kanoe se zachytila na skále uprostřed řeky a zatím neměla význam pro žádnou stranu.

"Ted přišla naše chvíle," vykřikl Jasper, když se Irokézové brodili nejmělčí částí peřeje a byli nejvíc vystaveni ráně. "Můj je ten, který je výš proti proudu, tvůj je dolejší."

Jasper byl vzrušujícím výjevem tak rozčilen, že vypálil dřív, než domluvil. Ale zřejmě minul, protože oba prchající pohrdlivě zamávali rukama. Stopař nevystřelil.

"Ne, ne, Sladká vodo," odpověděl, "nevyhledávám krveprolití bez příčiny. Moje kulka je z dobrého olova a pečlivě uhlazená a poslouží mi, až bude třeba. Nemám rád Mingy, to vidíš už z toho, že jsem se tak dlouho stýkal s Delawary, kteří jsou odedávna jejich úhlavními nepřáteli. Ale spouštím kohoutek na některého z těchto darebáků, jen když vím, že jeho smrt bude k něčemu dobrá. Nikdy jsem nezabil zvěř jen z rozmaru. Kdo dlouho žije sám v divoké přírodě, ví, že mám pravdu. Jedna smrt nám zatím stačí. Možná že teď budu muset použít Zvěrobijky, abych pomohl Hadovi, který těm ničemům dal tak nebojácně najevo, že je přímo za jejich zády. Ať se propadnu, jestli právě jeden z nich neslídí podél břehu jako nějaký mladý zajíc z posádky, který číhá za padlým stromem na veverku."

Stopař při řeči ukazoval prstem a Jasper bystrým okem brzy rozeznal postavu. Jeden z mladých nepřátelských bojovníků zahořel touhou vyznamenat se a odplížil se od své skupiny k Čingašgukovu úkrytu. Mohykána asi oklamala nečinnost nepřátel, a kromě toho se zabýval dalšími přípravami. Proto se Irokéz dostal až do příhodné blízkosti a zřejmě se chystal k palbě; Čingašguka nebylo ze západního břehu vidět. Peřej byla u ohybu Oswega, kde východní břeh tvořil tak hluboký oblouk, že Čingašguk byl v přímé čáře velmi blízko nepřátel, třebaže po souši ho od nich dělilo několik desítek metrů. Vzdušnou čarou byli Čingašguk i nepřátelská skupina přibližně stejně daleko od Stopaře a Jaspera. Vzdálenost obou pozorovatelů od slídícího Irokéze byla asi dvě stě metrů, což odpovídá šířce Oswega v těch místech.

"Tam někde je jistě Had," poznamenal Stopař a nespouštěl oči z mladého válečníka. "Zřejmě nedává pozor, že nechal krvelačného Minga přijít tak blízko."

"Podívej se," přerušil ho Jasper, "tamhle je tělo Indiána, kterého Delaware zastřelil. Proud je zahnal na skálu a obrátil obličejem vzhůru."

"Máš asi pravdu, hochu, člověk je skoro jako kus plovoucího dřeva, když dodýchá. Tenhle Irokéz už nikdy nikomu neuškodí. Ale ten slídící divoch chce vzít skalp mému nejlepšímu a nejvěrnějšímu příteli."

Stopař najednou ztichl, zvedl podivuhodně přesným pohybem svou neobyčejně dlouhou ručnici a vypálil, sotva se octla ve vodorovné poloze. Irokéz na protějším břehu právě mířil, když ho dostihl osudný posel ze Zvěrobijky. Vystřelil sice, ale ústí hlavně už mířilo do vzduchu. Mladík uskočil do křoví a jistě byl raněn, ne-li zabit.

"Slídící plaz je sám vinen," zamumlal Stopař stroze. Sklonil ručnici a pečlivě znovu nabíjel. "Znám se s Čingašgukem od dětství, bojovali jsme spolu na Horicanu, Mohawku, Ontariu a na všech krví zbrocených přechodech mezi francouzskou državou a naší. A ten ničema si myslel, že budu nečinně přihlížet, jak zabije ze zálohy mého nejlepšího přítele?"

"Oplatili jsme Hadovi, co pro nás udělal. Poplašil jsi je, darebáky, zalézají do skrýší, když vidí, že na ně dostřelíme přes řeku."

"Ten zásah nebyl nic zvláštního, Jaspere, nic zvláštního. Zeptej se někoho z Šedesátého pluku, co dokázala Zvěrobijka, a to i tenkrát, když se na nás sypaly střely jako krupobití. Ne, tohle nic nebylo, hloupě se toulal a sám si přivolal kulku."

"Co to k nám plave, je to pes, nebo jelen?" Stopař strnul, protože nad peřejí přes řeku skutečně něco plavalo, co síla proudu stále víc strhovala. Pozornější pohled prozradil, že je to člověk a k tomu Indián, tak dobře zamaskovaný, že ho hned nebylo poznat. Báli se lsti, a proto se dívali velmi pozorně na pohyby neznámého.

"Něco před sebou postrkuje a hlavu má jako plovoucí keř," řekl Jasper.

"To je, hochu, indiánská prohnanost; ale my jejich kouzla poctivě přemůžeme."

Muž se blížil pomalu a pozorovatelé už zapochybovali, jestli jejich první dojem byl správný; ale když měl za sebou již dvě třetiny řeky, poznali ho.

"Velký had, na mou duši!" zvolal Stopař. Díval se na svého druha a smál se, až mu tekly slzy radostí nad povedeným úskokem. "Přivázal si keř k hlavě, aby ji kryl, a růžek s prachem pověsil nahoru. Pušku připoutal ke kmeni, který postrkuje před sebou, a tak plave k přátelům. Kolik takových žertíků jsme provedli na veliké cestě kolem Tye přímo před očima Mingů prahnoucích po naší krvi!"

"Třeba to vůbec není Had, Stopaři, nepoznávám jeho rysy."

"Rysy! Kdo by hledal na Indiánovi rysy tváře? Ne, ne, hochu, barva rozhoduje. Jen Delaware může mít tohle pomalování! Jsou to jeho barvy, Jaspere, právě tak jako na tvé lodi vlaje kříž svatého Jiří a na francouzských ty jejich ubrusy umaštěné od rybích kostí a pečené zvěřiny. Jen pozoruj jeho oko, hochu, oko náčelníka - leskne se, hrdé jako při bitvě," promlouval Stopař s lehkým důrazem a dotkl se ukazovákem paže svého druha, "ale viděl jsem také, jak mu z očí tekly slzy jako déšť. Věř, že pod tou rudou kůží bije vřelé srdce, i když je to srdce a duše s jinými schopnostmi, než mají běloši."

"Kdo zná Čingašguka, nikdy o tom nepochyboval."

"Já to bezpečně vím," odpověděl Stopař hrdě, "protože jsem býval s ním, když truchlil i když se radoval; snášel žal jako muž, ačkoliv byl hluboce zdrcen, a radoval se jako náčelník, který ví, že bezstarostné veselí nejlépe sluší ženám jeho kmene. Ale teď ticho! Už jsme jako osadníci, kteří si šuškají do uší. Had má ostrý sluch. Ví, že ho mám rád a že ho chválím i za jeho zády. Ale nikdo není tak přirozeně skromný jako Delaware, i když připouštím, že by se naparoval jako nejhorší chvastoun, kdyby ho nepřátelé přivázali ke kůlu."

Had teď doplaval ke břehu přímo před oba přátele. Když opouštěl protější stranu, jistě přesně věděl, kde jsou. Vylezl z vody, otřásl se jako pes a zvolal obvyklé - "Uf!"

KAPITOLA 6

Oni se mění, všemocný otče,

ale duch jejich nedoznal změny...

THOMSON

Když náčelník vystoupil na břeh, promluvil s ním Stopař jeho jazykem. "Bylo správné, Čingašguku," řekl vyčítavě, "abys sám číhal na tucet Mingů? Zvěrobijka mě sice málokdy zklame, ale od jednoho břehu Oswega k druhému je daleko. Tomu darebákovi bylo nad křovím vidět sotva hlavu a ramena, a kdo by neměl dost zkušenou ruku a zrak, jistě by ho minul. Měl jsi na to myslet, náčelníku! Měl jsi na to myslet!"

"Velký had je mohykánský bojovník, a když se vydá na válečnou stezku, vidí jen svoje nepřátele. Jeho otcové přepadávali Mingy už v dobách, kdy řeky teprve začaly téci."

"Znám tvoje schopnosti, znám je dobře a vážím si jich. Nikdy nebudu vyčítat Indiánovi, že jedná jako Indián. Ale opatrnost je ctností válečníka. Kdyby se irokézští ďáblové nedívali na svoje přátele ve vodě, mohlo ti z nich být hezky horko."

"Co zamýšlí Delaware?" zvolal Jasper, když viděl, jak náčelník najednou odchází od Stopaře, míří k řece a zřejmě se chce znovu ponořit do vody.

"Snad není takový blázen, aby se vracel na druhý břeh pro nějakou zapomenutou maličkost?"

"Ne, to rozhodně ne. Had jedná obyčejně stejně rozumně jako statečně, ačkoliv byl tak nepozorný, když na něho dnes číhal Irokéz."

"Jaký má tohle smysl? Podívej se, Delaware pluje k tělu, které uvázlo na skále. Proč se vydává tomuto nebezpečí?"

"Pro čest a slávu, tak jako urození páni opouštějí klidné domovy za mořem, kde už je nic netěšilo, jak mi říkali. To jsou srdce, která uspokojí jen boj."

"Rozumím ti, tvůj přítel si šel pro skalp."

"Patří to k jeho zvyklostem. My jsme běloši a nemůžeme znetvořovat nepřítelovu mrtvolu. Ale v očích rudochů je to ctnost."

V tom okamžiku Irokézové divoce zaječeli a hned nato zarachotily jejich ručnice. Nepřítel se zuřivě snažil zahnat Delawara od jeho oběti. Asi tucet Irokézů se rozběhlo do řeky a několik se jich přímo vrhlo do pěnícího se proudu, jako by vážně pomýšleli na výpad. Ale Čingašguk pracoval klidně dál, chybné rány mu neublížily, a dokončil s obratností vypěstovanou dlouholetou zkušeností, co si předsevzal. Zamával trofejí a vyrazil nejhrůznější válečný pokřik, jenž po celou minutu zněl ozvěnou pod klenbou tichého lesa a nad hladinou řeky tak děsivě, že se Mabel přikrčila hrůzou, kterou nedovedla potlačit, a její strýc na okamžik pomýšlel na útěk.

"Nic takového jsem ještě od rudochů neslyšel," zvolal Jasper se strachem i s odporem a zacpával si uši.

"To je jejich hudba, hochu. Také mi ty zvuky připadaly hrozné, když jsem byl mladší, ale nyní jich nedbám víc než hvizdu křiklavého lelka nebo zpěvu karolínského drozda. Ted už by mohli vřískat třebas všichni Indiáni, co jich je mezi vodopády a pevností, a vůbec by se mě to netklo. Nechci se vychloubat, Jaspere, ale kdo se dá zastrašit tím, co mu sdělí uši, nemá velkou odvahu. Rámus a křik poděsí ženu a děcko, ale nepostraší lesního zvěda, zvyklého hledět nepříteli do tváře. Had je teď jistě spokojen. Už jde a má skalp za pasem."

Když Delaware vystoupil z vody, Jasper s odporem odvrátil hlavu. Delaware se podíval vítězoslavně na své druhy a pak se skryl v křovinách, aby si vyždímal kalikové kalhoty a připravil pušku k střelbě.

"Jaspere," řekl vůdce, "dojdi pro pana Capa a požádej ho, aby šel k nám. Máme na poradu jen málo času a musíme se rychle rozhodnout, než si Mingové vymyslí, jak nás zničit."

Mladík poslechl; za několik minut již seděli všichni čtyři poblíž břehu a radili se, co podniknout. Byli dokonale skryti před nepřáteli, ale sami Indiány bedlivě sledovali.

V té době čas již tak pokročil, že zbývalo ještě několik minut šera, než den pohasne, a zdálo se, že noc bude temnější než jindy. Slunce již zapadlo a soumrak se na této rovnoběžce záhy mění v temnotu hluboké noci. Uprchlíci skládali všechnu naději v tuto příhodnou okolnost, třebaže jim hrozilo zas jiné nebezpečí, že totiž hustá tma jim sice bude při útěku pomáhat, ale právě tak skryje pohyby lstivých nepřátel.

"Teď, přátelé," začal Stopař, "musíme určit plán. Je třeba jednat společně a mít na mysli svůj cíl a své schopnosti. Za hodinu bude v lesích tma jako o půlnoci. A jestliže se chceme dostat do pevnosti, nesmíme promeškat tuto výhodu. Co říkáte, pane Cape? Ačkoliv nemáte zkušenosti v bojích a v ústupech v lesích, váš věk vám dává právo, abyste v naší radě promluvil první."

"Nu, podle mého soudu by bylo nejlepší nasednout do kanoe, jakmile se setmí tak, aby nás nepřátelské hlídky neviděly, a ujíždět s větrem o závod do přístavu."

"To se lehko řekne, ale hůř vykoná," odpověděl vůdce. "Na řece se vystavujeme zrakům nepřátel víc než v lese. A pak, pod námi jsou na Oswegu peřeje a myslím, že ani Jasper by jimi bezpečně za tmy neproplul. Co tomu říkáš, hochu? Odvážil by ses toho?"

"Souhlasím s panem Capem, že bychom měli použít kanoe. Mabel není tak zdatná, aby se mohla prodírat přes bažiny a vývraty za noci, jaká dnes asi bude. Já sám se cítím na řece schopnější a odvážnější než na souši."

"Odvahu máš vždycky, hochu, a oko dost přesné, když uvážím, že jsi žil tak dlouho na slunné vodní hladině a tak málo v lesích."

"Kdybych mohl s Hadem doplout pro druhou kanoi," řekl mladý lodník, "považoval bych cestu po vodě za nejbezpečnější."

"Ano, snad to půjde, jakmile se trochu setmí. Had už je skoro nahý a pomůže ti. To by těm ďáblům udělalo čáru přes rozpočet."

Sotva se domluvili o tom hlavním, začal se každý chystat na svůj úkol. Na les se již kladly večerní stíny, a když bylo všechno připraveno, aby se pokus zdařil, daly se předměty na druhém břehu už jen těžko rozeznat. Byl nejvyšší čas. Chytrý Indián dovede najít mnoho prostředků, jak překročit tak úzkou řeku. Proto byl Stopař jak na trní a hleděl, aby už byli pryč. Jasper a Čingašguk se ponořili do vody - mladík měl jen nůž a Delaware tomahavk. Snažili se postupovat co nejopatrněji, aby se neprozradili. Mezitím přivedl vůdce Mabel z jejího úkrytu a vyzval ji i Capa, aby šli podél břehu k začátku peřeje. Sám nastoupil do druhé kanoe, aby ji dopravil k témuž zákrutu. Bylo to snadné. Připlul s kanoí ke břehu a Mabel a strýc nasedli na svá místa. Stopař stál na zádi a přidržoval se keře, aby je rychlý proud nestrhl. Několik minut bez dechu čekali, jak dopadne smělý pokus jejich druhů.

Oba odvážlivci museli nejprve přeplout úžinu s prudkým a hlubokým proudem, než se dostali do té části peřeje, kde se již mohli brodit. Soutěskou pronikli rychle a oba se současně dotkli dna. Když ucítili pevnou půdu, vzali se za ruce a postupovali pomalu, co nejopatrněji k místu, kde tušili kanoi. Ale tma již velmi zhoustla a brzo poznali, že jim oči příliš nepomohou, a že musejí pátrat jen oním zvláštním pudem, kterým lovci najdou cestu, i když slunce zapadlo, nesvítí hvězdy a každý, kdo je méně zvyklý na lesní bludiště, by kolem sebe viděl jen nepřehlednou spleť. Proto se dal Jasper vést Delawarem, na jehož vůdcovské schopnosti se mohl nejlépe spolehnout. Ani tak nebylo lehké brodit se v této hodině hučící řekou a udržet si dobrou orientaci. Domnívali se, že jsou uprostřed. Oba břehy rozeznávali jen jako dva temnější pruhy. Proti nebi se dal břeh odlišit jen podle rozeklaných korun stromoví. Chvílemi změnili směr, když nečekaně vstoupili do hluboké vody, protože věděli, že člun uvázl v nejmělčí části peřeje. Jen to je vedlo a tak putovali asi čtvrt hodiny. Jasperovi se tato doba zdála nekonečnou a přitom zřejmě nebyli blíž hledanému předmětu než na začátku. Když už chtěl Delaware zastavit a říci svému druhovi, že bude nejlépe, když se vrátí na břeh a co nejrychleji odejdou, spatřil ve vodě muže, který se pohyboval téměř na dosah jeho paže. Jasper byl vedle něho, takže Čingašguk ihned pochopil, že Irokézové jdou za stejným cílem jako oni.

"Mingo!" zašeptal Jasperovi do ucha. "Had ukáže svému bratru, co je to chytrost."

Vtom i mladý plavec postřehl postavu a s hrůzou si uvědomil, co to znamená. Viděl, že se musí úplně spolehnout na delawarského náčelníka. Proto se držel za ním a jeho přítel zatím opatrně postupoval týmž směrem, kterým zmizel neznámý. V nejbližším okamžiku ho zas uviděli, zřejmě se brodil k nim. Voda tak hučela, že bylo stěží slyšet cokoli jiného. Čingašguk se otočil a řekl rychle: "Spolehni se na chytrost Velkého hada."

"Uf!" zvolal neznámý divoch a dodal řečí svého kmene: "Kanoi jsem našel, ale potřebuji pomoc. Pojď, zvedneme ji se skály."

"Pomůžeme ti," odpověděl Čingašguk, který mu rozuměl. "Veď nás, jdeme za tebou." Neznámý nemohl v hluku řeky rozeznávat hlas ani přízvuk, a vedl oba, kam potřebovali. Drželi se těsně za ním a všichni tři rychle došli ke kanoi. Irokéz ji chytil na jednom konci, Čingašguk uprostřed a Jasper šel na druhý konec. Bylo důležité, aby cizí divoch nepoznal, že je mezi nimi bledá tvář. Mohl to objevit podle částí oděvu, které měl mladík ještě na sobě, i podle obrysu hlavy.

"Zvedni," řekl Irokéz stručně, jak mluví Indiáni. Bez velké námahy zvedli kanoi se skály, chvíli ji podrželi ve vzduchu, aby z ní vytekla voda, a pak ji pečlivě položili dnem na vodu. Všichni tři člun pevně drželi, aby jim jej prudký proud nevyrval. Irokéz, jenž vedl, držel horní konec člunu a zamířil k východnímu břehu, k místu, kde na něho čekali jeho přátelé. Delaware i Jasper věděli dobře, že v peřejích musí být ještě několik Irokézů, protože divoch, kterého potkali, nebyl jejich příchodem překvapen. Cítili, že musí být co nejopatrnější. Méně stateční a rozhodní muži by byli považovali za příliš nebezpečné odvážit se přímo mezi nepřátele. Ale tito tvrdí obyvatelé hranic neznali strach. Zvykli si na náhody a nyní si především uvědomovali, že musí protivníkům zabránit, aby se zmocnili člunu. Byli by rádi podstoupili ještě větší nebezpečí, aby loď získali. Jasper pokládal pro záchranu Mabel za nutné buď kanoi získat, nebo ji zničit, a proto už vytáhl nůž a chystal se loď rozříznout, aby se jí aspoň dočasně nedalo použít, kdyby musel s Delawarem z nějaké příčiny kořist opustit. Irokéz, který je vedl, postupoval zvolna vodou ke svým přátelům. Nepouštěl člun z ruky a vlekl za sebou své nedobrovolné průvodce. Jednu chvíli již Čingašguk zvedl tomahavk a málem by byl důvěřivému a nic netušícímu Indiánovi rozrazil lebku, ale pak z opatrnosti zase změnil úmysl, aby smrtelný výkřik nebo plovoucí tělo nevyvolaly poplach. V nejbližším okamžiku litoval své nerozhodnosti, protože se všichni tři najednou octli uprostřed čtyřčlenné skupiny, která šla člun hledat.

Po obvyklých charakteristických výkřicích uspokojení se divoši horlivě chopili kanoe. Všichni zřejmě věděli, jak je důležité zajistit si člun; jedni, aby pobili své nepřátele, a druzí, aby si zabezpečili ústup. Ale setkání se skupinou divochů bylo tak nepředvídané a nepřítel tím nabyl takové převahy, že i Delaware na několik okamžiků ztratil svou vynalézavost a pohotovost. Všech pět Irokézů, zřejmě dobře obeznámených s úkolem, tlačilo člun k vlastnímu břehu; ani na chvilku se nezastavili, aby si pohovořili. Chtěli jen přibrat pádla, která už předtím zadrželi, a ve třech nebo čtyřech pak nasednout do člunu s puškami a růžky s prachem. Právě proto nepřeplavali řeku již dříve, když se setmělo.

Tak se přátelé i nepřátelé přiblížili společně k východnímu okraji úžiny, kde stejně jako na západní straně byla řeka příliš hluboká a nedala se přebrodit. Tady si udělali krátkou přestávku, protože se museli rozhodnout, jak se dostanou s kanoí na druhou stranu. Jeden ze čtyř divochů, kteří se přidali k člunu, byl náčelník. Obvyklá úcta, již američtí Indiáni vzdávají zásluhám, zkušenosti a hodnosti, přiměla ostatní, aby mlčeli, dokud náčelník nepromluví.

Zastávka velmi zvyšovala nebezpečí, že si Indiáni všimnou Jaspera. Hoch však byl opatrný, sundal čapku a hodil ji na dno člunu. Protože neměl kazajku ani košili, nebudily obrysy jeho postavy ve tmě pozornost. U zádi kanoe se mohl také trochu lépe krýt, protože se Irokézové dívali přirozeně na druhou stranu. Hůř bylo Čingašgukovi. Byl přímo uprostřed nejzavilejších nepřátel a mohl se sotva otočit, aby na některého nenarazil. Zdánlivě se ani nezachvěl, ale všechny jeho smysly byly napjaty; byl připraven uprchnout nebo zasadit ránu, až nastane vhodný okamžik. Dával si pozor, aby se neohlížel na divochy za sebou, tím zmenšoval možnost odhalení, a s nezdolnou indiánskou trpělivostí čekal, až přijde chvíle činu.

"Všichni moji mladí muži kromě dvou u přídě a zádi přeplavou a vezmou své zbraně," řekl irokézský náčelník. "A ti dva zatlačí loď na druhou stranu."

Indiáni tiše poslechli; Jaspera nechali u zádě a Irokéze, který kanoi našel, u přídě. Čingašguk se ponořil tak hluboko do řeky, že ho ostatní minuli a neobjevili. Šplouchání vody, pohyby paží a tlumené volání záhy ohlásily, že čtyři Indiáni, kteří se naposled přidali, již plavou. Jakmile si tím byl Delaware jist, vztyčil se, zaujal své dřívější místo u člunu a shledal, že zas nastal příhodný okamžik.

Méně zdrženlivý bojovník by teď asi zasadil zamýšlenou ránu. Ale Čingašguk věděl, že u peřejí za ním je ještě několik Irokézů; byl dosti zběhlý a zkušený, než aby se zbytečně vystavoval nebezpečí. Nechal Indiána na přídi, aby zavedl člun do hluboké vody, a všichni tři pak plavali k východnímu břehu. Jakmile se dostali do nejsilnějšího proudu, Delaware i Jasper se pohybovali tak, aby člunu nepomáhali přes řeku, nýbrž aby jej brzdili. Neudělali to najednou ani neopatrně, jak by to snad provedl obyvatel souše, nýbrž obezřele a postupně, takže si Irokéz u přídě nejprve myslel, že zápolí se silou proudu. Kanoe ovšem letěla s proudem i při tomto protichůdném úsilí a asi za minutu již plula v stále hlubší vodě pod peřejí. Tady však už Irokéz snadno postřehl, že ho zdržuje něco neobvyklého, a když se ohlédl, poznal, že přemáhá práci svých druhů.

Šestý smysl, který roste zkušeností, mu okamžitě řekl, že je sám s nepřáteli. Rozhrnul vodu a skočil Čingašgukovi na krk. Oba Indiáni nechali kanoi a zakousli se do sebe jako tygři. Uprostřed temné, ponuré noci se potýkali v živlu, který je tak nebezpečný v zápase o život. Zdálo se však, že zapomněli na všechno kromě kruté nenávisti a touhy zničit druhého.

Jasper teď měl sám v rukou kanoi, která plula po vodě jako odfouknuté pírko. Nejprve mu napadlo, aby plaval na pomoc Delawarovi, ale když naslouchal supění obou zápolících, kteří se navzájem rdousili, uvědomil si tím jasněji, že musí zajistit člun. Proto plul co nejrychleji k západnímu břehu. Brzy ho dosáhl. Po krátkém hledání se mu podařilo najít ostatní přátele i svoje šaty. Několika slovy vysvětlil, za jakých okolností opustil Delawara a jak získal kanoi.

Když přátelé vyslechli Jasperovy zprávy, rozhostilo se hluboké ticho. Každý napjatě poslouchal a marně doufali, že zachytí nějaké známky a dovědí se něco o výsledku hrozného zápasu, jenž se právě odehrál ve vodě nebo snad ještě pokračoval. V neustálém hukotu pádícího proudu nebylo však nic slyšet a nepřátelé na protějším břehu takticky zachovávali mrtvé ticho.

"Vezmi si pádlo, Jaspere," řekl Stopař. Mluvil klidně, ale přátelům připadal jeho hlas smutnější než jindy.

"Jeď za mnou se svým člunem. Je nebezpečné zůstávat tady ještě déle."

"Ale co bude s Hadem?"

"Nemůžeme mu pomoci a vydáváme se příliš velkému nebezpečí, když tady pošetile zůstáváme a tlacháme jako ženy o svém neštěstí. Tahle tma má pro nás velkou cenu."

Z druhého břehu se ozval hlasitý, dlouhý a pronikavý řev a přerval Stopařovu řeč.

"Co znamená ten rámus, pane Stopaři?" zeptal se Cap. "To je spíš křik ďáblů než hlas z křesťanského hrdla."

"Křesťané to nejsou a ani jimi nechtějí být. Slovem ďáblové jste jim jistě neukřivdil. Byl to vítězný řev radosti. Bezpochyby ukořistili Hadovo tělo, ať živé, či mrtvé."

"A co my!" zvolal Jasper a pocítil upřímný, trýznivý žal, když si pomyslel, že mohl tohle neštěstí odvrátit, kdyby byl přítele neopouštěl.

"Nemůžeme náčelníkovi pomoci, hochu, a musíme co nejrychleji odtud."

"A vůbec se nepokusíme ho zachránit? Ani se nedovíme, jestli je mrtev, nebo živ!"

"Jasper má pravdu," řekla Mabel, která se už vzpamatovala, ale mluvila dosud chraptivým a zastřeným hlasem. "Nebojím se, strýčku, a zůstanu tady, dokud se nedovíme, co se stalo s naším přítelem."

"To se zdá rozumné, Stopaři," řekl Cap. "Váš plavec přece nemůže opustit kamaráda. Těší mě, že plavci ze sladkých vod vědí, co se patří."

"Rychle, rychle!" odpověděl netrpělivý vůdce a již tlačil kanoi do vody. "Nic nevíte, a proto se ničeho nebojíte. Jestli vám záleží na životech, myslete na to, abyste se dostali do pevnosti, a nechte Delawara v rukou osudu. Co nám zbývá! Tak dlouho chodí jelen lízat sůl, až ho přistihne lovec."

KAPITOLA 7

A to je - Tarrow - to je proud,

k němuž jsem v snách se vracel

a v představách zřel plynout jej?

Ten obraz, jejž jsem ztrácel?

O, kéž by náhle harfeník

radostnou melodií

rozehnal stesk, jenž v tichu vznik

a do duše se vpíjí.

WORDSWORTH

Mabel cítila, jak se jí rozbušila krev a jak jí zahořely tváře, když kanoe opět vyplula do silného proudu. Mraky se rozptýlily a noční tma již trochu ustoupila. Převislé stromy však tvořily při břehu hluboký stín, pod jehož ochranou mohly čluny poměrně bezpečně plout. Přesto si všichni plně uvědomovali své nejisté postavení. Jasper se chvěl strachem o dívku, a teď když pluli spolu, se neklidně rozhlížel při každém neobvyklém zvuku v lese. Pádlovali jen lehce a velmi opatrně. Sebemenší zvuk v dřímajícím tichu noci je mohl v této noční hodině prozradit bystrým irokézským uším.

To všechno ještě zvyšovalo velkolepý dojem, jakým okolí zapůsobilo na Mabel. Vždyť prožívala nejnapjatější okamžik svého mladého života. Byla bystrá, zvyklá sebekázni, a k tomu hrdá, že je dcerou vojáka. Nikdo nemohl říci, že by se bála, a přece se jí srdce několikrát rozbušilo; přitom však její krásné modré oči zářily rozhodností.

Zatímco tlumeně hovořili o tom i onom, klouzaly kanoe zvolna po proudu v hlubokém stínu západního břehu. Pádel užívali, jen aby udrželi potřebný směr a správnou polohu člunu. Síla proudu se značně měnila, místy se voda zdála klidná, zatímco v úžinách tekla rychlostí dvě až tři míle za hodinu, a v peřejích dokonce dravost proudu nezkušené oko udivovala. Jasper soudil, že za dvě hodiny od chvíle, kdy vypluli, je proud zanese do ústí řeky. Se Stopařem se shodl, že bude prospěšnější nechat čluny, aby pluly samy, aspoň do té doby, dokud nevyváznou z bezprostředního nebezpečí odhalení. Dávali pozor, aby mluvili tiše, i když se v těchto obrovských, téměř nekonečných lesích, kde vládl klid a naprostá opuštěnost, příroda ozývala tisíci výmluvnými hlasy noční divočiny. Ve změti stromů šelestil vánek, voda místy hučela u břehů. Tu a tam zapraskala větev nebo se lehce rozkolébal strom a třel se o jiný kmen. Jenom živí tvorové nevydávali ani hlásku. Jednu chvíli se sice Stopařovi zdálo, že zaslechl z dálky zavytí vlka; v těchto lesích se jich několik toulalo. Ale byl to tak vzdálený a nejistý zvuk, že jej spíš mohl přičítat své fantazii. Když však požádal ostatní, aby přestali mluvit, zachytilo jeho pozorné ucho zvláštní zvuk, jako když se ulomí suchá větev. Jestli ho neklamal sluch, přicházel ze západního břehu. Kdo ten zvuk zná, pochopí, jak bystře jej ucho vnímá a jak snadno se rozpozná zapraskání větévky pod lidskou nohou od všech jiných lesních šramotů.

"Po břehu jde člověk," řekl Stopař Jasperovi. Nešeptal sice, ale mluvil tak tiše, aby ho nebylo slyšet na větší vzdálenost. "Copak už mohli prokletí Irokézové přejít bez člunu a se zbraněmi řeku?"

"Možná, že je to Delaware. Šel by jistě za námi po této straně a ví, kde nás má hledat. Zajedu blíž a přesvědčím se."

"Jeď, hochu, ale tiše, a rozhodně nevystupuj na břeh za tak nejistých okolností."

"Je to rozumné?" zeptala se prudce Mabel a neopatrně zvýšila hlas.

"Velmi nerozumné, jestli budete mluvit tak hlasitě, dívenko. Na válečné stezce je mlčení dvojnásobnou ctností. Jdi, Jaspere, a dokaž, že jsi důvtipný a obezřetný."

Člun se odpoutal tiše od Stopařova a tma jej pohltila, dřív než Mabel uvěřila, že se mladík odváží sám vykonat úkol podle jejího mínění tak neobyčejně nebezpečný. Když Jasperova kanoe zmizela, nastaly minuty plné úzkosti. Nikdo nemluvil a takřka ani nedýchal, tak dychtivě si všichni přáli zachytit sebemenší zvuk z břehu. Ale všude panovalo stejně slavnostní, ba až vznešené ticho jako předtím. Jen šplouchání vody, hrnoucí se přes překážky, a šumění stromů rušilo ticho dřímajícího lesa. Po chvíli zase zaslechli praskot suchých větví a Stopař měl dojem, že se k němu donesl tlumený hovor.

"Možná že se mýlím," řekl, "protože naše fantazie často vidí, po čem srdce touží, ale znělo to jako tlumený hlas Delawarův."

Stopař

Kapitola 3

"Bloudí snad duchové divochů po lesích?" zeptal se Cap.

"Vidím něco na vodě," zašeptala Mabel, která od chvíle, co Jasper zmizel, upřeně hleděla do tmy. "Je to kanoe," odpověděl vůdce s velkým ulehčením. "Jistě je všechno v pořádku, jinak by se byl Jasper dávno ozval."

Cestující se na obou loďkách mohli dobře vidět teprve tehdy, když se k sobě tak přiblížily, že pluly bok po boku. Jasper pádloval na zádi svého člunu. Druhý muž seděl na přídi. Když mladý plavec za-kormidloval, aby Stopař a Mabel viděli jeho druhu do tváře, oba poznali Delawara.

"Čingašguku, bratře!" zvolal vůdce delawarským nářečím a rozechvělý hlas prozradil sílu jeho citu. "Mohykánský náčelníku, mé srdce se raduje. Již tolikrát jsme spolu bojovali a všechno ve zdraví přestáli, ale teď jsem se bál, že se už neshledáme."

"Uf! Mingové jsou baby! Tři skalpy mi visí za pasem. Nedovedou se bít s Velkým hadem Delawarů. V srdcích jim neteče krev. Už se v duchu vracejí zpátky za Velké jezero."

"Byl jsi tedy mezi nimi, náčelníku? A co se stalo s bojovníkem v řece?"

"Proměnil se v rybu a teď leží na dně s úhoři. Ať mu jeho bratři hodí udičku. Spočítal jsem nepřátele, Stopaři, a sáhl jsem si na jejich pušky."

"Ach, myslel jsem, že si na ně troufne!" zvolal vůdce anglicky. "Ten odvážlivec byl mezi nimi a všechno nám o nich vylíčí. Mluv, Čingašguku, ať to mohu povědět i našim přátelům."

Delaware teď pomalu a vážně vyprávěl, co objevil od chvíle, kdy ho Jasper naposled viděl zápasit ve vodě s nepřítelem. O osudu svého protivníka už nemluvil - není zvykem, aby se bojovník chlubil při stručném a věcném vyprávění. Jakmile zvítězil v tom hrozném boji, doplaval k východnímu břehu, vylezl opatrně na břeh a zamířil k Irokézům. Kryla ho tma, nikdo ho neobjevil, a dokonce o jeho totožnosti nikdo neměl ani potuchy. Jen jednou se ho ptali, kdo je; když odpověděl, že Lučihlav, už se ho nikdo na nic neptal. Z jejich letmých poznámek se brzo dozvěděl, že chtěli chytit hlavně Mabel a jejího strýce, o jehož hodnosti zřejmě dostali mylné údaje. Tím se také dostatečně přesvědčil, že je Lučihlav zradil, ač bylo zatím těžko pochopit příčinu, protože ještě nedostal odměnu za svoje služby.

Stopař pověděl svým druhům jen to, o čem myslel, že je to uklidní. Zároveň je upozornil, že teď je vhodná chvíle, aby co nejrychleji vyrazili, dokud se Irokézové nevzpamatují ze zmatku, který mezi nimi vyvolaly jejich ztráty.

"Nepochybuji o tom, že je najdeme dole u peřejí," pokračoval. "Osud rozhodne, jestli proplujeme, nebo jim padneme do rukou. Ale odtamtud už je do pevnosti jen takový kousek, že jsem uvažoval o tom, abychom s Mabel vystoupili na břeh. Dovedl bych ji stezkami do pevnosti a kanoe bychom ponechali napospas vlnám."

"To se nepodaří, Stopaři," přerušil ho prudce Jasper. "Mabel není tak silná, aby za takové noci chodila po lesích. Pusť ji ke mně do člunu a převezu ji peřejemi, ať je sebevětší tma, nebo tam nechám život."

"Nepochybuji, že bys obětoval život, hochu; nikdo nepochybuje, že chceš prospět seržantově dceři. Ale kdo by v takové noci, jako je dnes, bezpečně proplul oswegskými peřejemi?"

"A kdo ji dovede bezpečně do pevností, když vystoupí na břeh? Copak není na břehu stejná tma jako na vodě? Nebo myslíš, že znám svou práci hůř než ty?"

"Mluvíš odvážně, Jaspere; když ztratím ve tmě cestu - ale nikdo ti neřekne, leda lhář, že se mi to někdy stalo, přesto bych ji však mohl ztratit - nic horšího by se nestalo, než že bychom přespali v lese. Ale stačí, abys chybně pohnul pádlem nebo aby se loď odchýlila ze správného směru, a zvrhnete se oba do vody; pak je hodně pravděpodobné, že by seržantova dcera živá nevyvázla."

"Ať tedy Mabel rozhodne sama. Jsem si jist, že jí v kanoi bude bezpečněji."

"Oběma vám důvěřuji," odpověděla dívka, "a nepochybuji, že oba uděláte všechno, abyste dokázali mému otci, jak si ho vážíte. Ale přiznám se, že bych nerada opouštěla kanoi, když vím, že v lesích jsou tak strašní nepřátelé. Ať můj strýc rozhodne místo mne."

"Lesy mě nelákají, když se nám tak krásně pluje po řece," řekl Cap.

"Mabel by si měla přesednout," navrhl Jasper. "Moje kanoe je prázdná a sám Stopař uzná, že na vodě mám jistější oko."

"To rád přiznám, hochu. Voda je tvůj živel a nikdo ti neupře, že se v něm vyznáš. Máš docela pravdu, že seržantova dcera bude v tvém člunu bezpečnější. Měl bych ji u sebe rád, ale musím jí radit poctivě, protože mi na jejím blahu upřímně záleží. Zajeď s člunem až k mému, Jaspere, a já ti předám vzácný poklad, který budeš bedlivě opatrovat."

"Budu ji střežit jako oko v hlavě," odpověděl mladík a bez meškání připlul se svým člunem. Mabel přestoupila z jedné kanoe do druhé a posadila se na zavazadla, jež byla dosud jediným nákladem člunu. Nato se obě kanoe na malou vzdálenost oddělily a muži začali pádlovat, ale velmi opatrně, aby nezpůsobili hluk. Hovor pomalu ustal. Čím více se blížili k obávané peřeji, tím více si uvědomovali, jak je ta chvíle vážná. Nepřátelé se jistě vynasnaží, aby se tam dostali dříve. Sotva kdo by se pokusil proplout peřejí za tak hluboké tmy. Proto Stopař nepochyboval, že nepřátelské skupiny číhají na obou březích a doufají, že je chytnou, až vyjdou z člunů. Ale nebyl by navrhoval, aby vystoupili, kdyby nevěřil, že dovede naději Irokézů na vítězství zvrátit v úplnou porážku. Teď však všechno záleželo na obratnosti kormidelníků obou kanoí. Na tom, zda některá narazí na skálu, rozbije se nebo se aspoň převrátí. Pak je ohrozí nejen řeka sama, ale Mabel jistě padne pronásledovatelům do rukou. Vše záleželo na největší opatrnosti. Každému se hlavou honilo tolik myšlenek, že nikomu nebylo do řeči, a tak se hovor omezil jen na nejnutnější.

Kanoe ujížděly tiše dál po řece a už bylo slyšet hukot peřejí. Cap musel sebrat všechnu sílu, aby zůstal sedět v člunu, když se přibližovaly ty hrozivé zvuky. Ještě se živě pamatoval na vodopád. Představoval si, že přejezd peřejí bude právě tak nebezpečný jako sjezd krkolomným vodopádem, kterým dnes projeli, ba že bude ještě děsivější. Starý námořník se však mýlil. Oswegská peřej a oswegský vodopád se povahou i prudkostí velmi liší. Oswegská peřej je jen dravý proud, který se žene mezi mělčinami a skalami, zatímco vodopád si zasloužil svůj název, jak jsme již ukázali.

Mabel jistě cítila strach. Ale bylo jí všechno nové a natolik se spoléhala na svého průvodce, že se ovládla. Nebyla by zůstala tak klidná, kdyby byla lépe věděla, co je může potkat, nebo kdyby si jasněji dovedla představit, jak je člověk bezmocný proti mohutné, velkolepé přírodě.

"To je místo, o kterém jste mluvil?" zeptala se Mabel Jaspera, když poprvé zaslechla hukot peřeje. "Ano, ale prosím vás, důvěřujte mi. Držte se pevně kanoe a ničeho se nebojte!"

V příštím okamžiku je prudký proud vtáhl do peřeje. Mabel, víc užaslá než poděšená, neviděla tři nebo čtyři minuty kolem sebe nic než tříšť pěny a neslyšela než hukot vody. Mnohokrát se zdálo, že se kanoe rozbije v některé zpěněné divoké vlně, kterou bylo vidět i v této tmě. Ale vždycky zas bez pohromy vyklouzla, vedena silnou paží kormidelníka. Jen jedenkrát, když se úplně otočila, se zdálo, že Jasper již křehkou loďku neovládne. Ale mladík vynaložil zoufalé úsilí a podařilo se mu člun zvládnout a dostat se znovu do úžiny, z níž odbočil. Brzy byl odměněn za všechnu úzkost - člun plul bezpečně a tiše v hluboké vodě pod peřejemi. Nenabral ani tolik vody, co by stačilo na jeden doušek.

"Už je to za námi, Mabel," zvolal radostně mladík. "Je po nebezpečí a teď už opravdu uvidíte otce, snad ještě dnes v noci."

"To je skvělé, Jaspere. Za tohle štěstí vděčíme vám." "Stopař se zasloužil stejným dílem; ale kde je druhý člun?"

"Vidím něco na hladině blízko nás; snad to není kanoe našich přátel?"

Několika silnými údery pádla dorazil Jasper k předmětu. Byla to druhá kanoe, převrácená a prázdná. Sotva to mladík zjistil, začal hledat plavce. K velké radosti objevil zakrátko Capa, jak plave v proudu. Starý námořník se raději vydal nebezpečí, že utone, než by vystoupil na břeh mezi divochy. Pomohli mu do člunu, ač to nebylo lehké, a tím pátrání skončilo. Jasper nepochyboval, že se Stopař přebrodí vodou na břeh, aby se nemusel vzdát milované pušky.

Zbytek cesty už uběhl rychle, i když pluli dál ve tmě a nejistotě. Zakrátko zaslechli temný hukot, který chvílemi zaburácel jako vzdálený hrom a pak zas splynul s šuměním vody. Jasper oznámil přátelům, že právě slyšeli jezerní příboj. Před nimi ležely zakřivené plochy pobřežní výspy, člun vklouzl do jedné ze zátočin a bez hluku přistál na písčitém břehu. Bylo to všechno tak nečekané a nové, že si Mabel stěží uvědomovala, co se děje. Za několik minut prošli kolem stráží, otevřela se brána a rozechvělá dívka se octla v náručí otce, který byl pro ni téměř cizím člověkem.

KAPITOLA 8

Je země lásky, země světla,

kde noc snad ještě nerozkvetla,

kde živé proudy mají řeky

a světlo nebes odraz měkký:

ach, divukrásná je ta zem,

zem, jež je tichým, věčným snem.

KRÁLOVNINO PROBUZENÍ

Spánek po tak velké únavě, kdy člověk znovu cítí, že je v bezpečí, je sladký a hluboký. Mabel vstala z prostého lehátka - jen takové lůžko mohla dostat seržantova dcera na daleké pohraniční stanici - až když posádka za obvyklého dunění bubnů už dávno nastoupila k ranní přehlídce. Seržant Dunham, který musel konat své obvyklé denní povinnosti, byl již s ranní prací hotov a začal pomýšlet na snídani; tehdy teprve vyšla Mabel ze světnice na čerstvý vzduch, udivená, šťastná i vděčná v novém prostředí a bezpečí.

V té době bylo Oswego jednou z nejvzdálenějších pohraničních pevností v britských državách na americké pevnině. Vojenská stanice tu nebyla dlouho; její posádku tvořil prapor skotského pluku, do kterého však zde přijali mnoho Američanů. Při doplňování praporu se sem dostal také Mabelin otec a zastával postavení nejstaršího seržanta, hodností sice nízké, ale odpovědné. V útvaru sloužilo několik mladých důstojníků, kteří se narodili v koloniích. Pevnost sama, jako většina podobných, mohla sice odolávat útoku divochů, ale hůře pravidelnému obléhání. Přeprava těžkých děl i jiných nezbytností byla velmi obtížná, a kromě toho vojenské obléhání pevnosti se inženýrům, kteří plánovali obranu, zdálo tak málo pravděpodobné, že s ním při stavbě ani nepočítali. Byly tu náspy z hlíny a klád, suchý příkop, palisáda, rozsáhlé nástupové prostranství a sruby, které měly dvojí účel: sloužily jako kasárny i jako součást opevnění. V pevnosti stálo několik lehkých polních děl, snadno přemístitelných podle potřeby, a z horních plošin předsunutých rohů pevnosti vystrkovaly hlavně dva těžké kanóny, aby v troufalcích budily úctu.

Mabel vyšla z pohodlné, ale trochu odlehlé chaty, kde ji otec ubytoval se svolením svého velitele, aby se nadýchala čerstvého vzduchu, a shledala, že stojí u paty náspu, který ji lákal, aby vystoupila nahoru; sliboval, že shora spatří všechno, co jí předchozí noci ukryla tma. Vyběhla vesele a čile po travnatém svahu až na nejvyšší bod, odkud jí rozhled do několika stran odkryl celé nové okolí.

Na jihu se prostíral les, kudy cestovala tolik svízelných dnů a kde prožila tolik nebezpečí. Mezi palisádou a lesem se táhl pás volné země, z něhož byly kdysi vymýceny všechny stromy, aby bylo možno vybudovat vojenské stavby. Tato svahovitá ochranná pláň, neboť to byl její skutečný vojenský význam, zaujímala asi sto jiter16 a za ní již končila všechna civilizace. Všude dál byl jen les - onen hustý, nekonečný les, který si teď Mabel dovedla vykreslit ze vzpomínek, a v něm prudká řeka a svět nerušené divočiny.

Když se naše hrdinka otočila, pocítila, jak jí ovívá tvář příjemný čerstvý vánek, jaký nepoznala od té doby, co opustila vzdálené pobřeží. Tady se jí otevřel nový obraz, a ačkoliv jej očekávala, přece ji překvapil. Tiše vykřikla radostí a dychtivýma očima se vpila do jeho krásy. Na sever, východ i západ, do širé dáli přes celou polovinu obzoru se prostírala zvlněná vodní plocha. Nebyla to obvyklá jasná zeleň amerických jezer ani hluboká modř oceánu - nýbrž dokonale průzračná voda s lehce jantarovým odstínem. Nikde nebylo vidět zemi, jen přilehlé pobřeží, lemované bez přerušení lesem, se táhlo doprava i doleva s širokými zátokami a nízkými pahorky nebo výspami. Velká část tohoto břehu byla skalnatá a kolébající se vlny se pravidelně vlévaly do kamenných rozsedlin a temně v nich burácely, jako by v dálce dutě duněla děla. Na hladině se nebělala žádná plachta a ve vlnách nedováděly velryby ani jiný obyvatel vod. Mahel se dlouho rozhlížela po širé hladině, ale neobjevila žádné známky, že by jezera někdo používal. Na jedné straně se prostíral nekonečný les, na druhé zdánlivě nekonečná, pustá vodní hladina. Jako by tu příroda zapomněla na maličkosti a s rozkoší a velkorysostí postavila vedle sebe jen dva základní prvky, aby vyvolala tím mohutnější účin. Oko s podivem a potěšením přecházelo od koberce lesních korun k ještě širší vodní ploše, od nepřetržitého, jemného kolébání jezera k posvátnému tichu a jímavé samotě lesa.

Mabel Dunhamová, ač jednoduchá, jako většina amerických dívek té doby, byla bystrá, otevřená a upřímně opravdová. Čarovná krása této končiny ji hluboce dojala. Ačkoliv neměla velké vzdělání, neboť jen málokterá dívka tenkrát v té zemi získala víc než základní všeobecnou výchovu, věděla toho mnohem víc než některé stejně staré dívky z její společenské vrstvy. A v jednom rozhodně dělala svému vychování čest. Když jí zemřela matka, vzala si ji jako děvčátko na starost vdova po důstojníkovi, který dřív sloužil u téhož pluku jako její otec. Její péčí si Mabel vypěstovala některé záliby a získala mnohé myšlenky, které by jí byly jinak zůstaly cizí. Byla však v té rodině spíš prostou společnicí než skutečným rodinným příslušníkem, což se jevilo v jejím chování, řeči, dojmech i citech, jež se nikdy nepodobaly citům velké dámy. Ztratila prostší způsoby a chování, jež by jí zůstaly, kdyby byla vyrůstala ve svých původních poměrech, přece však ještě nebyla tak zjemnělá, aby nemohla zastat to, co jí asi jednou jako chudé dívce bude údělem. Všechno ostatní, co na ní bylo význačné a zvláštní, vyplývalo z její přirozené povahy.

Čtenář se tedy nepodiví, že Mabel hleděla na neobvyklou krajinu před sebou nejen s velkým překvapením, ale také s velkým potěšením. Její krása, nápadná na první pohled, na ni působila jako na většinu lidí, ale vnímala i její vznešenost - tichou osamělost a klidnou velkolepost, její výmluvné mlčení - to všechno, co vždy provází pohled na širý kraj, jehož se dosud nedotkla lidská ruka a lidské snažení.

"Jak je to krásné," zvolala nevědomky, když stanula na osamělé baště; vítr z jezera jí vanul do tváře a Mabel cítila jeho svěžest, pronikající hlavou i tělem. "Jak je to krásné a jak je to zvláštní!"

Její slova i myšlenky přerušilo zaťukání na rameno; otočila se a myslela, že uvidí otce, ale spatřila Stopaře. Opíral se klidně o dlouhou pušku a smál se svým tichým způsobem. Zvednutou paží opsal kruh po celé krajině lesů a vody.

"Tady vidíte obě naše království, moje i Jasperovo," řekl. "Jezero je jeho a lesy jsou moje. Hoch někdy zveličuje šíři své říše, ale říkám mu, že lesy na tváři naší země jsou tak široké jako všechna jeho voda. Ale vy, Mabel, se hodíte pro obě říše; vidím, že ani strach z Mingů, ani noční pochody neuškodily vaší kráse."

"To je u Stopaře něco nového - chodit skládat poklony hloupému děvčeti."

"Ne, Mabel, rozhodně ne hloupému."

"Jsem ráda, Stopaři, že vás zase vidím. Jasper sice o vás neměl velký strach, ale já jsem se bála, že se vám a vašemu příteli v té hrozné peřeji stalo nějaké neštěstí."

"Hoch nás oba dobře zná a věděl, že se neutopíme - to bych také nerad. Těžko by se mi bylo plavalo s dlouhou puškou. Zvěrobijka se mnou vždycky honí zvěř, divochy a Francouze a příliš mnoho jsme už spolu prodělali, než abychom se lehko rozloučili. Ne, ne, přebrodili jsme se na břeh, peřej byla většinou mělká, a vystoupili jsme na souš s puškami v rukou. Přiznám se, že jsme museli kvůli Irokézům čekat, až přijde vhodná chvíle. Věděli jsme, že číhající darebáci odtáhnou, jakmile uvidí, že seržant poslal k vašemu člunu hlídku s lucernami. Jinak mohli čekat návštěvu z pevnosti. Stačilo posedět trpělivě asi hodinu na kamenech, a bylo po nebezpečí. Trpělivost je největší lovcova ctnost."

"Děkuji vám, Stopaři, za všechno, co jste pro mne vykonal, z celého srdce. Spolehněte se, že to všechno povím svému otci. Už jsem mu hodně řekla, ale musím mu vyprávět ještě víc o naší cestě."

"To je zbytečné, Mabel; seržant zná lesy i jejich obyvatele - rudochy. O tom mu nemusíte vykládat. Ale když jste se teď setkala s otcem, řekněte mi, je ten poctivý starý voják takový, jak jste si ho představovala?"

"Je to můj drahý tatínek a přijal mě s otcovskou něžností. Znáte ho dlouho, Stopaři?"

"Záleží na tom, čemu říkáte dlouho. Bylo mi dvanáct let, když mě seržant poprvé vzal s sebou na průzkum. Je tomu již přes dvacet roků, a kdybych neměl vlohy pro střelbu, nechybělo tenkrát, ještě než jste se narodila, mnoho, a přišla jste o otce."

"Povězte mi o tom trochu víc."

"Bylo to jednoduché. Zaskočili nás; otec utrpěl těžké zranění a byl by ztratil skalp, kdybych se nebyl z vrozeného pudu chopil pušky. Odnesli jsme ho a nenajdete v celém praporu tak krásnou kštici, jakou má seržant dodnes."

"Vy jste zachránil mému otci život, Stopaři!" zvolala Mabel s přirozenou vroucností a stiskla jeho tvrdou svalnatou ruku. "Děkuji vám za to i za všechny ostatní dobré skutky!"

"Ne, to jsem neřekl, ale vím, že jsem mu zachránil skalp. Člověk může žít i bez skalpu, a proto nemohu říci, že jsem mu zachránil život. Jasper může klidně říci o vás, že vám zachránil život. Bez jeho zraku a paží by kanoe nikdy bezpečně neprojela peřejí za takové noci, jaká byla dnes. Hoch má nadání pro vodu, zatímco já pro lov a stopy. Je dole v zátoce, spravuje čluny a dohlíží na svou milovanou plachetku. Myslím, že v těchto končinách nenajdete milejšího hocha."

Tu se Mabel podívala dolů. Spatřila jakoby popředí k pozoruhodnému obrazu, na který se předtím s takovým potěšením dívala. Mezi vyvýšenými břehy se valily do jezera vlny Oswega. Východní břeh byl příkřejší a vybíhal dál na sever než západní. Pevnost stála na západní straně. Hned vedle bylo několik dřevěných chat. Pro ochranu neměly význam, byly postaveny podél břehu a užívalo se jich k příjmu a úschově zboží, které sem bylo dovezeno nebo se mělo naložit na lodi, obstarávající dopravu mezi přístavy na březích Ontaria. Severní větry a rychlý proud, síly působící proti sobě, vytvořily dvě nízké, zahnuté písčité výspy, podivuhodně pravidelné. Odkláněly se před bouřemi na jezeře na závětrnou stranu a tím vznikly dvě zátoky v ústí řeky. Západní byla hlubší, měla víc vody, a proto tvořila nevelký malebný přístav oswegské stanice. A právě na jejím úzkém břehu byly postaveny ony jednoduché chaty. Na břehu leželo několik veslic, loděk a kanoí a v zátoce kotvil malý kutr17, na němž si Jasper dobyl pověsti výborného plavce. Loď měla jeden stožár a nosnost asi čtyřicet tun. Byla krásně stavěná a pěkným tmavým nátěrem připomínala válečnou loď, ač neměla palubní nástavbu. Byla vystavěna a vystrojena jak se smyslem pro vzhled a krásu, tak pro účelnost, takže i Mabel si hned všimla, že je to loď jako obrázek. Měla podivuhodně hezký tvar; nákresy poslal výborný loďař z Anglie na žádost důstojníka, který ji dal postavit. Úzká dlouhá vlajka hlásala na první pohled, že patří králi. Jmenovala se Oblak.

"Tak to je Jasperova loď," řekla Mabel, která velmi rychle uhodla, kdo je pánem kutru. "Jejich na jezeře víc?"

"Francouzi mají tři; jedna je prý skutečná oceánská loď, druhá briga18 a třetí je kutr jako Oblak. Jmenuje se Veverka, francouzsky Squirrel. Zdá se, že upřímně nenávidí naši hezkou loď, protože Jasper zřídkakdy vypluje, aby mu Veverka nebyla hned v patách." "A utíká Jasper před Francouzem, když se mu na vodě ukazuje jako Veverka?"

"Co by jinak zmohl, vždyť nemá prostředky, aby ho vykázal do slušných mezí. Jasper je statečný hoch, to ví tady na hranicích každý. Ale má jen jednu houfnici a za posádku jen dva muže a jednoho hocha. Byl jsem s ním na jedné z jeho výprav a Jasper nás zavezl tak blízko k nepříteli, že začaly mluvit pušky. Ale Francouzi vozí dělo a můstky a nevystrčí nos z Frontenaku, aby jich nejelo kromě Veverky ještě aspoň dvacet na dalším kutru. Oblak byl stvořen k letu a major říká, že té lodi nedá víc mužů a zbraní, ač by tím zvýšil její bojeschopnost, že by si jinak sama přistřihla křídla. Vyznám se málo v těch věcech, protože mám jiné sklony, ale vím, jaký to má význam - myslím, že vím, třebaže Jasper má jiný názor."

"Podívejte se, strýček - nic se mu nestalo, když si trochu zaplaval cestou k tomuhle vnitrozemnímu moři."

Cap několikráte hlučně zakašlal na znamení, že přichází; nato se objevil na baště. Když se pokývnutím pozdravil s neteří a jejím společníkem, pohlédl rozvážně na vodní hladinu. Aby lépe viděl, vylezl na staré litinové dělo, zkřížil paže na prsou a pohupoval se, jako by cítil pod nohama kolébání lodi. Abychom dokreslili jeho obraz - v ústech měl krátký čibuk.

"Nuže, pane Cape," zeptal se nevinně Stopař, protože si nevšiml pohrdlivého výrazu, který se zvolna šířil po námořníkově tváři, "není to nádherná vodní hladina a nezaslouží si názvu moře?"

"Tak tohle je vaše jezero?" zeptal se Cap a ukázal dýmkou k severnímu obzoru. "Tohle je opravdu vaše jezero?"

"Zajisté, a jestli něco dáte na mínění člověka, který žil na březích ještě mnoha jiných jezer, je opravdu nádherné."

"Právě to jsem čekal - velké jako rybník a na chuť bečka sladké vody. Zbytečně jsem cestoval do vnitrozemí a doufal, že uvidím něco velkého nebo užitečného. Věděl jsem, že to takhle dopadne."

"Co se vám nelíbí na Ontariu, pane Cape? Je obrovské, krásné, a dokonce se příjemně pije, když člověk nemá po ruce pramenitou vodu."

"Tomu říkáte velké?" zeptal se Cap a znovu opsal dýmkou kruh ve vzduchu. "Rád bych věděl, co je na něm velkého? Nepřiznal sám Jasper, že od jednoho břehu k druhému je pouhých dvacet mil?"

"Ale strýčku," vmísila se do řeči Mabel, "vždyť není vidět zemi, jen pobřeží. Mně to jezero připadá docela jako moře."

"Tenhle ubohý rybník že vypadá jako moře? Když to řekneš ty, Magnetko, která máš v rodině námořníky, je to holý nesmysl. Ukaž mi, co se na něm aspoň trochu podobá moři?"

"Ale strýčku, přes tohle jezero nedohlédneme jako přes řeku."

"Ted jsi se chytila, Magnetko. Nejsou snad Amazonka, Orinoko a La Plata19 také řeky, a přece nedohlédneš na druhý břeh? Poslyšte, Stopaři, velice pochybuji, že tenhle proužek vody je vůbec jezero; zdá se mi, že je to jen řeka. Myslím, že vy tady v lesích se nevyznáte moc v zeměpisu."

"Tentokrát se mýlíte vy, příteli Cape. Je tam řeka, a dokonce velmi krásná řeka, na obou koncích jezera, ale to, co je před námi, je staré Ontario. Ač není jezero mým živlem, myslím, že je málo krásnějších na světě."

"A kdybychom, strýčku, stáli na mořském pobřeží u Rockawaye, co víc bychom viděli? Je tam právě tak po jedné straně břeh nebo mělčina a stromy jako tady."

"Tenhle les se nedá srovnat s lesem u moře. Na březích moře jsou usedlosti, města a osady, někdy i hrady, kláštery a hlavně majáky; nic takového tady nevidím. Ne, ne, pane Stopaři, ještě nikdo neslyšel, že by na březích oceánu nebyly aspoň někde majáky. Ale tady, tady není ani lucernička."

"Tím lépe, tím lépe, tady je jen les a nádherné stromy, pravý chrám přírody."

"Ano. Les se ještě tak hodí k jezeru, ale jaký by z toho byl užitek, kdyby kolem celého oceánu byly jen lesy? Lodě by byly zbytečné, plulo by se po vorech a obchod by zanikl. A co by byl svět bez obchodu? - A copak to kotví tam pod pahorkem?"

"To je strýčku, Jasperův kutr," řekla hbitě Mabel. "Myslím, že je to krásná loď, a má i krásné jméno - říkají jí Oblak."

"No, pro jezero je dost dobrá, ale není to nic zvláštního. Čelen20 stojí svisle; copak už někdo viděl kutr se svislým čelenem?"

"Možná že na jezeře to má svůj důvod, strýčku."

"Pravda, zapomínám, že to není oceán, i když se to hodně podobá moři."

"Tak tedy se Ontario přece podobá moři, strýčku?"

"Totiž, jak ty je vidíš a tady Stopař; rozhodně ne já, Magnetko. S tou lodí tedy jezdí Jasper? Než se s vámi rozloučím, musím se s ním jednou projet, Magnetko. Nerad bych, aby se o mně povídalo, že jsem byl až na pokraji tohohle rybníku, a neplul po něm."

"Výborně, nebudete muset dlouho čekat," odpověděl Stopař, "seržant má jet se svým oddílem vystřídat posádku na stanici u Tisíce ostrovů. Říkal, že chce s sebou vzít Mabel a také vás, jestli budete chtít."

"Je to pravda, Magnetko?"

"Snad," odpověděla dívka. Lehký ruměnec jí přitom přelétl po tvářích, ale nikdo si toho nevšiml. "Ještě jsem s tatínkem mnoho nemluvila, takže to nevím jistě. Ale jde právě k nám, můžeme se ho zeptat."

Přestože byl Dunham pouhým seržantem, budil svým vzhledem i chováním úctu. Byl nápadně vysoký, vážný a zachmuřený, jednal a myslel přesně a stroze, takže ani Cap, obvykle tvrdohlavý a povýšený vůči obyvatelům souše, si nedovolil na toho starého vojáka, co na jiné přátele. Často se říkalo, že velitel pevnosti Lundie Duncan, skotský zeman, důvěřoval více seržantu Dunhamovi než většině svých důstojníků. Starý major si vážil zkušenosti a osvědčených služeb víc než urozenosti a peněz. Seržant nedoufal, že dosáhne ještě vyšší hodnosti, ale přesto si byl vědom vlastní důstojnosti i důležitosti stanice a budil svým jednáním vždy úctu. Stýkal se hodně s podřízenými, pokládal však za nutné krotit jejich vášně a špatné sklony odstupem a důstojností; to vtisklo jeho chování zvláštní ráz a jen málo vojáků nepodlehlo jeho dobrému vlivu. Kapitáni s ním jednali přátelsky jako se starým kamarádem a poručici jen zřídka nesouhlasili s jeho názory. Praporčíci si ho vážili a z prostých hraničářů s ním mohl jednat s přátelskou srdečností a jako rovný s rovným vlastně jen Stopař. A tak není divu, že sotva Mabel zahlédla seržanta, svérázný rozhovor ustal.

"Dobré jitro, švagře," pozdravil seržant a zasalutoval, když vstupoval důstojným krokem na baštu. "Nemysli si, že jsem pro svoje ranní povinnosti na tebe nebo na Mabel zapomněl; teď mám hodinku nebo dvě čas a můžeme se lépe seznámit. Všiml sis, švagře, jak se Mabel podobá mé drahé ženě, kterou jsme tak dávno ztratili?"

"Jako by matce z oka vypadla, seržante, vždycky jsem to říkal, ale postavou a zdatností je trochu po tobě, ačkoliv Capové také nebyli žádní zakrslí budižkničemové."

Mabel se podívala bázlivě na přísnou a nehybnou tvář svého otce, na kterého vždycky myslela s něhou a láskou. Viděla, jak se mu i přes jeho strohé chování chvějí svaly ve tváři, a zatoužila celým srdcem vrhnout se mu do náručí a vyplakat se u něho. Ale seržant byl navenek příliš chladný, daleko formálnější a nepřístupnější, než jak si ho představovala, takže se toho neodvážila, ani když byli sami.

"Vykonal jsi, švagře, kvůli mně dlouhou a nepříjemnou cestu; pokusím se ti to vynahradit, dokud zůstaneš u nás."

"Právě jsem slyšel, seržante, že jsi dostal rozkaz, abys zdvihl kotvy a převezl svou pryčnu zas kamsi na Tisíc ostrovů?"

"Stopaři, cožpak jsi zapomněl?"

"Ne, ne, seržante, nezapomněl jsem; ale myslel jsem, že nemusím tak přísně tajit tvoje plány před tvou vlastní rodinou."

"O pohybu vojenských jednotek se má mluvit co nejméně," odpověděl přátelsky, ale vyčítavě seržant a poklepal vůdci na rameno. "Celý život bojuješ proti Francouzům, a víš tedy, jakou cenu má mlčení. Ale nevadí; jednou to oznámit musíme, a tak proč to ještě tajit. Pošleme oddíl, aby vystřídal posádku na jedné stanici na jezeře, neříkám, že to bude na Tisíci ostrovech, a možná že pojedu s ním. Chci pak vzít Mabel s sebou, aby mi vařila. Doufám, švagře, že nepohrdneš asi na měsíc vojenským životem."

"Podle toho, jaký to bude pochod. Nemám rád lesy a bažiny."

"Poplujeme na Oblaku. My jsme na takové výpravy zvyklí a tobě se bude plavba jistě líbit, když máš rád vodu."

"Ano, ale slanou vodu, abys věděl, ne sladkou. Jestli nikoho nemáš, kdo by řídil tenhle kutřík, nic proti plavbě nenamítám. Pokládám to spíš za ztrátu času. Je přece směšné mluvit o plachtění na tomhle rybníku, který teprve poteče do moře."

"Jasper rozhodně na Oblak stačí, švagře, takže tě vlastně nepotřebujeme, ale bude nás těšit, když s námi pojedeš. Nemůžeš se vrátit do osad, dokud tam nepošleme vojenský oddíl, a to asi nebude dřív, než se vrátím. - Poslyš, Stopaři, dnes poprvé naši vojáci pronásledují Mingy bez tvého vedení."

"Přiznám se ti, seržante," odpověděl vůdce trochu rozpačitě a tvář, stejnoměrně opálená sluncem, mu o poznání ztemněla, "že mi dnes ráno připadalo, jako by to nebylo nic pro mne. Předně vím dobře, že vojáci Pětapadesátého pluku nejsou ti praví, kdo by překvapili Irokéze v lesích; ničemové jistě nečekají na obklíčení, když poznali, že Jasper dojel do pevnosti. A pak, člověk si může trochu odpočinout po létu pilné práce a nikdo mu nemusí vyčítat nedostatek dobré vůle. Ostatně je s nimi Had. Jestli darebáky vůbec najdete, můžete se spolehnout na jeho nenávist a bystrý zrak. Má oko skoro tak dobré nebo stejně dobré jako já a tyhle slídivé ničemy má v lásce asi stejně. Přál bych si, aby se tentokrát vyznamenal mladý praporčík, který velí oddílu. Mohl by se aspoň vychloubat v dopisech domů, jakou vedl výpravu, jestli ovšem k něčemu nedojde a nenechá tam skalp. Chtěl jsem si jednou v životě zahrát na lenocha."

"A nikdo na to nemá větší právo. Člověk si přece po dlouhé a věrné službě může dopřát dovolenou," odpověděl seržant mírně. "Mabel o tobě rozhodně nebude mít horší mínění, že je ti její společnost milejší než honička na divochy. A ještě se s tebou ráda podělí o snídani, jestli máš chuť... Nemysli si, děvče, že by Stopař nechal ty lupiče slídit kolem pevnosti. Prohnal by je a ukázal by jim, jak dovede jeho puška rachotit."

"Nejsem sice zvyklý na okázalé vystupování, ale kdyby si něco takového myslela, seržante, hodil bych si Zvěrobijku přes rameno a koukal bych zmizet z pevnosti, dřív než by se v jejích hezkých očích objevil hněv. Ne, Mabel ví dobře, co jsem zač, ačkoliv jsme se poznali teprve nedávno, vždyť nás na naší krátké společné cestě obveselovalo víc Mingů, než bylo zdrávo."

"Asi by mě hned tak něco nepřesvědčilo, Stopaři, abych o vás vůbec v něčem smýšlela špatně, tím méně bych si myslela něco takového, o čem jste teď mluvil," odpověděla s uzarděním Mabel. Řekla to s opravdovou vážností, jež vylučovala jakékoli podezření, že snad nemluví pravdu. "Já i otec vám vděčíme za své životy a věřte mi, že vám to nezapomeneme."

"Děkuji z celého srdce, Mabel, ale nechci těžit z vaší nevědomosti, a proto vám prozradím, že Mingové by vám asi nezkřivili ani vlas, kdybyste jim padla do spárů. Můj skalp i Jasperův, Capův a Hadův by jistě vyudili; ale myslím, že na seržantovu dceru by si netroufli."

"A proč bych se měla domnívat, že nepřátelé, o nichž se ví, že nešetří ani žen a dětí, by ke mně byli milostivější než k jiným? Cítím, Stopaři, že vám přece jen vděčím za svůj život."

"Ba ne, Mabel, nebyli by tak krutí, aby vám ublížili. Ne, ani nejzběsilejší Mingo by se neodvážil vám něco špatného udělat. Jsou to upíři, ale něco tak ďábelského by neprovedli. Byli by vás asi nutili, abyste se stala ženou některého jejich náčelníka. Jinak by vám Mingové pravděpodobně nic zlého neprovedli."

"Jsem vám tedy vděčná za to, že jsem unikla tak hroznému neštěstí," řekla Mabel; uchopila Stopařovu tvrdou ruku a srdečně ji stiskla, aby poctivého vůdce potěšila.

"Máš ty ale zlatou dceru," zvolal Stopař a otočil se k starému kamarádu. V každém rysu jeho poctivé tváře se zračila radost.

"Máš pravdu, Stopaři, Mabel je jistě hodná. Ale je čas snídat. Jestli chceš jít se mnou, švagře, ukáži ti, jak žijí ubozí vojáci tady na daleké hranici."

KAPITOLA 9

Mí spoluvyhnanci a bratři mí,

zda tento život nad falešnou pompu

nám dávným zvykem nezeslád?

Zda není jistější hvozd

než závistivý dvůr?

JAK SE VÁM LÍBÍ

Seržant Dunham nepřeháněl, když sliboval dobrou hostinu. Přestože stanice byla daleko na hranici, její obyvatelé měli tak bohatý stůl, že jim jej mohli závidět knížata a králové. V té době a ještě padesát let potom byl celý tento pustý kraj, kterému se tehdy ještě říkalo Západ nebo také od osvobozenecké války Nová země, poměrně málo obydlený. Oplýval všemi druhy zvěře tamního podnebí. Hrstka Indiánů po lesích nemohla z té hojnosti znatelně ubrat. Roztroušené pevnosti nebo příležitostní lovci, kteří se tu a tam octli v těchto pustinách, znamenali jen tolik, co včelka v lánu pohanky nebo kolibřík v květech.

Zvlášť řeka Oswego mohla zásobovat bohatě spíži kteréhokoli labužníka. V jejích vodách se hemžily různé druhy ryb. Rybáři stačilo jen hodit vlasec, a již se mrskal na udičce cejn nebo jiný zástupce ploutevnatého národa, jichž bylo tehdy ve vodách jako komárů nad bažinami této požehnané zeměpisné šířky. Žil tu také jezerní losos, který si nezadá s velmi chutným lososem severoevropským. Stejně mnoho tu bylo stěhovavých lesních a vodních ptáků. Velké plochy jezerních zátok byly často posety hejny divokých hus a kachen. Vysoká zvěř, medvědi, králíci i veverky a mnoho jiných čtvernožců, mezi nimiž se někdy vyskytl i los, doplňovali obvyklé zásoby potravin; všechny stanice závisely na těchto úlovcích, jinak by posádky ve vzdálených pohraničních pevnostech hladověly.

Zvěřiny, která se jinde pokládá za přepych, tady bylo tolik, že se jedla jako běžné jídlo. Každý voják na Oswegu měl k obědu pečeni, která by byla na pařížském stole zlatým hřebem hostiny. Neškodí se zmínit o lidské vybíravosti a rozmařilosti, které šly tak daleko, že strava, po níž by jinde dychtili a kterou by jim záviděli, budila u mužstva mnohdy nechuť. Prostí vojáci si stále víc vážili obvyklé všední vojenské stravy, s kterou se muselo šetřit, protože se obtížně dopravovala. Voják by se byl rád kdykoli zřekl zvěřiny, kachen, holubů a lososů a vyměnil je za oblíbené naložené vepřové, ostrou ředkev a dušené zelí.

Na stole seržanta Dunhama se přirozeně projevovala jak hojnost a přepych hraničářské stravy, tak i její nedostatky. Na prostých mísách se kouřilo z lahodného pečeného lososa, lákavě voněly plátky zvěřiny a na několika talířích se hostům nabízelo několik druhů studeného masa. To všechno bylo připraveno k poctě nových hostů a svědčilo o pohostinnosti starého vojáka.

"Zdá se, že nouzí v těchto končinách netrpíte, seržante," řekl Cap, když okusil několik nových jídel. "Na vašem lososu by si pochutnal i Skot."

"A přece každému nechutná, milý švagře. Doufám, že se ti zavděčím kouskem studené vepřové? Myslím, že ji máš rád."

"Ano, ano; dávej mi civilizovanou stravu, když už musím jíst," odpověděl umíněný námořník. "Zvěřina se hodí pro vaše sladkovodní plavce, ale my námořníci máme rádi jen osvědčenou krmi."

V té chvíli Stopař odložil nůž a vidličku a srdečně se zasmál. Pak se trochu zvědavě zeptal: "Nevadí vám, že nemá kůžičku, příteli Cape?"

"Určitě by bylo lepší ve svém kabátku, Stopaři, ale tady v lesích je asi zvykem podávat selata takhle upravená."

"Tak vidíte, člověk může objet celý svět, a přece nezná všechno. Kdybyste měl stáhnout kůži tomuhle vepříku, příteli Cape, asi by vás pěkně pálily ruce. To zvířátko byl ježek."

"Ať se propadnu, jestli jsem si nemyslel, že to není obyčejné sele," odpověděl Cap, "ale říkal jsem si, že tady v lesích se i vepřík pokazí."

"Jen když ho nemusíte stahovat, švagře."

"Strýčku," řekla Mabel, "jestli ses už nasnídal, pojď prosím tě se mnou ještě jednou na baštu. Ani ty, ani já jsme neviděli celé jezero a neslušelo by se, aby se mladá dívka procházela sama po pevnosti hned první den, co sem přišla."

Cap ochotně vyšel s neteří a nechal seržanta se Stopařem o samotě.

"Nu, příteli," obrátil se seržant ke Stopařovi, položil svoji dlaň na jeho ruku a srdečně mu ji stiskl, "jak se ti líbí moje děvče?"

"Máš být na koho hrdý, seržante. Viděl jsem už hodně dívek, mnohé z nich byly vznešené a krásné, ale ještě jsem nepotkal děvče, u něhož by byly různé vlohy tak výborně vyváženy."

"Mohu ti říci, Stopaři, že Mabel má stejně dobré mínění o tobě. Vyprávěla mi včera v noci, jak jsi chladnokrevný, odvážný a milý - a to hlavně má u žen větší cenu, kamaráde, než všechno ostatní; už na první pohled se zdá, že jste oba navzájem se sebou spokojeni. Vykartáčuj si kabát, Stopaři, hleď si trochu svého zevnějšku, a děvče je tvoje."

"Ne, seržante, nezapomněl jsem, co jsi mi říkal, a udělám všechno, abych se Mabel zalíbil, jako se ona líbí mně. Dnes ráno, sotva vyšlo slunce, jsem vyčistil a vyleštil Zvěrobijku; myslím, že nebyla nikdy krásnější."

"Ty si to, Stopaři, představuješ jako lovec. Ovšem, zbraně se mají na slunci třpytit a lesknout a nikdy se mi nelíbila zašlá puška."

"Lord Howe měl opačný názor, seržante, a přesto byl dobrý voják."

"Máš pravdu, Jeho lordstvo dalo u svého pluku začadit všechny hlavně, ale bylo to k něčemu? V anglikánském kostele v Albany visí jeho štít. Ne, drahý příteli, voják ať je voják; nikdy se nesmí stydět ani bát nosit znaky svého poctivého řemesla. Pohovořil sis pěkně s Mabel cestou v kanoi, Stopaři?"

"Nebylo k tomu mnoho příležitosti, seržante: také jsem se cítil vedle ní zaostalý a bál jsem se mluvit o něčem jiném, než v čem se dobře vyznám."

"Proč ti najednou chybí odvaha k tomu, na čem jsme se oba, myslím, dohodli?"

"Dohodli jsme se, že jestli Mabel bude taková, jak jsi mi ji líčil, a jestli se dívce bude líbit prostý lovec a vůdce, zanechám aspoň částečně svého toulavého života a pokusím se myslet víc na ženu a děti. Ale přiznám se, že se mě zmocnilo mnoho pochybností, když jsem Mabel uviděl."

"Jak tomu mám rozumět?" přerušil ho seržant stroze. "Neřekl jsi mi, že se ti Mabel velmi líbí? Je snad jiná, než jsi čekal?"

"Ach, seržante, Mabel mě nezklamala, ale sobě nevěřím. Jsem jen nevzdělaný lovec a možná že ani nejsem tak dobrý, jak si my dva myslíme."

"Když nevěříš sám sobě, Stopaři, věř aspoň mně. Copak nejsem zvyklý posuzovat lidi? Zmýlil jsem se často? Zeptej se majora Duncana, jestli potřebuješ nějaké ujištění."

"To je všechno pravda, seržante, ale pomůže mi to, abych získal náklonnost něžné mladé ženy?" "To se časem poddá."

"To je možné, ale bojím se, že jsem příliš hrubý, starý a divoký, abych se zalíbil tak mladé a jemné dívce, která není zvyklá na naši divočinu a snad si myslí, že se svými vlastnostmi a povahou lépe hodí do osad."

"Zase se mýlíš, příteli. Divím se, kde se v tobě ty nápady berou!"

"Neuvědomoval jsem si svou nicotnost, dokud jsem nepoznal Mabel. Cestoval jsem často s ženami, převáděl jsem je přes lesy, byl jsem s nimi v nebezpečích i šťastných chvílích. Ale byly z mnohem vyšších vrstev, takže mi ani nenapadlo, abych na ně myslel. Viděl jsem v nich slabé tvory, které jsem musel chránit. Ale teď je to jiné. Mabel a já jsme rodem rovni, a tu najednou cítím, jako by mě tížilo břemeno, které nemohu unést, protože vidím, jak jsme si přitom málo podobní. Jak rád bych byl, seržante, aspoň o deset let mladší a o něco hezčí a příjemnější, abych se zalíbil tak hezké mladé dívce."

"Uklidni se, můj dobrý hochu, a věř mým zkušenostem se ženami. Mabel už teď tě má napolovic ráda, a budeš-li se k ní chovat pozorně a přátelsky, získáš během čtrnácti dnů na našich ostrovech i druhou polovinu její lásky. To všechno mi děvče napovědělo už minulé noci."

"Je to možné, seržante?" zvolal Stopař, jehož měkké a skromné srdce se chvělo při tak blažené vidině. "Je to opravdu tak? Jsem jen chudý lovec, a Mabel, jak vidím, by se hodila za ženu důstojníka. Myslíš, že bude ochotna vzdát se života v osadách, který má ráda, že se zřekne návštěv, chození do kostela a že bude žít s prostým lovcem a vůdcem tady v lesích? Nebude nakonec toužit po dřívějším životě a po lepším muži?"

"Lepšího muže by sotva našla, Stopaři," odpověděl seržant. "Říká se, že jsi nejlepším společníkem. I starý Duncan Lundie tě rád vidí a rád se s tebou pobaví. Tobě věří nejvíc ze všech vůdců."

"I urozenější muži, než je Lundie Duncan, se se mnou toulali po celé dny a mluvili se mnou jako s bratrem. A nikdy mně to, seržante, nestouplo do hlavy, protože vím, že v lese jsou si často rovni ti, kdo si nejsou rovni v osadách."

"Lidé tě znají jako nejlepšího střelce, který kdy stiskl kohoutek pušky v tomto kraji."

"Kdyby si mě Mabel měla zamilovat pro tohle, nemusel bych si dělat starosti. Ale často si, seržante, myslím, že to není ani tak moje obratnost, nýbrž dobrá vlastnost Zvěrobijky. Je to nádherná puška a jiný by s ní dokázal totéž."

"Mluví z tebe tvoje skromnost, Stopaři. Viděl jsem tolik mužů, jak chybili tvou puškou, a naopak tebe, jak úspěšně střílíš z jiných zbraní, než abych s tebou souhlasil. Co nejdřív uspořádáme závody ve střelbě a tam ukážeš, co umíš; Mabel se přesvědčí o tvých schopnostech."

"Bude to poctivé, seržante? Každý ví, že Zvěrobijka zřídka chybí. A máme se o něco takového pokoušet, když víme, jak to dopadne?"

"Dej pokoj, hochu; už vidím, že budu muset vykonat polovinu dvoření za tebe. Na člověka, který byl vždycky v ohni boje, jsi nejbázlivějším nápadníkem, jakého jsem kdy viděl. Pamatuj, že Mabel pochází z odvážného rodu jako její matka a bude obdivovat skutečného muže."

Po těchto slovech seržant vstal a odešel bez řečí za svými denními povinnostmi. Stopař se tak dobře vyznal v denním pořádku posádky, že ho to nijak nepřekvapilo.

Čtenář z předchozího rozhovoru poznal jeden z důvodů, pro které seržant Dunham pozval svou dceru, aby s ním žila na hranicích. Ačkoliv se už samozřejmě vytratilo hodně z něžné mazlivosti prvních let, kdy byla dítětem, přece jeho láska k dcerce neochabla, i když ji příliš nedával najevo. Byl zvyklý poroučet i poslouchat, a nikdo se ho nesměl ptát ani on sám se neptal jiných, zda jsou příkazy, které dostává, rozumné, a tak si pochopitelně myslel, že si dcera vezme toho, koho jí vybere, i když nemínil jednat proti jejímu přání. Vždyť skoro každý, kdo důvěrněji znal Stopaře, byl přesvědčen o jeho mimořádných vlastnostech. Vždy stejně prostý a věrný, vždy statečný a přitom prozíravý, zejména když šlo o věc, jež byla spravedlivá nebo aspoň byla tehdy za spravedlivou považována; nikdy se nedopustil ničeho, zač by se musel červenat nebo stydět. Kdo se s ním déle stýkal, musel k němu pociťovat úctu a obdiv, i když byl jen prostým lovcem. S obdivuhodnou lhostejností přehlížel všechny hodnosti, které nespočívaly přímo na osobní zásluze. Ke svým představeným byl ze zvyku zdvořilý, ač často nebojácně napravoval jejich omyly a špatné skutky, ohlížeje se především na podstatu věci; vážil si jen životních zkušeností a pohrdal školními vědomostmi. Krátce řečeno, kdo by nevěřil, že člověk bez vzdělání může rozlišovat mezi dobrem a zlem, užasl by nad povahou tohoto zvláštního obyvatele pohraničních lesů. V jeho citech jako by se odrážela svěžest a přirozenost hvozdů, kde prožil většinu života. Žádný právník by nedovedl jasněji rozhodnout, kde je právo a kde bezpráví. Přesto měl určité předsudky, které charakterizovaly jeho povahu a zvyky. Nebylo jich sice mnoho, ale byly v něm hluboce zakořeněny a tvořily součást jeho osobnosti. Obdivuhodně neomylný smysl pro spravedlnost byl však nejnápadnějším Stopařovým mravnostním rysem. Kdo nemá tuto ušlechtilou vlastnost, není opravdu velkým člověkem, a kdo ji má, toho si ostatní musejí vážit. A Stopařova spravedlivost jako by mimoděk ovlivňovala všechny, kdo se s ním stýkali. Mnohý hrubý křikloun bez jakýchkoli zásad se vracel do tábora z výpravy se Stopařem zahanben jeho citlivostí. Nebyl už tak drsný v chování a řeči a mravně se Stopařovým příkladem pozvedl. Při tak vzácné povaze nepřekvapuje, že byl Stopař neochvějně věrný. Nikdy by nezradil a právě tak, jako jen zřídka ustupoval před nepřítelem, právě tak za žádných okolností neopustil přítele. Je přirozené, že měl rád stejné lidi, jako byl sám. Jeho přátelé, ač je svedla dohromady náhoda, byli většinou velmi dokonalí. Jako by Stopař měl jakýsi přirozený rozlišovací smysl, pomocí něhož se snad nevědomky přimykal k lidem, kteří stáli za to, aby byl jejich přítelem.

Takového muže vybral seržant Dunham za budoucího manžela pro Mabel. Při této volbě nerozbíral příliš hluboce a podrobně jeho zásluhy, řídil se spíš svou láskou k němu. Málokdo znal Stopaře tak důvěrně; vždycky si vážil poctivého vůdce pro jeho povahové vlastnosti. Starému vojákovi ani nenapadlo, že by dcera mohla mít vážné námitky proti sňatku. Viděl v takovém manželství pro sebe mnoho příjemného, představoval si, jak tráví sklonek svých dnů a podvečer života mezi vnoučaty, jejichž oba rodiče, otce i matku, bude mít stejně rád. Stopař jej ze slušnosti vyslechl. Ted však k seržantově potěšení prozradil, že již sám na sňatek myslí, že mu však vadí pochyby plynoucí z vlastní skromnosti a z nedostatečné sebedůvěry.

KAPITOLA 10

Nemysli, že ho mám ráda,

i když ho chci. Je to jen mluvka.

Ale mluví dobře.

Však co je po slovech?

Při obvyklém životě v pevnosti uplynul týden. Mabel si už pomalu zvykla na prostředí, které jí zpočátku připadalo nejen nové, ale i trochu nudné. Důstojníci a vojáci si zase zvykli, že je mezi nimi mladá krásná dívka ušlechtilého a skromného vzhledu i chování, jež si přinesla z rodiny své ochránkyně, a už ji tak nezlobili špatně skrývaným obdivem. Prokazovali jí úctu, kterou s radostí přičítala tomu, že si váží jejího otce. Ve skutečnosti platila její skromné a jemné povaze, a ne hodnému seržantovi.

Známosti, které se získávají při nějakém dobrodružství, se brzy dostanou do patřičných mezí. Za týden v Oswegu Mabel dostatečně poznala, s kým může být důvěrná a komu se má vyhýbat. Protože otec zaujímal střední postavení - nebyl důstojníkem, ale zas byl daleko víc než obyčejný voják - držel ji stranou od obou velkých tříd ve vojenském prostředí.

Tím se zmenšil okruh osob, s kterými se musela seznámit, a volba přátel byla poměrně lehká. Brzo však poznala, že i mezi těmi, kdo směli jíst u velitelova stolu, několik mužů rádo přehlédne její nízké postavení, protože je tu nová, má pěknou postavu a vábnou tvářičku. Za několik dní už měla ctitele i mezi šlechtici. Zejména ubytovatel, Skot Muir, voják středních let, se očividně hleděl víc sblížit se seržantem, ačkoliv se i jinak služebně hodně stýkali. Byl vdovec a už víc než jedenkrát okusil manželské slasti. Mladíci u oběda si ho dobírali, že teď najednou častěji navštěvuje obydlí svého podřízeného, než měl dřív ve zvyku. Ale zůstali jen při smíchu nebo při žertovném volání "na počest seržantovy dcery". "Na Mabel Dunhamovou" se však brzy stalo přípitkem, jejž pronášel kdekdo od praporčíka až po poručíka.

Na konci týdne poslal Lundie Duncan po večerním rozkaze pro seržanta Dunhama. Zřejmě si s ním chtěl o něčem osobně pohovořit.

Starý major bydlel v přenosné chatě, která stála na válcích, takže si ji mohl dát kamkoli převézt a bydlet na tom či onom konci pevnostního nádvoří. V této chvíli stála uprostřed. Tam seržant našel majora. Vpustili ho k němu bez dlouhých průtahů v předpokoji. V zařízení důstojnických příbytků a domů pro prosté vojáky byl malý rozdíl. Důstojníci měli jen větší místnosti.

"Vstupte, seržante, vstupte, kamaráde," řekl starý Lundie srdečně, protože seržant uctivě zůstal stát u dveří místnosti sloužící za ložnici a knihovnu, kam ho sluha uvedl. "Pojďte a posaďte se sem na stoličku. Promluvíme si dnes o něčem jiném než o výplatách a seznamech. Už léta jsme přáteli a tak dlouhý čas už něco znamená i mezi skotským majorem a podřízeným Yankeem. Posaďte se a udělejte si pohodlí. Dnes byl krásný den, seržante."

"Opravdu, majore Duncane," odpověděl seržant. Přitáhl si sice židli, ale při své zkušenosti věděl, jaký stupeň úcty musí zachovat. "Skutečně krásný den, pane, a myslím, že jich letos bude ještě víc."

"Přál bych si to. Zdá se, že úroda bude velmi dobrá a uvidíte, kamaráde, že hoši z Pětapadesátého jsou zrovna tak dobří sedláci jako vojáci. Neviděl jsem lepší brambory ve Skotsku, než jaké sklidíme, jak se zdá, tady na našem novém políčku."

"Opravdu slibují dobrou úrodu, majore Duncane; to budeme mít letos lepší zimu než loni."

"Život jde kupředu, seržante, vzrůstá naše pohodlí, ale tím větší jsou také naše požadavky. Stárneme a já začínám uvažovat o tom, abych šel ze služby a usadil se. Mám dojem, že s vojnou se brzo rozloučím."

"Král má ve vás, pane, ještě výborného služebníka."

"Možná že ano, seržante Dunhame, zvlášť kdyby měl pro mne nějaké podplukovnické místo."

"Až obdrží Lundie Duncan tuto hodnost, bude to pro náš pluk svátek, pane."

"A Lundie Duncan bude poctěn, až ji dostane. Ale vy, seržante, i když jste nikdy nebyl podplukovníkem, měl jste dobrou ženu. Vedle vojenských hodností jen to může člověku přinést štěstí."

"Byl jsem ženat, majore Duncane, ale to už je dávno, a od té doby mě již nic neodvádělo od služby Jeho milovanému Veličenstvu."

"Jakže, ani láska k té čilé, baculaté dcerušce s růžovými tvářemi, kterou vidím už pár dní v naší pevnosti? Na mou duši, seržante, jak jsem starý, sám bych se do toho děvčátka zamiloval a podplukovnictví bych pustil ke všem čertům."

"Všichni víme, kde dlí srdce majora Duncana - je ve Skotsku, kde mu chce krásná dáma dopřát všeho štěstí, jakmile mu to dovolí jeho smysl pro povinnost."

"Ach, seržante, naděje je vždycky na dlouhé lokte," odpověděl major a po jeho přísném obličeji přelétla vlna smutku, "a krásné Skotsko je daleko. Když tu nemáme vřes a ovesnou mouku, můžeme tady po libosti lovit zvěř a lososů je tu tolik jako v Berwicku21 nad Tweedou. Je pravda, seržante, že si mužstvo stěžuje, že se v poslední době přejedlo zvěřinou a holuby?"

"Teď už několik týdnů ne, majore Duncane, protože v téhle roční době není tolik zvěře ani divokých ptáků jako jindy. Začínají reptat proti lososům, ale doufám, že léto přečkáme bez zvláštních stížností na stravu. Skotští vojáci v praporu sice mluví jako bez rozumu jen o ovesné mouce a občas si stěžují na náš pšeničný chléb."

"To je už v jejich povaze, seržante, tak se projevuje pravá skotská duše. Koláč, člověče, je přece jen příjemné sousto a často se těším, až se zas do něj zakousnu."

"Když už se někomu stýská - myslím mužstvo, pane, protože o vás bych se neodvážil říci nic neuctivého - a jestli vojáci skutečně budou vyžadovat svou domácí stravu, dovolil bych si doporučit, aby se dovezla ovesná mouka, nebo abychom si ji umleli u nás, a bude po stížnostech. Dohromady by to nic nestálo, pane."

"Jste čtverák, seržante, ale na mou duši, máte pravdu. Avšak na tomhle světě jsou sladší věci než ovesná kaše. Máte například sladkou dceru, Dunhame."

"Je po matce, majore Duncane, a nemusí se schovávat," odpověděl seržant pyšně. "A krmili ji jen poctivou americkou moukou, ale nemusí se schovávat, pane."

"To určitě ne, na mou duši. Když jsme již u toho, kamaráde, vyrukoval bych do přední linie se svou zálohou. Náš ubytovatel David Muir by se chtěl oženit s vaší dcerou a požádal mě, abych vám to řekl. Bojí se totiž, aby si neutržil ostudu. A mohu dodat, že jistě polovina mladých důstojníků v pevnosti připíjí na její krásu a mluví o ní od rána do večera."

"To je pro ni velká pocta, pane," odpověděl suše otec, "ale věřím, že si mladí páni brzy najdou vzácnější předmět k rozhovoru. Doufám, že se Mabel za pár týdnů provdá za počestného muže."

"Ano, Davy je počestný muž a to se nedá říci o všech ubytovatelích, seržante," odpověděl Lundie s lehkým úsměvem. "Mohu tedy říci tomuto jinochovi postřelenému šípem lásky, že má naději?"

"Děkuji vám za čest, ale Mabel je zasnoubena jinému."

"A hrome, to bude rozruch v pevnosti! Ale jinak, když mám být upřímný, seržante, nemrzí mě to, protože nejsem velkým přítelem nerovných sňatků."

"Souhlasím s vámi, pane, a nechci, aby se má dcera stala ženou důstojníka. Myslím, že by každé rozumné ženě mělo stačit, kdyby se provdala jen tak jako kdysi její matka."

"A smím se zeptat, seržante, kdo je tím šťastlivcem, kterého chcete nazvat svým zetěm?"

"Stopař, pane."

"Stopař!"

"Ano, majore Duncane, a řeknu vám, že na těchto hranicích neznám lepšího člověka, než je můj počestný, statečný a věrný přítel."

"To je všechno pravda, ale je Stopař tím pravým mužem, který by dovedl obšťastnit dvacetileté děvče?"

"Proč ne, pane? Ve svém povolání přece vyniká. Naše armáda nemá vůdce a zvěda, který by měl jen polovinu jeho slávy nebo který by si ji zasloužil."

"Máte pravdu, seržante; ale je pověst zvěda právě ten druh slávy, který získává dívčí lásku?"

"Mluvit o dívčích zálibách, pane, je podle mého skromného mínění totéž jako mluvit o názorech rekruta. Jestli se při nástupu budeme řídit podle nějaké neohrabané čety, nikdy nepostavíme prapor do zákrytu, majore."

"Ale vaše dcera není neohrabaná. Ani ve staré Anglii byste v jejích vrstvách nenašel jemnější dívku. Souhlasí s vámi? - Totiž věřím, že jistě souhlasí, když jste řekl, že je zasnoubena."

"Ještě jsme o tom nemluvili, pane, ale podle některých maličkostí, které vám mohu vyjmenovat, myslím, že mohu počítat s jejím souhlasem."

"A jaké jsou to maličkosti, seržante?" zeptal se major, jehož začala záležitost zajímat. "Přiznám se, že jsem trochu zvědav, a rád se něco dovím o ženské duši; víte, že sám jsem ještě mládencem."

"Nuže, pane, když s Mabel mluvím o Stopaři, může na mně oči nechat. Má upřímnou radost ze všeho, co o něm řeknu dobrého, jako by ho už skoro považovala za svého muže."

"A myslíte, že tyto známky ukazují věrohodně city vaší dcery?"

"Ano, pane, a myslím, že jsou přirozené. Když se mi voják, který chválí důstojníka, dívá přímo do očí - nehněvejte se, že si vojáci někdy popustí uzdu - tedy, když mi například někdo chválí svého kapitána a dívá se mi do očí, věřím, že je to poctivec a myslí upřímně, co říká."

"Ale není dosti velký rozdíl ve věku budoucího ženicha a jeho krásné nevěsty, seržante?"

"Máte pravdu, pane, Stopařovi bude už čtyřicet, a Mabel má nejlepší naději na štěstí, jež může žena s jistotou očekávat od zkušeného manžela. Mně bylo také čtyřicet, když jsem se ženil s její matkou."

"Ale bude se vaší dcerce víc líbit zelená lovecká kazajka a liščí čapka našeho milého vůdce než fešácká uniforma Pětapadesátníků?"

"Možná že ne, pane, ale bude jí ke cti sebezapření, jež moudrou ženu ještě víc zušlechťuje."

"A nebojíte se, že ovdoví ještě v mladém věku? Vždyť mezi ukrutnými šelmami a ještě ukrutnějšími divochy visí Stopařův život takřka na vlásku."

"Každá kulka má svůj cíl, Lundie," major se rád nechával takto jmenovat ve chvílích pohody, když se nemluvilo o vojenských věcech, "a nikdo v Pětapadesátém se nemůže chlubit, že by byl pojištěn proti zákeřné smrti. Po té stránce by Mabel jinou volbou nic nezískala. A jestli mohu, pane, o něčem takovém mluvit otevřeně, velmi pochybuji, že Stopař někdy zemře v bitvě nebo se stane obětí divočiny."

"A proč, seržante?" zeptal se major. "Je voják, pokud jde o nebezpečí, mimoto je mu mimořádně vystaven. Proč by si měl kdokoli myslet, že se zachrání, kde neuniknou druzí?"

"Myslím, pane, že Stopař nevěří, že má víc štěstí než druzí, ale tenhle člověk nikdy nezahyne kulkou. Viděl jsem ho mnohokrát za mimořádných okolností v nejhorším krupobití střel tak chladnokrevně zacházet s puškou, jako by to byla pasákova hůl, a nevěřím, že by mu osud chystal takový konec. A přece jestli někomu v osadách Jeho královského Veličenstva přísluší podobná smrt, je to Stopař."

"To nikdy nevíme, seržante," odpověděl major s vážnou tváří, "a čím méně o tom mluvíme, tím lépe. Ale bude vaše dcera - myslím, že jí říkáte Mabel - bude Mabel nakonec chtít člověka, který je jen přívěškem vojska, místo skutečného vojáka? Vůdce nemá naději na postup, seržante."

"Je prvním mezi zvědy, pane. Zkrátka, Mabel se už rozhodla. A když již jste byl tak laskav a hovořil se mnou o panu Muirovi, prosím vás, abyste mu řekl, že děvče se už dalo naverbovat na celý život."

"Dobře, dobře, to je vaše záležitost, a teď si promluvíme o jiných věcech, seržante."

"Rozkaz, pane," řekl Dunham, vztyčil se a zasalutoval.

"Už jsem vám řekl, že vás chci příští měsíc poslat na Tisíc ostrovů. Všichni staří poddůstojníci se už vystřídali na této stanici - alespoň ti, kterým mohu důvěřovat. Teď přišla řada na vás. Také poručík Muir se hlásí, že je na něm řada, ale protože je ubytovatelem, nechci rušit pořádek. Vybral jste si mužstvo?"

"Všechno je hotovo, pane. Vybral jsem si oddíl a vím, že kanoe, která přijela dnes v noci, přinesla zprávu, že tamní posádka už čeká na vystřídání."

"Správně; a musíte vyplout pozítří nebo zítra večer. Bude snad moudřejší, když poplujete za tmy."

"Také Jasper si to myslí, majore Duncane. Na nikoho v takové věci není lepší spolehnutí než na mladého Jaspera Westerna."

"Mladý Jasper, Sladká voda!" řekl major a na jeho obvykle strohých ústech se objevil lehký úsměv. "Hoch jede také s vámi?"

"Jistě víte, pane, že Oblak nikdy nevyjíždí z přístavu bez Jaspera."

"Pravda, ale každé pravidlo má svou výjimku. Myslím, že tady už několik dní vidím nějakého námořníka?"

"Ano, pane, je to můj švagr Cap, který sem doprovodil Mabel z města."

"Proč by nemohl řídit Oblak na této cestě, a Jaspera byste nechal tady? Váš švagr by jistě rád zkusil plavbu po sladké vodě a víc byste ho užil."

"Chtěl jsem vás, pane, poprosit o svolení, abych ho směl vzít s sebou. Ale může jet jen jako dobrovolník. Jasper je statečný chlapík a nemůžeme ho bez důvodu zbavovat velení, majore Duncane. Bojím se, že švagr Cap příliš pohrdá sladkou vodou, aby konal dobře svou povinnost."

"Zcela správně, seržante, ponechám rozhodnutí vám. Když to uvážíme, musí velení zůstat Jasperovi. Chcete vzít s sebou také Stopaře?"

"Jestli to schválíte, pane. Bude tam dost práce pro oba vůdce, pro Indiána i Stopaře."

"Myslím, že máte pravdu. Nuže, seržante, přeju vám hodně štěstí. Pamatujte, že stanici rušíme, a musíte ji před návratem zničit. Už dosloužila a hodně nám pomohla, aleje to příliš nebezpečné místo, než abychom je drželi zbytečně. Můžete jít."

Seržant Dunham zasalutoval, udělal podle předpisu obrat čelem vzad a již zavíral dveře, když ho major najednou znovu zavolal.

"Abych nezapomněl, seržante, mladší důstojníci mě požádali, abych uspořádal závod ve střelbě; určil jsem zítřejší den. Soutěže se smí zúčastnit každý. Ceny budou stříbrem zdobený růžek na prach, koží opletená láhev," četl major z listu, "a jak tady čtu, dámský hedvábný čepeček. To proto, aby vítěz mohl projevit svou galantnost a nabídnout jej té, kterou miluje."

"To je velmi pěkné, pane, aspoň pro toho, kdo vyhraje. Smí se zúčastnit také Stopař?"

"Nevím, proč by měl být vylučován, jestliže přijde. Ale všiml jsem si, že se nikdy nezúčastňuje sportovních podniků. Asi je přesvědčen, že se mu nikdo nevyrovná."

"Je to tak, majore Duncane. Ten poctivý chlapík ví, že na hranicích nenajde sobě rovného, a nechce kazit radost druhým. Rozhodně můžeme vždycky spoléhat na jeho jemnocit. Ať tedy jedná podle svého."

"Máte pravdu. Uvidíme, jestli i v ostatním bude mít takový úspěch. Dobrou noc, Dunhame!"

Seržant odešel a ponechal Lundieho Duncana jeho vlastním myšlenkám. Úsměv, který chvílemi přelétl po jeho tvrdé vojenské tváři, svědčil o tom, že se mu hlavou nehonily myšlenky nepříjemné, přestože chvílemi převládla v obličeji zase přísná strohost. Asi za půl hodiny někdo zaklepal a major vyzval návštěvníka, aby vstoupil. Objevil se muž středních let v důstojnickém stejnokroji, ne zcela bezvadném, a major ho přivítal jako "pana Muira".

"Přišel jsem se vás, pane, s vaším svolením zeptat na svůj osud," řekl ubytovatel se silným skotským přízvukem, sotva se posadil na nabídnutou židli. "Abych řekl pravdu, majore Duncane, to děvče nadělalo v pevnosti tolik rozruchu jako Francouzi u Tye; ještě jsem neviděl takový zmatek za tak krátkou dobu."

"Snad mi nechceš tvrdit, Davy, že tvoje mladé, ne-zkažené srdce se za týden rozhořelo takovým plamenem? Člověče, to je horší než tvoje historie ve Skotsku, kde prý ti žár propálil díru do těla, a všechna děvčata mohla nakouknout, jaká vzácnost ti tam hoří."

"Vy si stále vedete svou, majore Duncane, jako váš otec a matka. Ti by neustoupili, ani kdyby nepřítel už vnikl do ležení. Nevidím na tom nic zvláštního, když jdou mladí lidé za hlasem svého srdce."

"Ale ty jsi za ním chodil tak často, že už to tentokrát podle mého mínění ztratilo všechen půvab a novotu. Počítáme-li onu záležitost ve Skotsku, když jsi byl ještě velmi mladý, byl jsi už čtyřikrát ženat."

"Jen třikrát, majore, a proto doufám, že se ještě jednou ožením. Ještě mi chybí jedna svatba do čtyř; bylo to zatím jen třikrát."

"Myslím, Davy, že bys neměl odčítat tu první záležitost, i když u toho nebyl kněz."

"A proč bych ji měl počítat, majore. Soud rozhodl, že nešlo o manželství. Co může člověk ještě chtít? Ta žena využila mého chvilkového citového vzplanutí, to je moje slabost, a svedla mě ke smlouvě, kterou soud shledal nezákonnou."

"Jestli si dobře vzpomínám, Muire, byly na tu věc tenkrát dva názory."

"Skoro každá věc má dvě strany, milý majore, a znal jsem mnohé, co měly tři. Ale ta žena, chudák, umřela a nezůstal žádný potomek, tak už to dál nemělo význam. Pak jsem měl obzvláštní smůlu se svou druhou ženou. Říkám s druhou, majore; z úcty k vám ustupuji vašemu názoru, že v prvním případě šlo o manželství. Ale ať to byl první nebo druhý sňatek, měl jsem s Jeannií Grahamovou, která umřela bezdětná po prvních pěti letech našeho manželství, velkou smůlu. Ale myslím, že kdyby byla Jeannie zůstala naživu, nikdy bych byl nepomyslel na jinou ženu."

"Ale protože nezůstala naživu, oženil ses po její smrti ještě dvakrát. A máš chuť udělat to ještě potřetí."

"Pravdě člověk nemůže odporovat, a vždycky ji rád uznám. Mám dojem, Lundie, že jste dnes smutný, a je tak krásný večer."

Stopař

Kapitola 4

"Ne, Muire, smutný ne, ale přiznám se, že trochu zamyšlený. Vzpomněl jsem si na mladá léta, kdy jsme spolu, já zemanův syn, ty farářův, běhali po rodných kopcích. Byli jsme bezstarostní chlapci a budoucnost nám nedělala hlavu. Pak jsem si s trochou lítosti uvědomil, jak se naše budoucnost vybarvila."

"Snad si, Lundie, nestěžujete na svůj úděl? Dotáhl jste to na majora a brzo budete podplukovníkem, jestli zprávy nelžou. Naproti tomu já jsem se dostal jen o stupeň výš od té doby, co mě váš otec jmenoval důstojníkem, a jsem jen ubohým ubytovatelem."

"A tvoje čtyři ženy?"

"Tři, Lundie, jen tři byly zákonné, i při našich liberálních, posvátných zákonech."

"Dobrá, tedy jen tři. Víš, Davy," řekl major Duncan a nepozorovaně přešel k důvěrnému tónu svého mládí, jak tomu bývá u vzdělaných Skotů, když je něco zahřeje u srdce, "víš, Davy, že jsem si už dávno vybral, a víš, s jakými úzkostmi a nadějemi jsem čekal na šťastnou hodinu, kdy budu moci dívku, kterou mám tak dlouho rád, nazvat svou ženou. A ty ses bez jmění, bez jména, bez původu, bez jakýchkoli zásluh - myslím zvláštních zásluh -"

"Ne, to mi neříkejte, Lundie. Muirové mají dobrou krev."

"Tak tedy s ničím jiným než se svou krví ses už čtyřikrát oženil..."

"Jenom třikrát, Lundie. Když budete říkat čtyřikrát, přestaneme být kamarády."

"Ať je po tvém, Davy; je to stejně víc než dost. Pokud jde o manželství, naše životy se hodně lišily, to uznáš, starý kamaráde."

"A kdo myslíte, majore, měl z nás obou ze života víc - řekněme si to tak upřímně, jako když jsme byli hochy."

"Nemám, co bych skrýval. Moje léta pomalu uplynula v nesplněné naději, zatímco tvoje..."

"Rozhodně ne ve splněné, čestné slovo, majore Duncane," přerušil ho ubytovatel Muir. "Při každém novém pokusu jsem si sliboval úspěch, ale zklamání je údělem muže. Žijeme v bláhovém světě, Lundie, to musíte uznat, a nejbláhovější je život v manželství."

"A přece chceš strčit krk do chomoutu už popáté?"

"Musím poznamenat, že teprve počtvrté, majore Duncane."

"Myslím, že by sis měl lépe připomenout svoje postavení a svou krev, Davy. Věřím, že všechny čtyři tvoje ženy..."

"Přál bych si, Lundie, abyste přesněji počítal. Třikrát jedna jsou tři."

"Aspoň tří tedy byly urozené?"

"Tři ano, majore, a byla to řádná manželství."

"Ale čtvrtá byla dcera našeho zahradníka a to nebyl rovný sňatek. Nebojíš se, že sňatkem s dcerou poddůstojníka, který slouží v témže praporu, zhoršíš svoje postavení v pluku?"

"To právě bylo vždycky mou slabostí, majore, že jsem se ženil a nemyslel na důsledky. Každý má nějakou slabost, a moje je ženitba. Když už jsme si pohovořili o zásadách sňatků, mohl bych se vás zeptat, jestli jste byl tak laskav a promluvil se seržantem o té maličkosti?"

"Promluvil, Davide; je mi líto, že musím zklamat tvoje naděje a sdělit ti, že nemáš velké vyhlídky."

"Že nemám vyhlídky? Důstojník a k tomu ubytovatel, a nepochodím u seržantovy dcery?"

"Je tomu tak, Davy."

"A proč, Lundie, můžete mi to vysvětlit?"

"Děvče je zasnoubeno. Že by si už byli dali slovo a podali ruku nebo že by věc už byli zpečetili - tomu na mou duši nevěřím; ale je zasnoubena."

"To je opravdu překážka, majore, ačkoliv není nepřekonatelná, když je srdce volné."

"Máš pravdu; myslím, že v tomhle případě je srdce asi volné. Zdá se, že vyhlédnutého manžela vybral spíš otec než dcera."

"A kdo je to, majore?" zeptal se ubytovatel, který se díval na celou věc docela chladně, jak byl zvyklý. "Nevím tady o žádném nápadníkovi, který by se mi mohl postavit do cesty."

"Ne, ty jsi asi jediný slibný nápadník na celé hranici, Davide. Ten šťastlivec je Stopař."

"Stopař, majore Duncane!"

"Nikdo jiný, Davide Muire. Stopař je ten muž. Ale mohu tvé žárlivosti trochu ulevit - podle mého názoru je ten sňatek spíš podle volby otcovy než dceřiny."

"Také jsem si to myslel," zvolal ubytovatel a zhluboka si oddechl, jako by mu spadl kámen ze srdce. "Není možné, aby při mé znalosti lidské povahy..."

"Spíš ženské povahy, Davide."

"Jen žertujte, Lundie, uvidíme, kdo se bude smát naposled. Není možné, že bych se mýlil, pokud jde o náklonnost té mladé dívky. Mohu směle říci, že touží po vyšších cílech, než je Stopař. Pokud jde o něho samotného, čas ukáže."

"Teď mi upřímně řekni, Davide Muire," zeptal se major a zastavil se před poručíkem pohlížeje mu upřímně do obličeje s komickým výrazem překvapení, jež dodávalo tváři starého vojáka směšný vzhled, "myslíš opravdu, že takové děvče, jako je seržantova dcera, se vážně zamiluje do muže tvých let, tvého vzhledu, a ještě bych dodal - tvých zkušeností?"

"Nevyznáte se v děvčatech, majore, proto jste ještě ve svých pětačtyřiceti letech svobodný. Náramně jste si protáhl to své mládenectví, majore."

"A kolik je tobě, poručíku Muire, smím-li se ptát?" "čtyřicet sedm; nepopírám to, Lundie. Jestli dostanu Mabel, bude to šťastné manželství ještě aspoň deset roků. Myslím, že seržant Dunham není tak skromný, aby mu napadlo dát to svoje sladké děvče tak nepatrnému člověku, jako je Stopař."

"Skutečně mu to napadlo, Davy; bere to docela vážně."

"Dobře, dobře, majore, jsme přece staří kamarádi" - oba mluvili chvíli skotským nářečím, chvíli zas obyčejnou řečí, podle toho, jak se v rozhovoru blížili k svým mladým letům, nebo se od nich vzdalovali - "a měli bychom vědět, co je žert, a co ne. Možná že ten dobrák nerozuměl mým náznakům."

"Milý Davide, řekl jsem ti, co seržant odpověděl, a jistě chápeš, že můj vliv, na nějž ses tolik spoléhal, ti nepomůže. Pojďme si vypít skleničku na naše staré přátelství. Pak radši mysli na zítřejší výpravu a zapomeň co nejdřív na Mabel. Připíjím na tvé štěstí, poručíku, nebo na rychlé uzdravení po tomhle útoku. Radím ti, abys byl v budoucnu opatrnější, protože by tě tyhle divoké kousky jednou mohly vytrestat."

"Díky, milý majore. Jsem vám neobyčejně zavázán za tuto službu a za všechny ostatní projevy vašeho přátelství. Kdybyste mi mohl prokázat ještě jedinou, byl bych si jist, že nezapomínáte na starého kamaráda z dětství."

"Jestli je to rozumné přání, Davy, a jestli je mohu jako tvůj představený nějak splnit, tedy ven s ním!"

"Prosím vás, abyste mi našel nějaký úkol na stanici na Tisíci ostrovech, který by mě tam zdržel asi čtrnáct dní. Myslím, že by to stačilo, abych vyřídil celou záležitost k spokojenosti obou stran. Uvědomte si, Lundie, že to děvče je jediná bílá žena tady na hranicích, s kterou je možno se oženit."

"Na pevnosti, i když je malá, by se vždycky pro tebe našla práce. Ale na Tisíci ostrovech to obstará seržant právě tak dobře jako generální ubytovatel, možná že ještě lépe."

"Ale rozhodně ne lépe než plukovní ubytovatel. Obvykle posádky hodně plýtvají."

"Budu o tom uvažovat, Muire," řekl major se smíchem, "a ráno ti řeknu. Ale zítra, hochu, bude skvělá příležitost, abys ukázal před dámou svoje umění. Jsi skvělý střelec a bude se střílet o ceny. Hleď ukázat, jak jsi obratný, a kdo ví, co se ještě nestane, než Oblak odpluje."

"Myslím, že se zítra většina mladíků pokusí o štěstí v tomhle sportu, majore."

"To určitě, a také někteří starší, když ty přijdeš. Abych tě povzbudil, zkusím si také párkrát vystřelit, Davy. Víš, že nejsem z posledních. A teď vám, pane Muire, přeji dobrou noc. Nezapomeňte na zítřejší střelbu."

Ubytovatel odešel. Major zůstal v knihovně a přemýšlel o tom, co se právě zběhlo. Lundie Duncan byl zvyklý na poručíka Muira a jeho žertovné jednání, takže mu jeho chování nebylo tak nápadné, jak snad připadá čtenáři. Lidé sice jednají podle společného zákona, který je dán přírodou, ale jejich činy, myšlení, city a osobní vlastnosti jsou přitom nekonečně rozdílné.

KAPITOLA 11

Nuť sedět sokola, člověku nezvyklého,

necvičeného psa jít za jelenem zas,

zkus spoutat proti vůli svobodného,

nebo chtěj na smutném poslouchat

milý hlas.

Marně ses namáhal, marně jsi

ztrácel čas!

Chceš srdce zavřené lásce snad naučit?

Jen pro ty láska je, kdo umí sladce snít.

ZRCADLO SOUDCŮM

Málokdy se nějaká touha vyplní tak jako přání všech mladých vojáků z pevnosti, aby bylo příštího dne krásné počasí. V ročním období, o němž píšeme, už na Oswegu nebývala letní vedra. Stín lesů a svěží větry od jezera tak zmírňovaly sluneční žár, že noci byly vždy chladné a dny jen zřídka úmorné.

Teď bylo září - měsíc, kdy se přes pevninu a velká jezera často přeženou silné větry z mořského pobřeží. Jezerní plavci musí bojovat s vichřicemi, které zocelují jejich zdatnost a odvahu a zvyšují jejich odolnost. Za takového dne se shromáždila posádka Oswega, aby se zúčastnila "přehlídky zbraní", jak ji žertem nazval velitel. Major byl vzdělaný muž, přinejmenším ve vojenství. Staral se, aby mladí vojáci četli a přemýšleli, aby rozuměli i odbornějším stránkám svého povolání. Přestože žil tak daleko od civilizace, měl dobrou a rozsáhlou knihovnu a ochotně půjčoval knihy každému, kdo chtěl číst. A z těchto knih našla cestu do pevnosti také oblíbená hra, která teď měla začít. Staré rytířské kroniky vtiskly této zábavě romantičnost, která se dobře hodila k povaze a zvykům vojáků z osamělé pevnosti v divočině. I když se horlivě chystala zábava, velitelé, kteří měli službu, nezapomínali na bezpečnost pevnosti. Kdo by se díval z pevnostního valu na rozsáhlou plochu jezera, jak se třpytí až k severnímu obzoru, a na dřímající, zdánlivě nekonečný les v druhé polovině panoramatu, mohl

by se domnívat, že se octl v zemi míru a bezpečí. Ale Lundie Duncan příliš dobře věděl, že se z těchto lesů v kterémkoli okamžiku může vyřítit na sta Indiánů připravených zničit pevnost a všechno, co je v ní. Věděl, že i zrádné jezero skýtá otevřenou a snadnou cestu, po níž se mohou v nestřeženém okamžiku přiblížit civilizovanější, avšak neméně zběsilí nepřátelé - Francouzi. Poslal do lesa stráže pod velením starších bdělých důstojníků, kterým už tolik na dnešní zábavě nezáleželo. V pevnosti byl ve zbrani velký oddíl. Měl rozkaz zachovávat pohotovost, jako by byl nablízku silný nepřítel. Při takových bezpečnostních opatřeních se mohl zbytek mužstva a důstojníků věnovat beze strachu ranní zábavě. Závody se měly konat přímo na břehu jezera, na plošině západně od pevnosti. Byly tu pokáceny stromy a odstraněny kořeny, takže vznikla plocha vhodná pro přehlídky, výhodně chráněná zezadu vodou a z jednoho boku pevností. Když zde vojáci cvičili, mohli být přepadeni jen ze dvou stran. Poněvadž se mýtina prostírala daleko na západ a na jih, byli by útočníci museli opustit ochranný kryt lesa, než by se k vojákům nebezpečně přiblížili.

Ačkoliv řádnou zbraní u pluku byly muškety, přinesli si soutěžící k závodům asi padesát loveckých ručnic. Každý důstojník měl loveckou pušku pro svou zábavu; patřily zvědům a několika přátelským Indiánům, kteří se vždycky zdržovali poblíž pevnosti; a byly tu také rezervní pušky pro ty, kdo chodili lovit zvěř, aby doplnili zásoby. Asi pět nebo šest účastníků proslulo na hranicích jako zvlášť dobří střelci. Asi deset dalších tu pokládali za nadprůměrné střelce. A mnoho jiných bylo považováno za velmi obratné. Vzdálenost činila devadesát metrů a mělo se střílet bez opěry. Terčem byla jako obvykle deska s bílými kruhy kolem vyznačeného středu - ,býčího oka'. První začali soutěžit obyčejní střelci, kteří předváděli svou obratnost v nepříliš rozvážném boji. Zúčastnili se jen řadoví vojáci a nevzbudili velký zájem u diváků, mezi něž dosud nepřišel žádný důstojník.

Byli to většinou Skoti, protože pluk byl sestaven před několika lety v skotském městě Stirlingu a okolí. Ale když přišel do kolonií, vstoupilo do něj, podobně jako seržant Dunham, mnoho Američanů. Tito vojáci z osad bývali nejlepšími střelci. Také v tomto předběžném závodě bylo sotva za půl hodiny jasno, že nejlepším je zatím mladý Holanďan z kolonie New York. Právě o tom všichni hovořili, když se na cvičišti objevil nejstarší kapitán provázený důstojníky a jejich manželkami. Za nimi šlo ještě asi dvacet žen a mezi nimi krásná a zářící Mabel Dunhamová, jež se těšila všeobecné pozornosti. Tři ženy patřily v pevnosti k urozené vrstvě - byly to manželky důstojníků, a Mabel tu byla skutečně jedinou volnou dívkou, s níž se mohl důstojník oženit, jak již prohlásil ubytovatel.

Pro diváky stálo u jezerního břehu nízké prkenné pódium. Nedaleko visely na sloupu ceny. První lavice na pódiu byla vyhrazena pro tři důstojnické ženy a jejich děti. Mabel a ženy poddůstojníků usedly na druhou lavici. Manželky a dcery řadových vojáků se shlukly vzadu. Některé stály, jiné seděly, jak našly místo. Dámy vpředu si Mabel zvědavě prohlížely. Skromná, vážná a jemná dívka se jim líbila, ale přesto se k ní chovaly odměřeně, s vědomím společenských rozdílů, které byly tady v pevnosti přesně vymezeny.

Jakmile se tato významnější část obecenstva usadila, dal major příkaz, aby závod pokračoval podle pravidel předepsaných v jeho rozkaze. Asi deset nejlepších střelců z pevnosti se postavilo na stanoviště a začali jeden za druhým střílet. Soutěžili bez rozdílu důstojníci i prostí vojáci, ale směli se zúčastnit i národní hosté. Záhy se zjistilo, že všichni byli tak dobrými střelci, že zasáhli buď černý bod ve středu terče, nebo bílý střední kruh, jak se dalo čekat u mužů, jimž byla střelba potěšením a u nichž i jejich život závisel na obratném zásahu. Druzí, kteří je vystřídali, už byli méně jistí. Jejich kulky zasáhly jen jednotlivé kruhy kolem středu terče.

Kdo neuspěl v prvním kole, nemohl podle pravidel soutěže pokračovat v druhém. Pobočník, který zastával v tomto turnaji úlohu ceremoniáře a hlasatele, vyhlašoval jména těch, kdo postoupí do dalšího kola, a upozorňoval, že ten, kdo se nezúčastnil střelby do terče, se z dalšího závodění vylučuje. Tu přišli na stanoviště Duncan, ubytovatel a Jasper Sladká voda. Stopař pomalu přecházel opodál bez své milované pušky - bylo to neobvyklé, ale všichni chápali, že tím dává najevo, že nechce soutěžit o vyhlášené ceny. Když se major Duncan vesele ubíral na stanoviště, všichni mu ustupovali z cesty. Velitel se postavil, zdvihl nedbale pušku a vystřelil. Kulka minula střed o několik palců.

"Major Duncan se vylučuje z další soutěže!" oznámil pobočník. Řekl to nahlas a zasvěceným tónem. Všichni starší důstojníci a seržanti pochopili, že chybná rána byla vypálena záměrně; zato mladší důstojníci a řadoví vojáci tím byli povzbuzeni, aby pokračovali v závodění, protože se přesvědčili, že se pravidla soutěže zachovávají nestranně. "Teď je řada na vás, Sladká vodo," řekl Muir, "a jestli nebudete lepší než major, prohlásím, že dovedete lépe zacházet s veslem než s puškou."

Hezký Jasper se zarděl, stoupl si na stanoviště a pohlédl letmo na Mabel. Viděl dobře, jak se krásná dívka naklání, aby spatřila výsledek. S nenápadnou pečlivostí vložil hlaveň pušky do levé dlaně, zvedl ji a její ústí na okamžik znehybnělo; pak vystřelil. Kulka prošla přesně středem terče. Byla to dosud nejlepší rána, protože ostatní se spíš jen dotkly kresby.

"Výborně, pane Jaspere," řekl Muir, jakmile byl výsledek ohlášen. "Byla to rána, za kterou se nemusí stydět ani starší muž se zkušenějším okem. Myslím ale, že jste měl zároveň trochu štěstí, jak u mladých bývá, protože jste nemířil pečlivě. Jste možná rychlý, Sladká vodo, ale se zbraní nezacházíte promyšleně a vědecky. Prosím vás, seržante Dunhame, požádejte teď dámy, aby se dívaly pozorněji. Ukážu vám teď, jak se zachází s puškou, abych tak řekl, rozumově. Připouštím, že Jasper trefil, ale ze šťastné rány se střelec ani z poloviny tak netěší, jako když ji vypálil vědecky." Po celou tu dobu se ubytovatel chystal na vědecký pokus; ale nezačal střílet, dokud se neujistil, že se Mabel i ostatní ženy na něho zvědavě dívají. Ostatní mu z úcty k jeho hodnosti udělali místo, jen velitel stál nedaleko. Muir ho oslovil důvěrným tónem:

"Víte, Lundie, leccos se dá získat, když vzbudíte ženskou zvědavost. Je to hybná páka, a když ji správně použijete, může vás dovést k příjemným koncům."

"Máš pravdu, Davy, ale zdržuješ nás svými přípravami! Podívej se, přišel i Stopař a chce se poučit z tvých velkých zkušeností."

"Buďte zdráv, Stopaři, přišel jste se také přiučit nauce o střelbě? Nechci své vědomosti zavírat na zámek. Vítám každého, kdo chce něco získat. Nechcete si sám vypálit jednu ranku?"

"Proč bych střílel, ubytovateli? Nepotřebuji žádnou z vypsaných cen. A střílet o čest také nepotřebuji, toho jsem už užil dost; jistě uznáte, že nejlepší ctí je překonávat sám sebe. Nejsem děvče, abych nosil čepec."

"Pravda, ale možná že je tu žena, které si vážíte a nosila by jej pro vás..."

"Nuže, Davy," přerušil ho major, "buď střílej, nebo ustup. Pobočník je už netrpělivý."

"Ubytovatel a pobočník se zřídka shodnou, Lundie; ale jsem už stejně připraven. Ustupte trochu, Stopaři, aby dámy viděly."

Poručík Muir nyní zaujal s naučenou elegancí palební postavení, zdvihl pomalu pušku, sklonil, zase ji zvedl, to opakoval několikrát, až konečně vystřelil.

"Úplně mimo cíl!" zavolal pobočník, který znamenal zásahy, dohřátý rozvleklou vědou ubytovatelovou.

"Mimo cíl!"

"To není možné!" zvolal Muir a zrudl hněvem a hanbou. "To není možné, pobočníku. Tak neobratný jsem v životě nebyl! Prosím dámy, aby spravedlivě rozsoudily."

"Dámy zavřely oči, když jste vystřelil," řekl jeden ze šprýmařů posádky. "Vaše přípravy je poplašily."

"Nevěřím, že by mě dámy tak pomluvily, a neuznávám takovou urážku," odpověděl ubytovatel. "Spikli jste se, abyste poctivého člověka připravili o to, co mu patří."

"Je to chybná rána, Muire," řekl major se smíchem. "Teď si klidně sedni a smiř se s ostudou."

"Ne, ne, majore," poznamenal po chvíli Stopař, "ubytovatel je dobrý střelec na pomalý cíl a na malou vzdálenost, ač jinak nemá zvláštní schopnosti, když dojde ke skutečné přestřelce. Překryl Jasperovu střelu, jak zjistíte, jestli bude někdo tak hodný a podívá se na terč."

Stopařovy obratnosti a jeho bystrého a přesného postřehu si všichni tak vážili, že diváci začali kolísat, jakmile to řekl. Asi deset jich běželo k cíli, aby se přesvědčili. Tam skutečně shledali, že ubytovatelova střela prošla otvorem, který zanechala Jasperova kulka. Průnik byl tak přesný, že museli terč asi minutu prohlížet, než si byli jisti. Potvrdilo se, že Stopař měl pravdu, když našli v pahýlu kmene, o který se terč opíral, dvě kulky na sobě.

Vtom vzbudil pozornost Stopař, který šel na stanoviště.

"Podívejte se na Stopaře - chce zkusit štěstí," řekla kapitánova žena ubytovateli.

"Protestuji, majore Duncane, protestuji," zvolal Muir. Spěchal ke stanovišti a mával oběma rukama, aby dodal svým slovům důrazu. "Rozhodně protestuji, pánové, aby byl Stopař připuštěn do soutěže se Zvěrobijkou. Nemluvím ani o starých zvyklostech, ale je to příliš dlouhá puška, než aby směla soutěžit s vojenskými puškami v závodě o dovednost."

"Zvěrobijka odpočívá, ubytovateli," odpověděl Stopař klidně, "a nikdo nemá v úmyslu ji rušit. Ani mi nenapadlo, že bych dnes natáhl kohoutek, ale seržant Dunham mě přesvědčil, že bych neprokázal dost cti jeho krásné dceři, kterou jsem doprovázel do pevnosti, kdybych se nezúčastnil závodu. Jak vidíte, ubytovateli, střílím z Jasperovy pušky a ta jistě není lepší než vaše."

Poručík Muir se musel uklidnit a všichni pozorovali Stopaře. Vysoká postava slavného vůdce a lovce působila neobyčejným dojmem, když se postavil a lehkým pohybem, jenž ukazoval, jak dobře zná sílu lidského těla i sílu zbraně, zvedl pušku. O Stopaři se nedalo říci, že je krasavec, i když svým zevnějškem budil tolik důvěry a úcty. Jeho vysoké, svalnaté tělo bylo téměř dokonalé, ale byl příliš hubený. Paže a nohy měl tuhé jako jezdecký bičík. Vcelku však působil dojmem hromotluka. Přitom se pohyboval přirozeně a ladně. Protože byl tak klidný a vyrovnaný, vypadal důstojně, jak také odpovídalo jeho vynikajícím zásluhám a cenným službám, o nichž všichni věděli. Jeho poctivá, upřímná tvář byla do bronzova opálená a svědčila o tvrdém životě na čerstvém vzduchu. Ztvrdlé a upracované svalnaté ruce prozrazovaly jeho sílu. I když v jeho zevnějšku nebylo nic obzvlášť něžného nebo jemného, co by získávalo ženy, když zdvihal pušku, upíraly se na něho všechny ženské oči, nadšené jeho nenuceností a mužností. Zamířil, že to zrak sotva postřehl; obláček kouře se mu ještě vznášel nad hlavou, ale pažba už byla na zemi a Stopař se opíral o hlaveň. Poctivá tvář se mu rozzářila obvyklým, tichým, srdečným smíchem.

"Kdyby člověku mohlo něco takového vůbec napadnout," zvolal major Duncan, "řekl bych, že i Stopař terč minul."

"Ne, ne, majore," řekl Stopař s jistotou, "to by bylo odvážné tvrzení. Nenabíjel jsem pušku a nevím, co v ní bylo; ale jestli to bylo olovo, zjistíte, že moje kulka zarazila hlouběji ubytovatelovu i Jasperovu, nebo nejsem Stopař."

Volání od terče potvrdilo, že je to pravda.

"To není všechno, hoši," volal vůdce, který se teď pomalu ubíral k pódiu s ženským obecenstvem. "Jestli se má kulka jen dotkla prkna, budu to pokládat za chybnou ránu. Ubytovatel naštípl terč; uvidíte, že poslední střela neodrazila ani třísku."

"Máte pravdu, Stopaři," odpověděl Muir, který se zdržoval blízko Mabel, ale styděl se dát se s ní do hovoru před manželkami důstojníků. "Prorazil jsem terč a tím jsem udělal cestu vaší kulce, která proletěla mou dírkou."

"Nuže, ubytovateli, teď se bude střílet do hřebíku a uvidíme, kdo jej vrazí hlouběji, jestli já, nebo vy. Nechtěl jsem dnes ukazovat, co dokáže puška, ale když už jsem se dal do boje, neobrátím se zády k žádnému vojáku krále Jiřího. Čingašguk je venku, ten by mě donutil, abych předvedl několik jemností střeleckého umění. Ale jestli vás ani hřebík nezastaví, pocvičíte si s bramborem."

"Vy se dnes moc vychloubáte, Stopaři! Ale ujišťuji vás, že nemáte před sebou zelenáče z osad nebo z města."

"Vím to dobře, ubytovateli; nepopírám, že máte zkušeností. Žijete už léta na hranicích. Slýchal jsem o vás v koloniích a mezi Indiány už tak dávno, že by to vydalo za jeden lidský život."

"No, no," přerušil ho Muir, "přeháníte, člověče, nejsem tak starý."

"Přiznám vám, co si zasloužíte, poručíku, i kdybyste zvítězil v střelbě na brambor. Říkám jen to, že jste strávil celý dlouhý život jako voják v místech, kde má denně slovo puška. Vím, že jste spolehlivý a obratný střelec, ale přesto nejste pravým, rozeným střelcem; říkal jste, že se chlubím - myslím, že nemluvím o svých činech naprázdno. Co v člověku je, to mu nevezmete, a nic vám není platno, když jeho schopnosti popíráte. Ať mezi námi rozhodne seržantova dcera, jestli vás nebude mrzet tak hezký soudce." Stopař jmenoval za rozhodčího Mabel, protože se mu líbila a protože v jeho očích společenský stupeň neměl žádnou cenu. Ale poručík Muir cítil před ženami důstojníků rozpaky.

"Ať je podle vás, Stopaři," odpověděl, když přemohl nejistotu. "Ať je tedy seržantova dcera - měl bych říci jeho krásná dcera - naším rozhodčím. Jí věnujeme cenu, kterou jeden z nás určitě získá. Jak vidíte, dámy, Stopařovi se musí vyhovět, jinak bychom si byli vybrali za soudkyni jednu z vaší vzácné společnosti."

V té chvíli byli vyvoláváni soutěžící; ubytovatel se svým soupeřem odešli a zakrátko začalo druhé kolo. Do terče byl lehce zabodnut obyčejný kovářský hřebík s načerněnou hlavičkou. Střelec jej musel zasáhnout, jinak vypadl z další soutěže. Do druhého kola nebyli připuštěni ti, kdo propadli ve střelbě na střed terče.

V závodě zůstalo asi šest uchazečů. Jeden nebo dva, kteří v předchozím boji sotva zasáhli cíl, se raději vzdali, aby si uchovali dobrou pověst, protože si byli jisti, že neobstojí v tomto náročnějším závodě. První tři střelci v soutěži propadli. Jejich střely dopadly sice blízko hřebíku, ale žádná se ho nedotkla. Jako čtvrtý střílel ubytovatel, kterému se po jeho obvyklých dlouhých přípravách k ráně podařilo urazit kousíček hlavičky. Kulka dopadla vedle hrotu. Nebyl to skvělý zásah, ale střelec se i v tomto kole umístil.

"Vyvázl jste se zdravou kůží, ubytovateli, jak se říká v osadách," zvolal Stopař se smíchem, "ale s takovým kladivem byste stavěl dům dlouho. Teď vám ukáže Jasper, jak se má udeřit hřebík na hlavičku, jestli mu ještě neubylo na síle paže a hbitostí oka. Měl byste větší úspěch, poručíku, kdybyste se při střelbě nestavěl tak vojensky. Střelecké umění je dar přírody a musí se provádět přirozeně."

"Uvidíme, Stopaři; tvrdím, že jsem do hřebíku klepl velmi slušně. Pochybuji, že se v tomto pluku najde ještě jedno kladívko, jak vy říkáte, které by dokázalo znovu totéž."

"Jasper není voják Pětapadesátého, ale už si jde ťuknout."

Než Stopař domluvil, narazila kulka Sladké vody přímo na hřebík a zarazila jej do terče o prst hlouběji.

"Teď se připravte, že ho dorazím, hoši," zvolal Stopař a stoupl si na Jasperovo místo, sotva hoch ustoupil. "Není třeba nového hřebíku. Vidím jej, i když se barva setřela, a co vidím, to také zasáhnu na sto kroků, i kdyby to bylo jen komáří oko. Pozor, přibíjím!"

Puška zarachotila, kulka hvízdla a hlavička hřebíku zmizela v prkně, přikryta kouskem rozplesklého olova.

"Opravdu, Jaspere," pokračoval Stopař - spustil pažbu na zem a mluvil dál, jako by o svém výstřelu ani nevěděl - "den ode dne jsi lepší. Ještě pár výprav se mnou po souši, a nejlepší střelec na hranici si bude pokládat za čest s tebou soupeřit. Ubytovatel je hoden úcty, dál však už nepokročí. Ale ty, Jaspere, máš nadání a jednoho dne budeš moci vyzvat k soutěži kteréhokoli střelce."

"Počkat, počkat, Stopaři," zvolal Muir, "říkáte, že dotknout se střelou hlavičky je jen hodno úcty? Vždyť je to vrchol umění. Nejprostší člověk bez zvláštních citů ví, že právě lehký dotek ukazuje mistra. Ale vaše rány kladivem svědčí o hrubosti a slabém výcviku. Když chybíte, je jedno, jestli je to o celou míli, Stopaři, ale zásah je zásah, ať zranil, nebo zabil."

"Nejjistěji rozhodnete tento spor v dalším zápase," poznamenal Duncan, "a to bude soutěž s bramborem. Vy jste Skot, pane Muire, a dal byste přednost koláči nebo bodláku. Ale pohraniční zákon určil americkou rostlinu a to je brambor."

Protože na majoru Duncanovi bylo už trochu znát netrpělivost, Muir již neprotahoval závod rozvleklými poznámkami a soustředil se k další výzvě. Po pravdě řečeno, ubytovatel nevěřil, že bude mít v příštím závodě úspěch, a vůbec by se soutěže nezúčastnil, kdyby byl předvídal, že dojde ještě k tomuhle kolu. Ale major Duncan se suchým skotským humorem tajně přikázal, aby byl připraven ještě třetí závod, hlavně proto, aby Muirovi srazil hřebínek. Když bylo všechno hotovo, byl Muir volán na stanoviště. Pomocník držel brambor a byl připraven jej vyhodit do vzduchu. Vybral hodně velkou hlízu a stál dvacet metrů od stanoviště. Na střelcovu výzvu "hoď" měl brambor vyhodit ne příliš vysoko do vzduchu a bylo pak na střelci, aby jej probil kulkou, než dopadne na zem. Ubytovatel to kdysi mnohokrát zkoušel, ale jen jednou se mu ten nesnadný kousek podařil. Teď se s jakousi slepou nadějí pokoušel znovu, ale předem bylo jisto, že ho stihne nezdar. Brambor vyletěl do vzduchu, puška vystřelila, ale terč zůstal neporušen.

"Vpravo v bok a odchod, ubytovateli," řekl major a smál se svému kousku, "čest získat hedvábný čepec se teď vznáší mezi Jasperem Sladkou vodou a Stopařem."

"A jak závod ukončíme, majore?" zeptal se Stopař. "Budeme střílet do dvou bramborů, nebo rozhodne vzdálenost mezi středem a slupkou?"

"Rozhodne vzdálenost od středu, jestli bude nějaký rozdíl, jinak se musí střílet do dvou bramborů."

"Tohle bude pro mne, Stopaři, hrozný okamžik," poznamenal Jasper, když šel na stanoviště. Obličej mu zbledl napětím.

Stopař se na něho vážně podíval. Pak požádal majora o chvilku strpení a šel s přítelem dál z doslechu, než promluvil.

"Zdá se, že ti na tom záleží, Jaspere?" poznamenal lovec a podíval se přitom mladíkovi do očí.

"Přiznám se, Stopaři, že mi ještě nikdy na úspěchu tak nezáleželo."

"A chceš překonat i mne, starého osvědčeného zálesáka? - A k tomu v mém vlastním umění? Střelba je můj dar a žádná obyčejná ruka se mé ruce nevyrovná."

"Vím to, Stopaři, vím, ale přece..."

"Co je, hochu? Mluv otevřeně, mluvíš s přítelem."

Mladík sevřel rty, zakryl si dlaní oči a střídavě červenal a bledl jako děvče, vyznávající se ze své lásky. Pak stiskl Stopařovi ruku a řekl klidně jako člověk, u něhož mužnost přemohla všechny jiné city: "Obětoval bych třeba ruku, Stopaři, jen kdybych mohl nabídnout ten čepec Mabel Dunhamové."

Lovec sklopil oči. Když šel pomalu zpátky k stanovišti, bylo vidět, jak je hluboce zamyšlen nad tím, co právě slyšel.

"Určitě bys nestřelil do dvou bramborů, Jaspere," poznamenal najednou.

"Vím, a právě to mě mrzí."

"Jak zvláštní tvor je člověk! Baží po tom, co mu není dáno, a lehkomyslně zachází se svými dary. Nevadí - nevadí. Jdi na stanoviště, Jaspere, protože major čeká; a poslechni mě - musím zasáhnout aspoň slupku, jinak bych se už nemohl ukázat v pevnosti."

"Vím, že se musím podřídit osudu," odpověděl Jasper. Bledl a červenal se jako předtím, "ale pokusím se o to, i kdybych měl umřít."

"Jak zvláštní tvor je člověk," opakoval Stopař a ustoupil zpátky, aby přítel měl dosti místa na míření; "přehlíží svoje nadání a baží po schopnostech druhého!"

Brambor vyletěl. Jasper vystřelil a pokřik, který následoval, ohlásil jeho úspěch, dřív než ceremoniář oznámil, že Jasperova kulka proletěla středem bramboru nebo tak blízko středu, že to platilo stejně.

"To je soupeř, který je vás hoden, Stopaři," volal major radostně, když se lovec postavil na stanoviště, "a těším se, že uvidíme střelbu do dvou bramborů."

"Jak zvláštní je člověk!" opakoval lovec, který si zřejmě sotva uvědomoval, co se kolem něho dělo, zabrán do svých úvah. "Hoď!"

Brambor vyletěl, puška zarachotila - bylo to právě v okamžiku, kdy se zdálo, že se černý míček zastavil ve vzduchu, neboť střelec zřejmě mířil s velkou pozorností - ale vzápětí bylo vidět údiv a zklamání na tvářích těch, kdo chytli padající terč. "Obě střely jednou dírkou?" volal major. "Slupka, slupka," odpovídali mu. "Jen do slupky."

"Je to možné, Stopaři? Sladká voda si dnes odnese vítězný věnec?"

"Čepec je jeho," odpověděl lovec. Pokýval hlavou a odcházel klidně ze stanoviště. "Jak podivný je člověk! Nikdy není spokojen se svými dary a vždycky bude bažit po tom, co mu bylo odepřeno!"

Protože se Stopařova kulka nevnořila do dužiny bramboru, nýbrž prolétla jen slupkou, byla cena přiřčena Jasperovi. Hoch již držel čepec v ruce, když k němu přišel ubytovatel a se zdvořilou srdečností blahopřál šťastnému soupeři k vítězství.

"Ale co budete s čepcem dělat, hochu," dodal. "Neuděláte z něj plachtu ani vlajku. Myslím, Sladká vodo, že by vám bylo pár stříbrných milejší?"

"Ten čepec za peníze nekoupíte, poručíku," odpověděl Jasper. Oči mu zářily hrdostí z úspěchu. "Mám z něj větší radost, než kdybych vyhrál padesát nových plachet pro Oblak!"

"Pomalu, hochu, pomalu, zbláznil jste se jako ti druzí. Raději bych vám dal za tu maličkost půl guinea, než aby se povalovala někde v kajutě vašeho kutru a nakonec zdobila hlavu nějaké indiánské squaw." I když Jasper nevěděl, že mu lakomý ubytovatel nabídl sotva polovinu skutečné ceny čepce, vyslechl ho lhostejně. Zavrtěl odmítavě hlavou a šel k pódiu, kde jeho příchod vyvolal mírný rozruch. Ženy důstojníků se všechny v duchu rozhodly, že přijmou dárek, když jim jej galantní plavec nabídne. Ale Jasper byl ostýchavý, miloval jinou a netoužil po cti dvořit se některé z těchto žen, o kterých si myslel, že stojí nad ním.

"Mabel," řekl, "ta cena je pro vás, ledaže..."

"Jen pokračujte, Jaspere," odpověděla mu Mabel zapomínajíc na vlastní stydlivost, protože ho chtěla ve své přirozené jemnosti zbavit rozpaků. Ruměnec u obou však prozradil jejich silný cit.

"Ledaže by vám byl dárek úplně lhostejný, protože ten, kdo vám jej nabízí, nemá právo věřit, že jej přijmete."

"Přijmu jej, Jaspere. Bude mi připomínat nebezpečí, která jsem s vámi zažila, a znovu budu cítit vděčnost za vaši péči - za vaši a Stopařovu."

"Mně nemusíte děkovat," zvolal Stopař. "Bylo to zásluhou Jasperova štěstí a jeho schopností. Jen mu je bez rozpaků přiznejte. Já vám složím poklonu jindy; já i náš ubytovatel, který, jak se zdá, nepřeje Jasperovi čepec. Nevím jen, proč o něj tak stojí, vždyť nemá ženu."

"A má Jasper Sladká voda ženu? Máte vy ženu, Stopaři? Možná že jej chci proto, aby mi ji pomohl získat nebo aby mi připomínal, že jsem býval ženat."

"Snad je to tak, máte asi pravdu. Nemám v těch věcech zkušenosti a nechci vám odporovat. I když už máme po soutěži, Jaspere, pojďme se podívat, jak ostatní hoši střílejí."

Stopař s Jasperem odešli, protože střelecké závody ještě pokračovaly. Dámy však nezajímala tolik střelba, jako čepec.

Šel z ruky do ruky, ohmatávaly hedvábí, posuzovaly tvar a ušití. Prohlížely jej ze všech stran a přitom si šeptaly, proč tak hezkou věc musela dostat dcera poddůstojníka.

"Možná že byste čepeček prodala, Mabel, až se s ním trochu potěšíte?" zeptala se žena kapitánova. "Myslím, že ho nemůžete nikdy nosit."

"Snad ho nebudu nosit, madame," odpověděla naše hrdinka skromně, "ale nerada bych se s ním rozloučila."

"Vím, dítě, že seržant Dunham se o vás tak stará, že nemusíte prodávat šaty, ale na druhé straně jsou to zahozené peníze, když schováváte součást oděvu, kterou nemůžete nosit."

"Nerada bych se rozloučila s darem od přítele."

"Ale ten mladý muž bude mít o vás a vaší prozíravosti lepší mínění, až se zapomene na dnešní slávu. Je to hezký a slušivý čepeček, a neměla byste jej zahazovat."

"Nechci jej zahodit, madame, chci si jej ponechat."

"Jak chcete, dítě; dívky vašeho věku často nedbají na svůj skutečný prospěch. Ale nezapomeňte, že kdybyste se přece jen rozhodla čepeček prodat, nekoupím ho, jestli jej jen jednou vezmete na hlavu."

"Ano, madame," řekla Mabel nejmírnějším hlasem, ačkoliv se jí zaleskly oči jako diamanty a tváře jí zčervenaly jako dvě růže, když si kolem oblých ramínek přehodila stuhy čepce, který by neměl být pro ni. Nechala si jej ležet na krku asi minutu, jako by zkoušela, jestli jí bude dobře, a pak jej klidně sundala.

Další střelecká soutěž už nebyla příliš zajímavá. Střílelo se poměrně dobře, ale úroveň soutěžících byla nižší než na začátku. Soupeři po chvíli zůstali sami. Dámy odešly a většina důstojníků s nimi. Ostatní ženy šly brzo za nimi. Mabel se vracela podél nízkých plochých skal po břehu jezera a hezký čepec se jí houpal na ještě hezčím prstíku. Potkala Stopaře. Nesl pušku, z níž toho dne střílel. Nebyl to však ten smělý lovec jako jindy a oči mu rozpačitě těkaly. Po několika bezvýznamných slovech o krásném jezeru se obrátil s napjatým výrazem ke své společnici a řekl jí prudce:

"Jasper vyhrál ten čepec pro vás, Mabel, bez velké námahy."

"Střílel krásně, Stopaři."

"Zajisté, zajisté. Kulka pěkně proletěla bramborem a nikdo nemohl dokázat více; ale jiní by možná dokázali zrovna tolik."

"Jenže to nikdo nedokázal!" zvolala Mabel s důrazem, kterého hned litovala. Viděla na utrápené lovcově tváři, že ho zamrzela právě tato poznámka a tón, kterým ji řekla.

"Máte pravdu, Mabel, nikdo to nedokázal; ale přesto nemusím zapírat svoje nadání, které mám od přírody. Nikdo jiný to v závodě nedokázal lépe, ale tady vám ukážu své umění. Vidíte racky na nebi nad našimi hlavami?"

"Vidím, Stopaři. Je jich tolik, že si jich člověk musí všimnout."

"Dívejte se, jak se v letu křižují," dodal; natáhl přitom kohoutek a zdvihl pušku. "Vidíte ty dva: teď dejte pozor!"

Puška spustila jako blesk, jakmile se oba ptáci octli v čáře střely, třebas byli od sebe vzdáleni několik metrů; rozlehl se rachot a kulka prolétla tělíčky obou obětí. Než dopadli rackové do jezera, spustil již Stopař pažbu a rozesmál se svým zvláštním smíchem. Nespokojenost i zhrzená pýcha zmizely beze stopy z jeho poctivé tváře.

"Tohle je něco, Mabel - tohle je něco; jenže já vám nemohu dát žádný čepec! Ale zeptejte se Jaspera! Nechám to na Jasperovi, protože pravdivější jazyk a srdce nenajdete v celé Americe."

"Tak to tedy nebyla zásluha Jasperova, že získal cenu?"

"Ne, počínal si, jak nejlépe uměl, a dělal to dobře, ale já jsem špatně střílel, Mabel, a proto Jasper vyhrál čepec; na tom však nezáleží - vůbec na tom nezáleží, protože se dostal do správných rukou."

"Myslím, že vám rozumím, Stopaři," řekla Mabel a začervenala se proti své vůli, "a vidím v čepečku společný dar váš a Jasperův."

"To by nebylo vůči hochovi spravedlivé. Vyhrál čepec a měl právo vám jej darovat. Smíte vědět, Mabel, jen tolik, že kdybych byl vyhrál čepec já, byla by ho dostala stejná žena."

"Budu si to pamatovat, Stopaři, a budu hledět, aby se i ostatní dověděli o vaší obratnosti, kterou jste mi ukázal na ubohých raccích."

"Jen to ne, Mabel! O mém střílení tady na hranicích nemusíte mluvit, jako není třeba mluvit o tom, že je voda v jezeře nebo slunce na nebi. Každý ví, co umím, a plýtvala byste slovy."

"Vy tedy myslíte, že Jasper věděl, že ho necháte vyhrát, a beze studu toho využil?" zeptala se Mabel; růžová barva, která propůjčovala jejím očím tolik lesku, jí zvolna mizela z tváře, jež zůstala vážná a zamyšlená.

"To netvrdím ani to nemám v úmyslu. Zapomínáme na všechno, když se ženeme za svým cílem. Jasper dobře ví, že dovedu prostřelit naráz dva brambory, jako jsem to teď předvedl s těmi dvěma racky. A ví, že nikdo jiný na hranici to nedokáže. Ale protože před očima měl čepec a naději, že vám jej bude moci dát, myslil si o sobě, aspoň v tom okamžiku, víc, než bylo na místě. Ne, ne, Jasper se nedopustil ničeho podlého ani nepoctivého. Je přirozené, že se mladí chlapci chtějí zalíbit hezkým mladým dívkám."

"Budu se snažit na to všechno zapomenout. Ale nezapomenu na dobrotu, kterou jste mně, osiřelé dívce, oba projevili," řekla Mabel a ze všech sil se snažila potlačit nevysvětlitelné dojetí. "Věřte mi, Stopaři, nikdy nezapomenu, co jste s Jasperem pro mne udělali. A teď jste mi dal nový důkaz své pozornosti. Vezměte si moji stříbrnou brož, dám vám ji jako památku, protože vám vděčím za svou svobodu, nebo dokonce za svůj život."

"Co budu s broží dělat, Mabel?" zeptal se rozpačitě lovec, prostou ozdůbku v dlani: "Nenosím přezky ani knoflíky, užívám jen řemínků z dobré jelenice. Je to krásná ozdoba, ale krásnější než u mne bude tam, odkud jste ji vzala."

"Ne, připíchněte si brož na svou loveckou kazajku, bude vám slušet. Nezapomínejte, Stopaři, že to je znamení našeho přátelství a znamení toho, že nikdy nezapomenu na vás a na vaše skutky."

Potom se Mabel usmála na rozloučenou. Rozběhla se po břehu a brzo zmizela za pevnostním valem.

KAPITOLA 12

Hle! Temné masy váhavě se linou

podél zdí lešení, kde břehy ční

té ozbrojené řeky ; a kalnou tmou se derou

zavlhlé hvězdy v mlze večerní.

BYRON

O několik hodin později stála Mabel Dunhamová hluboce zamyšlená na baště, odkud bylo vidět na jezero i řeku. Byl klidný, tichý večer. Protože bylo úplné bezvětří, nedalo se ještě rozhodnout, zdali oddíl odpluje na Tisíc ostrovů té noci. Zásoby, zbraně, střelivo a Mabeliny věci již byly na lodi. Ale malý vojenský oddíl se zdržoval dosud na břehu, neboť kutr nemohl vyplout. Jasper vyvedl Oblak ze zátoky o něco dále proti proudu, aby mohl kdykoli vyplout z ústí řeky zamýšleným směrem. Ale tam zůstal kutr stát se spuštěnou kotvou. Vybraní vojáci zatím přecházeli nerozhodně po břehu zátoky a nevěděli, jestli se nemají vrátit.

Po ranních střeleckých závodech se v pevnosti rozhostilo ticho, které bylo v přirozeném souladu s celou krásnou krajinou. Její půvab působil na citlivou Mabel, nezvyklou tak silným dojmům. Neuvědomovala si však příčinu svého dojetí. Milé a uklidňující tiché lesy, slavnostní a velkolepé, a klidná prostora jezera - to všechno bylo tak vznešené jako málokterá krajina.

"Nádherný západ, Mabel!" ozval se srdečný hlas strýcův tak blízko dívčina ucha, že se zachvěla, "nádherný západ, ovšem nad sladkou vodou, děvče, na moři by to vypadalo jinak."

"Copak nejsou lidé všude stejní, milý strýčku, na břehu, na moři - na tomhle jezeře nebo na oceáně? Nesvítí slunce všude stejně?"

"To sis něco vyčetla z maminčiných knih. Ovšemže lidé nejsou všude stejní! - Myslíš si snad, Mabel, že voják je totéž co námořník? Znáš obě povolání a mohla bys mi odpovědět?"

"Ale strýčku, já myslím na lidskou povahu."

"Já také, děvče; jakou povahu má námořník, a naproti tomu jakou povahu má některý z příslušníků tohoto pluku, i tvůj otec! Například ta dnešní střelecká soutěž -jak se to liší od střelby na terč z paluby lodí! To bychom dali dělovou salvu z boku na cíl vzdálený nejméně půl míle; kdyby na palubě náhodou byly nějaké brambory, ale to se nestává, určitě by šly do kuchařova kotle. Vojenská služba je jistě čestná, ale zkušený vidí na kterékoli pevnosti mnoho hloupostí a slabin. Co si myslím o tomhle kousku vody, to už víš, a svůj názor nebudu měnit. Pravý námořník nic nezlehčuje; ale když se dívám na tohle Ontario - jak ho nazývají - ať se propadnu, jestli to není jen bečka sladké vody. Dobře se dívej, Mabel, jestli chceš pochopit rozdíl mezi oceánem a jezerem. Hned jej poznáš. Tomuhle tedy říkají bezvětří, protože se zdá, že nefouká žádný vítr; ale abys věděla, tohle není bezvětří, jaké známe na moři..."

"Strýčku, vždyť se nepohne ani větérek. Myslím, že listí v lese už nemůže být klidnější než teď."

"Listí! Co s listím, dítě? Na moři nemáš žádné listí. Když chceš vědět, jestli je bezvětří, nebo ne, zkus zapálit lojovou svíčku - vaše louče příliš plápolají - pak hned poznáš, jestli fouká vítr nebo ne. Kdybys někdy žila v zeměpisné šířce, kde je vzduch tak nehybný, že jej i těžko vdechuješ, poznala bys, co je bezvětří. V těch pásmech lidé někdy až lapají po vzduchu. Jen se podívej na tu vodu. Jako mléko v rendlíku, vůbec se nehne, jako bečka, než vyrazíš zátku. Oceán není nikdy klidný, i kdyby ve vzduchu bylo úplné ticho."

"Moře není klidné ani v bezvětří, strýčku Cape?" "Opravdu není, dítě. Moře dýchá jako živý tvor a hruď se mu neustále dme, jak říkají básníci, i když nezafouká větší vítr než z láhve sodovky. Ještě nikdo neviděl oceán klidný jako tohle jezero. Jeho hladina se zvedá a klesá, jako by moře mělo plíce."

"Ani jezero není úplně klidné. Můžeš vidět jemné vlnění u břehu, a chvílemi dokonce slyšíš, jak příboj naráží na skály."

"To jsou zas ty tvoje zpropadené básně! Ontario se podobá moři jako rajské jablíčko jablku. Jasper je přesto dobrý hoch a potřebuje jen školu, aby se z něho stal muž."

"Myslíš, že nic nezná, strýčku?" odpověděla Mabel a začala si hned opravovat účes, aby mohla odvrátit obličej. "Myslím, že Jasper Sladká voda zná víc než ostatní jeho vrstevníci, četl málo, protože v těchto končinách není mnoho knih, ale na svoje mládí hodně přemýšlel, aspoň se mi to zdá."

"Neví nic, jako všichni, kdo se plaví po vnitrozemních vodách. Ne, ne, Mabel. My oba jsme za mnoho zavázáni Jasperovi i Stopařovi a přemýšlel jsem, jak bych se jim oběma odvděčil, protože nevděk je vlastnost, která přísluší leda divokému zvířeti. Počastuješ je svým obědem, a ono tě sežere místo zákusku."

"Máš úplně pravdu, strýčku; měli bychom co nejlíp vyjádřit vděčnost oběma statečným mužům."

"Mluvíš jako tvoje maminka, děvče, a děláš čest našemu rodu. Napadlo mi něco, co by se nám všem mohlo zamlouvat. Až se vrátíme z té výpravy po jezeře na Tisíc ostrovů a já se budu chystat na zpáteční cestu, pak jim to navrhnu."

"Drahý strýčku! To je od tebe tak hezké a správné. Mohu se tě zeptat, co zamýšlíš?"

"Před tebou to není třeba tajit, Mabel, ale otci nemusíš nic říkat; seržant má svoje předsudky a mohl by dělat potíže. Ani Jasper, ani jeho přítel Stopař tady nemohou nic dokázat. Navrhnu jim, že bych je vzal na pobřeží a vyjeli bychom si na krásnou plavbu. Z Jaspera by byl námořník za čtrnáct dní a po dvanáctiměsíční plavbě by z něho byl celý muž. Stopař by sice potřeboval víc času, možná že by na moři vůbec neobstál, ale mohl by sloužit jako pozorovatel, protože má neobyčejně dobrý zrak."

"Myslíš, strýčku, že budou souhlasit?" řekla Mabel se smíchem.

"Copak jsou hlupáci? Který rozumný člověk by se nechtěl zdokonalit? Když necháte Jaspera jít dál touhle cestou, umře jako kapitán nějaké brigy s čtverhranným oplachtěním."

"A bude proto nešťastný, milý strýčku? Oč lepší je být kapitánem vysokostěžňové plachetnice než brigy s čtverhrannými plachtami?"

"Ale Magnetko, ty bys mohla přednášet o lodích v náboženské společnosti. Nevíš, o čem mluvíš. Nech to na mně a zařídím to dobře. Stopař tamhle přichází. Naznačím mu svůj velkolepý nápad a uvidíme, co tomu řekne. Naděje povzbuzuje naše snahy."

Cap pokynul hlavou a umlkl. Blížil se lovec, ale nešel nenucené a lehce jako jindy, nýbrž rozpačitě, jako by si nebyl jist, jak ho přijmou.

"Strýc s neteří, to je rodinná společnost," řekl Stopař, když se octl u nich. "Snad vám nebude cizí člověk vadit?"

"Vy nejste cizí, pane Stopaři," odpověděl Cap, "a nikdo nám není milejší než vy. Před chvilkou jsme o vás mluvili, a když o nepřítomném mluví přátelé, může lehko uhodnout, co povídali."

"Neptám se na tajnosti. Každý má nepřátele, i já je mám, jenže vás, příteli Cape, a naši krásnou Mabel mezi ně nepočítám. O Minzích nebudu mluvit, ale nemají žádný důvod, aby mě nenáviděli."

"O tom jsem přesvědčen, Stopaři! Vždycky jsem se divil vaší spravedlnosti a přímosti. Ale věděl bych, jak byste se zbavil i nepřátelství Mingů. Kdybyste se k tomu odhodlal, velmi ochotně vám ukážu cestu a nic vás to nebude stát."

"Nechci mít žádné nepřátele, Slaná vodo," začal nevědomky Capa nazývat jménem, které dali námořníkovi Indiáni z pevnosti a okolí. "Nechci žádné nepřátele a jsem ochoten zakopat válečnou sekeru s Mingy i s Francouzi, ale víte, že k tomu je třeba něčeho víc: aby se změnilo lidské srdce a vymizelo nepřátelství mezi lidmi."

"Kdybyste zvedl kotvu a šel se mnou na pobřeží, příteli Stopaři, až se vrátíme z této krátké plavby, kterou musíme podniknout, už byste neslyšel žádný válečný pokřik a indiánská kulka by vám neublížila."

"A co bych dělal u slané vody? Mohl bych ve vašich městech lovit? Nebo bych stopoval lidi, když jdou na trh nebo z trhu, a číhal na psy a slepice? Nemyslíte to se mnou dobře, pane Cape, když mě chcete odvést ze stínu lesa na slunce mýtin."

"Nenavrhuji vám, abyste šel do osad, Stopaři. Chci vás vzít na moře, jen tam člověk dýchá volně. Mabel vám potvrdí, že jsem na to myslel, ještě než jsme se dali do řeči."

"A co si o takové změně myslí Mabel? Ta ví, že každý člověk má svoje vlohy, a že je marné snažit se o jiné nebo svoje potlačovat. Jsem lovec, zvěd a vůdce, Slaná vodo; nemám v povaze přelétávat ani se nemohu stát ničím jiným. Mám pravdu, Mabel, nebo jste jako jiné ženy a chcete, abych se od základů změnil?"

"Nechci, abyste se měnil, Stopaři," odpověděla Mabel tak srdečně a upřímně, že lovce dojala, "i když můj strýc má tak rád moře a myslím, že byste si odtamtud hodně odnesl, nechtěla bych, aby se z nejlepšího a nejušlechtilejšího lovce těchto lesů stal nějaký admirál. Zůstaňte, čím jste, můj statečný příteli, a nemusíte se ničeho bát."

"Slyšel jste, Slaná vodo? Slyšel jste, co říkala seržantova dcera? Je upřímná, ušlechtilá a krásná a říká vždycky přímo, co si myslí. Dokud bude se mnou spokojena s takovým, jaký jsem, nebudu přelétat a nebudu se snažit být něčím jiným. Možná že tady v pevnosti nejsem k ničemu, ale až budeme na Tisíci ostrovech, snad se tam naskytne příležitost, abych vám ukázal, že přesná puška je někdy vzácný dar."

"Jedete tedy s námi?" řekla Mabel a usmála se na vůdce tak upřímně a líbezně, že by byl za ní šel na konec světa. "Budu na lodi jedinou ženou kromě manželky jednoho vojáka. A budu se cítit v bezpečí, Stopaři, když vy budete mezi našimi ochránci."

"Seržant vás bude chránit, Mabel, i kdybyste nebyla jeho dcera, a nikdo vás nebude zanedbávat. Myslím, že vašemu strýci se bude líbit tahle výprava na plachetnici; rozhlédneme se trochu po vnitrozemním moři."

"Vaše vnitrozemní moře není nic velkého, příteli Stopaři, a mnoho si od něj neslibuji. Ale přiznám se, že bych rád věděl, proč tu plavbu podnikáte. Rád bych také přiložil ruku k dílu, ale můj švagr seržant mlčí jako hrob. Nevíš, Mabel, proč tam jedeme?"

"Nemám potuchy, strýčku. Nechci se ptát otce na služební věci, otec myslí, že to není ženská záležitost. Mohu říci jen tolik, že vyplujeme, jakmile to vítr dovolí, a že budeme pryč asi měsíc."

"Možná že by pan Stopař mohl něco napovědět, protože plavba bez cíle není pro starého námořníka nic příjemného."

"Kam a proč jedeme, není žádné velké tajemství, Slaná vodo, i když se o tom v pevnosti nesmí příliš mluvit. Ale nejsem voják, mohu mluvit, co chci, a doufám" že nemám sklon k planému žvanění. Ale protože už co nejdřív vyplujeme a oba pojedete s námi, mohu vám povědět, kam nás loď zanese. Víte, že tady nedaleko je Tisíc ostrovů, pane Cape?"

"Asi jim tak říkáte, ale docela jistě to nejsou skutečné ostrovy, jaké vidíme na moři; a slovem tisíc asi míníte dva nebo tři."

"Mám dobré oči, ale ještě se mi nepodařilo spočítat tu spoustu ostrovů."

"Ano, ano, znám lidi, kteří dovedou počítat jen do určitého čísla. Nedovedu si představit, že by člověk na sladké vodě ztratil někdy břeh z dohledu. To se mi zdá zcela nesmyslné a nemožné."

"Neznáte jezera, pane Cape, jinak byste tak nemluvil, než doplujeme k Tisíci ostrovům, budete mít jinou představu o tom, co vytvořila příroda v těchto pustinách."

"Nevěřím, že by tady mohl být jediný skutečný ostrov."

"Ukážeme vám jich na sta. Možná že jich nebude tisíc, ale bude jich tolik, že je najednou nepřehlédnete ani nespočítáte."

"Uvidíme. Vsadím se, že to budou poloostrovy nebo mysy nebo vůbec souše. Ale myslím, že vy se v těch věcech stejně moc nevyznáte. Ať jsou to tedy ostrovy nebo ne, jaký je účel plavby, pane Stopaři?"

"Nebude vadit, když vám naznačím, oč jde. Jako starý námořník jste jistě slyšel, pane Cape, o přístavu Frontenaku?"

"Kdo by o něm neslyšel? Nebyl jsem tam sice nikdy, ale často jsem jel kolem."

"Pak to budou pro vás známá místa. Tahle jezera totiž tvoří řetěz. Voda teče z jednoho do druhého, až přijde jezero Erie, které je na západ odtud a je tak velké jako Ontario. Ano, i z Erie teče voda dál, až se octne jakoby u nízké hory a přes její okraj se valí dál."

"To bych na mou duši rád věděl, jak je to možné?"

"Snadno byste to pochopil, pane Cape, kdybyste viděl, jak s té hory padá dolů," odpověděl se smíchem Stopař. "Kdybych byl řekl, že po ní teče nahoru, bylo by to proti přírodě, ale není nic zvláštního, když se voda valí s hory dolů - ovšem sladká voda."

"Ano, ano, když říkáte, že voda z jezera teče dolů s hory, je to ještě rozumné."

"Jistě, o tom se teď nemusíme přít. Co jsem viděl, to jsem viděl. Když voda ze všech jezer vteče do Ontaria, teče zas dál řekou do moře; v užší části, kde to není ještě řeka, ale také už ne jezero, leží ony ostrovy. A Frontenac je francouzská stanice za těmito ostrovy. Francouzi tam mají posádku a po řece dostávají zásoby a střelivo. Potom je zas dopravují dál po březích jezer a umožňují divochům dopouštět se ničemností a lovit bělošské skalpy."

"A my jim zabráníme v těch hrozných skutcích?" zeptala se Mabel se zájmem.

"Možná že ano, možná že ne. Lundie, jak říkají veliteli této pevností, poslal na ostrovy posádku, aby zadržela několik francouzských lodí. Naše výprava ji vystřídá. Dosud byly zajaty jen dvě lodi naložené zbožím pro Indiány; ale minulý týden přišel posel a přinesl takové zprávy, že se major rozhodl ještě jednou ty ničemy zaskočit. Jasper zná cestu a budeme v dobrých rukou, protože seržant je rozvážný a vyzná se ve své věci, je zkušený a pohotový."

"To je všechno?" řekl Cap pohrdavě. "Podle příprav a zbrojení jsem si myslel, že půjde o nějaké piráty a že si poctivě vydělám nějaký groš, když se zúčastním tohoto dobrodružství. Vy tady v sladkých vodách nemáte podíl na kořisti?"

"Cože?"

"Patří tedy všechno, co dobudete na výpravách a přepadech, jak vy říkáte, králi?"

"O tom nic nevím, pane Cape. Vezmu si svůj díl prachu a olova, když mi nějaké padne do ruky, a králi o tom nic neříkám. Jestli z toho někdo má víc, já to nejsem; ačkoliv už je načase, abych začal myslet na dům a nábytek, zkrátka na domov."

Ačkoliv se Stopař při této otevřené narážce, že zamýšlí změnit způsob svého života, neodvážil pohlédnout na Mabel, byl by dal nevím co za to, kdyby byl věděl, jestli ho slyšela a jak se při tom tvářila. Mabel však smysl narážky netušila; na její tváři nebyly znát žádné rozpaky, když pohlédla k řece, kde zpozorovala na palubě Oblaku nějaký ruch.

"Jasper chce s kutrem vyjet," poznamenal vůdce, jehož pohled zamířil týmž směrem, protože na palubě něco těžkého upadlo. "Hoch vidí, že se ohlašuje vítr, a jistě chce být připraven."

"Teď se aspoň trochu poučíme o plaveckém umění," zabručel Cap. "Rozvinout plachty je krásná práce! V tom se ukáže dobrý námořník jako v ničem jiném. Právě tak poznáte dobrého vojáka podle toho, jestli si zapíná plášť odshora dolů nebo naopak."

"Nechci tvrdit, že se Jasper vyrovná vašim námořníkům," poznamenal Stopař, který nikdy nepodlehl nedůstojné závisti nebo žárlivosti, "ale je to odvážný hoch a řídí svou jachtu, aspoň na jezeře, tak obratně, že by mu každý mohl závidět. Jistě si neudělal hanbu na oswegském vodopádu, pane Cape, kde si sladká voda vymyslela tak obtížný skok se skály."

Cap neodpověděl, jen nelibostí zabručel. Pak nastalo ticho a všichni tři diváci na baště soustředěně pozorovali, co se děje na kutru. Byl to přirozený zájem, protože jejich nejbližší osud je spojoval s touto lodí. Poslední sluneční paprsky se třpytily na tiché hladině jezera, která byla dosud nehybná. Oblak kotvil asi sto metrů nad mělčinami při ústí, kde měl dost místa k manévrování; dole ji tvořila řeka oswegský přístav. Pro úplné bezvětří se loď nemohla hnout od břehu a do proudu mohla dorazit jen pomocí vesel. Posádka nerozvinula žádnou plachtu, a jakmile vytáhli kotvu, bylo slyšet těžké údery vesel. Loď vyplula ke středu řeky s přídí proti proudu. Když se tam dostala, přestalo mužstvo veslovat a kutr se nechal unášet k ústí. V úžině řečiště plul rychle a za necelých pět minut se octl za dvěma nízkými kamenitými mysy, které chránily zátoku před vlnobitím z jezera. Ani tady loď nespustila kotvu. Vzdalovala se od souše, až bylo vidět její temný trup na hladké hladině jezera aspoň čtvrt míle za nízkým ohybem, jejž vytvořil východní výběžek břehu vnější zátoky, které se říkalo rejda. Tady už nebylo znát vliv říčního proudu a Oblak se skutečně zastavil.

"Mně se ta loď velmi líbí, strýčku," řekla Mabel, která ani na okamžik nespustila oči z manévrujícího kutru. "Možná že na jejím vzhledu nebo na Jasperově řízení najdeš chyby, ale já nemám tak velké znalosti, a proto se mi zdá dokonalá."

"Ano, ano, po proudu pluje velmi dobře, ale i kus dřeva by tak plul. Avšak v podrobnostech vidí tak starý mořský vlk, jako jsem já, chyby na první pohled."

"Já zas, pane Cape," vmísil se do řeči vůdce, který byl kdykoli hotov zastat se Jaspera, když ho někdo haněl, "jsem slyšel říkat staré a zkušené námořníky, že Oblak je jedna z nejkrásnějších lodí, jaká kdy plula po jezeře. Sám tomu vůbec nerozumím, ale člověk může mít o lodi svoje mínění, i když mylné; nikdo mě však nepřesvědčí, že Jasper nemá svůj kutr v nejlepším pořádku."

"Neříkám, že ta loď je na vodě těžkopádná, pane Stopaři, ale má chyby, a velké chyby." "A jaké chyby, strýčku? Kdyby je Jasper znal, jistě by je rád opravil."

"Jaké? Jejich aspoň padesát, ba ještě víc, sto! Velmi podstatné a zřejmé chyby."

"Vyjmenuj je, strýčku, a Stopař na ně svého přítele upozorní."

"Vyjmenuj je! Není lehké spočítat hvězdy právě proto, že jich je tolik. Vyjmenovat, to se snadno řekne! - Nuže, má drahá neteři Magnetko, co soudíš například o hlavním vratipni?22 Podle mého hloupého odhadu je aspoň o stopu výš, než má být, a vlajka také není v pořádku; a ať se propadnu, jestli mu nevisí otěž horní kosatky - a kdyby teď chtěl spustit kotvu, vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby měl přetočené kotevní lano. To jsou samé nedostatky. Každý námořník by viděl na první pohled, že ta loď má plno chyb."

"Máš možná pravdu, strýčku, ale nevím, jestli Jasper ví o těch chybách. Myslím, Stopaři, že by je nestrpěl, kdyby mu je jednou někdo ukázal."

"Jen nechte Jaspera, Mabel, ať se sám stará o svou loď. Je to jeho život a ručím za to, že ho nikdo nemusí učit, jak ochránit Oblak před Francouzi z Frontenaku nebo před jejich ďábelskými spojenci Mingy. Jaképak neštěstí, že se mu přetočilo kotevní lano nebo že má vratipeň příliš vysoko, pane Cape, jen když loď krásně pluje a Francouzi ji nedohoní! Jasperovi věřím na jezerech víc než všem námořníkům, ale netvrdím, že má schopnost plout po moři, protože to dosud nezkusil."

Cap se shovívavě usmál, ale nechtěl už dál kritizovat. V té chvíli se kutr začal pohybovat vlivem jezerních proudů; otáčel se na všechny strany, ale jen pomalu a nepozorovaně. Nato Jasper uvolnil a vytáhl vratiplachtu, která hned chytila vítr vanoucí k pevnině, ačkoliv ho na hladině nebylo ještě ani znát. I když to byl jen slabý popud, lehké plavidlo se rozjelo; za chvíli již Oblak plul napříč proudem tak lehce a pomalu, že byl jeho pohyb sotva znatelný. Když se dostal ven, zachytil náraz větru a plul pak už rychle ke břehu pod výšinu, na níž stála pevnost. Tam Jasper spustil kotvu.

"To nebylo špatné," mumlal si Cap pro sebe, "to nebylo špatné, ačkoliv měl otočit kormidlo spíš vpravo než vlevo; loď má vždycky plout přídí šikmo ke břehu, ať je od pevniny vzdálena celou míli, nebo jen jeden kabel, aby působila opatrným dojmem, a dojem na tomhle světě něco znamená."

"Jasper je schopný hoch," ozval se najednou seržant Dunham po boku svého švagra, "na této výpravě spoléháme hlavně na něho. Ale raději pojďme, zbývá nám už jen půl hodiny světla, abychom se nalodili. Čluny, které nás převezou, už čekají."

Nato se všichni rozešli, aby si vzali ještě různé drobnosti, které nebyly dosud na lodi. Krátké zabubnování dalo znamení vojákům a v minutě byli všichni na nohou.

KAPITOLA 13

Skřítek teď blázna burcuje,

sbor čarodějnic čaruje,

a můra spáče vyděsí,

víly si tančí pod lesy.

COTTON

Nalodění tak malé skupiny nevyžadovalo mnoho času ani námahy. Celý oddíl, kterému velel seržant Dunham, se skládal z deseti vojáků a dvou důstojníků; brzy se dozvěděli, že také poručík Muir jede s výpravou. Ubytovatel však jel jen jako dobrovolník. Dohodl se se svým velitelem, že bude udávat jako záminku jakýsi úkol související s jeho služební činností. Dalšími účastníky byli Stopař, Cap, Jasper a jeho posádka, v níž byl jeden mladý plavčík. Celá skupina tedy čítala asi dvacet mužů, čtrnáctiletého plavčíka a dvě ženy - Mabel a manželku jednoho vojáka.

Seržant Dunham nechal nastoupit svůj oddíl do velkého člunu a sám se ještě vrátil, aby přijal poslední rozkazy a postaral se o švagra a dceru. Ukázal Capovi loďku, která byla pro ně připravena, a vyšel na návrší v pevnosti, aby se naposled dohovořil s Lundiem.

Když Mabel nastoupila do člunu, který ji měl zavést ke kutru, bylo už skoro tma. Hladina jezera byla tak klidná, že nebylo třeba zajíždět s loďkami do řeky, aby tam cestující mohli nastoupit. Na břehy jezera, které bylo klidné jako rybník, nenarážel žádný příboj, a tak všichni nasedli hned před tvrzí. Když člun odrazil, nekymácel se ani jinak neupozorňoval Mabel, že pluje po tak velkém jezeře. Po několika úderech vesel se zastavil u boku kutru.

Jasper očekával své cestující. Paluba Oblaku ležela necelý metr nad hladinou, a nebylo tedy těžké na ni vystoupit. Když byli cestující nahoře, ukázal Jasper Mabel a její družce jejich kajutu. Malá loď měla v podpalubí čtyři místnosti, zařízené pro přepravu důstojníků a mužstva s ženami a rodinami. Nejlepší byla zadní kajuta, malá místnost se čtyřmi lůžky. Měla dokonce okénko, kudy sem pronikalo světlo a vzduch. Patřila vždycky ženám, když byly na lodi. Protože jela jen Mabel s Jennií, měly dostatek pohodlí. Větší, hlavní kabina byla osvětlena shora. Teď se v ní usadil ubytovatel, seržant, Cap a Jasper; Stopař směl být všude, kde se mu zlíbilo, kromě ženské kajuty. Poddůstojníci a vojáci obsadili prostor uprostřed proti schůdkům, kde byla palanda, a posádka lodi odpočívala jako obyčejně v předním podpalubí. Kutr měl výtlak necelých padesát tun, ale vezl teď tak malý oddíl, že měli všichni dost místa a bylo by se do něj vešlo ještě třikrát tolik lidí, kdyby bylo třeba.

Mabel se usadila ve své opravdu pohodlné kajutě a nemohla se přitom ubránit příjemné představě, že Jasper všechno zařídil tak pečlivě jen kvůli ní. Potom zas vyšla na palubu, kde byl právě velký ruch. Muži pobíhali sem a tam s tlumoky a jinými věcmi, ale zvyk a kázeň brzy všechno urovnaly. Na palubě zavládlo skoro slavnostní ticho, neboť lidé mysleli na budoucí dobrodružství i nepříjemné předzvěsti.

Pro tmu už nebylo na břehu nic vidět. Země splývala s lesy v jeden temný pruh, od něhož se nebe odlišovalo jen světlejším odstínem. Brzo se začaly objevovat hvězdy. Zářily mírným, jemným světlem a s jejich příchodem se rozhostil noční klid. Noc na jezeře měla v sobě cosi uklidňujícího a zároveň vzrušujícího, což pociťovala i Mabel, když seděla na zadní palubě. Blízko ní stál Stopař a opíral se jako obvykle o svou dlouhou pušku. Ač bylo již tma, Mabel se zdálo, že jeho drsná tvář je zamyšlenější než jindy.

"Pro vás, Stopaři, není taková výprava asi nic nového," oslovila ho, "ale jsem překvapena, že vojáci jsou tak tiší a zamyšlení."

Stopař

Kapitola 5

"To jsme se naučili ve válce s Indiány. Milice u nás doma jsou samí mluvkové, ale když mají jednat, moc toho nedokážou. Voják, který měl často co dělat s Mingy, ví, jakou cenu má mlčení. Tiché vojsko v lese je dvojnásob silné, rámusící dvojnásob slabé. Kdyby jazyk dělal vojáka, vždycky by si palmu vítězství odnášely ženské z ležení."

"Ale nejsme ani vojsko, ani nejsme v lesích. Na Oblaku nám přece Mingové nemohou být nebezpeční."

"Nikdo není bezpečný před Mingem, kdo ho důkladně nepoznal; a i pak musí jednat podle svých zkušeností a nikdy z nich neslevit. Zeptejte se Jaspera, jak se stal kapitánem této lodi."

"A jak se stal kapitánem?" zeptala se Mabel s vážností a zájmem, jež dojímaly prostého a upřímného Stopaře; nic mu nepůsobilo větší radost, než když mohl říci něco dobrého o příteli. "Je to zřejmě pocta, že se stal kapitánem v tak mladém věku."

"To rozhodně, a zaslouží si ji. Za svou odvahu a chladnokrevnost by mohl být nejméně velitelem fregaty, kdyby byly na Ontariu tak velké lodi."

"Ale ještě jste mi neřekl, jak se Jasper stal velitelem kutru."

"To je dlouhý příběh, Mabel, a váš otec, seržant, vám jej jednoho dne poví lépe než já. Byl tehdy při tom, a já ne, protože jsem byl daleko na výzvědné výpravě. Jasper není dobrý vypravěč, na to vás musím upozornit. Několikrát jsem slyšel, jak se ho přátelé ptali na tu událost, ale nikdy to pořádně nevylíčil, ačkoliv je to krásný příběh. Oblak tehdy málem padl do rukou Francouzům a Mingům. Jasper ho zachránil. Toho se mohla odvážit jen bystrá hlava a smělé srdce. Seržant vám to poví lépe než já, zeptejte se ho někdy, až nebude nic lepšího na práci."

Mabel se rozhodla, že ještě tento večer požádá otce, aby jí vyprávěl, co se tenkrát událo; v mladistvém nadšení chtěla teď slyšet jen samou chválu o tom, kdo sám o sobě nedovede vyprávět.

"Zůstane Oblak s námi, až doplujeme na ostrov?" zeptala se, když se napřed trochu rozmýšlela, je-li to vhodná otázka, "nebo tam budeme sami?"

"Záleží na okolnostech; Jasper nerad nechává kutr ležet ladem, když je co dělat. Bude mít asi nějaký plán. Mne samotného voda a lodi nezajímají, leda když pluji v kanoi přes peřeje nebo vodopády, a proto o tom nic nevím. Ale myslím, že za Jasperova velení všechno dobře dopadne. Hoch najde stopu na Ontariu jako Delaware na pevnině."

"A co náš Delaware, Stopaři, proč není dnes Velký had s námi?"

"Bylo by správnější, kdybyste se zeptala: Proč jste tady vy, Stopaři? Had je na svém místě, ale já ne. Šel ještě s dvěma nebo třemi Indiány na průzkum po břehu jezera. Sejde se s námi na ostrovech a oznámí nám, co cestou zjistil. Seržant je příliš dobrý voják, než aby zapomněl chránit týl, když jde proti nepříteli. Jaká škoda, Mabel, že se váš otec nenarodil generálem jako někteří Angličané, kteří sem přicházejí. Jsem jist, že by nestrpěl Francouze v Kanadě ani týden, kdyby se s nimi mohl vypořádat po svém."

"Máme se tedy setkat s nepřítelem?" zeptala se Mabel s úsměvem, ale poprvé pocítila strach z nebezpečí, jež výpravě hrozilo. "Myslíte, že s ním budeme i bojovat?"

"Kdyby k tomu došlo, Mabel, je tu dost mužů, kteří se za vás postaví. Ale jste vojákova dcera a všichni známe vaši odvahu. Nebojte se žádné bitvy a spěte klidně."

"Tady v lesích, Stopaři, se cítím statečnější než v pohodlném městě, i když jsem si tam vždycky připomínala, čím jsem povinna drahému otci."

"Ano, vaše matka byla kdysi také taková. - ,Uvidíš, že Mabel bude po matce. Nebude fňukat strachy a nebude svému muži břemenem; naopak, bude ho povzbuzovat a posilovat, až bude v největším nebezpečí' - to mi o vás říkával seržant dávno předtím, než jsem uviděl vaši tvář..."

"A proč vám to říkal, Stopaři?" zeptala se dívka vážnějším tónem. "Možná že chtěl, abyste o mně lépe smýšlel. Asi jste si mě představoval jako hloupou a bázlivou holku, protože se většinou děvčata ráda tak tváří."

Stopař nedovedl klamat - když právě nebojoval s nepřítelem - ani zatajit jedinou myšlenku, proto ho tato prostá otázka přivedla do velkých rozpaků. V takových obtížných chvílích hledal mimoděk útočiště někde uprostřed: neodhalil, co myslel, že říci nemá, ani to úplně nezamlčel.

"Víte, Mabel," řekl tedy dívce, "jsme se seržantem staří přátelé, stáli jsme spolu bok po boku - ne sice doslova, ale byli jsme si velmi blízko v mnoha těžkých bitvách a krveprolitích, já jako zvěd trochu napřed a váš otec se svými muži za mnou, jak se slušelo na králova vojáka. Když pušky přestanou rachotit, my staří bojovníci už na boj nemyslíme. A za večerů u ohňů a na pochodech mluvíme o tom, co máme rádi, tak jako se vy dívky rády zasmějete, když se sejdete, abyste si popovídaly o svých touhách a zálibách. Je přirozené, že seržant miloval svou dceru víc než co jiného na světě, a také o vás nejčastěji mluvil. Nu a já, protože nemám dceru ani sestru, nemám už matku ani příbuzné nebo blízké a protože mými přáteli byli jen Delawarové, přirozeně jsem se zaposlouchal do jeho vyprávění a zamiloval jsem si vás ještě dřív, než jsem vás spatřil, ano - dřív než jsem vás spatřil, jen proto, že jsme tolik o vás mluvili."

"A teď jste mě uviděl," odpověděla mu dívka se smíchem, "a začínáte si uvědomovat, jak je pošetilé cítit přátelství k někomu, koho znáte jen z doslechu."

Chovala se klidně a přirozeně a zřejmě neměla nic jiného na mysli než otcovský a bratrský vztah.

"To nebylo a není přátelství, Mabel, co k vám cítím. Jsem přítelem Delawarů, a byl jsem jím od dětství. Ale mám k nim, nebo aspoň k nejlepšímu z nich, jiné city, než mám zásluhou seržantovou k vám; a zvlášť teď, když vás začínám lépe znát. Někdy mám obavy, že pro vůdce, zvěda nebo vojáka, člověka s tak vysloveně mužským povoláním, se vůbec nehodí, aby navazoval přátelství se ženami - a zvlášť ne s dívkami. Mám dojem, že tím u mne trochu ochabuje láska k dobrodružství, a začínám zapomínat na svoje schopnosti a vlastní práci."

"Jistě nechcete říci, Stopaři, že při přátelství se mnou budete méně statečný a že nebudete již tak horlivě bojovat s Francouzi jako dosud?"

"Ne, to rozhodně ne. Kdybyste byla v nebezpečí, myslím, že bych se odvážil všeho. Než jsme se spřátelili, jestli to mohu tak říci, rád jsem myslíval na svoje výzvědné cesty, na pochody, toulky, boje i jiná dobrodružství, ale teď mě to málo zajímá. Spíše než na krvavé spory myslím na sruby v naší pevnosti a na večerní besedy, na něžné dívčí hlasy, na jejich smích a krásu, a jak si nás dovedou získat. Říkám někdy seržantovi, že on a jeho dcera zkazí jednoho z nejlepších a nejzkušenějších zvědů na těchto hranicích."

"Rozhodně ne, Stopaři; budou hledět, aby to, co je už teď u vás tak skvělé, bylo ještě dokonalejší. Jestli si myslíte, že já nebo otec si přejeme, abyste se v čemkoli změnil, neznáte nás. Zůstaňte tím, čím jste, poctivým, přímým, svědomitým, nebojácným, chytrým a spolehlivým vůdcem, a budeme vás mít oba vždycky stejně rádi jako dosud."

Bylo již příliš tma, než aby Mabel mohla postřehnout pohnutí v obličeji svého posluchače, když k němu obrátila něžnou tvář. Bezpochyby neměla žádné vedlejší myšlenky a její rozhodná a otevřená slova byla upřímná. Byla ovšem trochu uzardělá, ale to jen ze spravedlivého zápalu, jinak měla nervy klidné, netřásla se ani jí neproudila krev rychleji. Chovala se prostě jen jako upřímná a otevřená dívka a projevovala Stopaři sympatie a úctu, protože si je zasloužil za své služby a skvělé vlastnosti, ale nedávala mu najevo žádný z oněch citů, které vznikají, když dívka ví o náklonnosti druhého, a zpravidla vedou k něžnějším vyznáním.

Stopař však byl příliš nezkušený, aby tyto jemné odstíny dovedl rozpoznat. Při své prostotě byl vzrušen přímými a silnými slovy, jež právě vyslechl. Nechtěl, nebo nemohl už dál nic říci. Odešel tiše od Mabel, opřel se o svou pušku a v hlubokém tichu se díval na hvězdy.

V téže době hovořil na baště pevnosti Duncan se seržantem.

"Prohlédl jste tlumoky svých vojáků?" zeptal se major Duncan, když letmo pohlédl na psané hlášení, které mu podal seržant, protože už bylo příliš tma, aby je mohl přečíst. "Ano, pane, a všechno je v pořádku."

"Střelivo, zbraně?"

"Všechno v pořádku, majore Duncane, a připraveno k boji."

"Vybral jste si schopné lidi, Dunhame?"

"Všechny bez výjimky, pane. Lepší nenajdete v celém pluku."

"Budete potřebovat nejlepší muže, seržante. Třikrát jsme udělali tento pokus pod velením tří našich praporčíků, kteří mě vždycky ujišťovali o úspěchu, ale ani jednou neměli štěstí. Když jsme vynaložili tolik námahy a peněz, nechci se úplně vzdát. Ale bude to poslední pokus. Výsledek závisí hlavně na vás a na Stopařovi."

"Můžete se na nás oba spolehnout, majore Duncane. Úkol, který jste nám dal, není pro nás neobvyklý a nepřesahuje naše zkušenosti. Proto myslím, že jej dokážeme splnit. Vím, že nám Stopař pomůže."

"Tím jsem si také jist. Je to mimořádný člověk, Dunhame, a dlouho mi byl hádankou; ale teď, co ho znám, vážím si ho víc než mnoha generálů ve službách Jeho Veličenstva."

"Teď jistě chápete, pane, že sňatek Mabel se Stopařem mi stojí za to a že ho chci urychlit."

"To ukáže čas, seržante," odpověděl major se smíchem; ale tma i tady skryla jemnější hru jeho tváře. "Jednu ženu někdy zkrotíte hůř než celý pluk. Mimochodem, víte, že s výpravou jede také ubytovatel, který by byl rád vaším zetěm. Doufám, že mu dopřejete místo v soutěži o úsměvy vaší dcerky."

"I když bych to udělal již z úcty k jeho hodnosti, pane, vaše přání mi bude rozkazem."

"Děkuji vám, seržante. Sloužíme spolu už hezkou dobu a měli jsme možnost ocenit při různých příležitostech jeden druhého. Rozumějte mi, nežádám pro Davyho Muira žádnou výhodu, jen stejnou příležitost, jakou mají druzí. V lásce jako v bojí, každý si musí sám dobýt svého vítězství... Jste jist, že byly správně propočteny dávky potravin?"

"Ručím za to, majore Duncane; a kdyby snad nebyly přesné, s takovými dvěma lovci, jako je Stopař a Had, nemůžeme strádat."

"To není správné, Dunhame," přerušil ho velitel ostře. "Vy, kteří jste se narodili v Americe a prodělali tady výcvik, jste na to zvyklí. Ale řádný voják spoléhá jen na svoje vojenské zásoby. Nechci, aby kterákoli část mého pluku dávala příklad, že tomu tak není."

"Stačí váš rozkaz, majore Duncane, ale jestli vás smím upozornit, pane..."

"Mluvte otevřeně, seržante, mluvíte s přítelem."

"Chtěl jsem jen říci, že i některým skotským vojákům chutná zvěřina a ptactvo stejně dobře jako vepřové, když je o ně nouze."

"Možná že je to pravda. Ale chuť nebo nechuť nemají co dělat s disciplínou. Vojsko nesmí spoléhat na nic jiného než na své příděly. Neukázněnost oddílů z osad už nadělala v královském vojsku tolik škod, že ji nemůžeme déle nikomu trpět."

"Generálu Braddockovi, pane, měl radit plukovník Washington."

"Jděte s vaším Washingtonem! Vy osadníci držíte všichni spolu jako spiklenci."

"Jsem jist, že Jeho Veličenstvo nemá oddanějších poddaných, než jsou Američané, pane."

"Souhlasím s vámi, Dunhame, a snad jsem se trochu unáhlil. Vás ani nepokládám za osadníka, seržante. Ačkoliv jste se narodil v Americe, lepší voják ještě pušku na rameni nenosil."

"A plukovník Washington, pane?"

"Ano! - Možná že i plukovník Washington je užitečný poddaný. Ten už je z amerického pokolení a rád mu přiznám tolik zásluh, kolik mu jich přisuzujete... A o schopnostech Jaspera Sladké vody nepochybujete?"

"Ten hoch se mnohokrát osvědčil, pane, a rozhodně dokáže, co od něho budeme žádat."

"Má francouzskou přezdívku a strávil velkou část svých chlapeckých let v jejich koloniích; nekoluje v jeho žilách francouzská krev, seržante?"

"Ani kapka, pane. Jasperův otec byl můj starý přítel a jeho matka pocházela z poctivé a věrné rodiny, která žila v této provincii."

"Jak to, že žil tak dlouho mezi Francouzi, a jak přišel ke své přezdívce? A pokud vím, mluví i kanadskou francouzštinou."

"To vám lehko vysvětlím, majore Duncane. O hocha se staral v minulé válce jeden z našich námořníků a chlapec se zamiloval do vody jako kachna. Víte, že nemáme na této straně Ontaria žádný pořádný přístav, a tak Jasper většinou žil na druhém břehu jezera, kde měli Francouzi v posledních padesáti letech několik lodí. Naučil se jejich řeči, to je přirozené, a svou přezdívku získal od Indiánů a Kanaďanů, kteří, jak známo, nazývají lidi podle jejich schopností."

"Ale Francouz je přesto špatným učitelem pro britského námořníka."

"Promiňte, pane, ale Jaspera vychovával skutečný anglický námořník, který se plavil pod královskou vlajkou, a byl tedy bez vady; byl to ovšem poddaný, který se narodil v koloniích. Ale doufám, že se nevyznal proto hůř ve svém řemesle, majore Duncane."

"Jistě ne, seržante, ale také ne lépe. Ovšem náš Jasper se velmi dobře osvědčil, když jsem mu svěřil velení na Oblaku. Žádný mladík by se nechoval spolehlivěji ani poctivěji."

"Ani statečněji, majore Duncane. Mrzí mě, že pochybujete o Jasperově věrnosti."

"Voják, Dunhame, kterému je svěřena péče o tak vzdálenou a důležitou stanici, nesmí polevovat v bdělosti. Musíme zápasit s dvěma nejzáludnějšími nepřáteli, jaké kdy svět zplodil - s Indiány a s Francouzi - a s jejich nejrůznějšími úskoky, a nesmíme zanedbat nic, co by nám mohlo později uškodit."

"Když jste mi svěřil velení na této výpravě, pane, měl byste mi říci, proč vlastně Jasperovi nedůvěřujete."

"Jsem na vahách, Dunhame, jestli vám mám odhalit všechno, co jsem se náhodou dověděl. Ne snad proto, že bych vám nevěřil, nýbrž proto, že bych strašné nerad pustil do oběhu špatnou zprávu o někom, o kom jsem měl dosud dobré mínění. O Stopařovi jistě smýšlíte dobře, jinak byste mu nechtěl dát svou dceru?"

"Za Stopařovu poctivost bych položil svůj život, pane," odpověděl seržant tak pevně a důstojně, že mimoděk vzbudil úctu svého představeného. "Ten muž neví, co je klam."

"Věřím, že máte pravdu, Dunhame, ale poslední informace, kterou jsem dostal, otřásla mým dřívějším míněním. Dostal jsem anonymní zprávu, seržante, která mi radí, abych si dal pozor na Jaspera Westerna neboli Jaspera Sladkou vodu, jak mu říkají. Byl prý podplacen nepřítelem. Mohu prý čekat, že brzy dostanu další a přesnější informace."

"Ve válce nemůžete dbát, pane, na dopisy bez podpisu."

"Nejen ve válce, Dunhame. Nikdo nemá ve dnech míru horší mínění o pisatelích anonymních listů než já sám; jsou projevem falše, zbabělosti, sprostoty a nízkosti; obvykle jsou známkou i jiných špatností. Ale za války je to trochu jiné. Mimoto jsem byl upozorněn na několik podezřelých okolností."

"Může je slyšet i váš podřízený, pane?"

"Rozhodně takový podřízený, kterému důvěřuji tolik jako vám, Dunhame. Ve zprávě se například říká, že když sem cestovala vaše dcera s doprovodem, nechali je Irokézové uniknout hlavně proto, abych víc věřil Jasperovi. A dále že pánům ve Frontenaku víc záleží na tom, aby se zmocnili Oblaku se seržantem Dunhanem a jeho oddílem a zároveň rozbili plán, na kterém tak lpíme, než aby bylo zajato vaše děvče a jeho strýc připraven o skalp."

"Rozumím té narážce, pane, ale nevěřím. Není možné, aby byl Jasper poctivý a Stopař nepoctivý. A kdybych nevěřil Stopaři, nevěřil bych ani vám, pane."

"Zdá se, že je to tak, seržante. Ale Jasper není Stopař. Přiznám se, Dunhame, že bych tomu hochovi věřil víc, kdyby nemluvil francouzsky."

"Ujišťuji vás, pane, že ani v mých očích to není nejlepší doporučení. Ale hoch musel tím jazykem mluvit, a nemůžeme ho proto ukvapeně odsuzovat, když dovolíte, pane."

"Je to čertova řeč, a ještě nikomu neposloužila - aspoň britskému poddanému jistě ne. Ovšem Francouzi se spolu nejspíš musejí nějak dorozumět. Mnohem víc bych Jasperovi věřil, kdyby ten jazyk neznal. Dopis mě zviklal; kdyby tu byl někdo jiný, komu bych byl mohl svěřit řízení lodi, byl bych Jaspera pod nějakou záminkou zadržel. Už jsem přece s vámi mluvil o vašem švagrovi, seržante, který jede s výpravou a je námořníkem?"

"Švagr je opravdový námořník, pane, ale vůči sladké vodě je trochu zaujatý. Pochybuji, že bychom se na něho mohli spolehnout, a jistě by nenašel naši stanici."

"To máte pravdu; také nezná dost dobře zrádnou povahu jezera, aby nám mohl být prospěšný. Musíte být dvojnásob bdělý, Dunhame. Dávám vám plnou moc, a kdybyste objevil u toho Jaspera nějakou zradu, neváhejte dát průchod spravedlnosti."

"Slouží králi, pane, a podléhá válečnému soudu."

"Správně, spoutejte ho na rukou i na nohou a pošlete ho sem na jeho vlastním kutru. Váš švagr jistě najde zpáteční cestu, když už bude mít jednu plavbu za sebou."

"O tom nepochybuji, majore Duncane. A kdyby se Jasper ukázal být zrádcem, uděláme jistě všechno, čeho bude třeba, ale vsadil bych krk na jeho poctivost."

"Líbí se mi vaše důvěra - mluví za toho hocha; ale ten zatracený dopis! Dělá dojem, že je v něm kus pravdy, ano, je tam hodně pravdy i o ostatních věcech."

"Myslím, že jste se zmínil, pane, že dopis není podepsán. Na poctivého pisatele je to velký nedostatek."

"Máte pravdu, Dunhame, jen darebák, a k tomu zbabělý darebák, píše anonymní dopisy o soukromých věcech. Ale ve válce je to trochu jiné. Posílají se i falešné zprávy a jakýkoli úskok se pokládá za omluvitelný."

"Snad chlapské úskoky, když dovolíte, pane, léčky a přepady, lsti a klamné útoky i špionáž; ale ještě jsem neslyšel, že by poctivý voják podrýval pověst čestného mladého muže takovými prostředky."

"Zažil jsem už při své službě hodně divných věcí a poznal všelijaké lidi. Ale buďte zdráv, seržante, nesmím vás už zdržovat. Teď leží odpovědnost na vás a doporučuji vám neúnavnou bdělost. Myslím, že Muir chce jít brzo do výslužby. Když budete mít na této výpravě úspěch, vynaložím všechen svůj vliv, abyste se dostal na jeho místo, které si jistě zasloužíte."

"Uctivě vám děkuji, pane," odpověděl chladně seržant, kterého povzbuzovali takovými sliby už dvacet roků, "a doufám, že se nikdy nezhostím svého úkolu s hanbou. Jsem tím, čím mě osud udělal, a myslím, že to stačí."

"Nezapomněl jste na houfnici?"

"Jasper ji dnes ráno dopravil na palubu, pane."

"Buďte opatrný a zbytečně tomu muži nedůvěřujte. Domluvte se hned se Stopařem. Možná že vám poslouží a objeví nějaké darebáctví, které nás překvapí. Při jeho prosté poctivosti nebude jeho pozorování nápadné. Stopař je jistě spolehlivý."

"Za toho ručím, pane, hlavou nebo svou hodností v pluku. Příliš často jsem ho viděl v těžkých zkouškách, než abych o něm mohl pochybovat."

"Nejhorší a nejtrýznivější pocit, Dunhame, je nedůvěra k člověku, kterému z nezbytnosti svěřujeme nějaký důležitý úkol. Vzal jste si dostatečnou zásobu křemínků k puškám?"

"V takových maličkostech se můžete, pane, na seržanta spolehnout."

"Nuže, stiskněme si ruce, Dunhame. Přeji vám hodně štěstí. Muir chce jít do výslužby - mimochodem, dopřejte mu příležitost u vaší dcery, mohlo by to usnadnit váš postup, člověk jde veseleji do výslužby s takovou družkou jako Mabel než jako smutný vdovec, který nemá, koho by měl rád, leda sebe - a znáte Davyho!"

"Doufám, pane, že si moje dítě moudře vybere, a myslím, že se už správně rozhodla ve prospěch Stopařův. Ale dám jí volnost, i když neposlušnost je stejně zlá jako vzpoura."

"Jakmile dojedete, pečlivě prohlédněte a osušte všechno střelivo. Vlhko na jezeře by mu mohlo uškodit. A teď ještě jednou sbohem, seržante. Dejte pozor na Jaspera a poraďte se s Muirem, kdybyste měl nějaké nesnáze. Za měsíc budu čekat váš vítězný návrat."

"Buďte zdráv, pane! Kdyby se mi snad něco zlého přihodilo, prosím vás, abyste se zastal cti starého vojáka."

"Spolehněte se na mne, Dunhame, jako na přítele. Buďte bdělý. Pamatujte, že budete ve lvích spárech - co říkám lvích, budete ve spárech zrádných tygrů, v jejich tlamách, a bez pomoci. Spočítejte a prohlédněte si křemínky hned ráno - a buďte zdráv, Dunhame, buďte zdráv!"

Seržant stiskl s patřičnou zdvořilostí ruku, kterou mu podal jeho představený, a konečně se rozešli. Lundie si pospíšil do svého pojízdného domku, kdežto seržant opustil pevnost, sestoupil na břeh a usedl do člunu. Když se seržant Dunham rozloučil se svým velitelem, rozhodně nepustil z hlavy jeho pokyny. Velmi si vážil Jaspera. Ale teď mezi dřívější důvěru a služební povinnost vniklo podezření. Protože měl pocit, že nyní všechno záleží na jeho bdělosti - člun právě přirazil k boku Oblaku - byl už tak naladěn, že by mu neušla sebemenší podezřelá okolnost a byl by si všiml každého neobvyklého pohybu mladého lodníka. Jeho opatrnost i nedůvěra vyplývaly dosti pochopitelně z jeho zvyků, názorů a výchovy.

Na Oblaku vytáhli kotvy, jakmile viděli, že člun se seržantem odráží od břehu, neboť byl poslední, na koho čekali. Pak se příď kutru pomocí vesel otočila na východ. Po několika vydatných záběrech, kdy pomohli i vojáci, se lehká loď dostala do proudu, který byl pokračováním řeky, a nechala se opět hnát na otevřenou hladinu. Bylo teď bezvětří, neboť ustal i lehký a skoro neznatelný vánek z jezera, který předtím trval až do západu slunce.

Po celou tu dobu bylo na lodi neobvyklé ticho. Jako by všichni na palubě v noční tmě cítili, že se pouštějí do nejistého podniku, a jako by jejich úkol, pozdní hodina a tajnost odjezdu propůjčovaly cestě cosi slavnostního. Tento dojem ještě zvyšovala vojenská kázeň. Většinou mlčeli nebo hovořili málo a tiše. Tak vyplula loď pomalu na jezero a dostala se až tak daleko, kam ji zanesl říční proud. Tam zůstala stát a čekala na vítr z pobřeží; příští půl hodiny ležel Oblak bezvládně na vodě jako plovoucí kmen. Ač při těchto malých manévrech nastalo na lodi ticho, přece nebyl konec všem hovorům. Sotva se seržant Dunham přesvědčil, že jeho dcera i její společnice jsou vzadu na palubě, odvedl Stopaře do zadní kajuty; zavřel velmi pečlivě dveře, a když se ujistil, že je nikdo nemůže slyšet, prohodil: "Je tomu už hodně let, příteli, co jsi se mnou začal poznávat strasti a nebezpečí lesů."

"Je to opravdu dávno, seržante. Někdy se bojím, že jsem pro Mabel příliš starý. Ještě nebyla na světě, když jsme už spolu jako dva kamarádi bojovali proti Francouzům."

"Toho se neboj, Stopaři. Bylo mi také asi tolik, kolik je dnes tobě, když si mě zamilovala její matka. Mabel je klidná a rozumná dívka, je z těch, které si váží víc lidské povahy než čehokoli jiného. Například mladík, jako je Jasper Sladká voda, by u ní neměl žádné vyhlídky, ačkoliv je mladý a hezký."

"Pomýšlí Jasper na sňatek?" zeptal se vůdce prostě a vážně.

"Doufám, že ne, aspoň pokud nepřesvědčí ostatní, že je schopen postarat se o ženu." "Jasper je dvorný hoch a ve svém oboru má neobyčejné schopností. Může se ucházet o ženu jako každý jiný."

"Když mám být upřímný, Stopaři, přivedl jsem tě sem, abychom si pohovořili právě o tomto mladíkovi. Major Duncan dostal nějakou zprávu, která v něm vzbudila podezření, že Sladká voda nás klame a že je placen nepřítelem. Rád bych slyšel, co tomu říkáš."

"Cože?"

"Major podezřívá Jaspera, že je zrádce, francouzský zvěd nebo ještě hůř, že byl podplacen, aby nás zradil. Dostal dopis v tom smyslu a uložil mi, abych na hocha dával pozor. Bojí se, že narazíme na nepřítele, až to budeme nejméně očekávat, a to proto, že nás Jasper zradil."

"Tohle ti řekl Lundie Duncan, seržante?"

"Řekl, Stopaři. I když jsem neměl chuť věřit něčemu, co by křivdilo Jasperovi, jakýsi pocit mi přesto říká, že mu nemám důvěřovat. Věříš v předtuchy, kamaráde?"

"V co, seržante?"

"V předtuchy, tu tajemnou předzvěst, že se něco stane. Skoti v našem pluku na ně hodně dají. Moje mínění o Jasperovi se mění tak rychle, že začínám mít strach, abych také neměl předtuchu."

"Ale mluvil jsi přece o Jasperovi s Lundiem Duncanem a tvoje předtuchy vyvolala jeho slova." "Ne, aspoň ne úplně; když jsem mluvil s majorem, měl jsem ještě docela jiné pocity. Snažil jsem se ho přesvědčit, jak jsem mohl, že hochovi křivdí. Ale vidím, že předtuchám se člověk marně brání. Bojím se, že je tu cosi podezřelého."

"Nevím nic o předtuchách, seržante, ale znám Jaspera Sladkou vodu od jeho dětství a věřím, že je tak čestný jako já nebo sám Velký had."

"Ale Had, Stopaři, užívá za války úskoků a lstí jako každý jiný."

"To jsou jeho přirozené vlastnosti a vlastnosti všech Indiánů. Ani rudoch, ani běloch nemůže zapřít svou povahu; ale Čingašguk nemá o nikom předtuchy."

"Tomu věřím, ani já jsem si ještě dnes ráno nemyslel o Jasperovi nic špatného. Ale od té chvíle, co mám tuto předtuchu, se mi zdá, Stopaři, že ten hoch nechodí po palubě tak čile jako jindy, že je naopak zamlklý, smutný a zamyšlený, jako by ho tížilo svědomí."

"Jasper není nikdy hlučný. Říkává, že hlučná loď nestojí za nic. I pan Cap s tím souhlasí. Ne, ne, neuvěřím, že by se Jasper dopustil nějaké ničemnosti, dokud se nepřesvědčím. Pošli pro svého švagra, seržante, a zeptejme se ho, co o tom soudí; protože spát s nedůvěrou k příteli je jako spát s olověným závažím v srdci. Nevěřím tvým předtuchám."

Seržant poslal pro švagra, i když dobře nevěděl proč, a tak byl Cap přizván k poradě. Protože Stopař byl mnohem klidnější než jeho přítel a byl tak přesvědčen o spolehlivosti obviněného, ujal se slova.

"Pozvali jsme vás, pane Cape," začal, "abychom se vás zeptali, jestli jste nepozoroval dnes večer něco neobvyklého v jednání Jaspera Sladké vody."

"Řekl bych, že na sladké vodě si počíná docela obvykle, pane Stopaři, i když u nás na pobřeží bychom viděli v jeho práci dosti nedostatků."

"Ano, ano, víme, že se nikdy s hochem neshodnete, jak by měl kutr řídit, ale chceme slyšet vaše mínění v jiné věci."

Stopař pak vysvětlil Capovi, jaké podezření má seržant proti Jasperovi, jak toto podezření vzniklo a že seržant dostal zprávy od majora Duncana.

"Myslím, že mladík mluví francouzsky?" zeptal se Cap.

"Mluví prý franštinou dokonce velmi dobře," odpověděl vážně seržant. "Stopař ví, že je to pravda."

"Nepopírám to," odpověděl vůdce, "aspoň se to o něm říká. Ale to ještě nic nedokazuje, aspoň o takovém člověku, jako je Jasper. Mluvím sám nářečím Mingů, naučil jsem se mu, když mě ti plazi věznili. A říká snad někdo, že jsem jejich přítelem? Nejsem ani jejich nepřítelem v tom smyslu, jak si to představují Indiáni. Ale připouštím, že jsem jejich nepřítelem podle bělošských pojmů."

"Ano, Stopaři, ale Jasper se nenaučil francouzsky v zajetí. Naučil se té řeči v dětství, kdy je člověk vnímavý a tvoří si trvalé představy; v té době jako by už vyciťoval, k čemu se má přiklonit."

"Velmi správná poznámka," dodal Cap, "v tom období našeho života se mravně zdokonalujeme. Seržantova poznámka ukazuje, že švagr rozumí lidské povaze, a úplně s ním souhlasím; je to hanba, když tady na tomhle kousku sladké vody nějaký mladík mluví francouzsky. Kdyby to bylo na oceáně, kde plavec mluví tou řečí s lodivodem nebo s tlumočníkem, nepřikládal bych tomu tak velkou váhu - i když se díváme i tam s podezřením na kamaráda, který zná příliš mnoho z té franštiny. Tady na Ontariu to však pokládám za velmi podezřelou okolnost."

"Ale Jasper musí mluvit francouzsky s lidmi na druhém břehu," řekl Stopař. "Má snad mlčet, protože se tam mluví jen francouzsky?"

"Nechcete mi snad říkat, Stopaři, že na protějším břehu leží Francie?" vykřikl Cap a prudce ukázal palcem přes rameno směrem ke Kanadě; "a že na jedné straně této skladkovodní louže je York a na druhé Francie?"

"Chci vám jen říci, že na této straně je York a na druhé Horní Kanada; že se tady mluví především anglicky, holandsky a indiánsky, a tam francouzsky a indiánsky. I Mingové si osvojili mnoho francouzských slov, nic tím ovšem nezískali."

"Velmi správně - a kdo jsou Mingové, kamaráde?" zeptal se seržant a poklepal Stopaři na rameno, jako by chtěl dodat důraz svým slovům, jejichž pravdivost se mu zdála stále nepochybnější. "Nikdo je nezná lépe než ty, a ptám se tě: jaký je to kmen, tihle Mingové?"

"Jasper není Mingo, seržante."

"Mluví francouzsky, a aspoň v tom by mohl být Mingem. Nevzpomínáš si, švagře Cape, jestli ten nešťastný hoch dnes nedělal na lodi něco, co by ti mohlo připadat jako zrada?"

"Přesně si nevzpomenu, seržante, ačkoliv dělal dobrou polovinu věcí špatně. Ale jeden z jeho pomocníků navíjel lano proti slunci a říkal, že motá lano, když jsem se ho ptal, co dělá. Nevím, jestli tím něco myslel. Troufám si tvrdit, že Francouzi navíjejí polovinu svého pohyblivého lanoví špatně a také asi říkají, že je ,motají'. Pak Jasper sám přivazoval otěže kosatky k napínači lanoví místo ke stožáru, kam patří, aspoň podle mínění všech britských námořníků."

"Jasper se asi v Kanadě naučil, jak má zacházet s lodí, protože tam byl dost dlouho," vmísil se do řeči Stopař. "Ale pochytit nějaký nápad nebo slovo není zrada a věrolomnost. Sám jsem se ledaco naučil od Mingů, ale srdcem jsem byl vždycky u Delawarů. Ne, ne, Jasper si počíná správně. A král by mu mohl svěřit korunu, jako by ji svěřil svému nejstaršímu synovi; tomu by také ani nenapadlo, aby ji ukradl, protože ji jednou bude stejně nosit."

"Krásná řeč, krásná řeč," odpověděl Cap, "samá hezká slova, pane Stopaři, ale špatně promyšlená. Především Jeho královské Veličenstvo nemůže půjčovat korunu, to je proti zákonům říše, které žádají, že ji musí ustavičně nosit, aby každý poznal jeho posvátnou osobu, tak jako soudní vykonavatel neudělá krok bez stříbrného znaku. Dále by bylo podle zákona velezradou, kdyby nejstarší syn Jeho Veličenstva bažil po koruně nebo měl dítě mimo zákonné manželství, protože by to rušilo následnický řád. Jak vidíte, příteli Stopaři, k správnému názoru dospějete, jen když jdete správnou cestou. Zákon znamená úsudek, úsudek je filosofie a filosofie je pevný řetěz. Z toho plyne, že korunované hlavy se řídí zákonem, rozumem a filosofií."

"V tom se příliš nevyznám, pane Cape, ale nic mě nepřinutí, abych pokládal Jaspera Westerna za zrádce, dokud bych se o tom na vlastní oči nepřesvědčil."

"Zase se mýlíte. Podezřelé věci dokážete bezpečněji něčím jiným než vlastníma očima nebo citem, totiž okolnostmi."

"Možná u vás v osadách, ale ne tady na hranicích."

"Tak je to vůbec v přírodě, která je vládkyní všeho života. Sotva jsme dnes večer přišli na palubu, všiml jsem si okolnosti, která je krajně podezřelá a která hochovi přitěžuje, takže se o ní musím hned zmínit. Jasper sám připevnil na lano královskou vlajku; potom se tvářil, jako by se díval na Mabel a vojákovu ženu a jako by dával pokyny, aby jim ukázali podpalubí, a vlajka britského království mu přitom spadla!"

"To mohla být náhoda," odpověděl seržant; "mně se to také stalo. Kromě toho lanko vede přes kladku a vlajka se dostane nebo nedostane na správné místo podle toho, jak ji člověk táhne vzhůru."

"Kladka!" zvolal Cap se silným opovržením. "Seržante, prosím tě, užívej správných výrazů. Kladkostroj k vytahování vlajky není kladka - to bych mohl tvou halapartnu nazvat přistávacím bidlem. Ovšem, když jde jeden konec nahoru, jde druhý dolů. Teď, když jsi nám řekl o svém podezření, dívám se na záležitost s vlajkou jako na významnou okolnost a budu si ji pamatovat. Ale myslím, že nesmíme zapomínat na večeři, i kdybychom měli loď plnou zrádců."

"Večeře bude včas, švagře Cape; ale spoléhám na tebe, že nám pomůžeš řídit Oblak, kdybych musel z nějakého důvodu Jaspera uvěznit."

"Nenechám tě na holičkách, seržante. A kdyby k tomu došlo, viděl bys, co tenhle kutr dopravdy dokáže; ale myslím, že to všechno jsou zatím pouhé dohady."

"A já," řekl Stopař s hlubokým vzdychnutím, "vytrvám v přesvědčení, že je Jasper nevinen. Doporučuji, abychom jednali otevřeně a zeptali se hocha bez dalších odkladů, jestli je zrádcem, nebo ne. Budu

hájit Jaspera Westerna proti všem ,předtuchám' a ,okolnostem'."

"To rozhodně ne," namítl seržant. "Odpovědnost za tuto záležitost leží na mně. Žádám vás a přikazuji vám, abyste nikomu nic neříkali bez mého vědomí. Všichni budeme bdělí a budeme si všímat každé okolnosti."

"Ano, ano, okolnosti jsou nejdůležitější," odpověděl Cap. "Jedna okolnost vydá za padesát skutečností. Tak praví, pokud vím, královský zákon. Mnoho lidí už bylo pověšeno na základě podezřelých okolností."

Už dál nemluvili a po chvíli se celá skupina vrátila na palubu s rozhodnutím, že každý bude sledovat podezřelého Jaspera, jak bude nejlépe vyhovovat jeho zvykům a povaze.

KAPITOLA 14

Tak asi vypadal, tak sláb, tak zděšen,

tak tupě nevidomý, zpustlý žalem,

kdo z Priamova lože v noční čas

závěsy strh, by řek, že Trója hoří.

SHAKESPEARE

Všechno šlo jako obvykle. Zdálo se, že Jasper se svou lodí čeká na vítr z pobřeží. Vojáci, zvyklí časně vstávat, si už šli lehnout na pryčny v podpalubí. Na palubě zůstala jen posádka, poručík Muir a obě ženy.

Plavci rozvinuli plachty, ačkoli dosud nezavanul ani větříček. Jezero bylo tak tiché a mírné, že se kutr ani nepohnul. Doplul s říčním proudem jen asi na čtvrt míle od břehu a tam zůstal stát v plné kráse a ladnosti jako přikovaný. Mladý Jasper byl na zadní palubě a mohl chvílemi slyšet Muirův rozhovor s Mabel, ale příliš se ostýchal a především dbal na své povinnosti, než aby se vmísil do hovoru. Mabel zvědavě sledovala krásnýma modrýma očima všechno, co dělal, a ubytovatel musel někdy opakovat svoje poklony několikrát, než je dívka začala vnímat, neboť se dychtivě zajímala o všechny úkony na lodi a k výmluvnosti svého společníka byla lhostejná. Nakonec i poručík Muir ztichl a na jezeře nastal hluboký klid. V té chvíli kdesi u pevnosti padlo veslo do člunu a zvuk doletěl k lodi tak zřetelně, jako by se to stalo přímo na palubě. Pak se ozval šum, jako by noc zavzdychala, plachty se zavlnily, zapraskal stožár a zatřepetala se přední kosatka. Po těchto známých zvucích v lodi lehce zaskřípalo a všechny plachty se nadmuly.

"Už tu máme vítr, Andersone," zavolal Jasper na nejstaršího z lodníků, "jdi ke kormidlu."

Anderson splnil stručný rozkaz, nařídil kormidlo, a příď kutru se začala otáčet. Za několik minut již voda pod přídí šuměla a Oblak uháněl po jezeře rychlostí pěti mil v hodině. Všechny ty změny se udály za naprostého ticha. Pak Jasper nařídil: "Povolit trochu plachty a držet se podél břehu."

Právě v té chvíli se cestující ze zadní kajuty vrátili na záď.

"Myslím, že se vám nechce, Jaspere, příliš blízko k našim francouzským sousedům," poznamenal Muir, který použil této příležitosti, aby navázal rozhovor.

"Za tuto opatrnost vás rozhodně neodsuzuji, protože mám Kanadu tak málo rád jako vy."

"Držím se břehu kvůli větru, pane Muire. Blízko něho je vánek z pevniny vždycky silnější, když dáte pozor, abyste se příliš nepřibližoval a nedostal se do závětří lesů. Musíme přeplout Mexickou zátoku, tam bude jezero dostatečně otevřené."

"Jsem na mou duši rád, že to není skutečný Mexický záliv," vmísil se do hovoru Cap, "tu končinu bych nerad navštívil ve vaší sladkovodní bárce. Má váš kutr dobré kormidlo, Sladká vodo?"

"Poslouchá je dobře, pane Cape, ale když se rozjede, rád lapá vítr jako každá plachetnice."

"Máte jistě také kasací úvazky, i když jich asi málokdy užíváte?"

Mabel si dobře všimla úsměvu, který si mihl po hezké Jasperově tváři. Nikdo jiný neviděl tento letmý záblesk překvapení i posměšku.

"Máme kasací úvazky a často jich užíváme," odpověděl klidně mladík. "Než dojedeme, pane Cape, snad budeme mít příležitost vám ukázat, jak jich užíváme.

Vane východní vítr a ani na moři se nedovede tak rychle točit jako na Ontariu."

"To tedy nic nevíte! Viděl jsem na oceáně vítr, který se točil jako kolo u kočáru a celou hodinu nám rval plachty, ale loď se nehnula z místa, protože nevěděla kam."

"Tak náhlé změny u nás jistě nejsou," odpověděl Jasper mírně, "ale přesto počítáme s nečekanými rozmary. Doufám, že nás tento pobřežní vítr zanese až k prvním ostrovům. Pak už nebude tak velké nebezpečí, že by nás někdo spatřil a že by nás pronásledovala některá hlídková loď z Frontenaku."

"Myslíš, Jaspere, že Francouzi mají zvědy po celém jezeře?" zeptal se Stopař.

"Dokonce víme, že mají; jeden přišel na Oswego v noci minulé pondělí. Kanoe z kůry připlula až na východní poloostrov a vysadila na břeh Indiána a vojáka. Škoda, že jsi té noci nebyl na průzkumu, abychom zadrželi aspoň jednoho, když ne oba."

Bylo příliš velké šero, a proto si nikdo nevšiml, jak vůdcova tvář, ošlehaná větrem, zrudla. Vyčítal si, že ten večer prozahálel v pevnosti, kde poslouchal, jak Mabel sladce zpívala svému otci romance, a se zalíbením se díval na její tvář, zářící pro něho tisícerým kouzlem. Tento výjimečný muž se vyznačoval poctivostí v každé myšlence i činu a hanbil se za prozahálenou noc. Ani ho nenapadlo, aby zmenšoval svou vinu nebo zapřel nedbalost.

"Uznávám to, Jaspere, uznávám," řekl stísněně. "Kdybych byl té noci venku - a nevzpomínám si, že by mě byl nějaký důležitý důvod zdržoval - asi bych byl vykonal, co říkáš."

"Byl to ten večer, který jste strávil s námi, Stopaři," poznamenala nevinně Mabel. "Kdo žije tak jako vy ustavičně v lesích a má stále co dělat s nepřítelem, jistě se nemusí omlouvat za pár hodin věnovaných starému příteli a jeho dceři."

"Ne, ne, od té doby, co jsme přišli do pevnosti, jsem skoro pořád jen zahálel," povzdychl Stopař, "a je správné, že mě hoch na to upozornil. Zahaleč zaslouží výtku, ano, zaslouží."

"Výtku! Stopaři! Nikdy bych ti neřekl ani nepříjemné slovo, natož abych ti vyčítal, že ti unikl jeden nebo dva Indiáni. Teď když vím, kde jsi byl, považuji to za nejpřirozenější věc na světě."

"Dobrá, dobrá," promluvil Cap. "To jste si vyřídili k všeobecné spokojenosti. Ale řekněte nám, Jaspere, proč se dovídáme tak pozdě, že tu byl zvěd. Je to podivná okolnost."

Při poslední větě šlápl námořník seržantovi chytrácky na nohu, do vůdce strkal loktem a zároveň mrkal, ale tohle znamení se v šeru ztratilo.

"Víme o tom, protože Had našel druhého dne jejich stopy; byly to otisky vojenské boty a mokasínů. A jeden z našich lovců příští ráno viděl kanoi, jak pluje k Frontenaku."

"Vedla stopa k pevnosti, Jaspere?" zeptal se Stopař mírně a pokorně jako školák, který dostal důtku.

"Myslím že ne, nepřekročila řeku. Sledovali jsme ji na východním poloostrově až k ústí řeky, odkud je vidět, co se děje v přístavu. Ale pokud jsme mohli zjistit, na druhém břehu nepřešla."

"A proč jste nezvedl kotvu, pane Jaspere?" zeptal se Cap, "a nepronásledoval je? V úterý ráno foukal dobrý vítr; v takovém povětří mohl tento kutr ujíždět rychlostí aspoň devíti uzlů."

"To by snad bylo něco platné na moři, pane Cape," přerušil ho Stopař, "ale tady ne. Voda nezanechává stopu a pronásledovat Mingy nebo Francouze je po čertech těžké."

"Copak potřebujete stopu, když můžete vidět pronásledované z paluby? Jasper nám přece řekl, že to byla kanoe. Co na tom záleží, kdyby v ní bylo třeba dvacet vašich Mingů a Francouzů, když jste jim v patách s dobrou britskou lodí? Vsadím se s vámi, příteli Sladká vodo, že kdybyste byl zavolal tenkrát v úterý ráno mne, byli bychom ty darebáky dohonili."

"Rada starého námořníka, pane Cape, by mně, mladému plavci, jistě nebyla na škodu, ale honička za kanoí z kůry je zdlouhavá a marná."

"Stačilo, abyste ji patřičně tiskl a hnal ke břehu."

"Ke břehu, pane Cape! Nerozumíte vůbec naší plavbě na jezeře, jestli myslíte, že kanoe z kůry se dá tak lehko donutit, aby plula ke břehu. Jakmile ti chytráci uvidí, že je tísníte, budou pádlovat ze všech sil proti větru, a než se vzpamatujete, octnete se míli nebo dvě za nimi."

"Snad mě nechcete přesvědčovat, pane Jaspere, že někomu záleží tak málo na životě, aby se vydával za větru na jezero v takové skořápce?"

"Já sám jsem často v kanoi z kůry přeplul Ontario, i když se hodně podobalo moři. Když jsou tyhle loďky dobře udělány, jsou to nejsušší čluny, jaké jsem poznal."

Cap odvedl švagra a Stopaře stranou a začal je přesvědčovat, že Jasperovo doznání o špiónech je okolnost, závažná okolnost, a proto si zaslouží bedlivého přešetření; jeho vyprávění o kanoích je tak nepravděpodobné, že to bije do očí. Jasper mluvil příliš jistě o osobách, které přistály u pevnosti, takže v tom Cap viděl důkaz, že o nich ví mnohem víc, než by se mohl dovědět z pouhých stop. Říkal, že mokasíny nosí v těchto končinách Indiáni i běloši. Sám si jedny opatřil. A boty, jak známo, ještě nedělají vojáka. Ačkoliv seržant odmítl mnohé z těchto důkazů, přece na něho určitým dojmem zapůsobily. I jemu připadalo trochu divné, že tak blízko pevnosti byli objeveni špióni, a on o tom nic nevěděl. Také si myslel, že to není záležitost, o kterou by se měl starat Jasper. Je pravda, že Oblak byl jednou nebo dvakrát poslán, aby zavezl zvědy přes jezero nebo je přivezl zpět, ale Jasper, jak dobře věděl, měl při tom druhořadou roli. Kapitán kutru nevěděl o účelu cest těchto cestujících víc než kdo jiný. Seržant také nechápal, proč ze všech přítomných jenom Jasper ví něco o poslední návštěvě vyzvědačů. Stopař se však na věc díval jinak. Se zahanbením jemu vlastním si vyčítal, že zanedbal svou povinnost. Jasperovi přičítal za zásluhu, že o špiónech ví, a pokládal za svou chybu, že je nevypátral sám, jak mu kázalo jeho povolání.

"Mokasíny, příteli Cape," řekl po chvilce odmlčení, "nosí bledé tváře i rudoši, to je pravda, ale nezanechají vždycky stejnou stopu. Kdo žije v lesích, rozezná stopu Indiána od bělochovy, ať už vznikla otiskem boty nebo mokasínu. Potřeboval bych jistější důkazy, abych se přesvědčil, že nás Jasper klame."

"Připustíte, Stopaři, že jsou na světě zrádci?" zeptal se Cap umíněně.

"Ještě jsem nepoznal poctivého Minga - na Minga se nemůžete spolehnout. Při sebemenším pokušení vás zradí, jako by měli klam v povaze, a někdy si myslím, že bychom je spíš měli politovat než pronásledovat."

"A proč by Jasper nemohl mít stejnou slabost? Jsme jen lidé a vím ze zkušenosti, jak bývá někdy lidská povaha ubohá."

Tím začal dlouhý rozhovor, při němž přecházeli od jedné domněnky ke druhé a hledali důkazy pro Jasperovu vinu i proti ní, až se seržant i jeho švagr shodli na tom, že Jasper je vinen. Stopař zato tím horlivěji hájil obviněného a byl čím dál tím pevněji přesvědčen, že Jasper byl ze zrady křivě obviněn. Seržant dospěl tak daleko, že na každý čin mladého plavce hleděl s nedůvěrou. A zatímco takto hovořili, Mabel seděla tiše na zádi u schodů ke kajutě. Poručík Muir sešel dolů, aby se prospal. Nedaleko Mabel stál Jasper. Paže měl zkříženy na prsou a očima bloudil od plachet k nebi, od mraků k temné čáře pobřeží a od pobřeží zase zpět na jezero a k plachtám. Naše hrdinka začala snít. Nebyla zvyklá rozbírat svoje city a žila spíš srdcem než rozumem, proto si nedovedla dobře vysvětlit, proč má tak ráda svého otce, Stopaře i Jaspera, kteří pro ni byli donedávna cizí. Až dosud jí nehlodala v mysli nedůvěra a názory svých tří společníků neznala. Při její důvěřivosti by ji ani ve snu bylo nenapadlo, aby podezřívala některého z nich, že je zrádcem krále a vlasti.

Amerika byla v té době ještě oddaná panovnickému rodu, který vládl na britském trůnu. Bylo těžko říci, jakého stupně dosahovala nenávist k Francouzům. Spojenectví mezi americkými poddanými britské koruny a Francouzi, jejími někdejšími nepřáteli, k němuž došlo o dvacet let později, se tehdy zdálo naprosto nepravděpodobné. Zrada, která by poskytla jakoukoli výhodu Francii nebo Francouzům, by byla v očích osadníků vzbudila největší nenávist. A právě z takového zločinu, z něhož by Mabel nikdy Jaspera nepodezřívala, byl nyní mladík tajně obviněn. Jestliže druzí prožívali trýzeň nedůvěry, Mabelino srdce přetékalo ušlechtilou ženskou důvěřivostí.

Nezaslechla ještě nic, co by porušilo důvěru, kterou měla od počátku k mladému lodníku, a samotné by jí rozhodně nic takového nenapadlo. Obrazy z minulých i současných dnů, jež se jí rychle vynořovaly v mysli, nekalil ještě žádný stín, padající na některou z osob, jež měla ráda. Přemýšlela tak čtvrt hodiny a krásný večer v ní ještě rozdmýchával pocit klidného uspokojení.

Roční období i tichá noc vskutku podporovaly vzrušení, které probouzí v mladých, zdravých a šťastných lidech nové prostředí. Bylo teplo, jaké v tomto kraji nebývá ani v létě, mírněné chladnými závany větru ze souše a prodchnuté vůní lesů. Vítr nebyl sice příliš prudký, ale hnal přece Oblak vesele vpřed a v nejisté tmavé noci udržoval smysly v bdělosti. Jasper byl zřejmě s větrem spokojen, jak vyplývá z jeho krátkého rozhovoru s Mabel.

"Při této rychlosti, Sladká vodo," řekla Mabel, která si již zvykla tak oslovovat mladého plavce, "dojedeme asi brzo k cíli?"

"Řekl vám váš otec, Mabel, kam jedeme?"

"Nic mi neřekl. Můj otec je v první řadě voják a tak málo si zvykl na rodinu, že o takových věcech nemluví. Copak se o našem cíli nesmí mluvit?"

"Není to daleko, když budeme plout tímto směrem. Asi šedesát nebo sedmdesát mil máme k řece svatého Vavřince, kde by nám Francouzi mohli pěkně zatopit. Na tomto jezeře nemůžete konat dlouhé plavby."

"To říká také můj strýc Cap, ale mně připadá Ontario jako moře."

"Vy jste na moři byla, ale já jsem ještě slanou vodu neviděl. Asi se v duchu smějete takovému plavci, Mabel?"

"Rozhodně ne, Jaspere Sladká vodo. Nic neznám a nic jsem neprožila, jakým právem bych se někomu vysmívala, a dokonce vám, kapitánu tak krásné lodi, kterému důvěřuje major Duncan. Nebyla jsem na moři, jen u moře, a nevidím rozdíl mezi tímto jezerem a Atlantikem."

"Ani rozdíl mezi jezerními plavci a námořníky? Váš strýc už toho tolik napovídal proti sladkovodním plavcům, že jste se na nás asi začala dívat tak trochu jako na chlubily."

"Kdepak, Jaspere, znám svého strýce, v Yorku mluvil právě tak proti obyvatelům souše jako teď proti sladkovodním plavcům. Ne, ne, ani můj otec, ani já nic nedáme na takové názory. Kdyby můj strýček promluvil otevřeně, ukázalo by se, že o vojákovi má ještě horší mínění než o plavci, který nikdy neviděl moře."

"Ale váš otec, Mabel, má zas lepší mínění o vojácích než o ostatních lidech, chce vás provdat za vojáka."

"Jaspere Sladká vodo! - Mne že chce otec provdat za vojáka? Proč? Za kterého vojáka v pevnosti bych se mohla provdat?"

"Někdo si může myslet, že jeho povolání, které má tak rád, zakryje všechny ostatní nedostatky."

"Ale nikdo nemůže mít své povolání tak rád, aby přehlížel všechno ostatní. Říkáte, že mě můj otec chce provdat za vojáka; ale na Oswegu přece není žádný voják, kterému by mě mohl dát. Není to tak jednoduché: pro žádného šlechtice v pevnosti nejsem dost dobrá, a na druhé straně jistě se mnou budete souhlasit, Jaspere, jsem zase příliš dobrá pro obyčejného vojáka."

Mabel se začervenala, když to tak upřímně řekla, aniž věděla proč, ale tma skryla její ruměnec. Lehce se přitom zasmála, jako by cítila, i když byla v rozpacích, že to je směšná záležitost. Ale Jasper zřejmě její postavení posuzoval jinak.

"Pravda, Mabel," řekl, "nejste velká dáma, alespoň jak se tomu slovu obyčejně rozumí."

"Nejsem vůbec žádná dáma," skočila mu do řeči hrdá dívka. "A nic tak hloupého si ani nepředstavuji. Jsem dcera seržantova a jsem spokojena se svým stavem."

"Ale každý nezůstane tím, čím se narodil. Někdo se vyšplhá nahoru, jiný padne dolů. Mnoho seržantů se stalo důstojníky - dokonce generály; proč by se seržantské dcerky nestaly ženami důstojníků?"

"Dcera seržanta Dunhama má jeden pádný důvod - žádný důstojník ji nechce," řekla se smíchem Mabel.

"To si možná myslíte, ale někteří důstojníci v Pětapadesátém pluku to vědí lépe. Jeden důstojník v tomto pluku vás určitě chce za ženu."

Mabel si v mžiku vzpomněla na pět nebo šest nižších důstojníků v praporu, u kterých by podle věku a chování bylo nejpravděpodobnější, že by si něco takového přáli.

"Neznám žádného důstojníka v Pětapadesátém pluku ani v žádném jiném, který by chtěl udělat takovou hloupost. A myslím, že právě tak ani já bych si nevzala důstojníka."

"Hloupost, Mabel?"

"Ano hloupost, Jaspere. Víte tak dobře jako já, co si o tom lidé myslí. Trpce bych litovala, až by mi jednou můj manžel vyčítal, že se dal k sňatku s dcerou pouhého seržanta svést chvilkovým zalíbením v její tváři nebo postavě."

"Jestli vám, Mabel, dobře rozumím, odmítla byste se provdat za důstojníka jen proto, že je důstojníkem?"

"Máte vůbec právo se mě na takové věci ptát, Jaspere?" řekla se smíchem Mabel.

"Asi nemám, ale ptám se jen proto, že bych si přál, abyste byla šťastná. Mám o vás větší starost, co jsem se náhodou dověděl, že váš otec vás chce provdat za poručíka Muira."

"Můj tatínek! Nic tak směšného - nic tak krutého by mu nemohlo napadnout!"

"Bylo by to tedy kruté, kdyby vás chtěl provdat za ubytovatele?"

"Už jsem vám řekla, co si o takovém sňatku myslím, nemohu mluvit zřetelněji. Když jsem vám odpověděla tak otevřeně, Jaspere, mám právo se zeptat, odkud víte, že můj otec na něco takového pomýšlí?"

"Od něho samého vím, že už vám vybral manžela; rozmlouvali jsme spolu často, když dohlížel na nakládání zásob, sám mi to řekl, a že to má být Muir, to vím zas přímo z úst Muirových. Dal jsem oboje dohromady a tím jsem došel ke své domněnce."

"Nemyslel snad tatínek," Mabel plála tvář a slova se jí drala z úst jako z přinucení, "někoho jiného? Z toho, co jste řekl, ještě neplyne, že myslel pana Muira."

"Není to snad, Mabel, z dosavadních událostí pravděpodobné? Co sem ubytovatele přivedlo? Nikdy dřív mu ani nenapadlo, že by měl doprovázet oddíly na ostrovy; myslí si, že budete jeho ženou, a váš otec si to také usmyslel. Jistě pozorujete, že se vám ubytovatel dvoří."

Mabel neodpověděla. Její ženský pud jí ovšem dávno řekl, že ubytovatel ji obdivuje, i když ji nenapadlo, že by to šlo tak daleko, jak říkal Jasper. Také pochopila z rozhovoru s otcem, že ji chce opravdu provdat. Ale nikdy si nepomyslela, že jejím manželem má být poručík Muir. Ani teď tomu nevěřila, i když netušila, jak to doopravdy je. Myslela si, že otcovy občasné narážky vyplývají spíš z prostého přání, aby byla zaopatřena, než z úmyslu spojit ji s určitou osobou. Ale nechávala si své úvahy pro sebe. Z hrdosti a ženské zdrženlivosti o tom nechtěla se svým společníkem hovořit. Když už jim mlčení začalo působit rozpaky, změnila Mabel předmět rozhovoru: "Ujišťuji vás, Jaspere, a víc už o tom nechci mluvit, že poručík Muir, i kdyby byl plukovníkem, nikdy mým manželem nebude. Ale teď mi povězte něco o naší cestě - kdy tam doplujeme?"

"To se nedá přesně určit, na vodě jsme vydáni na milost větru a vlnám. Stopař by vám řekl, že lovec nikdy neví, kde bude večer nocovat, když se pustí ráno za laní."

"Ale nehoníme se za zvěří ani není ráno, a Stopařova zásada tedy neplatí."

"I když se nehoníme za zvěří, pronásledujeme někoho, kdo se dá chytit stejně těžko. Víc vám už nemohu říci. Naše povinnost je držet jazyk za zuby, ať je to důležité nebo ne. Mrzí mě jen, že vás na Oblaku nezdržím tak dlouho, abyste viděla, co dokáže, když jde do tuhého."

"Myslím, že za plavce se provdá jen nerozumná žena," řekla Mabel najednou a nechtěně. "To je zvláštní názor, proč si to myslíte?"

"Protože lodníkova žena ví docela jistě, že loď je její sokyně. I můj strýc Cap říká, že plavec se nemá nikdy ženit."

"Myslí plavce na slané vodě," odpověděl Jasper se smíchem. "A když si myslí, že pro námořníka není žádná žena dost dobrá, jistě ji dopřeje jezerním plavcům. Doufám, Mabel, že o nás nesmýšlíte podle řečí pana Capa."

"Plachta na obzoru!" zvolal najednou právě Cap, o němž mluvili, "či správněji člun na obzoru."

Jasper běžel na příď. Skutečně asi sto metrů před kutrem, přibližně ve směru větru, bylo vidět malý předmět. Jasper poznal na první pohled, že je to kanoe z kůry. I když tma nedovolovala odhadnout barvy, oko přivyklé nočnímu temnu dovedlo na malou vzdálenost rozeznat jakési obrysy. A zrak, jemuž všechno na vodě bylo důvěrně známé, se nemohl v tomto případě mýlit.

"Možná že je to nepřítel," poznamenal mladík, "a měli bychom ho dohonit."

"Pádluje ze všech sil, hochu," poznamenal Stopař, "chce ti zkřížit cestu a stočit se proti větru, kde bys ho mohl pronásledovat, jako bys honil jelena na sněžnicích!"

"Obrať loď po větru!" křikl Jasper na kormidelníka. "Obrať ji, až to s ní zatřese - a drž dobře směr!"

Kormidelník vykonal rozkaz. Oblak se teď hnal vesele po hladině a za necelé dvě minuty byli již tak blízko, že kanoe nemohla uniknout. Teď skočil Jasper sám ke kormidlu. Obratně a důmyslně řídil loď, až se octla po boku pronásledovaného člunu a mohli jej zachytit hákem. Oběma osobám v kanoi nařídili, aby vystoupily na palubu. Byl to Lučihlav a jeho žena.

KAPITOLA 15

Tu perlu boháč nikdy nezakoupí

a mudrc v pýše své ji nesbírá;

leč chudí jen a všemi ponížení

i nehledajíce ji naleznou.

Už víš - nebo co je pravda, mám ti říct?

COWPER

Většinu účastníků cesty nepřekvapilo, že se setkali právě s Lučihlavem a jeho ženou. Ale Mabel a všichni, kdo viděli, jak tento vůdce opustil Capa a jeho druhy, pojali hned podezření. Byl to spíš jen vnitřní pocit, který nebylo tak lehké podložit přesvědčivými důkazy. Stopař, který jediný dovedl plynně mluvit se zajatci - byli teď oba považováni za zajaté - si vzal Lučihlava stranou a dlouho s ním hovořil o tom, proč tehdy utekl od svých povinností a co dělal od té doby.

Tuskaror se podrobil výslechu a odpovídal s indiánským klidem. Svoje zběhnutí omlouval velmi jednoduše a dost pravděpodobně. Když viděl, že skupina v úkrytu byla objevena, pomyslel přirozeně na vlastní bezpečnost a schoval se v lesích. Zkrátka utekl, aby si zachránil život.

"To je správné," odpověděl Stopař, jako by věřil Indiánovým omluvám, "můj bratr jednal moudře, ale nešla za ním jeho žena?"

"A nejdou snad ženy bledých tváří za svými muži? Neohlédl by se Stopař, jestli za ním jde žena, kterou má rád?"

Stopař byl naladěn tak, že na něho právě tento důvod zapůsobil. Celá jeho mysl už byla zaujata Mabelinou poklidnou líbezností. Tuskaror si to sice nedovedl vysvětlit, ale viděl, že toto jeho odůvodnění bylo uznáno. Stál klidně a důstojně a čekal na další otázky.

"Je to rozumné a přirozené," řekl Stopař. "Přirozené i možné. Žena jistě půjde za mužem, kterému slíbila věrnost, muž a žena patří k sobě. Tvoje slova jsou poctivá, Tuskarore," řekl potom nářečím mladého Indiána. "Tvoje slova jsou poctivá, dobrá a spravedlivá. Ale proč se můj bratr tak dlouho neukázal v pevnosti? Jeho přátelé na něho často vzpomínali, ale ani okem ho nespatřili."

"Jestliže jde laň za jelenem, nemá jít jelen za laní?" odpověděl s úsměvem Tuskaror a významně se dotkl ukazovákem ramene svého tazatele. "Lučihlavova žena šla za Lučihlavem; proto šel i Lučihlav za svou ženou. Zabloudila a musela vařit jídlo v cizím vigvamu."

"Rozumím ti, Tuskarore. Tvoje žena padla do rukou Mingů a ty jsi šel po jejich stopě."

"Stopař vidí pravdu tak snadno jako mech na stromech. Bylo to tak."

"A kdy jsi zas dostal svou ženu zpátky a jak se to stalo?"

"Dvakrát zapadlo slunce. Červnová rosa dlouho nebloudila, než jí manžel pošeptal, kde je stezka." "Ano, ano, zdá se to všechno přirozené a shoduje se to se zásadami manželství. Ale kde jsi vzal, Tuskarore, tuto kanoi a proč pluješ k svatému Vavřinci místo k pevnosti?"

"Lučihlav rozezná svůj majetek od cizího. Ta kanoe je moje, našel jsem ji na břehu blízko pevnosti."

I to znělo pravděpodobně, kanoe asi patřila Lučihlavovi a každý Indián by si vzal svou loď bez dlouhých řečí. Ale je zvláštní, že jsme toho chlapíka a jeho ženu neviděli, protože kanoe musela vyjet z ústí řeky před námi.

Stopařovi prolétla hlavou tato úvaha a hned se na to zeptal Indiána. Lučihlav odpověděl:

"Stopař ví, že bojovník může utrpět hanbu. Otec by se mě ptal, kde je jeho dcera, a já bych mu ji nemohl dát. Poslal jsem pro kanoi Červnovou rosu a nikdo s ní nemluvil. Tuskarorská žena nesmí mluvit s cizími muži.

I to bylo pravděpodobné a shodovalo se to s indiánskou povahou a zvyky. Jak bylo obvyklé, dostal Lučihlav polovinu odměny, dřív než opustili Mohawk; že nežádal zbytek, dokazovalo, že uznává vzájemná práva, což tak často odlišuje morálku divochů od křesťanské. Podle názoru bezelstného Stopaře si Lučihlav počínal slušně a správně, i když Stopař sám byl tak otevřený, že by byl v takovém případě šel za Mabeliným otcem a řekl mu prostou pravdu. Ale protože byl zvyklý na jednání Indiánů, neviděl v Lučihlavově chování nic neobvyklého.

"Tvá řeč plyne jako voda s hor, Lučihlave, to ti musím přiznat," odpověděl Stopař po krátké úvaze. "Rudoch mohl tak jednat, i když myslím, že by se běloch choval jinak. Asi jsi nechtěl vidět zármutek otce té dívky."

Lučihlav se lehce uklonil, jako by souhlasil.

"Ať mi můj bratr ještě něco poví," pokračoval Stopař, "a nebude ležet ani mráček mezi jeho vigvamem a mocným domem Yankeeů. Jestli Lučihlav odežene i tento cár mlhy, budou se jeho přátelé dívat, jak sedí u svého ohně, a on se bude dívat na ně, jak leží u svých zbraní, a všichni zapomenou na válčení. Proč mířila příď Lučihlavovy kanoe k svatému Vavřinci, kde jsou jen nepřátelé?"

"A proč Stopař a jeho přátelé jedou na tutéž stranu?" zeptal se Tuskaror klidně. "Tuskaror může hledět na tutéž stranu co Yankeeové."

"Nu, abych řekl pravdu, Tuskarore, jsme na průzkumu, to jest jinými slovy, plujeme ve věci králově a máme tu být, ale nemáme právo říkat, proč tu jsme."

"Lučihlav uviděl velkou kanoi a rád se dívá do tváře Sladké vody. Plul večer na západ, aby se vrátil do svého vigvamu. Ale když viděl, že mladý kapitán jede jinam, obrátil se stejným směrem. Sladká voda a Lučihlav byli na poslední výpravě spolu."

"To všechno je snad pravda, Tuskarore, a vítáme tě. Najíš se s námi zvěřiny, ale pak se musíme zas rozejít. Slunce zapadlo za našimi zády a oba se vzdalujeme stejně rychle; můj bratr by se dostal příliš daleko od svého vigvamu, kdyby se nevrátil."

Po tomto rozhovoru šel Stopař ke svým druhům a opakoval jim výsledek výslechu. Zřejmě věřil Lučihlavově vyprávění, ale připouštěl, že neuškodí opatrnost vůči Indiánovi, kterého neměl rád. Ale jeho přátelé, kromě Jaspera, neměli příliš velkou chuť uvěřit Lučihlavovi.

"Dej toho chlapa okamžitě spoutat, švagře," řekl Cap, sotva Stopař skončil. "Odevzdej ho hned dozorčímu, jestli tady na sladké vodě nějakého máte, a jakmile dorazíme do přístavu, musí být postaven před vojenský soud."

"Myslím, že by bylo nejrozumnější toho chlapíka zadržet," odpověděl seržant, "ale nemusíme ho dávat do želez, dokud bude na lodi. Ráno ho důkladně vyslechnu."

Zavolali pak Lučihlava a oznámili mu toto rozhodnutí. Indián naslouchal s vážnou tváří a nic nenamítal. Naopak se podrobil s klidem a ukázněnou důstojností, s jakou američtí domorodci, jak je známo, snášejí svůj osud. Stál stranou a pozorně sledoval, co se děje. Na Jasperův příkaz nabral Oblak vítr do plachet a pokračoval v cestě.

Blížila se hodina, kdy bylo třeba postavit stráž a kdy ostatní odcházeli spát. Většina mužstva se odebrala do podpalubí a na palubě zůstal jen Cap, seržant, Jasper a dva muži z posádky. Zůstal tu také Lučihlav a jeho žena. Indián stál hrdě opodál a Rosa se chovala skromně a pokorně, jak je pro indiánskou ženu příznačné.

"Tvoje žena bude spát dole, Lučihlave, kde se moje dcera o ni postará," řekl vlídně seržant a sám se chystal odejít z paluby.

"A tamhle máš plachtu, na kterou si můžeš lehnout."

"Děkuji svému otci, Tuskarorové nejsou chudí. Má žena přinese přikrývky z kanoe."

"Jak chceš, příteli. Musíme tě zadržet. Ale nezavřeme tě a neublížíme ti. Pošli svou ženu do kanoe pro přikrývky; jdi s ní a podej nám pádla. Na Oblaku by mohl být někdo ospalý, Jaspere," dodal seržant tiše "proto raději zajistíme vesla."

Jasper souhlasil a Lučihlav se ženou, na kterých nebylo vidět žádnou snahu o odpor, mlčky poslechli. Když byli oba v kanoi, Indián ostře své ženě něco vyčetl a Červnová rosa pokorně výtku přijala a hned svou chybu napravovala - odložila přikrývku, kterou měla v ruce, a hledala jinou, aby byla jejímu pánovi po chuti.

"Podej mi ruku, Lučihlave," řekl seržant. Stál na přední palubě a díval se, co dělají oba zajatci. Chystali se příliš pomalu, seržant byl ospalý a netrpělivý. "Už je pozdě. My vojáci máme zásadu - časně spát, časně vstávat."

"Lučihlav už jde," odpověděl Tuskaror a udělal krok k přídi své kanoe.

Jediným seknutím přeťal lano, kterým byla kanoe připoutána k lodi. Kutr odskočil dopředu a za ním zůstal lehký stín korové kanoe, která ihned přestala plout a zůstala stát skoro na místě. Bylo to provedeno tak nečekaně a obratně, že se kanoe octla na návětrné straně Oblaku; dřív než si seržant uvědomil, co se stalo, a než to stačil oznámit svým druhům, plula již v lodní brázdě.

"Otočit proti větru!" křikl Jasper, sám povolil lana kosatky a kutr se s vlajícími plachtami obrátil bokem k větru; mířil mu do čela, jak říkají námořníci, až se octl o třicet metrů zpět. Jasper provedl manévr rychle a obratně, ale nebyl rychlejší a pohotovější než Tuskaror. Indián se chopil zručně pádla jako zkušený veslař a již se za ním pěnila hladina. Žena mu vydatně pomáhala. Zamířil proti větru k jihozápadnímu břehu a držel se co nejdál od lodi, aby se vyhnul nebezpečí, že na něho kutr narazí, až opět změní směr. Oblak se sice prudce rozjel, ale Jasper věděl, že ho zas musí obrátit na opačnou stranu, aby neztratil, co zatím získal. Za necelé dvě minuty od okamžiku, kdy stočil kormidlo, se zase malá rychlá loď obrátila a prudce se naklonila na druhý bok. Plachty se nadmuly na opačnou stranu.

"Unikne nám!" řekl Jasper, když viděl, jak se kutr a kanoe od sebe vzdalují. "Ten chytrý darebák pádluje jako ďábel a Oblak ho nikdy nedohoní."

"Máš přece člun!" zvolal seržant jako horlivý chlapec, který má tisíc chutí uprchlíka pronásledovat. "Spusťte jej a poženeme se za ním!"

"To by bylo marné. Kdyby byl na palubě Stopař, byla by ještě naděje, ale teď už nemůžeme nic dělat. Potřebovali bychom tři nebo čtyři minuty, abychom spustili člun, a tato doba Lučihlavovi postačí."

Stopař

Kapitola 6

Cap i seržant viděli, že je to pravda. Byl by to poznal i člověk v plavbě naprosto nezkušený. Břeh nebyl dál než půl míle a kanoe uháněla do jeho stínu; jistě dorazí k pevnině dřív, než by pronásledovatelé urazili polovičku této vzdálenosti. Oblak znovu otočil kormidlo proti odporu vln, prudce se obrátil a vrátil se do původního směru, jako by jej vedl pud. To všechno provedl Jasper beze slova. Jeho druhové dobře věděli, čeho je třeba, a zručně mu pomáhali. Zatímco Oblak takto manévroval, vzal Cap seržanta za knoflík kabátu, odvedl ho ke dveřím kajuty, kde je nikdo nemohl slyšet, a začal mu vykládat své domněnky.

"Poslyš, seržante," řekl se zlověstnou tváří, "ta věc vyžaduje zralou úvahu a velkou obezřetnost."

"Život vojáka, švagře Cape, znamená jen uvažovat a dávat pozor. Kdybychom tady na hranicích něco přehlédli, stáhl by nám někdo skalpy s hlavy, dřív než bychom se nadali."

"Považuji tohle zajetí Lučihlava za jednu okolnost a jeho útěk za druhou. Jasper Sladká voda se z toho bude muset zodpovídat."

"Ano, jsou to podezřelé okolnosti, švagře, ale odporují si. Jestli Indiánův útěk svědčí proti Jasperovi, svědčí zajetí Lučihlava pro něho."

"Tak, tak, ale tyhle dvě okolnosti nemusí být rub a líc. Jestli chceš poslechnout rady starého námořníka, seržante, neztrácej ani okamžik a podnikni, čeho je třeba pro bezpečnost lodi a všech, kdo jsou na palubě. Kutr teď uhání rychlostí šesti uzlů; protože na téhle louži nejsou vzdálenosti příliš velké, můžeme se octnout ještě před úsvitem ve francouzském přístavu, a než přijde večer, ve francouzském žaláři."

"Možná že máš pravdu, švagře, ale co mi radíš?"

"Podle mého mínění je tvou povinností tohohle pana Sladkou vodu na místě zajistit. Pošli ho dolů, postav k němu stráž a svěř mi velení na lodi. Máš právo to udělat, protože loď patří vojsku, a jsi velitelem oddílu, který veze."

Seržant Dunham přemýšlel přes hodinu, jestli je to vhodný návrh. Ačkoliv dovedl rázně jednat, před činem přemýšlel dlouho a opatrně. Dozíral na kázeň posádky, a proto dobře znal Jaspera a měl o něm donedávna velmi dobré mínění. Ale ostrý jed podezření mu nenápadně otravoval mysl; velmi se obával lsti a úskoků Francouzů, zejména když jej varoval sám velitel, a není divu, že při tak silném a zdánlivě tak pravděpodobném podezření zapomněl na celé roky, kdy se Jasper choval bezvadně. V rozpacích se šel poradit s ubytovatelem, který stál služebně výš. Pokládal za svou povinnost uposlechnout jeho mínění, i když mu nyní nepodléhal. Nerozhodný člověk se však nikdy nemá ptát na radu někoho, kdo se mu chce zavděčit; stává se potom lehko, že tázaný se snaží dát odpověď, která mu je nejpříjemnější, A ještě ke všemu místo seržanta vyložil poručíkovi události, které se právě zběhly, Cap. To ovšem nepřispělo k nestrannému posouzení, protože horlivý starý námořník dal ubytovateli jasně najevo, na kterou stranu se má přiklonit. Poručík Muir byl příliš prozíravý, než aby urazil otce dívky, kterou by rád získal, i kdyby si byl opravdu myslel, že obvinění je pochybné. Ale Cap mu vylíčil skutečnosti tak, že opravdu pokládal za správné, aby byl Oblak ochráněn proti zradě a velení dočasně svěřeno Capovi. Jeho mínění pak ovlivnilo seržanta, jenž hned provedl potřebná opatření. Seržant Dunham bez vysvětlování oznámil Jasperovi, že pokládá za svou povinnost zbavit ho dočasně velení na kutru a svěřit je svému švagrovi. Mladý plavec byl přirozeně velmi překvapen, seržant mu však klidně odpověděl, že vojenská služba někdy vyžaduje tajná opatření, a prohlásil, že obzvláštní důležitost jejich nynějšího úkolu ho donutila k tak mimořádnému opatření. I když se tím Jasperův údiv nijak nezmenšil - seržant se úmyslně vyhnul jakékoli narážce na svoje podezření - byl zvyklý po vojensku se podřídit. Tiše souhlasil a sám nařídil své malé posádce, aby nadále přijímala rozkazy od Capa, dokud nedostane jiné pokyny. Ale když mu seržant řekl, že musí nejen on sám zůstat v podpalubí, nýbrž i jeho hlavní pomocník, který byl pro dlouholeté zkušenosti obvykle lodivodem, bylo na jeho tváři a chování přece jen patrno silné pohnutí. Ovládl se však tak dobře, že ani nedůvěřivý Cap nevěděl, jak si to má vykládat. Ale jak už to bývá, když má někdo podezření, vyloží si všechno co nejhůř.

Jakmile Jasper s lodivodem odešli dolů, byla postavena ke vchodu do podpalubí stráž, která dostala důvěrný rozkaz, aby na oba bedlivě dohlížela a žádnému nedovolovala vyjít na palubu, aniž by o tom byl uvědomen velitel lodi. Kdyby někdo z nich vyšel, měla se stráž postarat, aby se co nejrychleji vrátil. Tato opatření však byla zbytečná, protože Jasper i lodivod si mlčky lehli na pryčny a žádný z nich podpalubí po celou noc neopustil.

"A teď, seržante," řekl Cap, když viděl, že je pánem lodi, "mi laskavě udej směr a vzdálenost, abych mohl dohlédnout na správný průběh plavby."

"Směr ani vzdálenost neznám," řekl seržant, aniž by ho Capův požadavek přivedl do rozpaků. "Musíme hledět dostat se na stanici mezi Tisíci ostrovy. Tam přistaneme, vystřídáme posádku, která si už odsloužila své, a dovíme se, co máme dál dělat. Tak to stojí téměř doslova v písemném rozkaze."

"Ale můžeš mi dát mapu - něco, z čeho bych vyčetl vzdálenost a viděl, kudy máme plout?"

"Myslím, že Jasper nikdy nic takového neměl."

"Neměl mapu, seržante?"

"Ani žádný náčrtek. Naši plavci jezdí bez map."

"Ať jdou k čertu! - To jsou úplní divoši. A ty myslíš, seržante, že najdu jeden ostrov mezi tisíci, když nevím, jak se jmenuje a kde leží? Když neznám směr ani vzdálenost?"

"O jméno se, švagře, nemusíš starat, protože ani jeden ostrov z celého tisíce nemá jméno; aspoň se nezmýlíš. Ale horší je to s polohou. Sám jsem tam nikdy nebyl, a nemohu ti poradit; myslím, že na ní tolik nezáleží, jen když ostrov najdeme. Možná že nám někdo z posádky na palubě ukáže cestu."

"Počkej, seržante..., počkej trošku. Jestli jsem velitelem této lodi, budu velet, a nebudu se radit s kuchařem nebo s nějakým plavčíkem. Kapitán je kapitán a musí mít svůj názor, i kdyby se mýlil. Myslím, že víš, co je služba, abys chápal, že je lepší plout špatně než neplout vůbec. Ani ministr námořnictva by nemohl důstojně velet pouhé bárce, kdyby se pokaždé radil s kuchtíkem, jestli má plout ke břehu. Ne, pane, ať se potopím, ale přísahám, že půjdu ke dnu, jak se sluší na loď, se vší důstojností."

"Ale švagře, mně se nechce ke dnu ani nikam jinam, jen na stanici na Tisíci ostrovech, kam zní náš rozkaz."

"Dobře, dobře, seržante, ale než bych se prosil o radu, než bych přímo požádal o radu nějakého plavčíka - jen kormidelníka bych se snad zeptal - raději objedu všech tisíc ostrovů a prohlédnu jeden po druhém, až najdeme správný. Ale jsou prostředky, jak se člověk doví, co potřebuje, a nemusí dát najevo neznalost. Udělám, co budu moci, a vymáčknu z těch plavčíků všechno tak šikovně, aby si ještě myslili, že jsem je pořádně poučil. Na moři musíme někdy použít dalekohledu nebo spustit olovnici, abychom nenarazili na mělčinu. Jeden kapitán, s kterým jsem se plavil jako hoch, řídil loď jen těmito prostředky a někdy to docela postačí."

"Teď má kutr rozhodně správný směr," odpověděl seržant, "ale za několik hodin dopluje k mysu, odkud budeme muset hledat cestu opatrněji."

"Dovol, švagře, abych něco vytáhl z chlapíka u kormidla. Uvidíš, že za chvilku z něho dostanu všechno."

Cap se seržantem odešli na záď a zastavili se u kormidelníka. Cap se tvářil sebevědomě a klidně, jako by se úplně spoléhal na vlastní síly.

"Máme dobrý vítr, hochu," poznamenal blahosklonně, jako když mluví kapitán lodi s oblíbeným pomocníkem. "Jestlipak tady každou noc z pevniny tak pěkně fouká?"

"V téhle roční době často, pane," odpověděl muž a zasalutoval na znamení úcty k novému veliteli a seržantu Dunhamovi.

"A mezi Tisíci ostrovy, je to myslím, stejné? Vítr ovšem nezeslábne, i když budeme mít po obou stranách souši."

"Dál na východě se možná obrátí, pane, protože se tam nedá s větrem od břehu příliš počítat."

"Tak, tak, podívejme se na tu vaši sladkou vodu! Ta má vždycky v záloze nějaký nepřirozený kousek. Víme například docela jistě, že mezi Západoindickými ostrovy vanou větry z pobřeží i z moře, na tom se nedá nic změnit. Ale tady, na té vaší sladké louži, všechno musí jít jinak. Doufám, hochu, že se důkladně vyznáš v těch vašich Tisíci ostrovech?"

"Věřte, pane Cape, tam se nikdo dobře nevyzná a nikdo je dokonale nezná. I nejstarší plavce na našem jezeře dovedou něčím překvapit a nemáme ani pro všechny jméno."

"Ale poslyš, Bobe, myslím, že ti tak říkají, jestlipak tam u té stanice, kam máme dorazit, je dobré přístaviště?"

"Věřte mi, pane, nevím o tom víc než kterýkoli Mohawk nebo voják z Pětapadesátého pluku."

"Ty jsi tam ještě nikdy nekotvil?"

"Nikdy, pane. Náš kapitán Sladká voda vždycky přiráží až ke břehu."

"Ale když jste se blížili k městu, jistě jste spouštěli olovnici a dobře mazali lano?"

"Mazat!... A města! Co vám to napadá, pane Cape, tam není víc měst, než jich vidím na vaší bradě, a lůj nemáme vůbec!"

Seržant se ušklíbl, ale jeho švagr si posměšku nevšiml.

"Tak tam není ani kostel, ani maják, ani pevnost? Vždyť je tam posádka!"

"Zeptejte se, pane, seržanta Dunhama, jestli to chcete vědět. Celá posádka se vejde na palubu Oblaku."

"A kterým průplavem se podle tvého názoru nejlépe vjíždí mezi ostrovy, Bobe? Tím, kterým jste jeli posledně, nebo... tím druhým?"

"To vám nepovím, pane; neznám žádný."

"Copak jsi u kormidla spal, kamaráde?"

"U kormidla ne, pane, ale spal jsem dole pod přídí na své palandě. Sladká voda nás všechny poslal dolů a zůstal nahoře jen s lodivodem. Víme o cestě právě tolik, jako bychom tam nikdy nebyli. To dělal vždycky, když mezi ostrovy vjížděl, nebo když odtud vyjížděl. Kdybyste mě zabil, neřeknu vám o žádném průlivu, ani jakým směrem musíme plout, když se blížíme k ostrovům. Nikdo to neví, jen Jasper a lodivod."

"To je zase jedna ,okolnost' pro tebe, seržante," řekl Cap, když švagra odvedl trochu stranou. "Tady na palubě z nikoho nic nedostaneš, každý duní prázdnotou. Jak u všech čertů najdu cestu ke stanici, kam se musíme dostat?"

"Na mou duši, švagře Cape, lehčí je ptát se než na takovou otázku odpovídat."

"Jestli jsem ti dobře rozuměl, seržante, je tahle stanice nebo tvrz docela tajná."

"To je pravda, vynaložili jsme největší péči, aby se nepřítel nedověděl, kde leží."

"A ty myslíš, že já, který jsem na vašem jezeře cizí, najdu to místo bez mapy a směru, když neznám vzdálenost nebo zeměpisnou šíři a délku a nevím ani, jaké tam jsou hloubky? Myslíš, že se námořník řídí čichem jako nějaký Stopařův pes?"

"Jen klid, švagře, myslím, že se ještě dovíš něco od toho mladíka u kormidla; pochybuji, že je tak hloupý, jak se tváří."

"Tak - to vypadá jako další ,okolnost'. Jestli je to pravda, pak je celá záležitost tak prošpikována okolnostmi, že se v nich už člověk nevyzná. Ale hned uvidíme, kolik ten hoch ví."

Cap se vrátil se seržantem ke kormidlu a námořník se začal znovu vyptávat.

"Jestlipak, hochu, náhodou nevíš, na jaké šířce a délce ten ostrov leží?" zeptal se.

"Na čem, pane?"

"Jaká je šířka nebo délka nebo obojí; moc mi na tom nezáleží, jen bych chtěl vědět, jakou mají školu mladí muži na téhle sladké louži."

"Neznám, pane, ani šířku, ani délku, a nevím přesně, co myslíte."

"Neví, co myslím! Ty nevíš, co je to šířka?"

"Nevím, pane!" odpověděl mladík váhavě. "Není to francouzský název horních jezer?"

"Cože?" zvolal Cap a vzdychl si z plných plic, jako když praskne měch u varhan. "Šířka jsou horní jezera! A poslyš, hochu, víš, co je to délka?"

"Myslím, že vím, pane: to je sto šedesát osm centimetrů, předepsaná výška vojáka v královském vojsku."

"Dobrá, hochu, a jestlipak víš, co je azimut?23 Umíš měřit vzdálenosti a orientovat se podle kompasu?"

"Co je azimut, to nevím. Vzdálenosti tady známe nazpamět, protože je měříme od místa k místu. Co se týče kompasu, nezadám si s kterýmkoli admirálem královského loďstva: Sever, severoseverovýchod, severovýchod, východo-severovýchod, východ..."

"Stačí, stačí. Ještě ztratíš vítr, jestliže budeš pokračovat. Je mi naprosto jasné, seržante," řekl Cap na odchodu ztlumeným hlasem, "že se od tohohle chlapíka nic nedovíme. Ještě dvě hodiny pojedu tímto směrem, pak zastavíme, spustíme olovnici a dál se budeme řídit podle okolností."

Seržant nic nenamítal; protože se vítr zmírnil, jak uprostřed noci bývá, a plavba nebyla ničím ohrožena, lehl si na plachtu a zakrátko usnul hlubokým spánkem, jakým dovedou spát jen vojáci.

Cap chodil dál po palubě. Patřil k lidem, kteří mají železné zdraví a pohrdají únavou. Po celou noc nezamhouřil oko.

Seržant Dunham se probudil, když už se úplně rozednilo. Vykřikl překvapením, protože se počasí zcela změnilo. V rozhledu bránily cáry mlhy a bylo vidět jen asi tak na jednu míli. Jezero se vzdouvalo, halilo se do mlhy a Oblak se nehýbal z místa. Cap švagrovi několika slovy vysvětlil tajemství těchto náhlých proměn.

Podle jeho údajů se kolem půlnoci úplně utišil vítr. Bylo to právě ve chvíli, kdy chtěl zastavit a spustit olovnici, protože vpředu bylo vidět ostrovy. O jedné hodině po půlnoci se zvedl severovýchodní vítr a začalo pršet. Cap křižoval na sever a na západ, protože věděl, že americký břeh je na opačné straně. O půl druhé přitáhl vzdouvající se přední kosatku, utáhl úvazky hlavní plachty a stáhl korunovou plachtu. Ve dvě hodiny byl nucen přitáhnout druhý kasací pás. O půl třetí utáhl vyrovnávací úvazek, a loď byla rychle hnána větrem.

"Musím říci, že se kutr drží skvěle," dodal starý námořník, "ale vítr burácí jako dvaačtyřicetiliberní dělo. Netušil jsem, že jsou na téhle sladké louži takové vichřice. To mi ovšem nevadí, aspoň vaše jezero vypadá trochu k světu. A kdyby ještě tahle zatracená voda měla slanou chuť, cítil bych se tu jako doma."

"Jak dlouho už pluješ tímto směrem, švagře?" zeptal se opatrný voják. "Jakou asi máme rychlost?"

"Nu, asi dvě nebo tři hodiny, ale první dvě hodiny se loď hnala jako kůň. Eh, teď máme před sebou pěkný prostor; přiznám se ti, že jsem neměl žádnou radost z těch ostrůvků, ačkoliv jsme je měli na návětrné straně. Sám jsem vzal do ruky kormidlo a odvedl loď o jednu nebo dvě míle dál od nich. Vsadím se, že jsme teď bezpečně v jejich závětří; člověk ještě snese, když má na návětrné straně jeden nebo i půl tuctu ostrovů, ale když je jich tisíc, je nejlepší dostat se co nejrychleji od nich a vklouznout do závětří. Ne, ne, jsou tam někde v mlze, a ať tam zůstanou, Charles Cap o ně nestojí."

"Severní pobřeží je asi pět nebo šest mil před námi, švagře, a pokud vím, je tam široká zátoka. Nebylo by dobře poradit se s někým z posádky, kde jsme, nebo vůbec zavolat Jaspera Sladkou vodu a říci mu, aby dovedl loď zpátky na Oswego? Za tohohle větru, který duje přímo proti nám, se rozhodně nedostaneme na stanici."

"Proti tvým návrhům, seržante, stojí několik důležitých důvodů. Především poklesne kázeň, když přiznáme, že si velitel neví rady. Vrtíš hlavou, švagře, rozumím ti, ale nic tak nenaruší poslušnost, jako když velitel přizná, že něco neví. Znal jsem kapitána, který raději celý týden plul špatným směrem, než by přiznal, že se zmýlil; a byl bys překvapen, jak si ho posádka vážila, protože ho neprohlédla."

"To je možné na slané vodě, švagře Cape, ale těžko by to šlo na sladké. Rozumnější bude pustit Jaspera z vězení než nechat ztroskotat celý oddíl u kanadského břehu."

"A přistaneš ve Frontenaku. Ne, seržante, Oblak je v dobrých rukou a pozná teď na chvíli trochu námořnického umění. Jsme na otevřené vodě, a jen blázen by směřoval ke břehu v takové vichřici. Budu sám bdít s hlídkami a tím se zajistíme proti každému nebezpečí, nepočítáme-li s bouří. Pro tak nízké a lehké plavidlo bez palubního haraburdí vichřice skoro nic neznamená. Nech to na mne, seržante, a ručím ti, že všechno půjde dobře."

Seržant Dunham povolil. Důvěřoval odborným schopnostem svého švagra. Doufal, že bude dobře pečovat o kutr a zaslouží si dobré mínění, jež o něm má.

KAPITOLA 16

Nesmírné zrcadlo, kde v blescích

Boží tvář

se odráží; ty, které v každém čase,

klidné oči vzrušené, těžce se pozdviháš

ve vánku, vichřici anebo v bouři zase,

od pólů ledových až do vyprahlých

pásem,

obraze věčnosti, strašný svou

bezedností,

ty moci neznámá, již všechno poslouchá,

z tvých pěn příšery hlubin jsou

stvořeny,

ty dmeš se bez konce, samo ve své

vznešenosti.

BYRON

Den už pokročil a všichni, kdo se mohli volně pohybovat, si vyšli na palubu. Vlny sice nebyly příliš vysoké, neboť kutr se ještě držel v závětří ostrovů, ale všichni, kdo Ontario dobře znali, věděli, že brzy začne hrozná vichřice, o které na podzim není v těchto krajích nouze. Zemi nebylo nikde vidět. Všude na obzoru bylo temno, které obrovským vodním prostorám dodává vždy nádech tajemné vznešenosti. Nízké a zpěněné vlny se vynořovaly a zase rozplývaly daleko rychleji než táhlé hřebeny na oceáně. A voda už neměla nádherný modrý odstín soupeřící s barvou jižního nebe a neodrážela třpyt slunečních paprsků - byla zelená a pochmurná.

Vojákům se brzo omrzel tento pohled a jeden po druhém zas mizeli v podpalubí. Nahoře zůstala jen posádka, seržant, Cap, Stopař, ubytovatel a Mabel.

Na dívčině čele ležel stín, protože se už dověděla, co se stalo, a marně se přimlouvala, aby bylo Jasperovi vráceno velení. Ani Stopař, který měl na přemýšlení celou noc, nevěřil, že je Jasper vinen. I on se vřele přimlouval za přítele, i když stejně bezvýsledně. Uplynulo několik hodin vítr mohutněl a jezero se vzdouvalo tak silně, že Mabel i ubytovatel museli též sestoupit dolů. Cap si několikrát ulevil kletbou. Oblak se zřejmě hnal k nejhlubším končinám jezera. Jen tato krásná a skvěle stavěná loď mohla dlouho odolávat tak silnému vlnobití. Ale to Capa nepřivádělo do rozpaků.

"Vidím, že ta sladká louže má něco do sebe, švagře," zvolal kolem poledne. Mnul si uspokojením ruce, že může zas jednou bojovat s živly. "Zdá se, že tenhle vítr je poctivá vichřice, a tyhle vlny se náramně podobají neklidným mořským proudům. To se mi líbí, seržante, a budu mít úctu k vašemu jezeru, jestli vítr vydrží ještě aspoň dvacet čtyři hodiny řičet."

"Země na obzoru!" křikl muž, který měl hlídku na přídi. Cap spěchal na příď. V jemném dešti bylo skutečně vidět zemi vzdálenou asi půl míle a kutr se nesl přímo k ní. Starý námořník už chtěl dát rozkaz: "Obrátit po větru a pryč od břehu!", ale rozvážný seržant ho zadržel:

"Kdybychom se trochu přiblížili, mohl by někdo poznat, kde jsme. Skoro všichni známe americký břeh na této části jezera. Bude dobře, když zjistíme svou polohu."

"Správně, správně, jestli je nějaká naděje, že někdo břeh pozná, půjdu blíž. Co to je před námi? Vypadá to jako malá výspa."

"Vždyť je to naše pevnost!" vykřikl seržant, jehož zkušené oči poznaly obrysy vojenských staveb dřív než méně vycvičený zrak jeho druha. Seržant se nemýlil. Určitě to byla pevnost, i když v jemném dešti vypadala nezřetelně jako za večerního soumraku nebo v ranních mlhách. Brzo uviděli i nízké, zeleným drnem obložené valy pochmurné palisády, teď v dešti ještě černější než jindy, střechy budov, vysoký vlajkový stožár, jehož lanoví vítr obloukovitě vydouval, takže se rýsovalo ve vzduchu jako dvě nehybné křivky, ale nikde nebylo známek života. I strážný byl v budce. Zpočátku se zdálo, že nikdo neobjeví návrat vlastní lodi. Ale neúnavná bdělost pohraniční tvrze se nedala uspat a některá z hlídek už asi učinila zajímavý objev; několik mužů se mihlo na vyvýšených stanovištích a za chvilku se to na všech baštách na jezerní straně hemžilo vojáky.

Scéna nepostrádala vznešenosti a barvitosti. Bouře běsnila dál, vítr nepřestával hučet a vzedmutá voda odpovídala jeho těžkým náporům šumivou sprchou krůpějí, vlny se výhružně tyčily a dunivě dorážely na břeh. Drobné mrholení se podobalo jemné mlze, jež obestírá obraz krajiny tajemnou měkkostí. Ze tmy se vynořil nekonečný temný les působící ponuře i velkolepě, a tak jen těch několik známek života v pevnosti a kolem ní mohlo potěšit oko příliš stísněné velkolepým přírodním divadlem.

"Vidí nás," řekl seržant, "a myslí si, že jsme se vrátili kvůli bouři a že nás asi vítr zanesl na závětrnou stranu přístavu."

"Ano, na severovýchodní baště je sám major Duncan. Poznám ho podle vysoké postavy a podle toho, že jsou kolem něho důstojníci."

"Byl by to úspěch, švagře, kdybychom se dostali do ústí řeky a v bezpečí zakotvili. Pak bychom také vysadili pana Sladkou vodu a vyčistili loď."

"To máš pravdu, ale i jako prostý námořník vím, že to není možné. Žádná plachetnice se za takové vichřice neobrátí proti větru. A v tomhle počasí ani venku nezakotvíš."

"Vím to a vidím, švagře; a i kdyby nám, obyvatelům souše, byl pohled na zemi sebepříjemnější, musíme se ho zříci. Co se mne týče, jsem za nepříznivého počasí nejšťastnější, když jsem si jist, že mám zemi daleko za zády."

Oblak byl nyní zahnán tak blízko k pevnině, že se museli obrátit přídí od břehu, a Cap dal potřebné rozkazy. Nasadili počasovanou plachtu, otočili kormidlo a sklonili vratiráhno. Lehká loď, jež si zdánlivě pohrávala s živly jako kachna, se trochu ponořila, pak vyrazila prudce dopředu a poslušna kormidla vyhoupla se hned zas na hřeben vln a vzdala se prudkému větru. Při tak rychlé jízdě, ač země po boku zůstávala dosud v dohledu, mlha pohltila pevnost a skupinky znepokojených diváků na valech. Pak musel Cap obrátit příď kutru k větru a Oblak zas nastoupil trudnou cestu k severnímu břehu.

Uplynulo několik hodin, aniž se něco změnilo. Vítr tak zesílil, že i tvrdohlavý Cap musel připustit, že je to skutečná bouře. K večeru se Oblak znovu obrátil, aby se během noci udržel dál od severního pobřeží. O půlnoci usoudil dočasný kapitán, který nenápadnými dotazy získal přibližnou představu o velikosti a tvaru jezera, že je asi uprostřed mezi oběma břehy. Výška i délka vln ho v tom utvrzovaly a musíme dodat, že Cap v té době už začal mít k sladké vodě úctu, ačkoli by se tomu byl ještě před čtyřiadvaceti hodinami vysmál. Těsně po půlnoci se vítr natolik rozběsnil, že Cap již proti němu nemohl bojovat. Obrovské vlny valily přes palubu takové spousty vody, že se malé plavidlo zmítalo jako hračka. Byla to sice neobyčejně pevná loď, ale přesto jí hrozilo nebezpečí, že ji vlny pohřbí. Osazenstvo Oblaku přiznávalo, že ještě nikdy nebylo na jezeře za takové bouře. Měli pravdu. Jasper znal velmi dobře všechny řeky, mysy a přístavy, a byl by jistě dávno před vypuknutím vichřice dopravil loď k pobřeží a někde v bezpečí zakotvil. Ale Cap byl stále ještě rozhodnut jednat jako námořník na širém moři a nechtěl se radit s mladým kapitánem, který zůstával dál v podpalubí.

O jedné hodině ranní nasadil opět přední plachtu, snížil hlavní a ubral tím kutru vítr. Třebaže se teď na lodi třepetala jen malá plachta, pouhý cíp plátna, zasloužila si loď své jméno. Osm hodin opravdu letěla jako oblak. Vyrovnala se rackům, kteří v bouři divoce kroužili kolem ní a báli se slétnout na jezero, jež vypadalo, jako by se tu v divokém zmatku vzbouřily živly. Posádce a cestujícím kutru nezbývalo než mlčky přihlížet. Jasper s lodivodem zůstávali v podpalubí; ale když se kymácení lodi trochu uklidnilo, vyšli skoro všichni cestující nahoru. Snídali mlčky a bez řeči hleděli jeden na druhého, jako by se navzájem ptali, jak skončí tento boj s vodou a větrem. Ale Cap měl výbornou náladu, tvář mu zářila, kráčel pevněji a vypadal stále rozhodněji, neboť čím více bouře zuřila, tím více se mohly uplatnit jeho schopnosti. Stál na přídi s rukama zkříženýma na prsou a kolébal se jako pravý námořník, ale přitom pozorně sledoval hřebeny vln, které se tříštily o bok kymácející se lodi a prudce se o ni otíraly jako letící oblaka. V tomto napjatém okamžiku nečekaně zvolal jeden z plavčíků: "Plachta!"

Ontario leželo v pusté a osamělé divočině, a sotva by někdo očekával, že na něm potká loď. Oblak sám připadal svým cestujícím jako tulák v lesích, a střetnutí s druhou lodí bylo jako setkání dvou lovců pod širou klenbou listnatých hvozdů, které tehdy pokrývaly milióny jiter americké pevniny. Nepříznivé počasí ještě zvyšovalo romantičnost setkání. Cap na ně sice pohlížel očima zkušeného námořníka, ale i jeho železné nervy se při té scéně zachvěly.

Cizí loď se objevila asi dva kabely před Oblakem. Plula napříč větru a kormidlovala tak, aby ji Oblak musel minout ve vzdálenosti několika metrů. Byla to dokonale vybavená loď. V bouři a mlze nemohlo ani nejzkušenější oko shledat na její výstroji a stavbě žádný nedostatek. Plula jen s jedinou pevně uvázanou vratiplachtou a s dvěma malými počasovými plachtami, jednou vpředu a druhou vzadu. Přesto se vítr tak silně opíral do jejích plachet, že ležela téměř na boku, pokud ji některá ohromná vlna nevyrovnala proti větru. Stěžně a ráhna měla v pořádku a podle rychlosti asi čtyř uzlů bylo vidět, že poslouchá dost lehce kormidlo.

"Ten chlapík asi dobře ví, co si může dovolit," řekl Cap. Kutr se k lodi hnal téměř rychlostí vichřice.

"Míří vytrvale k jihu, asi tam chce najít dobré místo k zakotvení nebo přístav. Kdo má zdravý rozum, nehnal by se tak rychle, kdyby nevěděl, kam pluje, leda by byl okolnostmi přinucen jako my nechat se slepě unášet vichřicí."

"Tohle nám ještě scházelo, kapitáne," řekl muž, kterému platila tato poznámka. "Je to francouzská královská loď Montcalm a pluje k Niagaře, kde stojí jejich pevnost. To nám scházelo!"

"Eh, ten má smůlu! Jako pravý Francouz uhání do přístavu, sotva spatřil anglickou loď."

"Byli bychom na tom líp, kdybychom mohli jet za ním," potřásl lodník malomyslně hlavou; "blížíme se ke konci zátoky při ústí jezera, a kdo ví, jestli se odtamtud ještě někdy dostaneme."

"Dej pokoj, brachu! Vody je kolem nás dost a stojíme na dobré anglické lodi. Nejsme žádní zbabělci, abychom se schovávali za mysy nebo pevnosti, protože trochu fouká vítr. Drž dobře kormidlo, kamaráde!" přikázal Cap.

Setkání s lodí se hrozivě blížilo. Oblak se hnal přímo na Francouze. Už zbývalo jen sto metrů a nebylo jisté, jestli budou mít dost místa, aby se minuli. "Držte kormidlo, pane!" křičel Cap. "Držte kormidlo a proklouzněte podél zádi!"

Viděli, jak se posádka francouzské lodi shromažďuje na návětrné straně paluby a několik mušket už mířilo na Oblak, jako by chtěly poručit jeho posádce, aby se nepřibližovala. Viděli divoké posuňky, ale jezero bylo příliš rozbouřené a nebezpečné, než aby se dala uskutečnit nějaká běžná vojenská akce. S hlavní dvou nebo tří lehkých děl na palubě stékala voda a nikdo se v takové bouři nepokoušel jich použít. Černý lesklý bok se chmurně vynořil z vlny. Vítr skučel v lanoví a plachtách tisícerými zvuky, v němž volání a křik ohnivých Francouzů úplně zanikly.

"Jen ať řvou až do ochraptění," mručel Cap. "Tohle není počasí, ve kterém by se dala šeptat tajemství. Jen držte pevně kormidlo, pane!" Kormidelník vykonal rozkaz a nejbližší vlna vrhla Oblak tak blízko k zádi Montcalma, že starý námořník mimoděk ustoupil o krok zpátky a strnul hrůzou, že při nejbližším náporu kutr narazí přídí do boku druhé lodi. Ale osud jim byl příznivý. Oblak se vyhoupl jako přikrčený panter a letěl dál. V příštím okamžiku se již mihl za nepřítelovou zádí a škrábl o ni hrotem svého ráhna.

Mladý Francouz, který velel Montcalmovi, přiskočil k palubnímu zábradlí na zádi, a když proletěl Oblak mimo jeho loď, zasmál se a zamával kloboukem na pozdrav s jemnou zdvořilostí, kterou jeho krajané doprovázejí i nejhorší kousky. Pozornost a zdvořilost se za těchto okolností nedaly jinak vyjádřit, ale na Capa neúčinkovaly. Starý námořník, věrný své národní povaze, zahrozil pěstí a zamumlal:

"Máte proklaté štěstí, neřádi, že nemám na palubě ani jedno dělo, postaral bych se vám o nová okna v kajutách. Seržante, to je ale podlost!"

"Bylo to zdvořilé, švagře," odpověděl Dunham, jehož salutující ruka právě klesla, protože mu vojenská čest velela, aby pozdrav opětoval. "Bylo to zdvořilé a od Francouzů nemůžeš víc čekat. Nikdo neví, co tím velitel skutečně myslel."

"Zbytečně se po jezeře neprojíždí. Ale ať si jede do toho svého přístavu, jestli se tam dostane. My zůstaneme na jezeře, jak se sluší na udatné anglické námořníky."

Znělo to slavnostně, ale Cap závistivě pokukoval po černém lesklém trupu Montcalma, po jeho zmítající se horní plachtě a po zamlžených obrysech jeho výstroje, jež se stávaly čím dál nezřetelnějšími, až nakonec zmizely v dešti jako stín neskutečného obrazu. Jak rád by jel v jeho stopě, ale k tomu neměl odvahu. Po pravdě ho málo těšila vyhlídka na další bouřlivou noc v běsnících vlnách. Ale na druhé straně zas měl příliš námořnické hrdosti, než aby prozradil své rozpaky. Jeho nezkušení svěřenci se slepě spoléhali na jeho znalosti a pomoc. Za několik hodin zase padl soumrak a nebezpečí hrozící Oblaku se opět zvýšilo. Ale protože se vichřice trochu zmírnila, rozhodl se Cap, že se postaví bokem k větru. Po celou noc se snažil jako předtím udržet loď pokud možná na místě, s přídí trčící vzhůru, jen čas od času pozměnil její směr, aby se nedostal příliš blízko k pevnině. Nemusíme se zdržovat u příhod oné větrné noci, která se podobala mnoha jiným. Malé plavidlo se zmítalo, vlny syčely a rozstřikovaly sprchu krůpějí; a jak se loď zarývala do vln, hrozila jí zkáza při každém nárazu. Vítr hučel a vlny se hnaly s děsivou rychlostí; ty byly nejvážnějším nebezpečím. Oblak se sice při svém oplachtění dal lehko ovládat, neměl však žádnou palubní přítěž, a proto byl tak lehký, že ho chvílemi strmé, rychle se valící vlny div nesmetly s sebou.

Cap tuto noc několik hodin tvrdě spal. Již se rozednívalo, když ucítil, že mu někdo třese ramenem; vstal a uviděl před sebou Stopaře. Vůdce se za vichřice ukazoval na palubě zřídka. Jeho vrozená skromnost mu říkala, že jen lodníci se dovedou v takových chvílích postarat o loď; rád projevoval kapitánovi Oblaku důvěru, a v lese by zase očekával, že jeho svěřenci budou stejně věřit v jeho obratnost.

Ale teď se domníval, že má právo zasáhnout, a udělal to svým nezáludným a svérázným způsobem.

"Spánek chutná, pane Cape," řekl, jakmile námořník otevřel oči a dostatečně procitl, "spánek chutná, vím to dobře, ale život má větší cenu. Rozhlédněte se kolem a řekněte nám, jestli v takovém nečase nemá velitel stát na svém místě?"

"Jakže, jakže, pane Stopaři," mumlal Cap, který se ještě úplně neprohrál. "Patříte také k nespokojencům? Obdivoval jsem se vám na souši, jak jste nás bystře vedl bez kompasu nejhoršími houštinami; teď tady na lodi se mi líbila vaše odevzdanost a kázeň právě tak, jako se mi na vaší vlastní půdě, v lese, líbila vaše sebedůvěra. Nečekal jsem od vás takové připomínky."

"Ale co to vidím na závětrné straně?" Cap si protíral oči - "To je země, jako že se jmenuji Cap, je to břeh, a ke všemu příkrý břeh!"

Stopař hned neodpověděl; pokyvoval hlavou a s velkou úzkostí v očích se díval, jak se tváří jeho druh. "Je to země tak jistě, jako že tahle loď je Oblak," opakoval Cap. "Leží v závětří, asi míli před námi, a podél břehu se táhnou skaliska jako kolem Long Islandu!"

"Máme mít radost, nebo strach?" zeptal se Stopař.

"Eh! Radost - strach? Ani jedno, ani druhé. Z toho nemůžeme mít vůbec žádnou radost, ale strach, ten námořník nezná. Ztratil jste někdy odvahu nebo jste se bál v lesích, příteli?"

"Ne, to nemohu říci. Když jsem ve velkém nebezpečí, nejprve se přesvědčím, jaké je to nebezpečí, a pokouším se mu vyhnout; jinak by se už dávno můj skalp sušil někde v Mingově vigvamu. Ale tady na jezeře nejsou stopy, a proto vím, že se musím podrobit; musíme však pamatovat, že je s námi na palubě Mabel Dunhamová. Právě přichází její otec."

"Naše situace vypadá velmi vážně, švagře," řekl seržant, když k nim došel, "aspoň podle toho, co jsem se dověděl od plavců na přídi. Kutr prý už nemůže nasadit víc plachet a vichřice ho žene takovou rychlostí, že za hodinu nebo za dvě narazíme na břeh. Ale snad přehánějí jen ze strachu?" Cap neodpověděl. Díval se zasmušile ke břehu, pak pohlédl divoce proti větru, jako by se chtěl servat s počasím.

"Snad by neškodilo, švagře, kdybychom poslali pro Jaspera," pokračoval seržant, "a poradili se s ním, co máme udělat. Tady se nemusíme bát Francouzů a ten hoch nás za těchto okolností, jestli je to možné, zachrání před utopením."

"Ano, ano, tyhle zatracené okolnosti všechno zavinily, ale ať hoch přijde. Několika dobře mířenými otázkami z něho dostaneme pravdu, za to vám ručím."

Sotva tvrdohlavý Cap projevil souhlas, poslali pro Jaspera. Mladík se dostavil ihned. Celý jeho vzhled, chování i tvář prozrazovaly hněv, ponížení, a jak si jeho pozorovatelé mysleli, zklamání z nezdaru. Sotva vstoupil na palubu, rychle se s úzkostí rozhlédl kolem sebe, jako by chtěl zjistit, v jaké situaci je kutr. Jeden pohled mu zřejmě postačil, aby pochopil celé nebezpečí. Nejprve se jako každý plavec podíval proti větru, pak obhlédl obzor, až spatřil skály na závětrné straně. Naráz pochopil.

"Poslal jsem pro vás, pane Jaspere," řekl Cap - ruce měl zkřížené na prsou a kolébal se důstojně jako příď lodi, "abyste nám poradil, jestli je před námi nějaký přístav. Jsme přesvědčeni, že nejste tak zlý, abyste nás chtěl všechny utopit, zejména ne ženy. A myslím, že máte v sobě tolik mužnosti, abyste nám pomohl zavést kutr někam, kde by byl v bezpečí, dokud se tahle malá bouře nepřežene."

"Raději bych zemřel, než aby Mabel Dunhamovou postihlo neštěstí," odpověděl mladík vážně.

"Já to věděl, já to věděl!" zvolal Stopař a přátelsky poklepal Jasperovi dlaní na rameno. "Ten hoch je spolehlivý jako nejlepší kompas, který kdy určoval hranici nebo ukazoval mužům cestu ze slepé uličky. Smrtelný hřích je myslet si o něm něco jiného."

"Hm!" vyrazil ze sebe Cap, "hlavně ženám! Jako kdyby jim hrozilo nějaké zvláštní nebezpečí. Ale o to nám nejde, mladý muži. Porozumíme si lépe, když budeme mluvit otevřeně jako dva zkušení plavci. Víte o nějakém přístavu v našem směru?"

"Není tam žádný. Na tomto konci jezera je sice široká zátoka, ale nikdo z nás ji dobře nezná a není lehké dostat se do ní."

"A na celém tomto pobřeží nám asi nemůžete doporučit nic vhodného?"

"Je pustý až k Niagaře na jedné straně a k Frontenaku na druhé. Pokud vím, na sever i na západ jsou jen tisíce mil lesů a plání."

"Díky bohu! Pak tam nemohou být Francouzi. A je na tomto břehu hodně divochů?"

"Indiány najdete všude, ale nikde jich není příliš mnoho. Na indiánskou tlupu se přijde náhodně kdekoli na břehu, ale jindy se celé měsíce neobjeví ani jeden."

"Pokud jde o tyhle ničemy, musíme zkusit štěstí. Ale budu k vám upřímný, pane Westerne: kdyby nebylo té nepříjemné záležitosti s Francouzi, co byste teď udělal s kutrem?"

"Jsem příliš mladý lodník proti vám, pane Cape," řekl Jasper skromně, "než abych vám mohl radit."

"Ano, ano, to všichni víme. V obecných věcech byste asi nemohl, ale tohle je mimořádný případ a zvláštní okolnost. Tahle sladká louže má, jak vidno, svoje zvláštnosti. Tady byste mohl poradit i vlastnímu otci. Mluvte bez okolků, a já vaše názory posoudím podle svých zkušeností."

"Myslím, pane, že nejpozději za dvě hodiny bude muset kutr zakotvit."

"Zakotvit? Ale ne tady na jezeře?"

"Ne, pane, ale nedaleko pevniny."

"Snad nechcete říci, pane Sladká vodo, že byste chtěl zakotvit u břehu, k němuž vás žene taková vichřice?"

"Kdybych chtěl zachránit svou loď, pane Cape, nemohl bych udělat nic jiného."

"No tohle! Sladká voda se chce mstít! Poslyšte, mladíku, od svých chlapeckých let, to jest už jedenačtyřicet roků, se plavím po mořích, ale něco takového jsem ještě neslyšel. Radši hodím přes palubu všechno nářadí, než abych nesl vinu za takovou pitomost."

"Tak to děláme na tomhle jezeře," odpověděl skromně Jasper, "když jsme ve velké tísni. Možná že bychom dělali něco lepšího, kdybychom více věděli."

"To určitě! Ne, nikdo mě nepřinutí, abych se dopustil takového přestupku proti svým vědomostem. Pro hanbu bych se už nesměl ukázat v Sandy Hooku, kdybych udělal takovou hloupost. I tady Stopař má větší ponětí o plavbě. Můžete jít dolů, pane Sladká vodo."

Jasper klidně kývl hlavou a odešel; ale když sestupoval po žebříku, viděli všichni, jak se úzkostlivě zadíval na obzor proti větru a na pevninu na závětrné straně lodi. Pak zmizel se silným pohnutím v tváři.

KAPITOLA 17

Co vyvráceno je, to zase znovu hájí,

námitky s hříčkami slov se zas setkávají,

až po krk zapadlý do písku, přece

se brání, a ještě disputuje v umírání.

COWPER

Vojákova žena ležela nemocná na své palandě, a tak byla Mabel ve společné kajutě sama, když se Jasper vrátil. Seržant shovívavě dovolil Jasperovi pobývat v této části. Mabel nebyla tak prostomyslná, aby nepocítila k mladíkovi po jeho zatčení záchvěv nedůvěry. Ale křivdili bychom jejímu vřelému srdci a ušlechtilé povaze, kdybychom nedodali, že ji tento stín nedůvěry jinak vážně neovlivnil a brzy zas zmizel. Když si teď Jasper sedl vedle ní a v celé jeho tváři se zračila starost o osud kutru, úplně zapomněla na podezření a viděla v něm člověka, kterému křivdili.

"Netrapte se tím tolik, Jaspere," řekla mu s vášnivým zaujetím, v němž dívky mimoděk prozradí pod vlivem silného ušlechtilého zájmu svoje nejtajnější city. "Kdo vás zná, nemůže věřit a nevěří, že byste byl vinen. Stopař říká, že by za vás položil život."

"Vy tedy, Mabel, nemyslíte, že jsem zrádce," odpověděl mladík s planoucíma očima.

"Můj tatínek je voják, a musí jednat jako voják. Ale jeho dcera není v ničem vázána, a vždycky vás budu posuzovat podle toho, co jste pro mne vykonal."

"Mabel, neumím mluvit s ženami a nedovedu ani povědět, co cítím a co si myslím. Nemám sestru a matka mi umřela, když jsem byl ještě dítě, a proto nevím, co dívky rády slyší..."

Mabel by dala celý svět, kdyby se mohla dovědět, co Jasper míní těmi mnohovýznamnými slovy, po kterých se trochu odmlčel. Ale nepopsatelná ostýchavost a ženské sebeovládání potlačily její zvědavost. Mlčky čekala, až jí sám svá slova vysvětlí.

"Nejsem zvyklý," pokračoval mladík po delší přestávce, při níž mu bylo dost trapně, "na myšlení a jednání dívek, a musíte si tedy sama domyslet, co jsem chtěl říci."

Mabel si dovedla hodně věcí představit, ale určité myšlenky a city slyší každá žena raději vysloveny, než na ně sama odpoví. Tušila, co chtěl Jasper říci. Proto raději s pohotovostí příznačnou pro ženy změnila předmět hovoru, než by připustila, aby mluvil dál tak neobratně.

"Povězte mi, Jaspere, jen jedno a budu spokojena," řekla pevným hlasem, který svědčil o její jistotě i důvěře k Jasperovi. "Zasloužíte si to kruté podezření, které mají proti vám?"

"Rozhodně ne, Mabel!" odpověděl Jasper a pohlédl jí do velkých modrých očí tak otevřeně a prostě, že by byl zviklal i silnější obavy. "Při svém životě, opravdu ne!"

"Věděla jsem to - byla bych na to přísahala," řekla dívka vroucně.

"Tatínek to jistě myslel dobře, Jaspere - už si s tím nedělejte starosti!"

"Teď máme mnohem vážnější starost, než abych na to myslel."

"Jaspere!"

"Nechci vás strašit, Mabel, jen jestli si váš strýc dá říci a změní svoje názory na řízení Oblaku. Ovšem, je o tolik zkušenější než já, že asi bude víc spoléhat na svůj úsudek než na můj."

"Myslíte, že kutru hrozí nebezpečí?" zeptala se okamžitě Mabel.

"Mám strach, že ano, aspoň my, zvyklí na jezero, máme za to, že je ve velkém nebezpečí; ale starý námořník snad může znát nějaký jiný způsob, jak by zachránil loď."

"Jaspere, všichni vědí, že řídíte Oblak nejobratněji. Znáte jezero, znáte loď. Vy musíte nejlépe posoudit naše postavení."

"Možná že ze strachu o vás, Mabel, jsem dnes zbabělejší. Když mám být upřímný, znám jen jediný prostředek, jak zachránit kutr, aby v příštích dvou nebo třech hodinách neztroskotal. Ale ten váš strýc odmítá. Možná že to je jen moje neznalost, vždyť váš strýc říká, že Ontario je jen louže sladké vody."

"Copak věříte, že je nějaký rozdíl mezi Ontariem a mořem? Myslete na mého otce, Jaspere! Myslete na sebe; myslete na všechny, jejichž život a záchrana závisí na tom, jestli promluvíte."

"Myslím na vás, Mabel, a to je víc, mnohem víc než všechno ostatní dohromady!" odpověděl mladík odhodlaně s vážným pohledem.

Mabel bušilo srdce a uzardělé tváře se jí rozzářily štěstím; ale hrozilo vážné a blízké nebezpečí, a na veselejší myšlenky nebyl čas. Mabel se sice nesnažila potlačit svou radost, ale znovu se vrátila k úvahám, které všechno přehlušovaly.

"Tvrdohlavost mého strýce nesmí zavinit neštěstí. Jděte ještě jednou na palubu, Jaspere, a požádejte mého otce, aby přišel sem do kajuty."

Mladík vyhověl jejímu přání a Mabel osaměla. S obavami, jež dosud nepoznala, naslouchala, jak bouře burácí a jak vlny dorážejí na kutr. Podle mínění cestujících snášela plavbu dobře, a proto jí dosud ani nenapadlo, aby myslela na nebezpečí. Od vypuknutí vichřice konala jen ženské práce. Ale teď, když v ní procitl strach, uvědomila si, že ještě nikdy nebyla na vodě v takové bouři.

Několik minut, než přišel seržant, jí připadalo jako celá hodina, a když viděla, jak sestupuje s Jasperem po žebříku, sotva dýchala. Rychle otci řekla, jak se Jasper dívá na jejich postavení, a zapřísahala ho, aby promluvil se strýcem, jestli ji má rád a jestli mu záleží na vlastním životě i na životech vojáků, a přiměl ho, aby zase svěřil řízení lodi původnímu kapitánovi.

"Jasper je věrný, tatínku," dodala vážně, "a kdyby nás klamal, nijak by mu nepomohlo, kdyby ztroskotal v téhle odlehlé části jezera a ohrozil nás i sebe. Dala bych krk za jeho poctivost."

"To se lehko řekne mladé ustrašené dívce," odpověděl klidnější otec, "ale nebylo by to tak snadno omluvitelné u velitele výpravy. Třebas chce Jasper přistát a riskovat život, protože v tom vidí záblesk naděje, že se spasí útěkem."

"Seržante Dunhame!"

"Otče!"

Oba výkřiky zazněly sice současně, ale každý vyjadřoval jiné city. V Jasperově převažovalo překvapení, v Mabelině výčitka. Ale starý voják byl zvyklý jednat s podřízenými bez okolků. Po chvilce přemýšlení pokračoval, jako by ho nikdo nepřerušil.

"A švagr není z těch, kdo by se dali na palubě lodi poučovat."

"Ale tatínku, vždyť nám všem hrozí zkáza!"

"Tím hůře, velet za pěkného počasí není žádné umění. Ale když je zle, i nejlepší velitel ukáže svou pravou barvu. Charles Cap neopustí kormidlo, dokud je loď v nebezpečí. A kromě toho říká, Jaspere Sladká vodo, že v tvém návrhu je cosi podezřelého a že zavání spíš zradou než poctivostí."

"Může si to myslet, ale prosím vás, ať pošle pro lodivoda a vyslechne také jeho. Dobře víte, že jsem ho neviděl od včerejšího večera."

"To je rozumné a můžeme to zkusit. Pojď za mnou na palubu, ať se jedná čestně a otevřeně."

Jasper poslechl. Mabel celé jednání tolik zajímalo, že si stoupla na schůdky vedoucí nahoru, kde byl její oděv ještě chráněn proti prudkému větru a vodní sprše. Dívčí skromnost jí přikazovala, aby nechodila dál a vyslechla všechno odtud.

Lodivod přišel za chvilku. Nikoho nemohl mýlit úzkostlivý pohled, s jakým se rozhlédl, jakmile se octl venku. Pravda, nějaké zvěsti o postavení Oblaku se donesly i dolů, ale ty význam nebezpečí spíš zmenšily, než zvětšily. Nechali ho, aby se několik minut rozhlížel, a pak se ho zeptali, jaká opatření by pokládal za rozumná.

"Nevidím jiný prostředek, jak zachránit kutr, než spustit kotvy," odpověděl prostě a bez rozmýšlení.

"Cože! Tady na jezeře?" zeptal se Cap jako předtím Jaspera.

"Ne, ale blízko břehu; tam u krajní řady útesů."

Po jeho odpovědi už Cap nepochyboval, že se Jasper tajně domluvil s lodivodem o zničení Oblaku; nejspíš proto, že při tom doufali uniknout. Proto byl k názoru lodivodovu stejně lhostejný jako předtím k Jasperovu.

"Věř mi, švagře," odpovídal na Dunhamovy námitky, že nechce dát na dvojí shodné mínění, "žádný námořník by ti poctivě nic takového nenavrhl. Spustit kotvu u břehu, k němuž nás žene vichřice, dokud máme aspoň cár plachty, by bylo bláznovství, které bych neomluvil nikomu, kdo za tuto loď ručí; ale zakotvit v blízkosti skal je holé šílenství."

"Za Oblak neručím já, švagře, ale já odpovídám za životy svého oddílu. Ti dva muži znají Ontario lépe než my, a když říkají oba totéž, myslím, že jim můžeme trochu věřit."

"Strýčku!" pronesla Mabel vážně, ale na Jasperovo znamení se ovládla.

"Jsme hnáni tak rychle ke skalám," řekl mladík, "že o tom nebudeme muset dlouho mluvit. Půlhodina rozhodne o všem, ať tak či onak; ale upozorňuji vás, pane Cape, že ani nejzdatnější muž se neudrží na palubě téhle nízké lodi, jestli se dostane mezi skály. Velice pochybuji, že proplujeme k druhé řadě útesů."

"A co nám pomůže, když spustíme kotvu?" zeptal se Cap zuřivě, jako by Jasper odpovídal právě tak za bouři jako za svoje návrhy.

"Přinejmenším to neuškodí," odpověděl Sladká voda mírně. "Když stočíme kutr na bok, zpomalíme ho trochu; proud nás sice stejně požene mezi útesy, ale nevystavíme se tak velkému nebezpečí. Doufám, pane Cape, že dovolíte, abych s lodivodem připravil loď k zakotvení, protože opatrnost nám může jen prospět, rozhodně nám neuškodí."

"Prohlédněte si kotevní lana, když chcete, a povolte kotvy, pro mne za mne. Na našem postavení to už moc nezmění. Seržante, prosím tě, na slovíčko."

Cap odvedl švagra z doslechu a s dojetím a vřelostí mu upřímně doznal, v jaké tísni se skutečně octli.

"Pro chudinku Mabel je to smutné," řekl, popotáhl nosem a hlas se mu zachvěl. "Jsme staří kamarádi, seržante, vídali jsme zubatou hodně zblízka, někdy po nás dokonce napřahovala kosu, to už patří k našemu řemeslu; ale chudinka Mabel! Je to tak milé a dobrosrdečné děvče. Doufal jsem, že ještě uvidím, než umřu, jak se dobře vdala a má děti... Ano, ano, vždycky musíme počítat s dobrým i zlým. Mne, starého mořského vlka, mrzí jen to, že se mi to muselo stát právě na téhle zatracené sladké louži."

Seržant Dunham byl statečný člověk a prokázal svou odvahu v nebezpečných situacích, ale tehdy se mohl svým nepřátelům postavit tváří v tvář, zatímco tady ho ohrožoval nepřítel, proti kterému byl bezbranný. Nedbal tolik o sebe jako o dceru. Byl pln sebedůvěry, která zřídka opouští pevného a zdravého muže, zvyklého na nebezpečí boje, ale nedovedl si představit, jak by Mabel mohla vyváznout; s otcovskou láskou se náhle rozhodl, že kdyby jeden z nich dvou měl zahynout, musí zemřít oba společně.

"Myslíš, že je pohroma nevyhnutelná?" zeptal se Capa pevným, ač silně pohnutým hlasem. "Za dvacet minut jsme mezi útesy; uvaž sám, seržante, jakou naději má i nejsilnější z nás v tomhle vařícím kotli?"

Pohled na jezero věru nijak nepovzbuzoval. Oblak měl už teď ke břehu jen asi míli. Vichřice dula přímo směrem k pevnině a byla tak prudká, že nemohli ani pomyslet vytáhnout ještě nějakou plachtu a s lodí manévrovat. Malá část hlavní plachty, která se dosud zmítala na stožáru v nárazech vichřice, stačila jen udržet příď Oblaku ve směru větru a zabránit vlnám, aby se přes něj nepřevalily. Bylo nebezpečí, že se silné smyčky, které přidržovaly plachtovinu, co chvíli roztrhnou.

Déšť ustal, ale vzduch byl vysoko nad hladinu prosycen vodním prachem podobným třpytivé mlze, zatímco nahoře nad ním na bezoblačném nebi zářilo nádherné slunce. Jasper si všiml toho znamení a předpověděl, že vichřice brzo skončí, i když nejbližší hodina nebo dvě rozhodnou o jejich osudu. Mezi kutrem a břehem se naskýtal výhled divoký a hrozivý. Útesy se táhly asi půl míle od břehu. Voda se mezi nimi bělostně pěnila a vzduch prosycovala pára a vodní tříšť, až se břeh na obzoru ztrácel jakoby v mlze. Bylo ho vidět, protože byl vysoký - kolem Ontaria takový nebývá - a pokrytý zeleným pláštěm nekonečných lesů.

Zatímco seržant s Capem mlčky přihlíželi tomuto obrazu, Jasper se svými pomocníky se horlivě činili na přídi. Sotva dostal svolení, aby se ujal řízení lodi, zavolal si na pomoc několik vojáků a s nimi se pustil do práce, kterou Cap tak dlouho odkládal. Lodi plavící se úžinami nemají kotvy uloženy uvnitř trupu a spouštěcí lana jsou vždy svinuta. To ušetřilo Jasperovi mnoho práce, kterou by měl na mořské plachetnici. Brzo přichystali dvě příďové kotvy a prohlédli jejich provazy. Pak se na chvíli zastavili a rozhlédli se. Za tu dobu se nic nezměnilo. Vítr loď čím dál víc strhoval a bylo stále jasnější, že se proti němu nedostane ani o palec.

Jediný dlouhý a zamyšlený pohled na jezero Jasperovi stačil. Dal rychle nové rozkazy, aby ukázal, jak se podle jeho názoru čas krátí. Pomocníci přinesli na palubu další kotvy a přivázali k nim těžká lana. Konce provlékli korunkami kotev, aby je ve vhodný okamžik vyhodili.

Po těchto horečných přípravách se Jasper změnil. Nabyl klidného, ač vážného vzezření. Odešel z přídě, přes niž se přelévaly vlny, kdykoli se loď zhoupla. Při práci jeho i pomocníky mnohokrát zalila voda, a proto odešel na záď, na sušší část paluby. Tady se setkal se Stopařem, s Mabel a s ubytovatelem. Většina cestujících a posádky, kromě těch, kteří právě dokončovali práci, byla v podpalubí. Někteří pro nevolnost hledali úlevu na lůžku, jiní se poplašeni rozpomínali na svoje hříchy. Snad poprvé od té doby, co Oblak vnořil svůj kýl do jasných vod Ontaria, bylo na jeho palubě slyšet motlitbu.

"Jaspere," začal vůdce, plavcův přítel, "nemohl jsem se tě ráno zastat, protože nerozumím těmhle lodím, jak víš. Ale jestli se seržantova dcera dostane živá na břeh, dovedu ji bezpečně do pevnosti - vyznám se v lesích."

"Je to hrozná dálka, Stopaři!" ozvala se Mabel, protože stáli všichni tak blízko, že jeden druhého slyšel. "Bojím se, že se nikdo z nás nedožije návratu do pevnosti."

"Byla by to nebezpečná cesta, Mabel, a nejednoduchá. Ale některé ženy ušly divočinou větší vzdálenosti. Musíme se však, Jaspere, jeden nebo druhý ujmout kanoe. Mabel má jedinou naději - že se ke břehu dostane v kanoi."

"Vykonám s radostí cokoli, abych zachránil Mabel," odpověděl Jasper se smutným úsměvem, "ale lidská paže, Stopaři, neprotlačí kanoi v takové vichřici těmi útesy. Doufám ostatně, že se nám podaří zakotvit. Už jednou jsem Oblak zachránil, když bylo nebezpečí skoro tak velké jako teď."

"Když máme zakotvit, proč nespustit kotvy hned, Jaspere?" zeptal se seržant. "Každá píď, kterou teď ztrácíme hnáni větrem, nám bude chybět, protože nás to povleče dál, až kotvy vyhodíme."

Jasper přistoupil k seržantovi, vzal ho za ruku a stiskl mu ji tak vážně, že tím dal mimoděk najevo silné pohnutí.

"Seržante Dunhame," řekl slavnostně, "jste dobrý člověk, i když jste se mnou za této cesty jednal drsně. Máte rád svou dceru?"

"Nemusíš o tom pochybovat, Sladká vodo," odpověděl seržant chraptivě.

"Chcete jí poskytnout - a nám všem - jedinou naději na záchranu života, která zbývá?"

"Co mám dělat, hochu? Dělal jsem dosud to, co jsem pokládal za správné, ale co teď?"

"Zastaňte se mě aspoň pět minut proti panu Capovi, a vykonám všechno, co je v lidských silách, abych Oblak zachránil."

Seržant zaváhal; kladl příliš velký důraz na disciplínu, než aby měnil rozkaz, který jednou vydal. Také k námořnickému umění svého švagra měl hlubokou úctu. Než se rozmyslel, přišel sám Cap, který nějakou dobu prodléval vedle kormidelníka.

"Pane Sladká vodo," řekl, když byl tak blízko, že ho mohli slyšet, "přišel jsem se vás zeptat, jestli tu neznáte nějaké místo, kde bychom mohli s kutrem ke břehu? Zbývá nám jen tato možnost."

Okamžik Capovy nerozhodnosti dovršil Jasperovo vítězství. Když se podíval na seržanta, ujistil ho voják kývnutím, že souhlasí se vším, oč ho žádal; neztrácel už ani jednu cennou minutu.

"Mohu převzít kormidlo," zeptal se Capa, "a zkusit, jestli se mi podaří dostat do zátoky, která leží před námi?"

"Udělejte to," řekl Cap a odkašlal si. Protože si nevěděl rady, stále víc cítil tíhu své odpovědnosti. "Jděte a proveďte to, Sladká vodo. Řeknu vám upřímně, nevidím jiné východisko. Musíme najet na břeh, nebo půjdeme ke dnu."

Jasper víc nežádal. Skočil na záď a chytil držadlo kormidla. Lodivod byl připraven. Na znamení mladého velitele ihned stáhl poslední kus plachty, která byla tak dlouho na stěžni. Jasper čekal jen na tento okamžik, aby otočil kormidlem. Stěh počasové plachty se uvolnil; lehký kutr, jako by věděl, že ho teď řídí známá ruka, povolil a ve chvilce spočinul plnou váhou na vodě. Nebezpečný okamžik minul bez nehody. V příští chvíli již lehká loď letěla tak rychle k útesům, že jí hrozilo okamžité roztříštění. Vzdálenost se zkracovala a Jasperovi zbývalo už jen pět šest minut. Stočil zas kormidlo a příď Oblaku, ačkoliv vlny bouřily, se lehce obrátila k větru jako kachna, která mění směr na hladkém rybníku. Na Jasperovo znamení se vrhli do práce lidé na přídi; z každé strany shodili jednu příďovou kotvu. Mabel teď viděla, jak hrozivě je vichr unáší, protože obě těžká kotevní lana ubíhala, jako by to byly jen provázky. Když se provazy napnuly, shodili plavci obě zadní kotvy a vypustili jejich lana skoro až do konce. Nebylo obtížné zadržet tak lehkou loď neobyčejně pevnými lany, jež se ponořila ke dnu. Neuplynulo ani deset minut, co se Jasper chopil kormidla, a Oblak se již vlekl odvrácen od břehu, s oběma zadními lany napjatými jako ocelové pruty.

"To je nezodpovědné, pane Jaspere!" zvolal hněvivě Cap, když zpozoroval, jaký kousek s ním mladík sehrál, "to je nesprávné, pane, nařizuji vám, abyste přeřízl lana a najel s kutrem ihned ke břehu."

Nikdo však zřejmě neměl chuť vyplnit tento rozkaz, neboť mužstvo bylo ochotno poslouchat jen svého kapitána, dokud měl velení. Když Cap viděl, že posádka nic nedělá, obrátil se hněvivě na Jaspera a začal mu znovu vyčítat, protože byl přesvědčen, že lodi hrozí nejvyšší nebezpečí.

"Nezamířil jste k zátoce, o které jste mluvil," dodal, když už ho nařkl ze všeho možného, "a kormidlujete k útesům, kde se všichni při nárazu utopíme."

"A vy chcete, abych přeřízl lana a vyklopil všechny hned tady!" odpověděl mu Jasper suše. "Hoďte ihned olovnici a zjistěte rychlost!" zařval Cap na muže na přídi. Jasper podpořil tento rozkaz kývnutím; plavec ihned uposlechl. Všichni, kdo byli na palubě, se s napětím dívali na výsledek tohoto pokusu. Sotva se olovo dotklo dna, lanko se roztočilo a asi za dvě minuty bylo vidět, že byl kutr snesen zvolna o jednu svou délku směrem k břehu. Jasper vážně přihlížel, protože věděl, že loď nic nezachrání, jakmile se dostane do víru mezi útesy. První řada skal se vynořovala a mizela ve vzdálenosti asi jednoho kabelu přímo před nimi.

"Zrádče!" vykřikl Cap; hrozil ukazovákem mladému kapitánovi a celá paže se mu zlostí třásla. "Za tohle zaplatíš krkem!" dodal, když nabral dech. "Kdybych já byl velitelem téhle výpravy, seržante, pověsil bych ho okamžitě na špičku stěžně, aby neskočil do vody a neutekl."

"Mírni se, švagře, prosím tě, mírni se. Zdá se, že Jasper udělal co mohl, a myslím, že to nedopadne tak zle, jak se ti zdá."

"Proč nejel k zátoce, o které jsme mluvili? Proč nás vleče sem, k závětrnému břehu, kde jsou útesy o polovinu k sobě blíž, jako by chtěl co nejrychleji všechno na palubě utopit!"

"Zamířil jsem ke břehu právě proto, že jsou tady útesy tak těsně vedle sebe," odpověděl Jasper mírně, ačkoliv se mu při Capových slovech trochu stáhlo hrdlo.

"Chcete tvrdit mně, starému námořníku, že se tenhle kutr může udržet mezi takovými skalami?"

"Nechci, pane; rozhodně nabere vodu a potopí se, jestli bude zahnán k prvním útesům. Vím jistě, že bez pohromy ke břehu nedojede, jestli se dostane mezi ně. Ale doufám, že ho před tím vším zachráním."

"Když je hnán o celou délku za minutu?"

"Kotvy nám ještě neukázaly, co dovedou, ale nespoléhám jen na ně."

"Nač tedy spoléháte? Chcete snad zakotvit loď z přídě i zádě jen svou vírou?"

"Ne, pane, věřím spodnímu tahu. Zamířil jsem k příkrému břehu, protože vím, že tady je silnější než jinde, a protože se tu dostaneme blíž k pevnině a nemusíme mezi útesy."

Jasper mluvil zprudka, ale nedával najevo hněv. Bylo vidět, že to na Capa účinkuje; byl především překvapen.

"Spodní tah!" opakoval. "Kdo to kdy u všech čertů slyšel, že by loď zachránil před ztroskotáním u břehu spodní tah?"

"To se vám na moři nikdy nestane, pane," odpověděl Jasper skromně, "ale my jsme poznali, že tady je to možné."

"Hoch má pravdu, švagře," vmísil se do sporu seržant, "i když tomu mnoho nerozumím, slyšel jsem však často zdejší plavce o něčem takovém mluvit. Bude dobře, když Jasperovi v tomhle sporu uvěříme."

Cap mumlal kletby, ale protože mu nic jiného nezbývalo, musel souhlasit. Jasper jim vysvětlil, oč jde, když ho o to požádali. Voda, kterou vichřice žene na břeh, musí vyrovnávat svou hladinu, a tak se vrací do jezera skrytými cestami. Na povrchu, kde vítr a vlny nahánějí stále vodu k pevnině, to není možné. Proto vzniká jakýsi spodní protiproud, kterým se zas voda vrací do své původní přirozené nádrže. Tomuto proudu se říká spodní tah. Jistě účinkuje na dno lodi s takovým ponorem, jako má Oblak. Jasper se spoléhal, že za pomoci této zpětné síly se nepřetrhnou kotevní lana - krátce, že vrchní a spodní proud budou účinkovat proti sobě.

Byla to prostá a duchaplná myšlenka, ale dosud nebylo známek, že by se osvědčovala. Loď se hnala dál, ale rozhodně pomaleji, protože se lana předních i zadních kotev méně napínala. Muž, který držel olovnici, konečně ohlásil radostnou zvěst, že se kotvy už nevlečou po dně a že loď stojí. V tomto okamžiku měl Oblak k první řadě útesů jen asi třicet metrů a zdálo se, že snad ještě méně. Bylo vidět, jak s nich stékala voda a jak je znovu zaplavovala pěna běsnících vln. Jasper se vrhl dopředu, krátce pohlédl z přídě dolů, ukázal radostně na lana a vítězoslavně se zasmál. Kotevní lana se už nepodobala tuhým ocelovým prutům, prohýbala se nad vodou a zkušenému plavci bylo zřejmé, že se kutr pohupuje na vlnách nahoru a dolů souběžně s příbojem, kdy váha vody se staví na odpor větru.

"Tohle je spodní proud," zvolal Jasper nadšeně. Vesele se rozběhl přes palubu a nařídil kormidlo, aby kutr kotvil ještě klidněji. "Měli jsme štěstí, že jsme se do něho dostali; teď už nám nehrozí žádné nebezpečí."

"Ano, ano, štěstí je dobrý námořník," mumlal Cap, "často vytáhne nekňuby z nouze. Spodní proud nebo horní proud, hlavně že se vichřice zmírnila. Máme všichni štěstí, že kotvy našly dobré dno. Na téhle zatracené sladké vodě je všechno možné."

Ve šťastných okamžicích se lidé obyčejně nehádají, jen v neštěstí křičí a obviňují jeden druhého. Na palubě Oblaku všichni věřili, že je před ztroskotáním zachránila jen Jasperova obratnost a zkušenost, a nestarali se o Capovy názory. Na jeho poznámky teď nikdo nedbal.

Uplynulo pravda ještě půl hodiny pochyb a nejistoty, kdy s úzkostí pozorovali olovnici. Nakonec se ale všichni uklidnili. Unavení lidé usnuli, a už se jim nezdálo o rychlé smrti.

KAPITOLA 18

Je to být složen ze slz jen a vzdechů...

Je to být všecek služba jen a věrnost...

Je to být všecek složen z blouznivosti,

být všecek vášeň, všecek vroucí přání,

oddanost všecek, úpěnlivost zbožná,

trpělivý i netrpělivý, pokora všecek,

poslušnost a ryzost...

SHAKESPEARE

K poledni vichřice ochabla a pak ztichla tak náhle, jako začala. Za necelé dvě hodiny od chvíle, co se utišil vítr, se sice ještě hladina jezera zmítala, ale už se na ní netřpytila žádná pěna. Za další dvě hodiny byla jen zčeřená jako jindy. Jen vlny se stále ještě valily ke břehům, u nichž vystupoval řetěz útesů, ale ani nad nimi se už nepěnila vodní tříšť. Vlny ztrácely svou sílu a z bouře zbyly jen dozvuky po náporech větru.

Protože ještě nemohli vyplout, neboť proti nim vanul slabý východní vítr, nepočítali již toho odpoledne s další cestou. Jasper, který se stal tichou cestou zase velitelem Oblaku, měl plné ruce práce s vytahováním kotev. Dal zvednout příďové kotvy, které loď zajišťovaly, a připravil všechno k odjezdu, jakmile to počasí dovolí. Ostatní, kteří se nezúčastnili těchto prací, se zabavovali, jak se dalo.

Mabel se toužebně dívala k pevnině jako každý, kdo si ještě nezvykl na omezený lodní prostor. Nakonec řekla, že by se ráda podívala na břeh. Stopař ji ujistil, že to není nic těžkého, protože mají na palubě kanoi, nejlepší plavidlo pro cestu mezi útesy. Mabel chvíli váhala, měla strach, ale pak se zeptali seržanta; seržant souhlasil, a tak se hned začali chystat. Na souš měl jet Dunham, jeho dcera a Stopař. Mabel, zvyklá na kanoi, si sedla bez bázně doprostřed, vůdce na příď a otec kormidloval na zádi. Nemuseli příliš namáhavě pádlovat, protože vlny chvílemi vrhaly člun tak prudce dopředu, že ho těžko ovládali. Než dojeli ke břehu, Mabel nejednou zalitovala, že byla tak odvážná, ale Stopař ji povzbuzoval. Když vystoupili na souš, seržant dceru něžně políbil. Byl voják, a vždycky se cítil víc doma na pevnině než na lodi. Přehodil si přes rameno pušku a řekl, že půjde asi na hodinku na lov.

"Stopař zůstane s tebou, děvče," dodal, "a jistě ti bude vyprávět nějakou zkazku z těchto končin nebo něco ze svých zkušeností s Mingy."

Vůdce se zasmál a slíbil, že se o Mabel postará. Za chvíli už seržant vystoupil na příkrý kopec a zmizel v lese. Stopař a Mabel šli na druhou stranu. Stoupali také několik minut do prudce se zvedajícího svahu, až přišli na malou mýtinu na pahorku, odkud se otvíral zvlášť krásný rozhled do daleka. Mabel si sedla na kus ulomené skály, aby si odpočinula a nabrala dech, zatímco Stopař, na jehož svalstvo nepůsobila žádná námaha, stál vedle ní a opíral se svým zvláštním, půvabným způsobem o dlouhou ručnici. Několik minut nepromluvili. Mabel se kochala překrásným pohledem.

Stopař

Kapitola 7

Byli dosti vysoko, takže viděli veliký kus jezera. Nekonečná hladina prostírající se k severovýchodu ještě nesla stopy neklidu po nedávné bouři. Pevnina ohraničovala jezero obrovským obloukem, který se ztrácel v dálce k severu a k jihovýchodu. Kam až oko dohlédlo, bylo vidět jen les, ani ojedinělá známka osídlení nerušila velkolepou přírodu. Vichřice zahnala Oblak za linii pevností, kterými se Francouzi snažili uzavřít severoamerické državy Angličanů. Stanice sledovaly průlivy spojující velká jezera a končily až na březích Niagary. Naši cestovatelé se však dostali mnoho mil na západ od tohoto proslulého místa. Kutr byl zakotven jedinou zadní kotvou, neboť vlnobití již ustalo. Z dálky vypadal jako krásná, důmyslná a přesně zhotovená hračka, která by se hodila spíš do vitríny než k zápasu s živly, jaký před nedávnem přestál. Kanoe ležela na úzkém břehu, kam už nedosáhly vlny valící se na souš jako tmavé skvrny.

"Tady jsme asi hodně daleko od lidských příbytků!" zvolala Mabel, když se dost vynadívala na krajinu, která roznítila její prudkou fantazii. "Takové je to tedy na hranicích."

"Dovedete vyslovit, Mabel, všechno, co sám cítím, ale o tolik jasněji, že mě zahanbujete. Kolikrát jsem to chtěl povědět druhým. Už před válkou jsem tady přistával jako lovec kožešin. Ne přesně na témže místě, ale nedaleko odtud, kde vidíte zlomený dub nad skupinou jedlí..."

"Jak si, Stopaři, můžete tak přesně pamatovat všechny ty podrobnosti?"

"To jsou naše ulice a domy, naše kostely a paláce. Jak bych si je nepamatoval! Jednou jsem si smluvil s Velkým hadem, že se setkáme po půl roce v poledne pod určitou borovicí. Každý z nás byl od toho místa více než tři sta mil daleko. Strom stál uprostřed lesů a snad tam stojí dodnes, jestli osud nechtěl jinak, vzdálen padesát mil od lidských osad, ale velmi blízko u jedné osady bobrů."

"A setkali jste se na tom místě ve smluvenou hodinu?"

"Právě tak byste se mě mohla zeptat, jestli vychází a zapadá slunce. Když jsem přišel ke stromu, opíral se už Had o jeho kmen. Měl roztrhané nohavice a zablácené mokasíny. Zapadl totiž do bažin a jen s bídou vyvázl. Ale tak věrně jako slunce, které ráno vystupuje za východními horami a večer mizí na západě, přišel na smluvené místo ve smluvený čas. Žádný strach o Čingašguka. Ať jde o přítele nebo nepřítele, dá každému, co zaslouží."

"A kde je teď? Proč není s námi?"

"Pátrá po stopách Mingů a měl bych být s ním, kdybych nebyl slaboch."

"Myslím, Stopaři, že vy si slabošství nemůžete vyčítat; ještě jsem nepotkala člověka, který by tak málo podléhal přirozeným slabostem."

"Jestli myslíte zdraví a sílu, Mabel, tedy v tom mi osud přál. Myslím, že kdo má rád čerstvý vzduch, lovy a cesty, kdo se živí zvěřinou a spí s čistým svědomím, nepotřebuje doktora. Ale jsem jen člověk a vidím, že některé moje city jsou čistě lidské."

Mabel se na něho překvapeně podívala a dokreslíme jen její ženskost, když dodáme, že v jejím sladkém výrazu bylo i hodně zvědavosti, ačkoliv jazyk byl zdrženlivější.

"Váš divoký život, Stopaři, má v sobě cosi kouzelného," zvolala a tváře jí zaplály nadšením. "Myslím, že jste šťastnější, když jste sám, než když se stýkáte s druhými lidmi."

"Není to přesně tak. Byly doby, kdy jsem se domníval, že mi stačí les, a kdy jsem v jeho tajemném šeru na nikoho nemyslel. Ale teď u mne převládly jiné city a myslím, že příroda chce dosáhnout svého. Všichni tvorové se snoubí, Mabel, a příroda chce, aby člověk dělal totéž."

"A myslel jste někdy na to, Stopaři, abyste si našel ženu a sdílel s ní svůj osud?" zeptala se dívka tak přímo a prostě, jak se může ptát jen čisté a nezáludné srdce. "Zdá se mi, že vám k úplnému štěstí schází jen domov, kam byste se vracel ze svých cest. Kdybych byla mužem, s jakou radostí bych se toulala těmito lesy nebo se plavila po vašem krásném jezeře."

"Rozumím vám, Mabel, a děkuji vám, že přemýšlíte o štěstí tak bezvýznamných lidí, jako jsme my. Pravda, máme své radosti a máme také schopnosti, ale mohli bychom být šťastnější. Vidíte toho holuba, který slétl na břeh tam u padlého kaštanu?"

"Ano, vidím, je to v této samotě jediný živý tvor."

"Ne, Mabel, příroda nenechává žádného tvora samotného. Tam už letí jeho družka. Krmila se na druhém břehu, ale není ráda dlouho sama."

"Rozumím vám, Stopaři," odpověděla Mabel. Sladce se usmála, ale tak klidně, jako by mluvila s otcem. "Vždyť i lovec si může najít družku v tomto divokém kraji. Indiánské dívky jsou něžné a věrné, znám je. Taková byla přece žena Lučihlava, který se na ni víc mračil, než smál."

"To není možné, Mabel, a nic dobrého by z toho nevzešlo. Člověk si musí najít druha vlastního zrna, příslušníka stejného národa, jestliže má najít štěstí. Kdybych se setkal s dívkou, jako jste vy, jež by souhlasila, že bude lovcovou ženou, a nevadilo by jí, že jsem nevzdělaný a hrubý, pak by mi všechny strasti, které jsem prožil, připadaly jako skoky mladého jelena a celá budoucnost jako sluneční den."

"Dívka jako já! Tak mladé a nezkušené děvče by asi bylo špatnou družkou nejstatečnějšího zvěda a nejzdatnějšího lovce na hranicích. Jistě by vám, Stopaři, nenapadlo, abyste si vybral ženu tak nevědomou, rozmarnou, povrchní a nezkušenou, jako jsem já?" Mabel chtěla ještě dodat "tak mladou", ale její jemnocit včas tato slova potlačil.

"A proč ne, Mabel?"

"Stopaři, vaše slova, vaše pohledy, myslíte to jistě žertem, chcete mě pobavit?"

"Vždycky jsem s vámi rád, Mabel. A kéž bych si mohl myslet, že vám je hovor se mnou tak příjemný jako mně!"

Mabel Dunhamové ovšem neušlo, že se vůdci líbí. Její ženský důvtip jí to řekl už dávno. Snad si i někdy myslela, že Stopař ke své úctě a přátelství mísí kus mužné něhy - a byl by to velmi tvrdý muž, aby ji občas nějaké dívce neprojevil. Ale nikdy této bystré a chápavé dívce nenapadlo, že by ji chtěl za ženu. Teď jí však problesklo hlavou, že je tomu tak. Podívala se vážně do zvědovy poctivé, drsné tváře a ztichla a zvážněla. Když zas promluvila, byl její hlas tak jemný, že Stopaře ještě silněji přitahovala, ačkoliv ho chtěla svými slovy přivést do rozumných mezí.

"Musíme si porozumět, Stopaři," řekla upřímně a vážně, "aby mezi námi neležel žádný stín. Jste příliš přímý a otevřený, než abych k vám byla jiná. Jistě to, co jste říkal, nic neznamená. Nešlo o nic jiného než o přátelství, jaké muž tak moudrý a poctivý přirozeně může cítit k dívce, jako jsem já?"

"Myslím, že to je všechno přirozené, Mabel. Seržant mi vyprávěl, že cítil totéž k vaší matce, a myslím, že jsem něco takového viděl u mladých lidí, které jsem někdy vodil divočinou. Ano, ano, mohu říci, že je to docela přirozený cit, proto tak snadno vzniká, a to mě utěšuje."

"Stopaři, vaše slova mě uvádějí do rozpaků. Mluvte jasněji, nebo si raději povídejme o něčem jiném. Nemyslíte... nemůžete si myslet... nechcete mi říci..."

I bystré Mabel se začal plést jazyk a její dívčí stud ji přiměl ustoupit od toho, co chtěla s rozmyslem odpovědět. Ale pak sebrala všechnu odvahu a rozhodnuta, že se doví, co se dá, po chvilce váhání pokračovala: "Myslím, Stopaři, že jste mi nechtěl naznačit, že na mne vážně myslíte jako na svou ženu?"

"Myslím, Mabel, opravdu myslím. Řekla jste to všechno mnohem lépe, než bych dokázal já sám, pouhý zálesák a hraničář. Domluvil jsem se o tom se seržantem. Jen jestli to bude vám milé, ale seržant myslí, že ano. Já jen pochybuji, že bych se dovedl zalíbit dívce, která si zaslouží nejlepšího manžela z celé Ameriky."

Rozpaky na Mabelině tváři se nyní změnily v překvapení, ale pak ještě rychleji přešlo překvapení ve smutek.

"Můj otec!" zvolala, "můj tatínek si myslel, že se stanu vaší ženou, Stopaři?"

"Ano, Mabel, dokonce myslel, že budete ráda mou ženou, a skoro mi dodal odvahy, abych tomu uvěřil."

"Ale vám, vám jistě na tom nezáleží, jestli se tento zvláštní plán uskuteční?"

"Co říkáte?"

"Myslím si, Stopaři, že jste o tom mluvil spíš ze zdvořilosti k mému otci než z jiného důvodu a že se nedotknu vašich citů, ať odpovím jakkoli?"

Stopař se podíval vážně do krásné Mabeliny tváře.

"Často jsem si myslel, že jsem šťastný, Mabel, když jsem se toulal po lesích a podařil se mi dobrý lov. Dýchal jsem čerstvý horský vzduch a byl jsem silný a zdravý. Ale teď vím, že to bylo jen pošetilé a nicotné ve srovnání s radostí, jakou bych pocítil, kdybyste o mně soudila lépe než o druhých."

"Lépe než o druhých! Ovšem, skutečně o vás smýšlím lépe než o většině jiných, dokonce o vás smýšlím nejlíp ze všech. V pravdivosti, poctivosti, prostotě, spravedlivosti a statečnosti se vám málokdo vyrovná."

"Ach, Mabel, jak sladce a povzbudivě jste to řekla. Snad tedy seržant nebyl tak daleko od pravdy, tak jak jsem se obával."

"Ne, Stopaři, ve jménu všeho svatého a spravedlivého, nechci, aby mezi námi vzniklo nedorozumění v tak důležité věci. Vážím si vás, jsem vám oddána, ctím vás přímo jako svého otce, ale nemohu se stát vaší ženou."

Stopařova tvář se tak náhle změnila, že Mabel okamžitě přestala mluvit. Na Stopaře působil otřes tak silně, že se až chytil za hrdlo, jako by hledal úlevu v tělesném utrpení. Prsty se mu křečovitě svíraly a dívka se skutečně poděsila.

"Ne, Stopaři," dodala Mabel prudce, když byla opět schopna řeči, "snad jsem řekla víc, než jsem myslela. Vždyť v lásce je všechno možné a ženy prý nikdy přesně nevědí, co chtějí. Chtěla jsem vám jen říci, že my dva bychom na sebe neměli myslet jako budoucí manželé."

"Nebudu, Mabel, nikdy už na vás nebudu tak myslet," řekl přidušeným hlasem Stopař, jako by mu na prsou ležel balvan. "Ne, ne, už nikdy na vás nebudu tak myslet ani na žádnou jinou."

"Stopaři, drahý Stopaři, chápejte mě! Nevkládejte do mých slov jiný smysl než já, byl by to nerozumný sňatek."

"Ano, říkal jsem to seržantovi, ale měl jiný názor."

"Stopaři, je to horší, než jsem myslela. Podejte mi ruku, můj skvělý Stopaři, a ukažte mi, že ke mně necítíte nenávist. Prosím vás, usmějte se na mne."

"Nenávidět vás, Mabel!... Smát se na vás!... Ach!"

"Ne, podejte mi ruku, vaši tvrdou, poctivou a mužnou ruku - obě, obě, Stopaři! Nebudu klidná, dokud nebudu mít jistotu, že jsme zase přáteli, že to všechno byl omyl."

"Mabel," řekl vůdce a podíval se zasmušile do tváře ušlechtilé a neodolatelné dívky, jež držela obě jeho drsné, osmahlé ruce ve svých hezkých a něžných prstech. Zasmál se tichým, zvláštním smíchem, i když z jeho obličeje neschopného nic předstírat, zvláště v takové bouři protikladných citů, vyzařovala úzkost: "Mabel, seržant se zmýlil!"

Nesnesl již déle toto rozjitření a po tváři se mu rozběhly slzy jako déšť. "Seržant se zmýlil," zvolal vůdce. Poděsil Mabel nepřirozenou směsí úzkosti a posměchu v hlase, "věděl jsem to, věděl jsem to a říkal jsem to, ano, seržant se zmýlil."

"Můžeme být přáteli, i když nemůžeme být manželi," pokračovala Mabel. "Kdybych si myslela, že nějaká moje chyba ve vás vyvolala klamné naděje, Stopaři, i když o tom nevím, nikdy bych si to neodpustila. Věřte mi, že bych raději trpěla sama, než abych vám způsobila utrpení."

"To je právě to, Mabel. Rozhovory s vámi a vaše názory, které jste vyjadřovala tak jemně, jak nejsme v lesích zvyklí, mě svedly z cesty. Ale teď vidím jasně a začínám lépe chápat, jaký je mezi námi rozdíl. Pokusím se tyto myšlenky zahnat, půjdu zas do lesů, jak jsem dříve chodíval za zvěří a za nepřítelem. Ach, Mabel, od té chvíle, co jsme se setkali, jsem šel za klamným cílem."

"Brzo na to všechno zapomenete a budete na mne myslet jen jako na přítelkyni, která vám vděčí za svůj život."

"Možná že to tak chodí v městech, ale pochybuji, že je tomu tak v lesích. Když uvidíte něco krásného, dlouho to nosíte v srdci, a když zažijete upřímný a čistý cit, těžko se s ním loučíte."

"Zapomenete na všechno, když si vážně uvědomíte, že se vůbec nehodím za vaši ženu."

"To jsem říkal seržantovi, ale měl jiný názor. Kdybych byl například jen z poloviny tak hezký jako Jasper Western, můj omyl by nebyl tak velký a snad by to nebyl ani omyl."

"Nebudeme mluvit o Jasperu Westernoví," řekla Mabel a krev jí stoupla do skrání. "Je jistě skvělý ve vichřici a na jezeře, ale tady o něm nemusíme mluvit."

"Ale myslím, Mabel, že je lepší než ten, kdo asi bude vaším mužem, i když seržant říká, že k tomu nikdy nedojde. Ale seržant se už jednou mýlil, a může se zmýlit podruhé. V náčelníkově stanu nemusíte vždycky najít víc štěstí než v prostém vigvamu. A ačkoliv snad důstojnická obydlí vypadají lákavěji než ostatní vojenské domky, často je za jejich zdmi velmi špatný soulad mezi mužem a ženou."

"O tom vůbec nepochybuji, Stopaři, a kdyby rozhodovalo jen to, raději bych šla s vámi do nejprostší chatrče v lesích a sdílela s vámi váš život, ať dobrý nebo zlý, než žila pod střechou kteréhokoliv z důstojníků, které znám."

"Sám major Duncan pro vás vybral ubytovatele. Ba ne, Mabel. Znám velmi dobře Davyho Muira. I kdyby z vás udělal dámu, nikdy by z vás neudělal šťastnou ženu ani ze sebe slušného muže."

"Nikdo nemusí mít, Stopaři, strach, že by poručík Muir měl na mne nějaký vliv... Radši bych zůstala až do smrti svobodná, než bych si vzala Muira. Ale nemluvme už o něm."

"O mně také raději nemluvme. Byl jsem šťastný, že jsem byl tak dlouho blízko vás, a dokonce jsem si jistou dobu myslel, že má seržant pravdu. Ale to už je za námi. Budu jezdit s Jasperem po jezeře a tam bude dost práce, aby mi vyhnala z hlavy zbytečné myšlenky."

"A zapomenete na dnešek, na mne - ne, na mne nezapomínejte, Stopaři. Ale vy se chcete zas vrátit k dosavadnímu životu a nechcete se už dát znepokojovat žádnou mladou ženou, která by vám stála za to?"

"Nikdy jsem netušil, Mabel, co ženy v životě znamenají. Dokud jsem vás nepoznal, spal jsem klidněji než novorozeně. Sotva jsem složil hlavu na kořeni stromu, na kameni nebo na kožešině, usnul jsem, jako by mě do vody hodil, a snil o něčem, co jsem prožil ve dne. Ležel jsem, dokud nebyl čas vstát. Ale pak ani vlaštovka nevyletí tak jistě z hnízda, jak jsem vyskočil z lože právě v tu chvíli, kdy jsem chtěl. Vypadalo to jako zvláštní dar, kterému se obdivovali i v ležení Mingů. Žil jsem kdysi v mnoha osadách těch ničemů.

"To všechno zas přijde, Stopaři, protože tak přímý a upřímný muž nezmaří svoje štěstí pro hloupost. Bude se vám zase zdát o vašich lovech, o jelenech a chytání bobrů."

"Ne, ne, Mabel, už nikdy nechci mít sny. Než jsme se setkali, rád jsem ve snu štval psy, dokonce jsem i pronásledoval Irokéze, rval jsem se s nimi, číhal jsem na ně v záloze a měl z toho radost, bylo to v mé povaze. Ale to všechno pro mne ztratilo kouzlo, co jsem vás poznal. Už nesním o ničem hrubém; právě minulou noc jsme byli spolu v pevnosti. Zdálo se mi, že jsem měl srub v javorovém háji. Pod stromem stála Mabel Dunhamová a ptáci ve větvích místo zpěvu, kterým je obdařila příroda, cvrlikali písně. I zvěř se zastavovala a poslouchala. Chtěl jsem zastřelit laň, ale Zvěrobijka nevydala ránu. Zvíře se mi zasmálo do obličeje, jako se směje mladé děvče, pak uskočilo a ohlédlo se, jako by čekalo, že půjdu za ním."

"Už o tom nemluvme, Stopaři, už o tom nemluvme," řekla Mabel a setřela si z očí slzy, neboť prostý a vážný způsob, kterým tento drsný lovec prozradil, jak ji má rád, příliš dojal její ušlechtilé srdce.

"Pojďme se podívat za mým otcem. Jistě není daleko, slyšela jsem docela blízko jeho pušku."

"Seržant se mýlil, ano, byl to omyl, marně bychom se pokoušeli přimět holubici, aby se snášela s vlkem."

"Tam přichází tatínek," přerušila ho Mabel, "musíme vypadat veselí a šťastní, Stopaři, jako dobří přátelé, a svoje tajemství si necháme pro sebe."

Odmlčeli se. Slyšeli, jak seržant drtí pod nohama suché větve; pak se objevil v nedalekém mlází. Když starý voják vyšel na otevřené prostranství, podíval se na svou dceru a jejího druha a řekl dobromyslně: "Mabel, máš mladé nohy, dojdi pro ptáka, kterého jsem zastřelil. Spadl přímo u houštiny mladých jedlí na břehu. Protože nám Jasper dává znamení, že chce odjet, nemusíš už šplhat zpátky na kopec, za pár minut se s tebou sejdeme na břehu."

Mabel poslechla. Seběhla pružným krokem s pahorku. Chůzi měla lehkou, ale srdce těžké, a jakmile ji skryla houština, vrhla se pod strom a dala se do žalostného pláče. Seržant se za ní díval s otcovskou pýchou, dokud nezmizela. Pak se obrátil s vlídným a důvěrným úsměvem k svému příteli.

"Je lehká a čiperná jako její matka, kamaráde, ale má kus otcovy síly," řekl. "Její matka snad nebyla tak hezká, ale Dunhamové byli vždycky hezcí, muži i ženy. Nuže, Stopaři, jistě jsi neprospal příležitost a otevřeně sis s děvčetem promluvil? Ženy mají rády v těchto věcech přímost."

"Myslím, že si s Mabel dobře rozumíme," odpověděl Stopař a pohlédl stranou, aby se nemusel podívat seržantovi do očí.

"Tím lépe. Někteří lidé si myslí, že trochu nejistoty a pochyb lásku oživí, ale já jsem z těch, kdo soudí, že čím jasněji mluvíš, tím líp ti druhý rozumí. Byla Mabel překvapená?"

"Bojím se, že byla, seržante."

"Ale doufám, že také nebyla příliš povolná! Její matka byla stydlivá a plachá alespoň měsíc. Ale otevřenost je právě tak dobrou vlastností u muže jako u ženy."

"Správně, správně, a soudnost také."

"Nemůžeš očekávat příliš soudnosti od mladé, dvacetileté dívky, Stopaři, ale to se změní, až bude zkušenější. Kdybychom se například já nebo ty dopustili omylu, těžko by se to promíjelo, ale tak mladému děvčeti jako Mabel nikdo hlavu neutrhne."

Stopaři se chvělo svalstvo ve tváři, zatímco seržant vykládal svoje rozumy.

"Seržante, jsme staří kamarádi a bojovníci, i když válčíme jen tady v divočině. Prokázali jsme jeden druhému hodně dobrého, a můžeme proto být upřímní - proč jsi myslel, že děvče jako Mabel se zamiluje do tak hrubého člověka, jako jsem já?"

"Cože? Měl jsem pro to spoustu důvodů, dobrých důvodů, kamaráde. Snad právě to, co jsi pro mne vykonal, a naše tažení, o kterých jsi mluvil, a k tomu všemu jsi můj starý a osvědčený přítel."

"To zní hezky, když jde o nás dva, ale tvé hezké dceři na tom mnoho nesejde. Možná že si řekne, že spousta těch bojů mě připravila o zbytek půvabu, který jsem snad někdy měl, a nejsem si docela jist, že nějaké mladé děvče vzplane zvláštní láskou k svému nápadníkovi proto, že je starým přítelem jejího otce. Láska si hledá sobě rovného, věř mi, seržante, a moje schopností se nerovnají schopnostem Mabel Dunhamové."

"Z tebe mluví tvoje skromnost, Stopaři, ale tím u děvčete nic nezískáš. Podívej se na poručíka Muira, ten člověk už měl pět žen, a je skromný asi tak jako devítiocasá kočka."

"Mabel Dunhamová si nikdy nevezme poručíka Muira, i kdyby se ještě více naparoval."

"To je rozumná poznámka, Stopaři, protože jsem se rozhodl, že ty budeš mým zetěm. Kdybych byl důstojníkem, snad by měl Muir nějakou naději. Ale čas položil už jednu přehradu mezi mne a moje dítě, a nechci, aby byl mezi námi ještě důstojnický stan."

"Seržante, musíme nechat Mabel, aby se sama rozhodla. Je mladá, má srdce jako ptáče, a nechci zatížit ani pírkem její hlavu, která je zatím samá radost, ani sebemíň ztlumit její šťastný smích."

"Mluvil jsi s ní otevřeně?" zeptal se seržant náhle a trochu drsně.

Stopař byl příliš poctivý, aby neodpověděl podle pravdy, a na druhé straně příliš čestný, aby zradil Mabel a vystavil ji otcovým výčitkám. Věděl, jak je seržant přísný, když se hněvá.

"Vyložili jsme si svoje názory," řekl, "a ačkoliv je Mabel děvče, které může mít člověk rád na první pohled, mám dojem, seržante, že se sám musím ještě trochu rozmyslet."

"Snad se Mabel neodvážila odmítnout nejlepšího přítele svého otce?"

Stopař odvrátil obličej, aby skryl úzkostný pohled, jak mu napovídalo jeho svědomí, ale mluvil dál svým klidným mužným tónem.

"Mabel je tak jemná, že by nic neodmítla, ani psa by drsně neokřikla. Neptal jsem se tak, abych byl přímo odmítnut, seržante."

"A čekal jsi snad, že ti má dcera padne do náruče, ještě než se jí zeptáš? Nebyla by dcerou své matky, kdyby něco takového udělala, ani mou dcerou. Dunhamové mají rádi přímé jednání a nejsou přelétaví. Dovol mi, abych to zařídil sám, Stopaři, a nebudou žádné zbytečné průtahy. Promluvím s Mabel tvým jménem ještě dnes večer."

"Raději ne, seržante. Přenech celou věc Mabel a mně a myslím, že všechno dobře dopadne. Mladá děvčátka jsou jako poplašení ptáčci. Nechtějí, aby se na ně pospíchalo nebo aby na ně někdo hrubě křikl. Nech to na mně a na Mabel."

"Pod jednou podmínkou, příteli: musíš mi slíbit na svou loveckou čest, že při první vhodné příležitosti Mabel všechno otevřeně řekneš bez zbytečných okolků."

"Zeptám se jí, seržante, pod tou podmínkou, že se nebudeš do té záležitosti plést - ano, slibuji, že se zeptám Mabel, jestli si mě chce vzít, i kdyby se mi vysmála do očí, jen když ty tu podmínku dodržíš."

Seržant Dunham ochotně slíbil. Vžil se do představy, že muž, kterého si sám tak vážil, musí být příjemný i jeho dceři. Sám se před lety oženil s ženou o hodně mladší, a neviděl věkovou přehradu ani u své dcery a Stopaře.

Ještě když oba sestupovali s pahorku na břeh, jejich hovor neskončil. Seržant přesvědčoval přítele, že jen nedostatek sebedůvěry mu překazil úspěchy u Mabel a že musí vytrvat, aby to příště napravil. Stopař nevěřil ovšem všemu, co mu seržant říkal, ale začal si myslet, že to snad byla jen dívčí plachost, že Mabel neznala svoje city, a proto s ním tak mluvila.

"Ubytovatel nemá žádné vyhlídky," řekl Stopař na jednu z přítelových poznámek. "Mabel v něm vidí jen člověka, který už měl čtyři nebo pět žen. A myslím, že i jen jednou se oženit už je ,okolnost', jak říká Cap,"

Stopař se zasmál; už se mu zase začal vracet jeho ostrovtip.

"Je, příteli, a velmi mimořádná. Kdyby sis neměl vzít Mabel, poradil bych ti, abys zůstal svobodný. Ale už dcerku vidím, teď musíme být tiše."

"Ach, seržante, jen aby ses nemýlil."

KAPITOLA 19

To byl ten šťastný kout,

venkovské místo s krásnou vyhlídkou.

MILTON

Mabel čekala na břehu. Spustili kanoi na vodu a Stopař je stejně obratně jako při prvé cestě přepravil příbojem. Jezero se už utišilo. Třebaže celé pobřeží, kam až oko dohlédlo, vroubily útesy, vypadaly spíš jen jako mihotavý pruh, tu se objevily a tu zmizely, jako když kámen na chvíli rozčeří kola na hladině rybníka. Kotevní lano Oblaku nebylo nad vodou téměř vidět a Jasper už natáhl plachtoví. Byl připraven vyplout, jakmile jen očekávaný pobřežní vánek naduje plachty.

Slunce už zapadlo, když se zatřepetala hlavní plachta kutru a příď začala brázdit vodu. Vanul mírný jižní vítr; loď se držela podél jižního břehu, aby se dostala co nejdříve k východu. Nastala tichá noc a cestující usnuli hlubokým, klidným spánkem.

Jasper směl řídit loď, ale Capovi byl ponechán vrchní dohled, neboť nedůvěra k Jasperovi nebyla ještě potlačena. Dobře věděl, že je Montcalm bude hledat, když se živly uklidnily. Z opatrnosti však neprozradil svoje obavy Capovi. Měl totiž jasný plán, jak uniknout nepříteli, ale strachoval se, aby mu v něm velitelé lodi nezabránili, protože by se jim zdál podezřelý a zapochybovali by zas o jeho poctivosti. Jasper byl přesvědčen, že mladý dvorný Francouz, velitel nepřátelské lodi, opustí přístav u Niagarské pevnosti, jakmile vítr utichne, a vypluje zas na jezero, aby se poohlédl po Oblaku, a že se bude držet uprostřed mezi oběma břehy, kde je nejlepší rozhled. Proto bude nejlépe, když se Oblak přimkne k jednomu z nich, aby se vyvaroval setkání. Tam bude mít největší naději, že projede nepozorován, protože jeho plachty splynou s předměty na souši. Jasper dal přednost jižnímu břehu, protože tu vanul vítr, a myslel si, že ho tady nepřítel bude nejméně čekat, protože tato cesta vedla v blízkosti francouzských osad a nejsilnější pevnosti v této končině.

Cap naštěstí o tom všem nic nevěděl a seržant víc myslel na vojenské podrobnosti, než aby se zabýval věcmi, které nespadaly do jeho oboru. Nikdo tedy Jasperovi nepřekážel, a než nastalo ráno, nabyl celé své dřívější pravomoci a vydával volně rozkazy, kterých mužstvo bez váhání poslouchalo.

Když se rozednilo, přišli zas všichni na palubu. Zvědavě se dívali, jak se z šera vynořuje obzor a celá krajina se v přibývajícím světle rozjasňuje. Na východ a na sever bylo vidět jen vodu třpytící se ve vycházejícím slunci, ale na jih se táhl nekonečný pás lesů. Najednou se vpředu objevila mezera v lesním porostu a hned nato mohutné stěny připomínající zámek. Valy, bašty sruby a palisády se tyčily chmurně na výspě, která ohraničovala ústí široké řeky. Ve chvíli, kdy se objevila pevnost, zdvihl se malý obláček mlhy a na vysokém stožáru cestující uviděli třepetající se bílou francouzskou vlajku.

Cap při té nemilé podívané vykřikl a vrhl ostražitý pohled na švagra.

"Tamhle visí ve vzduchu umazaný ubrus, jako že jsem Charles Cap!" mumlal, "a my se tlačíme k tomu zatracenému břehu! Poslouchejte, Jaspere, chcete nakládat žáby, že se držíte tak blízko té Nové Francie?"

"Držím se těsně při břehu, pane, protože doufám, že mineme nepřátelskou loď, která musí rozhodně být někde tady v závětří."

"Ale, ale, to zní chytře a doufám, že vám to vyjde. Snad tu není žádný spodní tah?"

"Jsme teď u břehu, odkud vane vítr," zasmál se Jasper, "a myslím, že připustíte, pane Cape, že se při silném spodním proudu dá lehko zakotvit. Děkujeme všichni za svoje životy spodnímu proudu tohoto jezera."

"Francouzské nesmysly!" zavrčel Cap.

"Teď alespoň máme dobrou příležitost, švagře, prohlédnout si nepřítelovu pevnost na Niagaře, aspoň myslím, že to je ona," vmísil se do řeči seržant. "Dejte si pozor, až pojedete kolem, musíme mít na paměti, že stojíme tváří v tvář nepříteli."

Tuto radu nemusel seržant ani zdůrazňovat.

Vítr byl nyní silný a hnal Oblak velmi rychle. Jasper pustil kormidlo, loď vplula do nádherné úžiny, které se v tomto místě říkalo řeka, a zajela téměř až do jejího ústí. Prostorou mezi břehy zněl temný, vzdálený hukot, mohutnějící v závanech větru, podobný nejhlubším tónům nesmírných varhan, a chvílemi se zdálo, že rozechvívá i zemi.

"To zní jako příboj na nechráněném břehu!" zvolal Cap, když zaslechl zvlášť temné zaburácení.

"Ano, to je příboj našich končin," odpověděl Stopař. "Tam není žádný spodní proud, pane Cape. Všechna, voda, která tam bije do kamenných stěn, už zůstává dole a vrátit se nemůže. Slyšíte starou Niagaru, jak se valí se skalních převisů."

"Snad nechcete tvrdit, že tahle krásná, široká řeka tam někde padá se skal?"

"Ano, pane Cape, skutečně padá; nemá žebřík, ani tam není silnice, po které by se svezla. To je náš zázrak přírody, i když na oceáně byste nás asi překonal jinými divy. Poslyšte, Mabel, byl by to zážitek, kdybychom mohli ujít deset nebo patnáct mil po břehu proti proudu a podívat se, co tam příroda stvořila."

"Vy jste viděl ty slavné vodopády, Stopaři?" zeptala se dívka dychtivě.

"Ano, viděl a byl jsem zároveň svědkem hrozné podívané. Byli jsme s Hadem na průzkumu v okolí této pevnosti. Řekl mi, že jeho lid vypráví o obrovském vodopádu, který je nedaleko, a vybídl mě, abychom odbočili ze své cesty a šli se podívat na ten div. Slyšel jsem už o něm podivuhodné zvěsti od vojáků Šedesátého pluku - to byl můj mateřský pluk, a k Pětapadesátému pluku jsem přišel až později - ale všude je spousta povedených lhářů, proto jsem jim věřil sotva polovinu. Šli jsme tedy; čekali jsme, že nás povede sluch za hrozným rachotem, jaký slyšíme dnes, ale zklamali jsme se, protože příroda nemluvila tak hlasitě jako dnes ráno. V lese, pane Cape, někdy cítíte její moc na každém kroku, a jindy zas je všude ticho, jako by její duše spala. A tak jsme se najednou octli u řeky, kousek nad vodopády. Mladý Delaware, který byl s námi, našel kanoi z kůry a chtěl se pustit do proudu, aby se dostal na ostrov přímo uprostřed divoké řeky. Řekli jsme mu, že je to bláznovství, přeli jsme se s ním, že je hřích pokoušet osud a vyhledávat nesmyslné nebezpečí. Ale mladí Delawaři jsou jako mladí vojáci, odvážlivci a furianti. Ať jsme říkali co chtěli, nevzdal se svého úmyslu a provedl svou. Kanoe ještě nebyla uprostřed, a už se rozletěla, jako by měla křídla. Sebevětší zručnost mladého Delawara by neodolala proudu. Hoch zápasil o život mužně, pádloval do posledních sil jako laň, která chce ve vodě uniknout psům. Nejprve vyrazil rychle přes řeku. V té chvíli jsme věřili, že ji překoná. Ale odhadl špatně vzdálenost, a když to poznal, obrátil se přidí proti proudu. Byla to hrůza dívat se na jeho zápas. Ale lidská síla má své meze; při prvním slabším úderu pádla byl stržen zpět, pak začal uplouvat krok za krokem, až se dostal k místu, kde se řeka zdála plochá a zelená, jako by byla setkána z miliónu nití, visících přes obrovskou skálu. Najednou vyrazil s proudem jako šíp a zmizel. Příď kanoe se vymrštila dost vysoko, abychom viděli, jak skončil. O několik let později jsem potkal Mohawka, který viděl celou událost zdola z koryta řeky. Řekl mi, že Delaware pádloval ještě ve vzduchu, dokud nezmizel v mlze vodopádu."

"A co se s chudákem stalo?" zeptala se Mabel, kterou silně zaujala přirozená Stopařova výmluvnost.

"Odešel jistě do věčných lovišť; vydal se sice zbytečně v nebezpečí, ale choval se správně a statečně. Ano, umřel z hlouposti, ale Manitou, Velký duch rudokožců, má slitování se svými syny."

V tomto okamžiku vypálilo dělo z tvrze nedaleko pevnosti. Kolem stožáru kutru zasvištěla střela a varovala Oblak, aby se dál nepřibližoval. Octli se nyní v proudu a příznivý vítr je brzo zanesl tak daleko, že je nemohla ohrozit žádná rána; pak zas pluli dál podél břehu. Když již bylo vidět na řeku, Jasper se přesvědčil, že tu nekotví Montcalm. Plavčík, kterého poslal nahoru na stožár, ohlásil, že na celém obzoru není vidět ani plachtu. Měli teď velkou naději, že se Jasperův manévr podařil a že je francouzský velitel minul, protože plul středem k druhému konci jezera. Po celý den vanul vítr k jihu a kutr pokračoval v cestě asi míli od břehu. Nikde nebylo vidět známky osídlení; tu a tam se vlévaly do jezera řeky a přinášely svůj podíl do obrovské vodní nádrže, ale jejich břehy byly po celé míle do nitra pevniny, kam až oko dohlédlo, lemovány jen stromy. I obrovské zátoky, vnořené do lesů a spojené s Ontariem jen úzkými průlivy, se objevovaly a mizely, aniž by na nich bylo vidět sebemenší stopy lidského života.

Stopař měl z pohledu na krajinu snad největší, ničím nerušenou radost. S rozkoší hleděl na nekonečný pás lesů a několikrát během dne, i když tak rád dlel blízko Mabel, naslouchal jejímu milému hlasu a odpovídal aspoň v duchu na její šťastný smích, zatoužil toulat se znovu pod vysokou klenbou javorů, dubů a lip. Cap se díval na krajinu jinak; rozhořčeně si stěžoval, že tu nejsou žádné majáky, věže, ohně ani rejdy plné lodí. Takový břeh není nikde na světě, namítal. Vzal si seržanta stranou a vážně ho přesvědčoval, že z toho kraje nikdy nic nebude, protože se tu nikdo nepostaral o přístavy, řeky jsou pusté, vítr je tady prosycen lesem a to už samo říká, že za nic nestojí. Ale rozdílné nálady cestujících nezmenšily rychlost Oblaku. Když zapadlo slunce, zbývalo už jen asi sto mil k Oswegu. Seržant Dunham se domníval, že musí zajet k tvrzi, aby přijal od majora nové pokyny. Jasper proto plul celou noc podél břehu. I když vítr k ránu zeslábl, vanul ještě tak dlouho, že se kutr dostal k mysu, který byl, jak věděli, vzdálen asi míli nebo dvě od pevnosti. Tady začal foukat lehký severní vítr, a loď se poněkud vzdálila od břehu, aby se bezpečně dostala na otevřenou hladinu, kdyby vítr zesílil nebo kdyby se obrátil k východu.

Když se rozednilo, měl Oblak před sebou ústí Oswega vzdálené dvě míle. Právě když se z pevnosti rozlehl ranní dělový výstřel, dal Jasper rozkaz povolit lehce plachty a zamířil do přístavu. Výkřik na přídi v tom okamžiku obrátil zraky k východnímu břehu výspy. Tam, těsně mimo dostřel lehkých děl z pevnosti, jen s tolika plachtami, aby zůstal v klidu, stál Montcalm a zřejmě čekal na Oblak.

Kutr nemohl projet, protože francouzská loď by nasadila plachty a v několika minutách by mu zkřížila cestu. Bylo třeba se okamžitě rozhodnout. Po krátké poradě seržant změnil plán a rozhodl se dostat se co nejdřív k stanici, která byla jejich původním cílem. Věřil, že rychlý Oblak nechá nepřítele tak daleko vzadu, že mu nebude nebezpečný. Proto se kutr okamžitě otočil po větru a rozvinul všechny plachty. Z pevnosti vypálila děla, zavlály vlajky a na valech se zas hemžilo lidmi. Ale Duncan nemohl svému oddílu ničím jiným pomoci než účastí. Také Montcalm vypálil pohrdlivě čtyři nebo pět ran z děla, vytáhl několik francouzských vlajek a zakrátko se již hnal se vzdutými plachtami za nepřítelem.

Několik hodin obě lodi brázdily hladinu největší rychlostí, jaké byly schopny. Křižovaly v úzkém prostoru bokem k větru, zřejmě aby si udržely směr k přístavu, jedna, aby se do něho dostala, kdyby to bylo možné, a druhá, aby jí pokus překazila.

V poledne se už francouzská loď ztrácela v dálce za kutrem. Vypadala, jako by stála na obzoru, neboť rozdíl v rychlosti obou lodí byl velký. Nablízku bylo několik ostrovů a Jasper navrhl, že by se za nimi kutr mohl skrýt. Přestože Cap a seržant mladíkovi hodně nedůvěřovali, a zejména poručík Muir své pochybnosti stále zdůrazňoval, poslechli Jasperovy rady, protože do Frontenaku nebylo daleko a měli naspěch. Ubytovatel důvěrně poznamenal, že Jasper nemůže jinak zradit, než že by jel přímo do nepřítelova přístavu, a tomu by kdokoli zabránil, protože jediná silná válečná loď, kterou Francouzi teď mají, je za nimi a nemůže jim škodit.

Jasper Western měl ruce volné a brzo ukázal, co dovede. Zamířil k ostrovům, objel je a na východní straně zas vyplul na otevřenou hladinu; za ním i před ním už byl obzor čistý, a když zapadlo slunce, byl zas u prvního z ostrovů, který ležel v ústí zátoky. Než se setmělo, plul už úzkými průlivy, kudy vedla cesta k dlouho hledané vojenské stanici. V devět hodin večer začal Cap naléhat, aby spustili kotvu, protože byla tma a ostrovy tvořily pravé bludiště. V každém vyústění průlivu měl strach, že se octnou v dostřelu francouzské pevnosti. Jasper ochotně souhlasil; měl příkaz, že se má postarat, když přijíždí ke stanici, aby nikdo z cestujících nepoznal její přesnou polohu, protože některý zběh by mohl zradit malou pevnost nepříteli.

Zavedl Oblak do malé odlehlé zátoky, kde by ho bylo těžké najít i za dne, a kde byl v noci dokonale skryt. Všichni, kromě jediné hlídky na palubě, šli spát. Cap se za posledních čtyřicet osm hodin tak utrmácel, že spal dlouho jako zabitý. Probudil se, až když se rozednívalo. Ale sotva otevřel oči, řekl mu jeho námořnický pud, že kutr už pluje. Vyběhl na palubu a zjistil, že se Oblak zas proplétá mezi ostrovy a na palubě je jen Jasper s lodivodem a kromě nich jen strážný, který se o pohyby lodi vůbec nestaral; věřil, že samozřejmě udržují správný směr a že vypluli podle pokynů.

"Co to znamená, pane Westerne?" zeptal se Cap tvrdě, "vezete nás do Frontenaku, zatímco my dole spíme a čekáme, až nás odevzdáte francouzské hlídce?"

"Řídím se rozkazy, pane Cape. Major Dunham nařídil, aby všichni cestující i posádka byli v podpalubí, kdykoliv budu přijíždět ke stanici. Nechce mít v těchto místech víc lodivodů, než kolik jich král potřebuje."

Cap hvízdl. "Pěkně děkuji za takovou práci - projíždět se mezi těmihle skalami a houštinami a nemít nikoho na palubě! Ani lodivod z Yorku by se nevyznal v takových průlivech."

"Vždycky jsem si myslel, pane," zasmál se Jasper, "že byste udělal lépe, kdybyste byl nechal loď v mých rukou, než se dostaneme bezpečně k cíli."

"Byli bychom to udělali, Jaspere, kdyby nebylo jistých okolností. Jsou to vážné věci a žádný rozumný člověk je nemůže přehlížet."

"Dobře, pane, ale doufám, že teď už je jim konec. Dřív než za hodinu, jestli vítr vydrží, budeme na místě a budete mít po starostech i se všemi okolnostmi a spiknutími."

"Hm, uvidíme."

Cap se musel podrobit, protože všechno nasvědčovalo, že je Jasper upřímný. Ostrovů nebylo doslova tisíc, ale bylo jich takové množství a byly tak malé, že se daly těžko spočítat. Jen tu a tam propluli kolem některého většího. Jasper opustil hlavní průliv a za čerstvého větru a příznivého proudu se proplétal úžinami někdy tak těsnými, že zbývalo jen taktak místo, aby Oblak projel a nezachytil o stromy. Pak zas loď proplouvala malými zátokami, kde úplně mizela mezi skalami, stromy a křovinami. Voda byla tak průhledná, že nepotřebovali olovnici, a naštěstí byla všude stejně hluboká, takže nehrozilo žádné nebezpečí. Jen Cap díky svým námořnickým představám ustavičně trnul hrůzou, že narazí na dno.

"Tady mi zůstává rozum stát, Stopaři," zvolal nakonec starý námořník, když se kutr bezpečně vynořil již podvacáté z úzkých průlivů, do kterých tak směle vplouval, "tohle je pohrdání celou naukou o plavbě, všechna pravidla a zákony plavby tady posíláte k čertu..."

"Ne, ne, Slaná vodo, tohle je dokonalé umění. Všimněte si, že Jasper nikdy nezakolísá a žene se dopředu s přídí vzhůru jako pes s dobrým čichem po čerstvé stopě. Vsadím krk, že nás hoch bezpečně dovede k cíli, a byl by to udělal hned na začátku, kdybychom ho byli nechali."

"Bez lodivoda, bez olovnice, bez světel, bez bojí a majáků..., ne..."

"A bez stopy," vmísil se Stopař, "to je mi na tom všem nejzáhadnější. Na vodě nezůstanou stopy, a přece Jasper pluje tak směle, jako když my lovci vidíme otisky mokasínů v listí nebo se řídíme sluncem na nebi."

"Čert ví, jestli má aspoň kompas!"

"Pozor, stáhneme plachtu," zvolal Jasper a usmíval se poznámkám svého společníka.

"Stáhni plachtu... kormidlo vpravo... ostře vpravo... tak, správně, přitoč se... jemně kormidlem... drž lehce... vyskoč na břeh s lanem... ne, vyhoď je, jsou tam naši, ti je chytnou."

To vše se udalo tak rychle, že divák sotva mohl postřehnout jednotlivé obraty. Oblak byl prudce obrácen proti větru, až se hlavní plachta zatřásla, pak lehce zpomalil jen pomocí vesel a konečně se postavil bokem k přirozenému přístavišti ve skalách, odkud byl hned pevnými lany přitažen ke břehu. Dojeli ke stanici - a vojáky Pětapadesátého pluku tu pozdravili jejich kamarádi, spokojení, že budou vystřídáni.

Mabel vyskočila na břeh s netajenou rozkoší. Hned nato její otec odvedl rychle na souš oddíl a bylo vidět, že už má kutru až po krk. Všichni, kdo byli tak dlouho stísněni v prostoře malého Oblaku, očekávali, že najdou na staničce, jak ji důvěrně vojáci 55.pluku nazývali, příjemné povyražení. Ostrovy nebyly vysoké, ale přesto se natolik zvedaly nad hladinou, že byl na nich zdravý a bezpečný pobyt. Všechny byly na většině plochy porostlé lesy. Tehdy to ještě byly pralesy. Ostrov, který byl vybrán pro vojenské účely, byl malý, měl rozlohu asi dvacet jiter. Při nějaké náhodné pohromě, snad o několik století dříve, byly na něm z části zničeny stromy a téměř polovinu plochy pokrývalo travnaté rašeliniště.

Ale pobřeží této malé vojenské základny hustě vroubily stromy a křoviny. Vojáci se k nim chovali šetrně, protože tvořily stěnu, za níž se všechno mohlo skrýt. Za hradbou těchto stromů, houštin a křovin bylo postaveno asi osm nízkých domků, v nichž byla obydlí velitele a mužstva, skladiště, kuchyně a lazaret. Byly to obyčejné sruby pokryté kůrou; dříví si sem vojáci přivezli ze vzdálených míst, aby kácení neupoutalo pozornost. Protože se ve staveních bydlelo už několik měsíců, byla dosti pohodlně zařízena.

Na východním konci ostrova byl malý výběžek, tak hustě zalesněný, že přes něj nebylo téměř vidět, dokud bylo na větvích listí. Blízko úzké šíje, která spojovala tento výběžek s ostrovem, postavili malý, zvlášť pevný srub. Klády nemohla kulka prorazit. Byly čtverhranné a pečlivě spojené, aby nikde nezůstala ani štěrbina. Okna byla zbudována jako střílny, dveře byly malé a silné, střecha sroubena z otesaných klád jako ostatní část stavby a pečlivě pokryta kůrou, aby chránila před deštěm. V dolní místnosti bylo střelivo a zásoby. Tady také vojáci uskladnili všechny potraviny. Horní poschodí bylo zároveň obydlím a tvrzí. Nízká půda byla rozdělena na tři malé místnosti, kam se vešla palanda pro deset až patnáct lidí. Všechno zařízení bylo jednoduché a levné, ale skýtalo dostatečnou ochranu proti přepadení. Protože celá budova nebyla vysoká ani dvanáct metrů, zakrývaly střechu koruny stromů, a srub mohl postřehnout jen ten, kdo vstoupil na ostrov. Na stranu odvrácenou od moře vedla horní okénka, ale i zde zakrývaly spodek dřevěné tvrze různé husté křoviny.

Protože tato stavba byla určena jen k obraně, stavitelé se postarali, aby srub stál tak blízko u prohlubně ve vápencové skále tvořící podklad ostrova, že stačilo spustit vědro, a obležení získali nezbytnou vodu. Aby to bylo snadnější a aby bylo možno hájit spodek budovy, přečnívalo horní patro asi o metr nad dolní. Otvory v trámové podlaze, určené za střílny i dvířka, byly vyplněny dřevěnými deskami. Jednotlivá poschodí byla spojena žebříky. Takové sruby se stavěly jako tvrze, do nichž mohly ustupovat napadené posádky nebo oddíly.

Ale sama poloha dodávala ostrovu jako vojenskému bodu největší cenu. Ležel mezi dvaceti jinými a nebylo lehké jej najít. Nepřátelská loď mohla plout hodně blízko, a přece jí tento zvláštní ostrov připadal v průhledech mezi ostatními ostrovy jen jako součást jiného. Okolní průlivy byly tak úzké, že se dalo těžko říci, které části souše spolu souvisí a které jsou samostatné, i když pozorovatel stál mezi nimi a snažil se to zjistit. Malá zátoka, které Jasper použil jako přístavu, byla tak obklopena stromy a uzavřena ostrůvky, že jednou když stáhl kutr plachty, jeho vlastní posádka, která se vrátila z krátkého rybářského výletu po sousedních průlivech, jej několik hodin hledala. Místo se tedy obdivuhodně hodilo k svému účelu a jeho přirozených vlastností bylo tak důmyslně využito, jak jen dovoloval rozpočet a skrovné prostředky pohraniční stanice.

Po příjezdu Oblaku nastal ruch a shon. Dosavadní posádka nevykonala nic, co by stálo za zmínku, ale měla už dost samoty a hleděla se vrátit na Oswego. Důstojník, kterého seržant přijel vystřídat, ve stručném hlášení předal starému vojákovi základnu a spěchal se svým oddílem na palubu Oblaku. Požádal Jaspera, který by byl rád strávil den na ostrově, aby neprodleně odplul, protože vítr sliboval rychlou cestu přes jezero. Avšak než se rozloučili, měli poručík Muir, Cap a seržant důvěrnou poradu s odcházejícím důstojníkem a upozornili ho na podezření vůči mladému plavci. Důstojník slíbil patřičnou bdělost a nastoupil na loď. Za necelé tři hodiny po příjezdu byl již kutr zas na cestě.

Mabel se usadila v jedné chatě. S ženskou pohotovostí a zručností zařídila, co se dalo, aby se jí i otci pohodlně bydlelo. V chatě, která stála trochu stranou, upravila vojákova žena jídelnu pro všechny vojáky oddílu. V seržantově domku, nejlepším na ostrově, se tudíž nemusely dělat žádné domácí práce a Mabel tu mohla uplatnit všechen svůj ženský vkus; poprvé, co přišla na hranici, byla na svůj domov opravdu pyšná. Když tyto důležité věci zařídila, šla se projít po ostrově. Přes hezkou mýtinu vedla pěšinka na jediné nezalesněné místo na břehu. Dívala se do průzračné vody, která se jí neznatelně čeřila pod nohama. Prochvívalo jí příjemné vzrušení, když si vzpomínala na všechno, co právě zažila, a hádala, co ještě tají budoucnost.

"Taková kráska v tak krásném místě, slečno Mabel," oslovil ji David Muir, který se najednou objevil po jejím boku.

"Kdybych vám řekla, pane Muire, že se mi vaše poklony vůbec nelíbí, asi byste mi nevěřil," odpověděla Mabel rozhořčeně, "ale uvěříte snad, že vám lépe porozumím, když se mnou budete mluvit trochu jinak."

"Zadržte, krásná Mabel, sršíte vtipem jako naleštěná hlaveň muškety. Vaše řeč je příliš bystrá a moudrá na chudáka, který si čtyři roky okusoval nehty na hranicích a neměl příležitost pohovořit s lidmi, aby své chování obrušoval. Ale jistě, slečno, nelitujete, že jste zas jednou stoupla svou krásnou nožkou na pevnou zemi?"

"Ještě před dvěma hodinami jsem si myslela, že budu ráda, pane Muire, ale Oblak je tak krásný, jak pluje tam v průhledech mezi stromy, až skoro lituji, že už nejsem na palubě."

Když to řekla, zamávala kapesníčkem v odpověď na Jasperův pozdrav. Mladík nespouštěl z Mabel očí, dokud bílé plachty jeho lodi nezahnuly kolem poloostrova, kde se téměř ztratily za zeleným lemem stromů.

"Odjeli a nechci říci ,žijte blaze', nýbrž ,šťastně se vraťte', protože bez nich nám hrozí, že strávíme zimu na ostrově. Mohli bychom se ovšem také octnout v žaláři v Quebeku. Tenhle Jasper Sladká voda je pěkný tulák a v pevnosti o něm mají takové zprávy, že mě až bolí u srdce. Váš vzácný otec a právě tak vzácný strýc o něm nemají nejlepší mínění."

"To je mi líto, pane Muire, ale čas jistě rozptýlí jejich nejistotu."

"Jen kdyby rozptýlil aspoň moji, krásná Mabel," řekl lichotivě, "nezáviděl bych pak ani našemu veliteli. Myslím, že kdybych šel do výslužby, seržant by zaujal moje postavení."

"Jestli je můj otec hoden zaujmout vaše místo, pane Muire," odpověděla dívka se zlomyslnou radostí, "pak je jistě ta způsobilost vzájemná a vy byste byl schopen převzít jeho."

"Čertovo dítě! Snad mě nechcete, Mabel, degradovat na poddůstojníka?"

"Ne, pane, nemyslela jsem na vojenské hodnosti, když jste mluvil o výslužbě. Měla jsem sobečtější myšlenky. Říkala jsem si, jak mi připomínáte svou zkušeností a moudrostí mého tatínka. Hodil byste se za hlavu rodiny."

"Jako novomanžel, Mabel, ne jako otec nebo hlava rodiny. Vím, jak to myslíte, a mám rád vaše pohotové vtipné odpovědi. Mám rád ostrý jazyk u mladé dívky, ale ne u hašteřivé ženy... Ten Stopař je velmi zvláštní člověk, Mabel, když mám říci pravdu."

"Jen pravdu, pane Muire, nebo raději nic. Stopař je můj přítel, velmi dobrý přítel, a nikdo o něm přede mnou nesmí říci nic špatného."

"Ujišťuji vás, Mabel, že o něm nechci říci nic špatného, ale zároveň pochybuji, že se o něm dá říci příliš mnoho dobrého."

"Přinejmenším skvěle střílí," odpověděla Mabel s úsměvem, "to vy nemůžete popřít."

"Budiž mu to přáno, ale je nevzdělaný jako Mohawk."

"Nemusí znát latinu, ale mluví irokézsky lépe než většina jiných a to má v těchto končinách větší cenu."

"Kdyby se mě sám Lundie zeptal, jestli víc obdivuji vás nebo váš vtip, má krásná a pichlavá Mabel, byl bych na rozpacích. Můj obdiv platí stejně obojímu, takže si často myslím, že jednou nese palmu vítězství to, podruhé ono! Ach, nebožka paní Muirová se vám v tomhle podobala."

"Myslíte poslední paní Muirovou, pane?" zeptala se Mabel a podívala se nevinně na svého společníka.

"Počkat, počkat! To je zas nějaká Stopařova pomluva. Řekl bych, že se vám ten chlapík asi pokoušel namluvit, že jsem už měl víc než jednu ženu."

"To by byl ztrácel čas, pane, protože kdekdo ví, že jste tu smůlu měl už čtyřikrát."

"Jen třikrát, jako že se jmenuji David Muir. Čtvrtá - to je jen pomluva, krásná Mabel, vlastně ji nosím teprve v srdci."

"Nuže, jsem šťastná, že já tou čtvrtou nebudu."

"Nemějte strach, kouzelná Mabel, kdybyste vy byla čtvrtou, na všechny ostatní bych zapomněl a vaše podivuhodná krása a vaše vlastnosti by vás postavily na první místo. Nebojte se, že byste v čemkoli byla čtvrtá."

"Děkuji vám za útěchu, pane Muire," řekla Mabel se smíchem, "ať jste myslel cokoli. Přiznám se vám, že raději chci být čtvrtá co do krásy než být čtvrtou ženou."

Myslela, že bude mít konečně pokoj od nepříjemných pozorností, které pokládala za neupřímné. Ale to neznala Davida Muira. Byl zvyklý na to, že dostával košem, a věděl dobře, co dokáže vytrvalost. Nezdálo se mu, že by si měl zoufat, ale polovýhružný a samolibý výraz, s jakým pokýval hlavou za utíkající dívkou, prozrazoval něco nekalého. V té chvíli se přiblížil Stopař a došel nepozorovaně až na několik kroků k Muirovi.

"Nehoňte ji, ubytovateli, nehoňte ji," řekl a zasmál se svým nehlučným způsobem. "Je mladá a čiperná, tu doženou jen rychlé nohy. Povídá se, že jste její ctitel, nebo dokonce nápadník?"

"Totéž jsem slyšel o vás, kamaráde; jste to ale odvážlivec, ani tomu nechci věřit."

"Bojím se, že máte pravdu; když přemýšlím o tom, co jsem, jak málo znám a jak hrubý život jsem vedl, netroufám si ani pomyslet na tak dobře vychované, veselé, dobrosrdečné a jemné děvče..."

"Zapomínáte, že také hezké děvče," přerušil ho hrubě Muir.

"Ano, bojím se, že i hezké," odpověděl mírný vůdce.

"Ale musím vám, Stopaři, jako starý bojový druh říci," přerušil ho ubytovatel, "co o vás Mabel právě řekla. Potom necháte všech pokusů zalíbit se tomu drzému a svéhlavému děvčeti."

Stopař se podíval vážně na poručíka. Přirozeně ho zajímalo, co si o něm Mabel myslí. Ale měl tolik vrozené slušnosti, že se neptal, co o něm druhý řekl. Muir se však nedal oklamat tímto sebezapřením a klidem. Věděl, že má co dělat s důvěřivým a prosto-myslným člověkem, a rozhodl se toho využít, aby se tak zbavil soupeře. Pokračoval proto sám, když viděl, že sebezapření jeho druha je silnější než zvědavost.

"Měl byste vědět, co si o vás myslí, Stopaři," pokračoval, "stála tu s rozesmátýma očima a v největším veselí zvolala... Ale doufám, že neurazím vaše city, Stopaři?"

"Jistě ne, ubytovateli, jistě ne. Mabelino míněni má pro mne větší cenu než názor kohokoliv jiného."

"Pak vám tedy nic neřeknu a nechám si to pro sebe."

"Nemohu vás nutit, abyste mluvil, ubytovateli, když nechcete, a snad bude lépe, nebudu-li znát Mabelino mínění. Z vašich slov mám dojem, že mi nelichotilo."

Ale ubytovatel pokračoval: "Všiml jste si, jak spěchala, když jste se blížil? Povím vám jen, že to domýšlivé děvče tak utíkalo, aby neslyšelo, co jsem musel říci na vaši obranu."

"A co vám napadlo, ubytovateli, v můj prospěch?"

"Nemohu vám přesně opakovat slova. Děvče bylo stejně netrpělivé a nechtělo slyšet ani polovinu toho, co jsem říkal. Ale uháněla odtud, Stopaři, jak jste sám viděl, jako by se už dávno rozmyslela a nezáleželo jí na tom, aby poslouchala. Bojím se, že se už nějak rozhodla."

"Mám také takové obavy, ubytovateli, a její otec se přece jen zmýlil. Ano, ano, seržant se pořádně zmýlil."

"Ale proč byste, člověče, naříkal a zanedbával slávu, které jste si za tolik let dobyl? Přehoďte si přes rameno svou pušku, s níž tak mistrně zacházíte, a vzhůru do lesa, protože žádná ženská sukně nestojí ani za minutu trápení. Vím to ze zkušeností. A jestli se chcete Mabel pomstít, máte teď nejlepší příležitost."

"Nejméně ze všeho si přeju mstít se Mabel, poručíku."

"Víte, Stopaři, že jsme tady ve velice ošemetném a nejistém postavení, skoro bych řekl ve lví tlamě."

"Chcete pokládat Francouze za toho lva a tento ostrov za jeho tlamu, poručíku?"

"Jen obrazně, milý příteli, protože Francouzi nejsou lvi a tenhle ostrov se nedá pokládat za lví tlamu, ale spíš se bojím, a snadno by k tomu mohlo dojít, aby se ten ostrov nestal oslí tlamou."

Ubytovatel propukl v pohrdlivý smích, kterým rozhodně nevyjadřoval úctu a obdiv k příteli Lundiemu, že by moudře zvolil tento zvláštní ostrov pro svoje vojenské výpady.

"Je to nejlépe vybrané místo, na jaké jsem kdy přišel," řekl Stopař a rozhlédl se kolem, jako by se díval na obraz.

"To nepopírám, Lundie je vynikající voják, ale v omezeném prostředí. Jeho otec byl velký statkář, ale měl tentýž osud. Narodil jsem se na jejich statku a stýkám se s majorem už tak dlouho, že jsem si zvykl vážit si všeho, co říká a dělá. To už je má slabost, Stopaři, jak víte. A řeknu vám, tohle místo může být oslovské i šalamounské, jak chcete. Má nešťastnou polohu, to je zřejmé ze všech Lundieho ostražitých opatření a pokynů. Po Tisíci ostrovech slídí divoši a hledají právě naši stanici; Lundie o tom ví z určité zprávy. Prokázal byste největší službu našemu pluku, kdybyste našel jejich stopu a svedl je na falešnou cestu. Seržant Dunham si naneštěstí vzal do hlavy, že nám hrozí nebezpečí z horní části řeky, protože Frontenac leží nad námi. Ale zkušenost nás učí, že Indiáni vždycky přijdou z té strany, odkud je nejméně očekáváme, a musíme je proto čekat zdola. Vezměte kanoi a pusťte se po proudu mezi ostrovy, abychom zjistili, jestli nám odtamtud nehrozí nebezpečí."

"Velký had pátrá právě v těch končinách. Zná dobře stanici a jistě by nám dal včas znamení, kdyby nás chtěl někdo zaskočit."

"Je to jen Indián, Stopaři, a tohle vyžaduje bělochův postřeh. Lundie bude do smrti vděčný tomu, kdo mu pomůže vyváznout z tohohle malého dobrodružství s vítěznou vlajkou. Po pravdě, kamaráde, Lundie ví, že se do toho neměl pouštět, ale je tvrdohlavý jako starý pán, jeho otec, a nepřiznal by chybu, i kdyby byla nad slunce jasnější."

Ubytovatel vykládal dál a snažil se přemluvit Stopaře, aby ihned opustil ostrov. Rozpřádal uvedené důvody, které si někdy odporovaly. Nejednou něco žádal a v příští chvíli zas chtěl pravý opak. I prostý Stopař viděl nesrovnalosti v poručíkových úvahách, ačkoliv ho vůbec nepodezříval, že by ho chtěl z ostrova odstranit jako Mabelina nápadníka. Netušil tajné Muirovy cíle, ale nebyl slepý k jeho chytráctví. Nakonec se po dlouhém rozhovoru rozešli, aniž by ho Muir přesvědčil, s pocitem vzájemné nedůvěry; vůdcova nedůvěra, jako všechno u tohoto muže, pramenila z jeho přímé, nezaujaté a ušlechtilé povahy.

Zlé následky měla porada, kterou měl poručík krátce nato se seržantem Dunhamem. Když skončila, dal Dunham vojákům důvěrné rozkazy; vyklidili srub a obsadili chaty a dalo se tušit, že se chystá výprava. Skutečně, sotva zapadlo slunce, přišel seržant, který měl až do té doby co dělat v přístavišti, se Stopařem a s Capem do své chaty. Když se posadili k čistě prostřenému stolu, který pro ně Mabel přichystala, prozradil něco ze svého plánu.

"Musím ti už teď, děvče, říci, že se ještě dnes v noci musíme vydat na výpravu, abys tedy nebyla překvapená, až se ráno probudíš a neuvidíš nás tady."

"Vy chcete odjet, tatínku, a nechat mne a Jennii tady na ostrově samotné?"

"Ne, dceruško, nic takového neuděláme. Zůstane s tebou poručík Muir, strýc, desátník M'Nab a tři muži jako posádka. Jennie i švagr Cap se mohou nastěhovat do naší chaty, aby ti nebylo smutno."

"A pan Muir?" zeptala se Mabel. Uvědomovala si len zpola, co říká, ačkoliv předvídala, kolik nepříjemností jí vzejde z tohoto uspořádání.

"Může se ti dvořit, jestli chceš. Je to zamilovaný mládenec, zbavil se čtyř žen a je celý žhavý, aby si vzal pátou a ukázal, jak ctí jejich památku."

"Ubytovatel říká," poznamenal Stopař nevinně, "že když bylo srdce rozedráno tolika ztrátami, je nejlepší znovu přeorat celé pole a zahladit všechny minulé stopy."

"Orat nebo vláčet, v tom není velký rozdíl," odpověděl seržant posměšně. "Jen ať se u Mabel vypovídá a bude po dvoření. Vím dobře, že moje dcera nikdy nebude ženou poručíka Muira."

"Jak by mohla?" vmísil se do řeči Cap, "vždyť to ani není celý voják."

"Vůbec nemyslím na svatbu, tatínku a strýčku, a raději o tom nemluvme. Ale kdybych na ni myslela, rozhodně bych si nevybrala muže, jehož lásku už vyzkoušely tři nebo čtyři jiné."

Seržant kývl hlavou na vůdce, jako by chtěl říci tak vidíš, ale z ohledu na dceřiny city začal mluvit o něčem jiném.

"Ani ty, Mabel, ani švagr Cap," řekl, "nemůžete pravoplatně velet malé posádce, kterou nechám na ostrově, ale můžete radit a mít dobrý vliv. Přesně řečeno, velitelem bude desátník M'Nab. Hleděl jsem v něm vzbudit sebevědomí, aby neustupoval poručíku Muirovi, který jako dobrovolný účastník nemá právo zasahovat do jeho služebních záležitostí. Přeji si, abys podporoval desátníka, švagře Cape. Kdyby ubytovatel jednou prolomil pravidla naší výpravy, jistě by chtěl poroučet i mně, jako M'Nabovi."

"Zvlášť jestli ho Mabel skutečně pošle k šípku, až budeš pryč. Ale každé plavidlo mi, seržante, necháš na starosti ? Nejhorší nepořádky vždycky vznikaly z nedorozumění mezi vrchním velitelem na souši a na moři."

"Desátník bude, švagře, jediným velitelem. Ale můžeš mu radit, zejména co se týká lodí. Nechám vám tady jeden člun, abyste mohli ustoupit, kdyby to bylo nutné. Znám dobře desátníka, je to statečný člověk a dobrý voják. Můžete se na něj spolehnout, jestli ho uhlídáte před sklenicí s rumem. Ale je to Skot, a jistě bude povolný k názorům ubytovatele. Před tím tebe i Mabel varuji."

"Ale proč nás tu necháváš, tatínku? Jela jsem s tebou, abych se o tebe starala, a proč nemám jet dál?"

"Jsi hodné děvče, Mabel, pravá dcera Dunhamů. Ale musíš tu zůstat. Odplujeme z ostrova zítra ráno před úsvitem, aby ničí slídivé oko nevidělo, že opouštíme úkryt. Vezmeme si dva větší čluny a necháme vám tu třetí a malou kanoi z kůry. Chceme zajet do průlivu, kterým se plaví Francouzi, a tam budeme čekat možná týden v záloze. Chceme přepadnout jejich nákladní lodi, které asi pojedou do Frontenaku se spoustou zboží pro Indiány. Vezou přikrývky, cetky, pušky, střelivo, zkrátka všechno, čím Francouzi podplácejí svoje ničemné divošské spojence, aby páchali ďábelské kousky, vysmívali se zákonům lidskosti a všemu, co je lidstvu svaté a drahé. Když jim vezmeme tyto zásoby, nabouráme jejich plány a získáme čas; tohoto podzimu už nemůže přijít přes moře nové zboží."

"Ale tatínku, vždyť Jeho Veličenstvo také využívá Indiánů?" zeptala se Mabel zvědavě.

"Zajisté, ale má právo je využívat. Je obrovský rozdíl, jestli to dělají Francouzi, nebo Angličané, to je každému jasné."

"Ale tatínku, mně se zdá, že se tím na celé věci nic nemění. Jestliže je špatné, že si Francouzi najímají divochy, aby bojovali proti jejich nepřátelům, je to stejně špatné od Angličanů. Uznáváte to, Stopaři?"

"Máte pravdu, máte pravdu. Nikdy jsem neprotestoval, když Francouzi dělali totéž co my. Ale přesto je horší stýkat se s Mingem než stýkat se s Delawarem. Kdyby ještě žili nějací příslušníci tohoto spravedlivého kmene, nepokládal bych za zločin poslat je proti darebákům."

"Ale vždyť by právě tak skalpovali a pobíjeli mladé i staré, ženy i děti!"

"To patří k jejich povaze, Mabel, a nesmíme je proto odsuzovat. Povaha zůstane povahou, i když ji různé kmeny různě projevují. Já jsem například běloch, a proto se snažím chovat se jako běloch."

"Tomu nerozumím," odpověděla Mabel. "Co je zákonné u krále Jiřího, je snad zákonné i u krále Ludvíka."

Všichni, kromě Mabel, už měli té rozepře dost a nikomu se nechtělo v ní pokračovat. Sotva dojedli, seržant se rozloučil s hosty a pak si ještě dlouze a důvěrně pohovořil s dcerou.

Ještě nikdy mu Mabel nepřipadala tak krásná jako toho večera. Snad mu nikdy neukázala tolik dojemných vlastností. Začala o něho mít skutečnou starost a její lásku povzbuzovala něžnost, kterou vyvolala v strohém srdci starého vojáka. Nebývalo jí vždycky s otcem úplně volno, protože její větší vzdělání vyvolávalo mezi nimi jakousi propast, kterou ještě prohlubovala seržantova vojenská drsnost způsobená dlouhým stykem s podřízenými vojáky, které musel držet na uzdě tvrdou kázní. Teď však byl rozhovor mezi otcem a dcerou mnohem důvěrnější a Mabel se radovala z otcovy rostoucí něhy, po které mlčky toužila ve svém horoucím srdci od chvíle, kdy sem přišla.

"Smutně a těžko se mi jde do boje, když jsem tu nechal dceru bez ochránce," povzdychl si seržant.

"Dala bych nevímco, kdybych ti mohla ulehčit, drahý tatínku."

"Mohla bys mi ulehčit," řekl seržant a podíval se láskyplně na svou dceru, "ale nerad bych na tebe svaloval nějaké břímě."

Mluvil hlubokým, rozechvělým hlasem. Mabel u něho dosud neviděla tolik lásky. Jeho obvyklá strohost se mísila s dojetím, což u něho jindy nebývalo. Celým srdcem toužila zbavit ho starostí.

"Tatínku, mluv otevřeně!" zvolala skoro křečovitě.

"Ne, Mabel, nebylo by to správné, moje přání se asi velmi liší od tvého."

"Nic si nepřeji a nevím, co chceš říci. Mluvíš snad o mém budoucím sňatku?"

"Kdybych tě viděl jako nevěstu Stopařovu, kdybych věděl, že jsi mu slíbila ruku, myslím, že bych umřel šťastný, ať by se stalo cokoli. Ale nechci od tebe žádné sliby, má drahá. Nechci tě nutit k ničemu, čeho bys litovala. Polib mě, Mabel, a jdi spát."

Kdyby byl seržant Dunham vyžadoval od Mabel příslib, po němž ve skutečnosti tak toužil, byl by narazil na odpor, který by asi těžko překonal. Ale když nechal věci přirozený průběh, získal mocného spojence. Citlivá a ušlechtilá Mabel dovedla ustoupit spíš lásce než hrozbě. V tomto dojemném okamžiku myslela jen na otce, který ji měl brzo opustit, snad navždy. Všechna její vroucí láska k němu, jež byla dřív živena hlavně představivostí a která byla v posledních čtrnácti dnech trochu otřesena seržantovým drsným chováním, teď znovu vzplanula, roznícena silnými a čistými city. Teď pro ni otec znamenal všechno a Mabel by byla podstoupila jakoukoli oběť, aby byl šťastný.

"Tatínku," řekla tiše a téměř se slavnostním klidem, "vezmu si toho, koho budeš chtít."

"Ne, ne, Mabel, sama si vybereš..."

"Nemám na vybranou - nikdo mě o ruku nežádal, jen Stopař a pan Muir. Mezi těmi dvěma by nikdo neváhal. Ne, tatínku, vezmu si toho, koho mi vybereš."

"Znáš mou volbu, má drahá. S nikým nemůžeš být šťastnější než s ušlechtilým vůdcem."

"Dobře, budu souhlasit, jestli to Stopař chce a jestli mě znovu požádá o ruku, nechceš přece, tatínku, abych se mu sama nabízela, a také to nikdo nesmí udělat za mne."

Když to říkala, rozlil se jí ruměnec po bledých tvářích, protože jí odvážné a ušlechtilé rozhodnutí zrychlilo proudění krve v těle.

"Nikdo s ním o tom nesmí mluvit, ale když za mnou přijde znovu a vyslechne všechno, co má poctivá dívka říci svému budoucímu manželu, a bude mě potom chtít za ženu, vezmu si ho."

"Díky, Mabel, budeš odměněna, jak si zaslouží poslušná dcera!"

"Ano, tatínku, jen buď klidný. Jdi bez starostí na výpravu. O mne už nemusíš mít strach. Na jaře - potřebuji trochu času - na jaře si vezmu Stopaře, jestli mě ještě bude chtít."

"Mabel, má tě rád, jako já jsem měl rád tvou matku."

"Ano, věřím tomu, sama jsem se přesvědčila, že má o mně lepší mínění, než zasloužím, a nikoho na světě si víc nevážím, ani tebe, tatínku, než Stopaře."

"Tak je to správné, má drahá, a váš svazek bude šťastný. Nemám to tedy říci Stopařovi?"

"Raději ne, tatínku. Ať to přijde samo, přirozeně."

Úsměv, kterým se rozjasnila Mabelina krásná tvář, připadal otci jako andělský, ale zkušenější znalec prchavých lidských citů by byl postřehl v Mabelině výrazu cosi divokého a nepřirozeného.

Stopař

Kapitola 8

"Ne, ne, musíme všemu nechat vlastní běh. Dala jsem ti, tatínku, slavnostní slib."

"To stačí, Mabel. Teď mi dej políbení a bůh tě ochraňuj ! Jsi dobrá dcera."

Mabel se vrhla otci do náručí, bylo to poprvé v jejím životě, a plakala jako dítě. Vojákovo drsné srdce zjihlo a slzy obou se smísily. Ale seržant Dunham se rychle ovládl, jako by se styděl, jemně se vymkl z dceřina objetí, popřál Mabel dobrou noc a šel spát. Vzlykající dívka odešla do kouta místnosti, který si upravila jako prosté lůžko. Za několik minut bylo v chatě slyšet už jen hlučné oddechování starého vojáka.

KAPITOLA 20

Já našel u slunného kamene,

když na pouť jsem se dal,

divokou růži na stonku zeleném v místě,

kde sad dřív stál.

CAMPBELL

Když se Mabel probudila, byl den a slunce už stálo hezkou chvíli na nebi. Spala klidně s čistým svědomím, sladce zmožena únavou. Ani hluk vojáků, kteří byli od časného rána na nohou, ji nevytrhl ze spaní. Rychle vstala, oblékla se a za chvilku už vdechovala čerstvý, vůní prosycený ranní vzduch. Poprvé byla silně dojata zvláštní krásou ostrova a jeho úplnou osamělostí. Zdálo se, že bude jeden z nádherných podzimních dnů, tak častých v těchto podnebných podmínkách, že si jich lidé dost neváží, přestože vliv takového počasí na dobrou duševní pohodu je neobyčejný. Působilo na Mabel blahodárně, ačkoli měla strach z nebezpečí hrozícího otci. Začala ho mít tak ráda, jak dovedou milovat jen ženy, když se zbaví nedůvěry.

Ostrov jako by byl úplně pustý. Dojem rušnosti ze včerejšího večera se teď úplně rozplynul. Mabel se rozhlížela na všechny strany, než spatřila někoho, kdo by ji rozptýlil v nečekané osamělosti. Ale pak najednou spatřila všechny, kdo tu zůstali, v hloučku u táborového ohně. Podle postavy strýce Capa, kterého nejlépe znala, se ujistila, že to jsou opravdu oni. Zvědavě pozorovala ostatní. Kromě Capa a ubytovatele tam byl desátník, tři vojáci a žena, která jim vařila. V chatách bylo ticho a prázdno. Nad stromy, které je zpola malebně zakrývaly, vyčnívala nízká střecha tvrze, podobná hlídkové věži. Slunce už místy ozářilo mýtinu. Nad hlavou se klenulo vznešené modré nebe. Bylo bez mráčku a Mabel si tajně přála, aby to byla předzvěst míru a klidu.

Když viděla, že jsou všichni zabráni do důležité činnosti, snídaně, vyšla si, nikým nepozorována, na konec ostrova, kde byla úplně skryta mezi stromy a keři. Rozhrnula větve a octla se na břehu. Dívala se, jak drobné vlny takřka neznatelně přibíhaly a zase ustupovaly, omývajíce břeh. Byly to vzdálené dozvuky vlnobití, které zmítalo jezerní hladinou o padesát mil výše. Otvíral se tu rozkošný rozhled. Mabel měla smysl pro krásy přírody. Okouzlena se kochala nejhezčími průhledy mezi ostrovy a říkala si, že nikdy neviděla nic krásnějšího.

Najednou se polekala. Zdálo se jí, že mezi křovinami na břehu protějšího ostrova zahlédla lidskou postavu. Od jednoho břehu k druhému nebylo dál než sto metrů. Mohla se sice mýlit, protože v té chvíli, kdy se jí postava mihla před očima, byla hluboce zamyšlená, ale spíš věřila, že tam někdo skutečně byl. Věděla, že ani jako žena není bezpečna před kulkou Irokéze, kdyby ji uviděl; proto pudově couvla, aby se skryla co nejhlouběji v listí. Přitom upírala zrak na protější břeh a marně nějakou dobu čekala, až se neznámý objeví. Už chtěla odejít z křovin a pospíšit k strýci, aby mu sdělila svoje podezření, když uviděla, jak se na protějším břehu nad skupinou keřů vztyčila olšová větev; někdo na ni mával, a jak se jí zdálo, přátelsky. Pro Mabel, tak nezkušenou v pohraniční válce, to bylo vzrušující, přesto však cítila, že musí zachovat rozvahu a jednat statečně a opatrně.

Ale chápala také, že přisel okamžik, kdy musí ukázat, že je pravou dcerou seržanta Dunhama. Zdálo se jí, že na ni mává přítel; proto po chvilce váhání také ulomila větev, připevnila ji na tyčku, prostrčila otvorem mezi keři a zamávala v odpověď. Snažila se napodobit pokud možno způsob neznámého.

Tento němý rozhovor obou stran trval asi tři minuty. Pak Mabel viděla, jak se opatrně rozhrnují protější křoviny a v otvoru se ukázal lidský obličej. Mabel postřehla na první pohled, že to je indiánská tvář a k tomu tvář ženy. V příštím okamžiku poznala Červnovou rosu, ženu Lučihlavovu. V době, kdy spolu cestovaly, si ji Mabel zamilovala pro její jemnost a pokornou prostotu i proto, jak se s bázni i láskou dívala na svého manžela. Jednou nebo dvakrát během cesty se Mabel zdálo, že je k ní Tuskaror nepříjemně dotěrný, a jeho ženu to tak trápilo, že nápadně ze-smutněla. Mabel jí každou takovou lítost, kterou jí mimoděk způsobila, vynahrazovala vlídností a láskou, takže k ní mladá žena velmi přilnula. Když se Mabel s Červnovou rosou rozešla, byla přesvědčena, že ztratila přítelkyni.

Nemá smysl vypočítávat všechny cesty, kterými lidské srdce získává důvěru. Ale mladá tuskarorská žena si Mabel naklonila. Mabel měla dojem, že tato zvláštní návštěva jí má prospět, a chtěla se s Rosou sejít. Neváhala a vyšla z křoví. Zaradovala se, když červnová rosa se stejnou důvěrou směle vystoupila ze svého úkrytu. Obě dívky - Tuskarorka, ač provdána, byla ještě mladší než Mabel - si teď živě dávaly přátelská znamení. Mabel kývala na svou přítelkyni, aby šla k ní, i když nevěděla, jak by se to dalo provést. Ale Červnová rosa jí za chvilku ukázala, že to možné je. Na okamžik zmizela, ale hned nato se objevila u zádi kanoe, kterou tlačila k okraji křovin. Mabel ji už chtěla pobídnout, aby přeplavala, ale právě ji hlučným hlasem zavolal strýc. Dala rychle tuskarorské dívce znamení, aby se schovala. Vyběhla z křovin a spěchala po louce za strýcem. Všichni seděli u snídaně. Cap jen na chvilku přestal jíst, aby ji zavolal. Mabel blesklo hlavou, že to je nejpříhodnější okamžik k rozhovoru s Rosou. Omluvila se, že ještě nemá na jídlo čas, a znovu se rozběhla do křoví. Za chvilku zas navázala spojení s mladou Indiánkou.

Červnová rosa rychle pochopila. Stačilo několik tichých úderů pádla, a její kanoe se vnořila do křovin vojenského ostrova. Za chvilku už ji Mabel vedla za ruku lesíkem do své chaty. Naštěstí chatu od ohně nebylo vidět, a tak vešly, aniž by je kdo spatřil. Mabel rychle vysvětlila své přítelkyni, jak nejlépe dovedla, že ji musí na chvilku opustit. Schovala ji ve své světnici a byla přesvědčena, že Červnová rosa neodejde, dokud ji nevybídne. Šla k ohni a posadila se mezi ostatní. Snažila se být co nejklidnější.

"Kdo přijde poslední, dostane zbytky, Mabel," řekl strýc mezi dvěma sousty pečeného lososa. I když kuchařské umění v těchto dalekých končinách bylo prosté, byla pečené velmi chutná. "Kdo přijde poslední, dostane zbytky; to je správná zásada, a loudalové si aspoň podruhé pospíší."

"Neloudala jsem se, strýčku. Jsem vzhůru už aspoň hodinu a zkoumala jsem náš ostrov."

"Z toho jste asi málo získala, slečno Mabel," poznamenal Muir. "Podle mého názoru je tenhle ostrov velmi špatným vojenským bodem a obávám se, že tu dřív nebo později dojde k nějaké nehodě."

"Doufejme, že to bude až po našem odjezdu," řekla Mabel, "nemám chuť se učit franštině."

"Budeme rádi, když to nebude irokézština. Přel jsem se s majorem Duncanem, když ostrov obsazoval, ale tvrdohlavec vždycky prosadí svou. Připojil jsem se k této výpravě především proto, abych trochu pobavil vaši krásnou neteř, pane Cape, a pomáhal jí, kdyby toho bylo zapotřebí; za druhé jsem chtěl sepsat věci, které patří do mé působnosti, aby nevznikly žádné spory, jaké vlastně byly ztráty, kdyby je nepřítel zabral."

"Myslíte, že je naše postavení tak vážné?" zeptal se Cap. Odpověď ho natolik zajímala, že přestal žvýkat zvěřinu, kterou střídal s rybou. "Je nebezpečí naléhavé?"

"To neříkám, ale netvrdím ani opak. Ve válce hrozí nebezpečí vždycky. Je větší na předním postavení než v hlavním ležení. Nesmělo by nás překvapit, kdyby nás Francouzi v kterýkoliv okamžik navštívili."

"A co bychom u čerta dělali, kdyby k tomu došlo? Šest mužů a dvě ženy by těžko ubránili takové místo, kdyby sem vtrhl nepřítel. Nepochybuji, jak znám Francouze, že přijdou s pořádnou přesilou."

"Přinejmenším. Málo jich rozhodně nebude. Přesto musíme sestavit řádnou vojenskou dispozici k obraně ostrova, i když nám asi budou chybět síly, abychom jaksepatří provedli potřebná opatření. Především pošleme oddíl na břeh, aby rušil nepřítele ve vysazování. Okamžitě bychom měli umístit silnou zálohu ve srubu, který bude naší pevností, neboť tam se budou pochopitelně stahovat všechny ostatní oddíly, kdyby Francouzi postupovali. Kolem tvrze by se měl vyhloubit příkop, protože by bylo z vojenského stanoviska velmi neopatrné pustit nepřítele až k našim zdem, aby je podkopal. Rohatky zadrží nápor jízdy. Proti dělostřelectvu bychom mohli postavit v lese reduty. Silné jízdní oddíly budou neustále připraveny, aby zadržely nepřátelský postup; tyto roztroušené chaty, budou-li dobře střeženy a obklopeny zákopy, se promění ve výborné obranné pozice." Cap hlučně hvízdl.

"A kdo vám, u všech čertů, najde dost lidí, ubytovateli, abyste tohle dokázal?"

"Zajisté král, pane Cape. Je to jeho válka, tak ať nese její břímě."

"Je nás jen šest! Pěkně se vám to povídá, ke všem všudy! Vás pošleme na břeh, abyste jim bránil v přistávání, Mabel by mohla harcovat aspoň jazykem, vojákova žena sehraje roli rohatek a zadrží jízdu, desátník bude velitelem opevněného tábora, jeho tři vojáci obsadí pět chatrčí a já se usadím ve srubu. Vy umíte ale malovat, poručíku, měl byste být raději malířem než vojákem." Cap si znovu hvízdl.

"Ne, moje dispozice byla velmi přesná. Není mou vinou, že nemáme dost vojska, abychom plán provedli; je to vina ministrů Jeho Veličenstva."

"Kdyby se opravdu nepřítel objevil, co máme dělat?" zeptala se pozorně Mabel, protože myslela na hosta v chatě.

"Radil bych, má krásná Mabel, abychom se pokusili o totéž, co proslavilo Xenofonta."

"Myslím, že navrhujete ústup, jestli rozumím vaší narážce."

"Svým velkým přirozeným důvtipem jste uhodla, slečno. Vím, že váš vzácný otec naznačil desátníkovi, jakými způsoby a prostředky by se podle jeho představ dal ostrov hájit, kdyby Francouzi objevili naši stanici. Váš otec je sice výtečný seržant a koná svou povinnost nejlépe ze všech velitelů, kteří kdy mávali šavlí, ale přece jen není velký lord Stair ani vévoda z Marlboroughu. Neupírám seržantovi skvělé zásluhy na jeho poli působnosti a nechci tvrdit, že představení, kteří jsou o nějakou šarži výš, své věci rozumějí lépe. Seržant Dunham se radil se srdcem místo s rozumem, když vydal takové rozkazy. A jestliže tvrz padne, hana stihne toho, kdo nařídil, aby zde byla postavena, a ne toho, kdo ji dal bránit. Ať váš otec vydal jakékoliv pokyny, kdyby se Francouzi a jejich spojenci vylodili, dobrý velitel nikdy neopomine připravit všechno, čeho je třeba k ústupu. Radil bych panu Capovi, admirálu našeho loďstva, aby připravil loď, kdybychom museli vyklidit ostrov. Náš člun má velkou plachtu. Když ho sem přivlečeme a zakotvíme tam pod těmi stromy, budeme mít dobré místo k rychlému nalodění. Víte, má krásná Mabel, že o necelých padesát metrů dále se dostaneme k průlivu mezi dalšími ostrovy? Kdo by sem snad vnikl, už nás neuvidí."

"Máte pravdu, pane Muire, ale co když Francouzi přijdou právě z té strany? Jestli je to dobrá cesta k ústupu, je stejně dobrá k útoku."

"Nejsou tak chytří," odpověděl Muir a rozhlédl se kradmo a neklidně kolem. "Nejsou tak chytří. Francouzi jsou větroplachové a postupují vždycky naslepo. Můžeme je tedy čekat, jestli vůbec přijdou, z druhé strany ostrova."

V dalším rozhovoru se mluvilo hlavně o tom, je-li vylodění pravděpodobné a jak mu nejlépe čelit. Mabel už neposlouchala tak pozorně. Byla jen překvapena, že poručík Muir, důstojník, o jehož statečnosti nikdo nepochyboval, otevřeně doporučuje ustoupit z ostrova, jehož obrana jí připadala dvojnásob nutná, protože byla spojena se ctí jejího otce. Ale myslela teď tolik na svého hosta, že při nejbližší příležitosti odešla od stolu a za chvilku byla v chatě. Zavřela pečlivě dveře a přesvědčila se, že malé okno je zakryto záclonkou. Pak zavedla červnovou rosu, nebo prostě Rosu, jak jí říkali, do přední světnice. Dávala jí všemožně najevo, že ji má ráda a že jí důvěřuje.

"Jsem ráda, že jsme se zase setkaly, Roso," řekla Mabel jímavým hlasem a s nejsladším úsměvem. "Jsem opravdu ráda. Co tě sem přivedlo a jak jsi našla náš ostrov?"

"Mluv pomalu," řekla Rosa a oplatila jí úsměv. Stiskla její malou ruku ve svých dlaních, které byly stejně drobné, jenže zhrublé prací. "Pomaleji, ne tak rychle."

Mabel opakovala otázky a snažila se potlačit rozčilení. Podařilo se jí mluvit tak zřetelně, že jí Rosa rozuměla.

"Rosa - přítel," odpověděla Indiánka.

"Věřím ti, Roso - z celého srdce ti věřím; a proč jsi přišla?"

"Přítel navštěvuje přítele," odpověděla Rosa a zase se na Mabel usmála.

"Snad jsi měla jinou příčinu, Roso, jinak by ses nevydávala do takového nebezpečí, a k tomu sama. Jsi sama, Roso?"

"Rosa je s tebou, a nikdo jiný. Rosa přišla sama, v kanoi..."

"Doufám, myslím si to - ne, vím to. Nezradila bys mě, Roso!"

"Co je to zrada?"

"Nezradíš mě, nevydáš Francouzům ani Irokézům, ani Lučihlavovi?" Rosa zavrtěla hlavou.

"Neprodáš můj skalp?"

Rosa ovinula láskyplně paži kolem Mabelina útlého boku a přitiskla dívku k srdci s takovou něhou a láskou, že Mabel vstoupily slzy do očí. Bylo to tak žensky něžné, že nebylo možno nevěřit v upřímnost mladé a ušlechtilé Indiánky. Mabel ji také objala. Pak ji držela za ruce, dívala se jí do očí a vyptávala se dál.

"Jestli chce Rosa něco říci své přítelkyni, může mluvit," řekla. "Mám uši otevřené."

"Rosa má strach. Lučihlav ji zabije."

"Ale Lučihlav se to nikdy nedoví." Mabel se začervenala, když to řekla. Uvědomila si, že nutí ženu, aby zradila svého muže. "Mabel mu to neřekne."

"Rozbije Rose tomahavkem hlavu."

"To se nesmí stát, drahá Roso. Už radši nic neříkej, když ti hrozí něco tak strašného."

"Ve srubu dobře spát, dobře bydlet."

"Chceš říci, Roso, že se zachráním, když zůstanu ve srubu? Proto se na tebe Lučihlav jistě nebude zlobit, že jsi mi to řekla. Nemůže mi přát nic zlého, vždyť jsem mu nikdy neublížila."

"Lučihlav nechce ublížit krásné bílé tváři," odpověděla Rosa a odvrátila obličej. Ač mluvila stále měkkým a tichým hlasem indiánské ženy, teď jej ještě víc ztlumila a z jejích slov zněl smutek a strach. "Lučihlav miluje dívku s bledou tváří."

Mabel se začervenala, sama nevěděla proč, a na chvíli se z jemnocitu odmlčela. Ale musela se dovědět víc, Rosa ji hodně poplašila, proto se začala vyptávat. "Nevím, proč by mě Lučihlav miloval, nebo nenáviděl," řekla. "Je nablízku?"

"Žena má svého muže vždycky blízko, je tady," odpověděla Rosa a položila si ruku na srdce.

"Jak jsi skvělá! Ale pověz mi, Roso, mám jít už dnes do srubu, teď ráno - hned?"

"Srub velmi pevný, pevný pro ženy. Ve srubu žádný skalp."

"Bojím se, že ti rozumím až moc dobře, Roso. Chceš vidět mého otce?"

"Není tady, odešel."

"Jak to můžeš vědět, Roso, vidíš, že je na ostrově spousta jeho vojáků."

"Ne spousta, odešli," Rosa zvedla čtyři prsty. "Jen tolik červených kabátů."

"A Stopař? Nechceš vidět Stopaře? Může s tebou mluvit irokézsky."

"Jazyk odešel s ním," zasmála se Rosa. "Nosí jazyk v ústech."

Dětský smích indiánské dívky byl tak sladký a nakažlivý, že se i Mabel dala do smíchu, ačkoliv měla stále větší strach.

"Zdá se, že víš o nás všechno, Roso, nebo si to aspoň myslíš. Ale když Stopař odešel, mohl by s tebou Sladká voda mluvit francouzsky. Znáš Sladkou vodu. Mám pro něho doběhnout, aby si s tebou pohovořil?"

"Sladká voda je také pryč, jen srdce tu nechal," Rosa se znovu zasmála. Rozhlížela se kolem, jako by nechtěla Mabel uvádět do rozpaků, a pak jí položila ruku na prsa.

Mabel často slýchala, jak jsou Indiáni podivuhodně bystří a jak všechno pozorují, ačkoliv se zdá, že si ničeho nevšímají. Ale ani ve snu by jí nenapadlo, že se rozhovor stočí tímto směrem. Chtěla jej změnit a zároveň se potřebovala dovědět, jak velké nebezpečí jim hrozí. Proto vstala z táborové stoličky, na které seděla, posadila se dál, kde nedávala tolik příležitosti k důvěrnosti, a doufala, že se doví víc o tom, po čem tak dychtila, a že se vyhne narážkám, které jí působily rozpaky.

"Víš, jak mnoho nebo jak málo mi máš povědět, Roso," řekla Mabel, "a snad mě máš tak ráda, že mi řekneš, co potřebuji vědět. Můj strýček je také na ostrově a měla bys být jeho přítelkyní právě tak jako mou. Nezapomeneme na tebe, až se vrátíme na Oswego."

"Možná že se tam nikdy nevrátíte, kdo ví?" Rosa to řekla docela neurčitě, jako by dávala nějaký návrh; neposmívala se ani nechtěla strašit.

"Nikdo neví, co se stane. Náš život je v rukou osudu. Ale myslím, že tě osud poslal, abys nás zachránila."

Tomu Rosa nerozuměla. Dávala najevo jen svou nevědomost, ale zřejmě chtěla Mabel pomoci.

"Srub je velmi pevný," opakovala a z tváře jí zmizela nejistota; silně zdůraznila poslední slova.

"Ano, rozumím ti, Roso, a budu dnes spát ve srubu. Povím ovšem strýci, co jsi mi řekla?"

Červnová rosa se zarazila a bylo na ní vidět zřejmé rozpaky.

"Ne, ne, ne!" odpověděla prudce a mnohomluvně, napodobujíc kanadské Francouze, "nic nepomůže říkat Slané vodě. Mnoho mluví, dlouhý jazyk. Myslí, že lesy jsou voda, nerozumí ničemu. Poví Lučihlavovi, a Rosa zemře."

"Křivdíš mému strýčkovi, určitě by tě nezradil."

"Ničemu nerozumí. Slaná voda dostal jen jazyk, ale ne oči, ne uši, ne nos - jen jazyk, jazyk, jazyk!"

Mabel úplně nesouhlasila s tímto názorem, ale viděla, že mladá Indiánka strýci nedůvěřuje. Rozhodně by nesouhlasila, aby ho přizvaly k rozmluvě.

"Zdá se, že znáš dobře naše postavení, Roso," pokračovala Mabel. "Byla jsi už dřív na našem ostrově?"

"Teď jsem přišla."

"Jak tedy víš, že to, co jsi řekla, je správné? Můj otec, Stopař i Sladká voda mě mohou slyšet, když je zavolám."

"Všichni odešli," řekla Rosa s jistotou a vesele se zasmála.

"Jak to můžeš říkat tak jistě, když jsi nebyla na ostrově a nepřesvědčila se?"

"Mám dobré oči, viděla jsem odjíždět člun s vojáky, viděla jsem loď Sladké vody."

"Už nás tedy nějakou dobu pozoruješ. Ale myslím, že jsi nespočítala ty, kteří tu zůstali."

Rosa se zasmála. Znovu zvedla čtyři prsty a pak jen dva palce. Ukázala čtyři prsty a opakovala: "Červené kabáty." Pak ukázala dva palce a dodala: "Slaná voda, ubytovatel."

Bylo to všechno velmi přesné a Mabel začala vážně uvažovat, jestli má nechat Rosu odejít, dokud se nevyjádří jasněji. Ale příčilo se jí zneužít důvěry, kterou k ní zřejmě měla tato něžná a laskavá dívka. Napadlo jí zavolat strýce, ale hned tuto myšlenku zavrhla jako nedůstojnou a nečestnou vůči přítelkyni. Věděla také docela jistě, že by Rosa neřekla ani slovo a uchýlila by se k vzdornému mlčení, kdyby se pokusili ji nutit.

"Ty tedy myslíš, Roso," pokračovala Mabel, když se takto rozmyslela, "že mám raději žít ve srubu?"

"Dobré místo pro ženu. Půjdeš do srubu, zachráníš skalp. Trámy srubu silné."

"Mluvíš tak jistě, Roso, jako bys byla někdy uvnitř a změřila stěny srubu."

Rosa se zasmála a dívala se významně, ač neodpovídala.

"Dovede ještě někdo kromě tebe najít tento ostrov? Viděl jej některý Irokéz?"

Rosa se zatvářila smutně a rozhlédla se opatrně kolem, jako by se bála, že někdo poslouchá. "Tuskaror - všude: na Oswegu, tady, ve Frontenaku, na Mohawku - všude. Jestli uvidí Rosu, zabije ji."

"Ale my jsme mysleli, že nikdo o tom ostrově neví a že se nemusíme bát nepřátel, dokud jsme tady."

"Irokéz vidí daleko."

"Oči nejsou všechno, Roso. Tohle místo je schované, a dokonce jen málo našich lidí ví, jak je hledat."

"Jeden člověk může povědět, někteří Angličani mluví francouzsky."

Mabel zamrazilo u srdce. Najednou si vzpomněla na všechna podezření proti Jasperovi, kterými dosud opovrhovala. Byla tak otřesena, že se jí chvíli zdálo, že omdlí. V rozčilení zapomněla na slib, který dala otci. Vstala a chvilku se procházela sem a tam po světnici. Říkala si, že Jasperovy zločiny jsou jí lhostejné, ale v hloubi srdce toužila, aby ho směla pokládat za nevinného.

"Rozumím ti, Roso," řekla potom, "chceš mi povědět, že někdo z nás prozradil tvým lidem, kde a jak ostrov najít?"

Rosa se zasmála. Podle jejích představ byla válečná lest spíš zásluhou než zločinem, ale byla příliš věrná svému kmeni, aby řekla víc, než kolik bylo v dané chvíli nutné.

"Bledá tvář teď ví všechno," dodala. "Srub je dobrý pro dívku, na mužích a bojovnících nezáleží."

"Ale mně na nich hodně záleží, Roso. Jeden z nich je můj strýc a mám ho ráda, ostatní jsou moji krajané a přátelé. Musím jim říci, co se stalo."

"Pak Rosa zemře," odpověděla mladá Indiánka klidně, ale na jejím hlase bylo znát rozčilení.

"Ne! Nedovědí se, že jsi tu byla. Ale musejí být ostražití a můžeme jít všichni do srubu."

"Lučihlav ví všechno, vidí všechno a zabije Rosu. Rosa přišla ke své přítelkyni bledé tváři, nepřišla hovořit s muži. Ať si každý bojovník hlídá svůj skalp. Rosa je žena, mluví se ženou. Nemluví s muži."

Mabel toto prohlášení divošské přítelkyně velmi zarmoutilo. Mladá žena zřejmě nechtěla, aby zprávu sdělila dál. Nevěděla, jak vysoko Indiáni ctí svěřené tajemství, a hlavně nedovedla posoudit, do jakých nesnází by přivedla Rosu, kdyby mluvila, a jestli by tím ohrozila její život. To všechno se jí mihlo hlavou, a když o tom začala přemýšlet, bylo jí ještě trapněji. Rosa se zřejmě dívala na jejich postavení také vážně. Začala sbírat drobnosti, které upustila, když vzala Mabel za ruku, a chystala se odejít. Nemělo smysl ji zdržovat.

"Roso," řekla Mabel prudce a objala něžnou, prostou ženu, "jsme přítelkyně. Nemusíš se ničeho bát, protože nikomu neřeknu o tvé návštěvě. Kdybys mi tak mohla dát nějaké znamení, ještě než nastane nebezpečí, které by mi řeklo, kdy mám jít do srubu a jak se mám o sebe postarat."

Rosa se zarazila, protože už chtěla skutečně odejít, ale pak řekla klidně: "Přines Rose holuba."

"Holuba! Kde vezmu holuba?"

"Chata vedle. Přines starého, Rosa jde ke kanoi."

"Myslím, že ti rozumím, Roso. Ale neměla bych tě zavést zpátky k lesu? Mohla bys potkat někoho z našich."

"Jdi napřed, spočítej muže - jeden, dva, tři, čtyři, pět, šest," Rosa zvedla prsty a zasmála se. "Když nebudou v cestě, dobře. Když bude někdo v cestě, zavolej ho stranou. Pak si zpívej a jdi pro holuba."

Mabel se zasmála pohotovosti a duchapřítomnosti mladé ženy a chystala se vykonat, oč ji požádala. U dveří se však zastavila a pohlédla prosebně na Indiánku. "Už mi nic nepovíš, Roso?"

"Teď všechno víš, srub pevný, holub promluví, Lučihlav zabije."

Poslední dvě slova Mabel stačila. Nemohla nutit Indiánku k dalším sdělením, když jí přítelkyně sama řekla, že by ji manžel mohl ztrestat smrtí za její zprávy. Otevřela dveře, dala Rose sbohem a vyšla z chaty. Použila jednoduchého prostředku, kterému se naučila od mladé Indiánky, aby poznala, co dělají obyvatelé ostrova. Místo aby se snažila rozeznat tváře a šaty jednotlivců, prostě je spočítala. Shledala, že tři jsou ještě u ohně a dva šli ke člunu, z nich jeden byl pan Muir. Šestý muž byl její strýc; nedaleko ohně si klidně chystal rybářské náčiní. Vojákova žena právě zašla do chaty. Mabel teď předstírala, že něco ztratila, a vrátila se k chatě, odkud pak odcházela s popěvkem. Sklonila se, jako by sbírala něco se země, a pak se rozběhla k domku, o němž mluvila Rosa. Bylo to polorozpadlé stavení, kterého vojáci z minulého oddílu použili jako útulku pro různý inventář. Mezi jiným tu sídlilo také několik tuctů holubů. Zobali z hromádky pšenice, kterou sem vojáci přivezli z vyloupeného statku na kanadském břehu. Mabel snadno jednoho chytila, ačkoliv poletovali po místnosti a třepetali křídly, jako by bušili do bubínků. Schovala ho pod oděv a nenápadně se vracela s kořistí ke své chatě. Domek byl prázdný. Nahlédla jen do dveří a hned se rozběhla ke břehu. Lehko unikla pozornosti, protože ji stromy a keře dokonale skryly. Našla Indiánku v kanoi. Rosa vzala holuba, strčila ho do košíku, který sama upletla, a řekla ještě jednou: "Srub pevný." Pak vyklouzla z úkrytu mezi keři do úzkého průlivu stejně tiše, jak přišla. Mabel chvíli čekala, jestli uvidí ještě nějaké znamení na rozloučenou, až přítelkyně přistane, ale nedočkala se. Všechny sousední ostrovy byly tak tiché, jak by tu nikdy nikdo neporušil vznešený klid přírody. Nic nenaznačovalo blízkost nebezpečí, na něž Mabel po upozornění Rosy čekala.

Ale když se vracela z pobřeží, překvapila ji maličkost, které by si jinak ani nevšimla. Teď však, když byla její pozornost zjitřena, nepřešla kolem lhostejně. Kousek rudého vlajkového plátna se třepetal na dolní větvi nízkého stromu. Byl tak uvázán, že mohl vlát nebo viset jako lodní vlajka.

Mabel, v které se najednou probudil strach, si uvědomila rychleji než Rosa všechno, co podle jejího názoru mohlo ohrozit bezpečnost celé skupiny. Poznala na první pohled, že ten kus plátna je vidět z protějšího ostrova. Všimla si, že visí tak blízko cesty mezi její chatou a kanoí, na které Rosa přijela, že Indiánka musela projít nedaleko praporku nebo přímo pod ním. Vytušila, že to asi je signál, který má sdělit něco důležitého o útoku těm, kdo zřejmě leží v záloze někde nablízku. Strhla látku se stromu a spěchala dál; nevěděla, co má dřív udělat. Možná že ji Rosa klamala. Ale její chování, pohled, její láska i její povaha, jak ji Mabel poznala během cesty, vylučovaly tuto domněnku. Pak si vzpomněla na narážku o Lučihlavově obdivu ke kráse bledé tváře a nejasně si vzpomínala na jeho pohledy. S nepříjemnými pocity si uvědomila, že málokterá žena by se chovala vlídně k jiné ženě, která by jí ukradla lásku manželovu. Spěchala k chatě, kde bydlela vojákova žena, a chtěla s ní ihned odejít do srubu, protože nemohla nikoho jiného žádat, aby šel s ní. Ale tu ji v netrpělivém chvatu zastavil Muirův hlas.

"Kam tak spěcháte, krásná Mabel," volal na ni, "a proč tak sama? Milý seržant se vysměje mé dvornosti, jestli se doví, že jeho dcera je celé jitro sama a bez doprovodu, když ví, jak dychtím být navždy jejím otrokem!"

"Pane Muire," řekla najednou Mabel a zastavila se, "máte tady jistě nějakou pravomoc. Jako důstojníka vás poslechnou."

"Nevím, nevím," přerušil ji Muir. Byl tak netrpělivý a poplašený, že by si toho byla jindy Mabel všimla. "Velení je velení, kázeň je kázeň a pravomoc je pravomoc. Váš dobrý otec by se rozhněval, kdyby viděl, že jsem mu pokazil vítězství nebo vzal vavříny, které chce získat. Nemohu rozkazovat desátníkovi, když nemohu rozkazovat seržantovi. Nejmoudřejší je, když se budu při této příležitosti chovat jen jako soukromá osoba. Tak si aspoň to Lundie a všichni ostatní představují."

"Vím to, je to asi správné a nechci, aby si můj otec na něco stěžoval, ale mohl byste mít dobrý vliv na desátníka."

"To bych ani neřekl," odpověděl Muir se skotskou chytrostí. "Ale povězte mi, co si to otáčíte kolem prstíků, jako byste si hrála s něčím srdcem?"

"Je to kus plátna, jako vlajka - je to maličkost, která by si teď v téhle těžké době sotva zasloužila naši pozornost, kdyby..."

"Maličkost! Tak malé to není, slečno Mabel," řekl Muir. Vzal jí plátno z ruky a roztáhl je oběma pažemi v celé šíři. Zbystřil zrak a tvář mu zvážněla. "Nenašla jste to tam, kde jsme snídali?"

Mabel mu krátce vypověděla, kde látku našla a jak byla zavěšena. Zatímco mluvila, ubytovatelovy oči neklidně přebíhaly sem a tam z kusu látky na dívčinu tvář a zpátky na plátno. Zřejmě v něm Mabel oživila podezření a zanedlouho také už ukázal, koho podezřívá.

"Nejsme v končinách, Mabel, kde bychom mohli pro nic za nic věšet do větru vlajky a fábory!" řekl a nedůvěřivě potřásl hlavou.

"To jsem si také myslela, pane Muire, a vlajku jsem odstranila, aby nás neprozradila nepříteli, i když snad ten, kdo ji zavěsil, nic nezamýšlel. Neměla bych tak podezřelou okolnost oznámit strýci?"

"Myslím, že to není nutné, krásná Mabel, jak jste správně říkala, je to podezřelá okolnost, a našeho milého námořníka někdy dovedou takové věci poplašit. Ale tahle vlajka, jestli je možno ji vlajkou nazývat, pochází z nějaké lodi. Vidíte, že je to kus vlajkového plátna, jakého se užívá jen na lodích; naše prapory jsou z hedvábí, jak jistě víte, nebo z barevného lnu. Vypadá to vlastně jako kus vlajky z Oblaku. A jak si teď také vzpomínám, všiml jsem si, že u té vlajky chyběl právě takový kus."

Mabel cítila, jak se jí svírá srdce, ale dovedla se natolik ovládnout, že se nepokoušela nic namítat.

"Musíme si dát pozor," pokračoval Muir, "a myslím konečně, že bychom se měli krátce poradit s panem Capem. Věrnější poddaný se nenajde v celé britské říši."

"Vidím v tom tak vážnou výstrahu," řekla Mabel, "že bych se nejraději přestěhovala do srubu a vzala s sebou Jennii."

"Nepokládám to za rozumné, Mabel. Na srub nepřátelé zaútočí nejdříve, jestli vůbec dojde k nějakému útoku. Jako pevnost není ten dům příliš dobře zařízen, to musím přiznat. Jestli vám mohu radit v tak choulostivé situaci, doporučuji vám, abyste hledala útočiště v člunu, který je, jak teď jistě chápete, velmi vhodně umístěn, abychom na něm ustoupili do protějšího průlivu; za pár minut se krásně skryje mezi ostrovy. Na vodě stopa nezůstává, jak správně říká Stopař. Jak se zdá, mezi ostrovy je tolik různých cest, že velmi pravděpodobně unikneme. Vždycky jsem si myslil, že Lundie dával příliš mnoho v sázku,

když obsazoval tak nebezpečně vystavený bod."

"Teď je pozdě litovat, pane Muire, a musíme se poradit, jak bychom se zajistili."

"A jak bychom zachránili čest našeho krále, krásná Mabel. Ano, nesmíme nikdy zapomínat na zbraně Jeho Veličenstva a na jeho slavné jméno."

"Pak by snad bylo lépe, kdybychom se všichni raději než do člunu uchýlili do srubu, který byl úmyslně pro záchranu vystavěn," řekla Mabel s úsměvem. "Proto jsem pro srub, pane Muire, a navrhuji, abychom tam počkali, až se můj otec vrátí s oddílem. Mrzelo by ho, kdyby shledal, že jsme uprchlí, až se sám vrátí jako vítěz a bude přesvědčen, že jsme i my konali svou povinnost právě tak věrně jako on."

"Ne, ne, prosím vás, nevykládejte si má slova špatně, Mabel," přerušil ji Muir s poplašeným výrazem, "vůbec nenavrhuji, aby někdo jiný než vy, ženy, hledal útočiště v člunu. Povinnost nás mužů je naprosto jasná a od počátku jsem rozhodnut, že se budeme hájit tak dlouho, dokud srub nepadne."

"A vy jste myslel, pane Muire, že by dvě ženy mohly tak rychle veslovat v těžkém člunu, aby unikly lehké indiánské kanoi?"

"Ach, má krásná Mabel, láska obyčejně nemyslí. Strach o milovanou bytost dovede zatemnit rozum."

Mabel to stačilo. Příliš myslela na to, co se stalo ráno, a měla tak velké obavy, že nechtěla poslouchat milostné tlachy, které jí i ve veselých a bezstarostných chvílích byly nepříjemné. Rychle se s Muirem rozloučila a již se chtěla rozběhnout k chatě, kde bydlela Jennie, ale poručík ji chytil za paži a zadržel.

"Ještě slovíčko, Mabel," řekl, "než mi utečete. Ten praporek možná má, možná že nemá nějaký zvláštní význam. Jestli má nějaký význam, bylo by snad lépe jej pověsit znovu tam, kde byl, když víme, že tam visel. Budeme dávat bedlivý pozor, jestli přijde nějaká odpověď, a možná že nám to odhalí spiknutí. A jestli prapor nic neznamená, nic se nestane."

"Možná že máte pravdu, pane Muire; ale i kdyby to všechno byla jen náhoda, mohla by vlajka zavinit odhalení naší stanice."

Mabel se rychle s Muirem rozloučila. Rozběhla se k Jenniině chatě a záhy zmizela z dohledu. Ubytovatel stál na místě a několik minut se ani nepohnul. Nejprve se díval za běžící dívkou, pak na kus vlajkového plátna, který dosud držel nerozhodně v ruce. Ale váhal jen chvilku. Zakrátko už byl u stromu a znovu pověsil praporek na větev. Protože však přesně nevěděl, odkud jej Mabel vzala, nechal jej vlát z větve dubu, kde ho každý, kdo přijížděl průlivem, ještě lépe viděl, ale tím méně jej bylo vidět z ostrova.

KAPITOLA 21

Tak večeří se skončil den,

i sýr je opět uložen,

a pánve znovu leštěné,

v pořádku visí na stěně.

COTTON

Když Mabel kráčela za Jennií, připadalo jí zvláštní, že druzí jsou tak klidní, a přitom teď na ní spočívala zodpovědnost za jejich životy nebo smrt. Věděla, že je nedonutí k ostražitosti, jestli jim nesvěří tajemství své porady s Rosou. Viděla, že musí jednat opatrněji a prozíravěji, než byla zvyklá, zvlášť za takových okolností.

Řekla Jennii, aby přenesla nutné věci do srubu a důtklivě jí uložila, aby za dne nikam daleko nechodila. Nevysvětlila jí proč. Řekla jen, že při procházce po ostrově zjistila určité známky, které jí vnukly obavu, že nepřítel zná lépe jejich postavení, než si mysleli, a že aspoň ony dvě by měly být připraveny schovat se při jakémkoliv poplachu. Mabel tuto ženu snadno polekala. I když to byla srdnatá Skotka, napjatě poslouchala všechno, co utvrzovalo její hrůzu před indiánskými krutostmi. Když Mabel viděla, že ji postrašila natolik, aby byla opatrná, přemluvila ji, aby se vojákům zatím nezmiňovala o jejích obavách. Chtěla zabránit řečem a dotazům, které by ji přivedly do rozpaků.

Strýce, desátníka a vojáky chtěla přimět k větší opatrnosti jiným způsobem. Naneštěstí v britské armádě by se nenašel pro nastávající těžký úkol nevhodnější muž než desátník M'Nab, který velel místo nepřítomného seržanta Dunhama. Byl to sice člověk rozhodný, pohotový, vyznal se na vojně a věděl, co je válka. Ale na druhé straně byl domýšlivý a povýšený k americkým rodákům.

"Můj otec vám uložil odpovědné velení, desátníku," řekla, když se jí podařilo zastihnout M'Naba trochu stranou. "Kdyby se nepřátelé zmocnili ostrova, byli bychom zajati, ale také oddíl, který je teď pryč, by jim asi padl do rukou."

"To jsem nemusel jezdit až ze Skotska, abych tohle viděl," odpověděl M'Nab suše.

Mabel doufala, že se jí podaří odvést celou skupinu do srubu, aniž by musela prozradit, odkud se dověděla, že se musejí mít na pozoru. "O tom nepochybuji, desátníku," poznamenala, "často jsem slyšela o skotských hrdinech, kteří patřili mezi první na světě, jestli je pravda, co se o nich vypráví. Mají prý jako vojáci dvě výborné vlastnosti, odvahu a obezřelost. Jsem přesvědčena, že desátník M'Nab utvrdí tuto pověst a jistě nezklame důvěru mého otce, který mu svěřil velení na tomto ostrově i péči o svou dceru. Vím dobře, že spoléhá na vaši rozvahu, M'Nabe. Očekává od vás, že budete hlavně bránit srub."

"Jestli si myslí, že budu hájit čest našeho pluku za trámy srubu, mohl tu zůstat a velet sám. Řeknu vám otevřeně: se skotskou ctí se nesrovnává vyklízet bojiště ještě před bitvou. Jsme zvyklí na boj šavlí a rádi stojíme nepříteli tváří v tvář. Tenhle americký způsob boje v pevnostech a tvrzích, který je teď tak oblíben, jednou zkazí pověst vojáka Jeho Veličenstva a zničí i jeho odvahu."

"Správný voják nepohrdá opatrností. I major Duncan, kterému se statečností nikdo nevyrovná, je známý svou starostí o vojáky."

"Lundie má svoje slabosti, v lesní válce s puškami zapomíná na boj šavlí a na naše planiny. Ale slečno Dunhamová, věřte starému vojákovi, který už má za sebou pětapadesátku! Nepříteli dodáte nejvíc odvahy, když mu ukážete, že se bojíte; fantazie vašich Američanů tak nafoukla každé nebezpečí, které hrozí v indiánské válce, že vojáci vidí divocha za každým křovím. My Skoti pocházíme z holých pahorkatin, proto se nepotřebujeme schovávat a spoléhat na úkryty. Uvidíte, slečno Dunhamová..."

Tu se desátník vymrštil do vzduchu, dopadl na obličej a převalil se na záda. Stalo se to tak náhle, že Mabel sotva zaslechla ostré třesknutí pušky, která prostřelila desátníkovo tělo. Mabel nevykřikla - ani se nezachvěla. Neměla čas na sebemenší projev slabosti, všechno se zběhlo tak rychle, hrozně a nečekaně. Naopak, vedena přirozeným pudem, přiskočila, aby svému společníkovi pomohla. M'Nabovi zbývalo ještě tolik života, aby si uvědomil, co se stalo. Měl překvapený výraz člověka zaskočeného smrtí a Mabel si později v klidnějších chvílích myslívala, že jeho tvář mluvila o pozdní lítosti zatvrzelého, tvrdohlavého viníka.

"Pospěšte co nejrychleji do srubu," zašeptal M'Nab, když se nad ním Mabel naklonila, aby zaslechla ještě jeho poslední slova.

Tu si teprve uvědomila, co se děje, a že musí jednat. Pohlédla na tělo u svých nohou a viděla, že desátník už nedýchá. Dala se na útěk. Za pár minut doběhla ke srubu, ale vojákova žena Jennie, která v slepém strachu myslela jen na svou bezpečnost, jí zabouchla dveře přímo před obličejem. Zatímco křičela, aby ji Jennie pustila dovnitř, uslyšela ještě asi pět nebo šest výstřelů. Ale Jennie byla střelbou tak postrašená, že nebyla schopna otevřít závory, které předtím tak rychle dovedla zastrčit. Trvalo aspoň minutu, než dveře, do nichž se Mabel opírala, váhavě pootevřela. Štíhlá Mabel proklouzla dovnitř, jakmile byla mezera jen tak široká, aby prošla. Teprve pak jí přestalo bušit srdce. Ovládla se natolik, že mohla promyšleně jednat. Místo aby pomohla své přítelkyni, která se křečovitě snažila dveře zas zavřít, držela je tak dlouho otevřené, dokud se nepřesvědčila, že nikdo z celé skupiny není nablízku a že se nikdo nesnaží dostat dovnitř. Teprve potom dovolila zavřít. Jednala a přikazovala teď klidněji a věcněji. Zastrčila jen jednu závoru. Nařídila Jennii, aby stála u dveří a otevřela, kdyby někdo z jejich přátel chtěl dovnitř. Sama vystoupila po žebříku do horní místnosti, odkud mohla střílnami vidět po celém ostrově, pokud tomu nebránily okolní stromy. Povzbudila ještě svou družku, aby se vzchopila, a sama začala pozorně prohlížet okolí srubu.

V první chvíli byla překvapena, že nevidí na ostrově živou duši, přítele ani nepřítele. Neviděla ani Francouze, ani Indiány, ale bílý rozplývající se obláček, hnaný větrem, jí prozrazoval, z které strany je může čekat. Výstřely přišly z ostrova, odkud připlula Červnová rosa, ale Mabel nedovedla říci, jestli je nepřítel tam nebo jestli se už vylodil na jejich ostrově. Šla ke střílně, odkud mohla vidět místo, kde ležel M'Nab. Zamrazilo ji, když spatřila nedaleko něho i ostatní tři vojáky, zřejmě mrtvé. Jakmile nastal poplach, rozběhli se všichni tři ke středu ostrova a byli téměř současně zabiti neviditelnými nepřáteli, které desátník podceňoval.

Nebylo vidět ani Capa, ani poručíka Muira. Mabel prohlížela s tlukoucím srdcem každou mýtinku mezi stromy a vystoupila až do nejvyššího patra srubu, do jeho podkroví, odkud mohla přehlédnout celý ostrov, pokud to dovoloval porost, ale neměla větší štěstí.

Očekávala, že uvidí strýcovo tělo v trávě jako těla vojáků, ale nikde je nenalézala. Obrátila se k zátoce a shledala, že člun je dosud přivázán ke břehu. Myslela si, že nějaká nehoda zabránila Muirovi, aby ustoupil touto cestou. Ostrov byl tichý jako hrob. Pokryt mrtvými těly byl děsivý a zvláštní.

"Prosím vás, slečno Mabel," zvolala Jennie zdola, "povězte mi, jsou naši lidé naživu? Zdá se mi, že slyším sténání, které pořád slábne. Mám strach, že je Indiáni všechny zabili!"

Mabel si uvědomila, že jeden z vojáků je Jenniin manžel. Otřásla se při myšlence, jaký žal by se mladé ženy zmocnil, kdyby se náhle dověděla o jeho smrtí. Ani sténání nedávalo mnoho naděje. Mabel se bála, že spíš někde naříká její strýc, kterého nebylo vidět.

"Musíme věřit v osud, Jennie," odpověděla, "a musíme udělat všechno, abychom se zachránily. Hlídej dveře a neotvírej nikomu, dokud ti neřeknu."

"Ach, povězte mi, Mabel, jestli někde nevidíte Sandyho? Jen kdybych mu mohla říci, že jsem v bezpečí, ten dobrák by byl klidnější, ať už je na svobodě, nebo v zajetí."

Sandy byl Jenniin muž. Ležel mrtev přímo proti střílně, kterou se Mabel dívala.

"Neříkáte mi, jestli Sandyho vidíte," opakovala netrpělivě Jennie, když Mabel mlčela.

"Několik našich lidí se shromáždilo kolem M'Nabova těla," odpověděla Mabel; připadalo jí jako rouhání, aby říkala přímo nepravdu za tak hrozných okolností.

"Je Sandy mezi nimi?" zeptala se Jennie chraptivým, naléhavým hlasem, z něhož zněl strach.

"Myslím, že tam je; vidím jednoho, dva, tři, čtyři, všichni mají červené kabáty."

"Sandy!" zvolala žena jako šílená, "proč se nestaráš o sebe, Sandy? Pojď hned sem, člověče, a buď u své ženy! Ted není čas na hloupou poslušnost a vaši bláznovskou čest! Sandy! Sandy!"

Mabel slyšela, jak Jennie odstrčila závoru. Dveře zaskřípěly. V rozpacích, ne-li v hrůze, zůstala přitisknuta ke střílně a za okamžik uviděla Jennii, jak spěchá křovinami k hloučku mrtvých. Za chvilku byla na osudném místě. Byla to pro ni náhlá a nečekaná rána, ač se zdálo, že v divoké a pološílené hrůze ani nechápe, co se stalo. Počínala si jako pomatená, jako by všechno byl jen omyl a jako by si myslila, že muži žertují s jejím strachem. Chytila svého manžela za ruku, která byla ještě teplá, a přitom jí připadalo, že mu na rtech pohrává úsměv.

"Proč si zahráváš se životem, Sandy?" křičela a táhla jej za ruku. "Vždyť vás ti zatracení Indiáni všechny povraždí; buďte rozumní a pojďte do srubu! Rychle, rychle, neztrácejte drahé minuty!"

Zoufale třásla manželem a snažila se otočit mu hlavu, až jí malý otvor v spánku, kudy prolétla kulka, a několik kapek krve na pokožce prozradily, proč muž mlčí. Když pochopila hroznou pravdu, spráskla ruce a vykřikla tak pronikavě, že ji bylo slyšet po všech sousedních ostrovech. Pak klesla zvolna na mrtvého vojáka. Hned nato se rozlehl ze všech křovin hrůzostrašný válečný ryk. Asi dvacet divochů, budících hrůzu svým pomalováním a svými ozdobami, se vyřítilo ven. Hořeli touhou po skalpech. V jejich čele byl Lučihlav. Tomahavkem rozťal hlavu omdlelé Jennii. Mabel stála bez hnutí a dívala se jako začarovaná na strašný výjev. Nemyslela na sebe ani na nebezpečí, které jí hrozilo. Když si konečně uvědomila, že celá louka, na které leželi padlí, je plná divochů jásajících nad úspěchem přepadu, napadlo ji, že Jennie odešla ze srubu a nechala za sebou otevřené dveře. Rozbušilo se jí srdce, protože to byla jediná hradba, která ji dělila od okamžité smrti. Skočila k žebříku a chtěla sestoupit dolů. Ale nebyla ještě na podlaze druhého patra, když uslyšela vrznout dveře. Pokládala se za ztracenou. Zděšená, avšak statečná dívka klesla na kolena a připravovala se na smrt. Sledovala rozbouřenými smysly každý zvuk dole. Když uslyšela, jak zaskřípaly závory upevněné uprostřed dveří a zapadly do veřejí, a to všechny tři, nikoliv jen jedna, jak předtím nařídila, aby mohla pustit strýce, kdyby zavolal, znovu vstala a soustředěně poslouchala. Fantazie jí v tomto hrozném okamžiku horečně pracovala. Nejprve si myslela, že do srubu vešel strýc, a již chtěla sestoupit po žebříku a vrhnout se mu do náručí. Ale hned ji zarazila myšlenka, že by to mohl být Indián, který zajistil dveře, aby ostatním zabránil vstoupit a mohl sám po libosti loupit. Dole bylo hluboké ticho. To nebyl hlučný, neposedný Cap. Spíš to vypadalo jako nepřátelská lest. Jako přítel mohl přijít jen Cap nebo ubytovatel. Mabel si nyní s hrůzou uvědomila, že jen oni tři zbyli z celé skupiny, jestliže ovšem je strýc s ubytovatelem naživu. To jí otřáslo; další dvě minuty bylo ve srubu úplné ticho. Po celou tu dobu stála u paty horního žebříku. Příklop k otvoru do dolní místnosti byl v podlaze na protější straně. Mabel se upřeně dívala na toto místo, protože každým okamžikem čekala, že uvidí strašnou divošskou tvář. Strach se jí brzy zmocnil natolik, že se rozhlížela, kam by se schovala. I kratičký odklad neodvratné pohromy byl úlevou. V místnosti stálo několik sudů. Mabel se skrčila za dva sudy a přitiskla oči k mezeře, kudy mohla stále pozorovat otvor v podlaze. Zdálo se jí, že zaslechla tiché harašení, jako by někdo vystupoval nahoru tak opatrně, že se tím sám prozrazoval. Pak uslyšela prasknutí, které určitě pocházelo od jedné příčky žebříku, neboť stejně zapraskala i pod její lehkou váhou, když vystupovala sama nahoru. Ještě nikdy v životě neposlouchala bystřeji, neviděla jasněji a nevnímala pohotověji. V otvoru ještě nebylo nic vidět, ale mimořádně citlivý sluch jí zřetelně říkal, že někdo je pouhých několik palců pod ním. Pak už jí pomohly oči, když zahlédly černé indiánské vlasy, které se vynořovaly tak pomalu otvorem nahoru, že připomínaly minutovou ručičku na hodinách. Pak se objevila rudá kůže a divošské rysy, až se konečně nad podlahou ukázal celý snědý obličej. Lidské tváři nesvědčí, když ji není vidět celou. Mabel si představovala další hrůzy, když zahlédla pátrající divoké oči ve zvolna se vynořujícím obličeji. Ale když se nad podlahou ukázala celá hlava a Mabel se na ni podívala pozorněji, poznala něžnou, starostlivou, a dokonce hezkou tvář Červnové rosy.

KAPITOLA 22

Třebaže pouhý duch,

nechci tě děsit ani oklamat,

nýbrž tvou věrnost odměnit.

WORDSWORTH

Těžko říci, kdo měl větší radost, zda Mabel, která se bála, že spatří Lučihlava, a nyní vyskočila a rozběhla se doprostřed místnosti, aby uvítala jeho ženu, nebo Rosa, jež Mabel tak starostlivě a téměř beznadějně hledala a teď se přesvědčila, že dívka uposlechla její rady a je ve srubu. Objaly se a prostá tuskarorská žena se zasmála svým sladkým smíchem. Držela přítelkyni oběma rukama - teď si byla jista, že je alespoň na chvíli v bezpečí.

"Srub pevný," řekla mladá Indiánka, "žádný skalp."

"Ano, je pevný, Roso," odpověděla Mabel. Zachvěla se přitom a mimoděk si zakryla oči, jako by chtěla zahnat obraz hrůz, které před nedávném viděla.

"Prosím tě, Roso, řekni mi, jestli víš, co se stalo s mým strýčkem; dívala jsem se na všechny strany, ale neviděla jsem ho."

"Není ve srubu?" zeptala se Rosa s jistou dávkou zvědavosti.

"Není, jsem tady úplně sama. Jennie, která tu byla se mnou, vyběhla ven za svým manželem a zahynula."

"Rosa ví, Rosa viděla; bylo to zlé, Lučihlav nelituje žádnou ženu; nemá soucit ani se svou."

"Ach, Roso! Ale nehrozí ti aspoň smrt."

"Nevím, Lučihlav mě zabije, jestli se všechno doví."

"Prozřetelnost tě ochrání, Roso. Musí tě chránit, protože máš se mnou soucit. Řekni mi, co mám dělat; je chudák můj strýc ještě živ?"

"Nevím, Slaná voda má člun, možná že ujel."

"Člun je ještě na břehu, a nikde jsem neviděla ani strýce, ani ubytovatele."

"Nezabili je, Rosa by to viděla. Schovali se! Rudoch se schovává, není to hanba ani pro bledou tvář."

"Nebojím se o ně kvůli hanbě, bojím se z jiného důvodu. Váš útok byl tak strašně rychlý, Roso."

"Tuskaror!" odpověděla Rosa s vítězným úsměvem. Radovala se z obratnosti svého manžela. "Lučihlav velký bojovník!"

"Jsi příliš dobrá a něžná pro takový život, Roso. Nemůžeš být přece šťastná, když vidíš takové věci!"

Tvář Červnové rosy se zachmuřila a Mabel se zdálo, že jí v očích zajiskřilo jako divošskému náčelníku, když odpověděla:

"Yankeeové příliš lační, vzali si všechna loviště. Ženou šest národů od vycházejícího slunce k půlnoci; zlý král, zlý lid. Bledé tváře velmi zlé."

Mabel věděla už tenkrát, že je v těch slovech hodně pravdy, i když při svém vzdělání chápala, že v této věci jako v tisíci jiných je král haněn za skutky, o kterých pravděpodobně ani neví. Cítila, že výčitka je oprávněná, a nepokoušela se nic namítat. Vrátila se v myšlenkách zas k svému postavení.

"A co mám dělat, Roso?" zeptala se. "Nebude to dlouho trvat a tvoji lidé napadnou tento srub."

"Srub pevný - žádný skalp."

"Ale brzo objeví, že ve srubu není žádná posádka, jestli to dosud nevědí. Sama jsi mi řekla, kolik je lidí na ostrově, a jistě ses to dověděla od Lučihlava."

"Lučihlav ví," odpověděla Rosa a zvedla šest prstů, aby ukázala počet mužů. "Všichni rudí to vědí. Už ztratili čtyři skalpy, dva je ještě mají."

"Nemluv o tom, Roso, krev mi tuhne při tom hrozném pomyšlení. Tvoji lidé nemohou vědět, že jsem ve srubu sama. Myslí si, že je se mnou strýc a ubytovatel. Mohou zapálit srub, aby je vyhnali. Oheň je prý velmi nebezpečný takovým stavbám."

"Nezapálí srub," řekla Rosa klidně.

"To nemůžeš vědět, moje dobrá Roso, nemohu jim v tom zabránit."

"Nezapálí srub. Srub pevný. Žádný skalp."

"Ale pověz mi proč, Roso. Bojím se, že zapálí."

"Srub mokrý - mnoho deštů - klády čerstvé - nehoří lehce. Rudoch to ví, je chytrý. Nezapálí srub, aby neřekl Yankeeům, že tu byli Irokézové. Otec se vrátí, neuvidí srub, nikoho nenajde. Ne, ne, Indiáni velmi chytří; na nic nesáhnou."

"Rozumím ti, Roso, a doufám, že předpovídáš správně, ale co můj drahý otec, zachrání se - nebo už je mrtev či zajat?"

"Neublížili otci - nevědí, kam odešel - voda nenechává stopy, rudoch nemůže za ním. Nespálí srub - srub dobrý, žádný skalp."

"Myslíš, že tady vydržím v bezpečí, dokud se otec nevrátí?"

"Nevím, dcera uvidí, až se otec vrátí."

Mabel se polekala, když viděla, jak při těchto slovech blýsklo mladé Indiánce v černých očích. Zmocnil se jí nepříjemný pocit, že se Rosa snaží před ní něco skrýt, co asi prospěje Indiánům, ale povede k záhubě jejího otce a jeho oddílu. Chtěla změnit předmět hovoru, když jí najednou zabušení na dveře zas připomnělo bezprostřední nebezpečí.

"Jdou!" vykřikla. "Roso, možná že je to můj strýc nebo ubytovatel. Nemohu tam nechat ani Muira!"

"Proč se nepodíváš, je tu dost střílen, uvidíš."

Mabel poslechla. Šla k jedné ze střílen vyříznutých v přečnívající části budovy, odkud bylo vidět dolů, opatrně zvedla špalík, který obvykle zakrýval malý otvor, a podívala se, co se děje u dveří. Hrůzou změněná Mabelina tvář řekla Rose, že dole jsou její soukmenovci.

"Rudoch," řekla Rosa a varovně zdviženým prstem jí připomněla, aby byla opatrná.

"Čtyři, jsou strašlivě pomalovaní a nesou si krvavé trofeje. Lučihlav je mezi nimi."

Rosa šla do rohu místnosti, kde bylo uloženo několik pušek. Vzala jednu do ruky, ale zarazila se, když Mabel jmenovala jejího muže. Byl to však jen okamžik, neboť hned šla ke střílně a byla by vystrčila hlaveň, kdyby ji Mabel, které se zmocnil přirozený odpor k něčemu takovému, nebyla chytila za paži.

"Ne, ne. Roso!" řekla. " Nesmíš střílet na vlastního muže, raději sama zemřu."

"Rosa neublíží Lučihlavovi," odpověděla její ochránkyně a lehce se zachvěla, "neublíží Indiánům. Nechce střílet, jen polekat."

Mabel pochopila, co Rosa zamýšlí, a už jí nebránila. Indiánka prostrčila hlaveň střílnou. Hleděla vzbudit hlukem co nejvíc pozornosti, pak stiskla kohoutek. Sotva vyšla rána, zahrnula Mabel svou přítelkyni výčitkami za čin, který jí měl jen prospět.

"Říkala jsi, že nechceš střílet, a mohla jsi zabít vlastního muže."

"Všichni utekli, dřív než Rosa vystřelila," odpověděla se smíchem, šla k jiné střílně, aby se podívala na svoje druhy, a rozsmála se ještě srdečněji.

"Podívej - všichni zalezli. Myslí si, že je tady Slaná voda a ubytovatel. Teď si dají pozor!"

Rosa odložila pušku a sedla si vedle bedny, na kterou klesla Mabel, přemožena rozčilením, které provází stejně radost jako žal. Dívala se upřeně na ni a dívce se zdálo, že její tvář vyjadřuje krutost i starost.

"Lučihlav velký bojovník," řekla Tuskarorova žena. "Všechny dívky v kmeni se za ním ohlížejí. Krásná bledá tvář má také oči?"

"Roso! - Co to znamená - proč se tak díváš? Co chceš říci?"

"Proč ses tak bála, že Rosa zastřelí Lučihlava?"

"Nebylo by strašné, kdyby žena zabila vlastního muže? Ne, Roso, raději bych sama zemřela."

"Je to pravda?"

"Pravda, Roso, přísahám - na nic jiného jsem nemyslila. Ne, ne! Dnes už jsem zažila tolik hrůzy a nechtěla jsem, aby jí ještě přibylo. Co jiného sis myslila?"

"Rosa neví. Ubohá tuskarorská žena je velmi pošetilá. Lučihlav velký náčelník, všechno vidí. Mluví ze spaní o krásné bílé tváři. Velký náčelník miluje mnoho žen."

"Může mít náčelník ve vašem kmeni víc než jednu ženu, Roso?"

"Má tolik, kolik uživí. Velký lovec se často žení. Lučihlav má teď jen Rosu. Ale dlouho se díval na krásnou bledou tvář, dlouho ji viděl, hodně s ní mluvil."

Mabel to věděla a během jejich cesty jí to působilo mnohé rozpaky. Ale otřásla se při této narážce z úst Lučihlavovy ženy. Věděla, že zvyky a názory hrají v těchto věcech velkou roli. Ale kromě trýznivého a trapného pocitu, že je nechtěně soupeřkou Indiánovy ženy, měla strach, že žárlivost bude nyní špatnou zárukou její bezpečnosti. Uklidnila se, když se dobře podívala na Rosu; upřímná tvář této prosté indiánské ženy prozrazovala hoře ze zklamané lásky, ale ani nejnedůvěřivější oko by nevyčetlo z tohoto poctivého obličeje zradu nebo nenávist.

"Nezradíš mě, Roso?" zeptala Mabel a stiskla jí ruku v návalu čisté důvěřivosti. "Jsem žena jako ty, nedovolíš, aby mě zabili tomahavkem?"

"Žádný tomahavk. Lučihlav nedovolí. Jestli se má Rosa dělit o Lučihlava, chce s tebou."

"Ne, Roso, moje náboženství i moje city to zakazují. Ale kdyby mně bylo souzeno stát se ženou Indiána, nikdy bych tě nevytlačila z tvého místa ve vigvamu."

Rosa neodpověděla, ale v jejím pohledu bylo štěstí i vděčnost. Věděla, že málokterá, snad žádná indiánská dívka, kterou Lučihlav zná, se jí nevyrovná krásou a přitažlivostí. A kdyby si Lučihlav vzal třebas tucet žen, žádné jiné než Mabel by se nebála. Její půvab, vábnost, laskavost a ženská jemnost v ní budily lásku, kterou nezchladila ani žárlivost, spíš ji ještě rozněcovala. Tento silný cit byl jedním z podnětů, že se odvážila tak velkého nebezpečí, aby zachránila domnělou soupeřku před chystaným útokem. Rosa ženským smyslem vycítila, že se Mabel Lučihlavovi líbí.

Ale místo co by ze žárlivosti svoji sokyni nenáviděla jako žena, která není ochotna ustoupit mužově rozmaru, dlouho sledovala pohledy a chování krásné bílé tváře, a až když nenašla nic pohoršujícího, naopak všechno jen budilo její lásku, začala mít Mabel tak ráda a tak se jí obdivovala, že její náklonnost, i když jiného druhu, byla stejně silná jako city jejího manžela. Lučihlav ji sám poslal, aby varovala Mabel před blížícím se nebezpečím, ale nevěděl, že se vplížila na ostrov za zády útočníků a že je teď zabarikádována v tvrzi s předmětem jejich společné starosti. Myslel si naopak, jak jeho žena uhodla, že s Mabel je v srubu Cap a ubytovatel a že oni se pokusili ho zahnat s jeho společníky.

"Rose je velmi líto, že se Lilie" - tak nazývala Červnová rosa naši hrdinku ve své obrazné řeči - "nechce stát ženou Lučihlava. Jeho vigvam je velký a velký náčelník potřebuje ženy, aby ho naplnil."

"Děkuji ti Roso, za tvou náklonnost, ale my, bílé ženy, si to tak nepředstavujeme," odpověděla Mabel a zasmála se, přestože byla v tak hrozném postavení. "Asi se tak jako tak nebudu nikdy vdávat."

"Musíš si najít dobrého muže," řekla Rosa, "vzít si Sladkou vodu, když nechceš Lučihlava."

"Roso, nemluvme radši o tom, vždyť ani nevím, jestli za hodinu budu ještě žít. Tak ráda bych věděla, jestli je můj strýc živ a zdráv."

"Rosa se podívá."

"Můžeš? - Chceš? - Nebudeš v nebezpečí, když tě uvidí na ostrově? Vědí o tobě bojovníci? Nebude jim nepříjemné, že je s nimi žena na válečné stezce?"

Mabel ze sebe vychrlila tyto otázky, protože se bála, že nedostane odpověď, kterou by si přála. Zdálo se jí podivné, že by Rosa přišla s Indiány. Ačkoliv to bylo velmi nepravděpodobné, myslela si, že jela tajně ve vlastní kanoi za Irokézi a přistála na ostrově dřív než oni, aby ji varovala, a tím jí asi zachránila život. Ale to všechno byl omyl, jak jí nyní Rosa svým jednoduchým způsobem pověděla.

Lučihlav, ačkoliv byl náčelníkem, nebyl zadobře s vlastním kmenem. Spolupracoval nějakou dobu s Irokézi a dobře se s nimi shodoval. Měl svůj stálý vigvam, ale pobýval v něm zřídka. Předstíral přátelství Angličanům a celé léto byl naoko v jejich službách, ale ve skutečnosti pracoval pro Francouze. Jeho žena ho provázela na jeho četných cestách; většinou konali dlouhé plavby v kanoi. Nebylo tajemstvím, že slouží společně, a Lučihlav zřídka cestoval bez ní. Když jí to Rosa vysvětlila, přestala se Mabel už o ni bát a přála si, aby přítelkyně vyšla ven a vyzvěděla něco o osudu strýce Capa. Domluvily se, že Rosa odejde v příhodné chvíli ze srubu.

Prohlížely si nejdříve z různých střílen ostrov, pokud bylo možno jej přehlédnout, a zjistily, že dobyvatelé vyloupili chaty, zmocnili se potravin a chystají se k hostině. Většina zásob byla ve srubu, ale kořist v chatách Indiány uspokojila za útok, který je stál tak málo. Odstranili už mrtvá těla a zbraně zabitých položili na hromadu poblíž místa, které si vybrali k oslavě. Rosa tvrdila podle určitých znamení, kterým jen ona rozuměla, že mrtvé odnesli do houští, kde je bud zahrabali, nebo dobře ukryli. Budov na ostrově se dobyvatelé nedotýkali, protože se chystali, že vlákají seržantův oddíl do pasti, až se bude vracet. Rosa ukázala své družce muže v koruně stromu. Byla to hlídka, která měla dát včas znamení, kdyby se blížila nějaká loď, třebaže výprava teprve nedávno odjela a jen nějaká nečekaná příhoda by ji tak brzo přivedla zpět. Zdálo se, že nemají v úmyslu zaútočit na srub. Naopak, jak říkala Rosa, podle všech známek měli Indiáni v úmyslu srub jen obléhat, dokud se nevrátí seržant s oddílem, protože by každá známka útoku na tvrz varovala Stopařův zkušený zrak. člun však zajistili a odvlekli do zátoky, kde ukryli v křovinách svoje kanoe.

Rosa řekla, že teď půjde za svými přáteli, neboť byla zvlášť příhodná chvíle, aby opustila srub. Mabel pocítila trochu nedůvěry, když sestupovaly po žebříku. Ale hned se zastyděla, protože to bylo nedůstojné a k přítelkyni to bylo nespravedlivé. Když se octly dole, zas už Rose věřila. Co nejopatrněji odsunovaly závory. Když otvíraly poslední závoru, postavila se Rosa tak, aby mohla vyjít. Pak otevřely dveře jen tak málo, aby prošlo lidské tělo, a Rosa vyklouzla mezerou ven. Mabel zas prudce zabouchla; srdce jí hlasitě tlouklo, když zasouvala závoru. Teprve pak se cítila bezpečna a ostatní dvě závory zastrkovala už klidněji. Když dveře zajistila, vystoupila do prvního poschodí, odkud mohla vidět, co se děje.

Míjely dlouhé, smutné hodiny a Mabel nedostávala od Rosy žádnou zprávu. Slyšela ječet divochy. Zpili se kořalkou a přestali být opatrní. Jen chvílemi zahlédla střílnami jejich zběsilé řádění. Nad tím, co viděla a slyšela, by jí byla tuhla krev v žilách, kdyby nedávno nebyla svědkyní výjevů mnohem strašnějších. Kolem poledne měla dojem, že vidí na ostrově bělocha, ačkoliv ho ze začátku podle oděvu a divokého vzezření pokládala za nového divocha. Ale když si prohlédla jeho obličej, který byl sice od přírody snědý a opálený sluncem, ujistila se, že je to opravdu běloch. Bylo jí najednou lehčeji: nablízku byl člověk jako ona a v největší nouzi by se k němu mohla uchýlit o pomoc! Ubohá Mabel nevěděla, jak malý vliv mají běloši na své spojence, jakmile ucítí pach krve, ani jak málo jim mohou zabránit v jejich krutostech. Den jí připadal dlouhý jako měsíc. Pochopila, že Rosa uvažovala správně a že je velmi pravděpodobná její domněnka, že se divoši srubu nedotknou, dokud se nevrátí její otec, aby ho vlákali do pasti. Už se nebála okamžitého nebezpečí. Do budoucna však měla pramalé naděje a začala přemýšlet o tom, jak ji zajmou. V takových chvílích se jí zjevoval v pozadí myšlenek neustále Lučihlav a jeho urážlivý obdiv. Věděla, že zajatkyně, které Indiáni nepobijí, obvykle odvedou do svých vesnic a udělají z nich svoje ženy. Nejednou tyto ubožačky strávily zbytek života ve vigvamech svých dobyvatelů.

Dokud bylo světlo, byla Mabel jen polekaná. Ale když se nad ostrovem začalo stmívat, zmocňovala se jí hrůza. V té době se Indiáni úplně rozdivočelí, protože se zmocnili všech lihovin, které zbyly po Angličanech, ječeli a zmítali se jako posedlí. Jejich francouzský vůdce je marně krotil. Proto z opatrnosti odjel na sousední ostrov, kde měl chatrč a kde byl dost bezpečný před svými přáteli, kteří se mohli dopustit výstřelků. Ale než odešel z ostrova, podařilo se mu s nebezpečím života uhasit oheň. Schoval také náčiní, kterým by jej mohli divoši znovu rozdělat. Tím chtěl zabránit, aby nespálili srub. Budova musela stát, jestliže se měly zdařit další plány. Byl by rád odstranil všechny zbraně, ale to nešlo, protože bojovníci lpěli na svých nožích a tomahavcích - byla to u nich otázka cti. Odnést jen pušky a nechat jim jejich vlastní zbraně, jichž užívali při takových šarvátkách, nemělo smysl. Brzy se ukázalo, jak bylo rozumné, že uhasil oheň. Sotva odešel, skutečně jeden z bojovníků navrhl, aby zapálili srub. Lučihlav se vytratil z hloučku opilců, když viděl, že ztratili rozum. Vybral si jednu z chatrčí a natáhl se do slámy. Po dvou nocích, které probděl na číhané, si musel odpočinout. A tak mezi Indiány nezůstal nikdo, komu by na Mabel záleželo, a také o ní asi nikdo nevěděl. Návrh opilého Indiána přijalo asi deset jeho druhů, kteří byli stejně opojení a suroví, s nadšeným řevem. Pro Mabel to byl strašný okamžik. Indiáni byli tak podroušení, že už je pušky v tvrzi nelekaly, jen si matně vzpomínali, že ve srubu jsou lidé, ale to je tím víc popouzelo. S řevem poskakovali k budově jako hejno ďáblů. Alkohol, který vypili, je zatím jen rozvášnil, ještě je úplně neporazil. Nejprve zaútočili všichni najednou na dveře, ale pevná stavba, zbudovaná ze silných klád, odolala. Ani sto lidí dohromady by nic nedokázalo. To však Mabel nevěděla. Srdce jí bilo až v krku, když slyšela nové a nové údery. Ale pomalu se ujistila, že dveře vzdorují těmto útokům, jako by byly z kamene. Netřásly se a nepovolovaly, jen lehkým skřípěním těžkých závěsů prozrazovaly, že nejsou součástí stěn. Mabel zas nabyla odvahy a v nejbližší přestávce se podívala střílnou dolů, aby zjistila, jak velké je nebezpečí. Mlčení, které si nedovedla vysvětlit, pobízelo její zvědavost. Toho, kdo ví, že mu hrozí bezprostřední nebezpečí, nejvíc rozčiluje, když se nemůže přesvědčit, jak je blízké.

Stopař

Kapitola 9

Mabel viděla, jak dva nebo tři Irokézové prohrabují popel, kde našli několik žhavých uhlíků a pokusili se jimi rozdělat oheň. Pracovali se zájmem, podněcováni vyhlídkou na pustošení, a protože měli cíl před očima. Pomáhal jim zvyk, a proto si počínali rozumně a svorně. Běloch by byl dávno ustal v zoufalém pokusu rozdělat oheň uhlíky, jež vytáhli z popela jako pouhé jiskry. Ale tito synové lesů mají zkušenosti neznámé v civilizovaném světě. Jen oni věděli, kde najít pár suchých lístků, pomocí nichž nakonec oheň rozžehli. Přiložili pak několik drobných větévek a byli hotovi. Když se Mabel postavila ke střílně, Indiáni už vršili u dveří hranici klestí. Viděla, jak podpalují chrastí, jak plamen skáče z větve na větev a jak celá hranice praská a plápolá čilým plamenem. Divoši spustili vítězný ryk a ustoupili ke svým druhům. Byli přesvědčeni, že začalo dílo zkázy. Mabel se dívala dolů a nemohla se odtrhnout. Strach z šířícího se ohně byl stále větší. Když vzplála celá hranice, stouply jí plameny až k očím a musela couvat. Když se zastavila u protější stěny, kam až ve strachu ustoupila, vrazily ohnivé jazyky do místnosti otvorem střílny, kterou nepřiklopila. Ozářily stěny i zoufalou Mabel. Dívka si myslela, že přišla její poslední hodinka. Dveře, jediná cesta, kudy mohla ustoupit, byly s ďábelským důmyslem zataraseny ohnivou hranicí. Zavřela oči a nějakou chvíli nemyslela už na nic. Ale příliš lpěla na životě, než aby na něj úplně zapomněla. Když zas mimoděk otevřela oči, viděla, že plamen v místnosti už neplápolá. Ale dřevo kolem malého otvoru se vzňalo a oheň pomalu stoupal vzhůru, neboť jej proud vzduchu vtahoval dovnitř. V koutě stál sud s vodou. Mabel, jednajíc spíš pudem než rozumem, nabrala džbán vody a chvějící se rukou ji vylila na doutnající dřevo. Podařilo se jí na tomto místě oheň uhasit. Pro kouř se zas několik minut nemohla dívat. Když se znovu podívala, rozbušilo se jí srdce nadějí a radostí. Zjistila, že hromada hořícího klestí byla rozmetána a že trámy dveří byly polity vodou; dosud doutnaly, ale nehořely.

"Kdo je tam?" řekla Mabel, sklonivši hlavu k otvoru střílny. "Čí přátelskou ruku mi Prozřetelnost poslala na pomoc?"

Dole bylo slyšet lehký krok a jemné zabušení na dveře, které sotva zachvělo kováním silných dveřních trámů. "Kdo chce dovnitř? Jsi to ty, drahý strýčku?"

"Není tu Slaná voda. Jen sladká voda z řeky svatého Vavřince uhasila oheň. Otevři rychle, musím dovnitř."

Mabel nikdy lehčeji, rychleji a pohotověji nesestupovala po žebříku a neodsouvala závory, její pohyby byly energické a hbité. Myslela jen na útěk. Otevřela prudce a neopatrně. V prvním návalu chtěla vyběhnout na vzduch a v slepé naději opustit srub. Ale Rosa jí v tom zabránila. Vešla a rozvážně za sebou zavřela, než dovolila prudké Mabel, aby ji objala.

"Děkuji ti, Roso," zvolala vroucně Mabel. "Prozřetelnost tě posílá, ty jsi můj strážný anděl."

"Neobjímej tak silně," odpověděla tuskarorská žena. "Bledé tváře buď pláčou, nebo se jen smějí. Nech Rosu zavřít závory."

Mabel se uklidnila. Za chvilku už zase seděly ruku v ruce v horní místnosti. Všechna nedůvěra se rozplynula.

"Teď mi pověz, Roso," začala Mabel, když jedna druhou objaly, "viděla jsi chudáka mého strýce nebo jsi o něm aspoň slyšela?"

"Neviděla. Nikdo ho neviděl, nikdo o něm neslyšel, nikdo nic neví. Myslí, že utekl do řeky, nenašli ho. Ubytovatel také pryč. Dívala jsem se, dívala - ale neviděla jednoho ani druhého."

"Jsem šťastná! Jistě unikli, i když nevíme jak. Zdálo se mi, že jsem viděla Francouze na ostrově, Roso."

"Ano, přišel francouzský kapitán, ale zas odešel; mnoho Indiánů na ostrově."

"Ach, Roso, Roso, nebylo by možné nějakým způsobem varovat mého tatínka, aby nepadl do rukou nepřátel."

"Nevím, myslím, že bojovníci číhají v záloze a Yankeeové ztratí skalpy."

"Ach, Roso, když jsi udělala tolik pro dceru, neodmítneš pomoc jejímu otci?"

"Rosa nezná otce, nemá ráda otce. Rosa pomáhá svým lidem, pomáhá Lučihlavovi - muž má rád skalpy."

"Roso, to nejsi ty. Nemohu, nechci tomu věřit, že chceš vidět vraždění našich lidí."

Rosa se podívala tmavýma očima klidně na Mabel. Na okamžik byl její pohled tvrdý, ale brzy zas měla v očích jen smutný soucit.

"Lilie je Yankeejka?" řekla Rosa tázavě.

"Jistě, a jako yankeeská dívka bych chtěla zachránit svoje krajany před povražděním."

"Ano, správně, jestli můžeš. Rosa není Yankeejka. Rosa je Tuskarorka - manželka Tuskarora, má tuskarorské srdce, miluje Tuskarory - patří k nim. Poběží snad Lilie k Francouzům, aby jim řekla, že její otec je chce porazit?"

"Asi ne," odpověděla Mabel a tiskla si dlaněmi bušící spánky, "asi ne, ale ty mi sloužíš, pomáháš mi - zachránila jsi mě, Roso! Proč jsi to udělala, když cítíš jen tuskarorsky?"

"Necítím jen jako Tuskarorka, cítím jako dívka, cítím jako žena. Mám ráda krásnou Lilii a nosím ji v srdci."

Mabel se rozplývala v slzách a tiskla něžnou indiánskou ženu k srdci. Dlouhou chvíli nemohla mluvit, ale pak už hovořila klidněji a souvisleji.

"Pověz mi všechno, Roso, i to nejhorší," řekla. "Dnes vaši lidé oslavují, co chtějí udělat zítra?"

"Rosa neví, bojí se setkat s Lučihlavem, bojí se ho zeptat, myslí, že se skryjí, dokud se Angličané nevrátí."

"Nebudou znovu útočit na srub? Viděla jsi, čeho jsou schopni, když chtějí."

"Příliš mnoho rumu. Lučihlav spí, jinak se nikdo neodváží; francouzský kapitán odešel, nikdo se neodváží. Teď všichni spí."

"Myslíš, že aspoň tuto noc jsem v bezpečí?"

"Všichni budou spát. Lilie je jako Rosa, všechno by udělala pro svoje lidi."

"Jsem jako ty, Roso, jen kdyby mě má touha pomoci svým lidem učinila tak odvážnou, jako jsi ty."

"Ne, ne!" zašeptala Rosa. "Lilie nemá odvahu a Rosa by ji nepustila, kdyby ji měla. Matka Rosy byla jednou zajata a bojovníci pili rum. Matka je všechny zabila tomahavkem. Takové jsou indiánské ženy, když jejich lidé jsou v nebezpečí a chtějí skalpy."

"Máš pravdu," odpověděla Mabel; otřásla se a mimoděk pustila ruku Červnové rosy. "Nejsem toho schopna. Nemám ani sílu, ani odvahu, ani si nechci poskvrnit ruce krví."

"Vím. Proto zůstaň, kde jsi - srub pevný - žádný skalp."

"Myslíš, že jsem tady v bezpečí, aspoň dokud se můj otec nevrátí?"

"Vím to jistě. Ráno se nikdo neodváží sáhnout na srub. Poslouchej! Všude ticho - pijí rum, až jim hlava spadne, budou spát jako dřevo."

"Nemohla bych utéci? Není na ostrově několik kanoí? Mohla bych si jednu vzít a odplout. Řekla bych otci, co se stalo."

"Umíš pádlovat?" zeptala se Rosa a podívala se kradmo na přítelkyni.

"Tak dobře asi ne jako ty, ale jistě tolik, abych byla do rána daleko z dohledu."

"Co potom? - Umíš pádlovat šest - osm - deset mil?"

"Nevím; tak ráda bych varovala otce a skvělého Stopaře a ostatní před nebezpečím, které jim hrozí."

"Máš ráda Stopaře?"

"Všichni ho mají rádi, kdo ho znají - měla bys ho ráda, ne, milovala bys ho, kdybys věděla, jak má dobré srdce."

"Já ho vůbec nemiluji. Příliš dobrá puška - příliš dobré oko - zastřelil už mnoho Irokézů a bratrů Červnové rosy. Jednou mu vezmeme skalp."

"A já bych ho zachránila, kdybych mohla. V tom jsme proti tobě, Roso. Najdu si kanoi, až budou všichni spát, a odjedu z ostrova."

"Nemůžeš, Rosa tě nepustí. Zavolá Lučihlava."

"Roso! Přece mě nezradíš - nemůžeš mě vydat, když jsi tolik pro mne udělala!"

"Mohu," odpověděla Rosa. Naznačila jí rukou, že musí zůstat tady. Mluvila s Mabel vroucně a naléhavě jako nikdy předtím. "Zavolám nahlas Lučihlava. Žena jen jednou zavolá a bojovník se vzbudí. Rosa nedovolí Lilii, aby pomáhala nepříteli - nedovolí Indiánovi, aby ublížil Lilii."

"Rozumím ti, Roso, uznávám, že tvoje city jsou přirozené a spravedlivé, a bylo by zřejmě lépe, kdybych zůstala tady, protože asi přeceňuji svou sílu. Ale řekni mi jedno: když přijde v noci můj strýc a bude žádat, abych ho pustila dovnitř, dovolíš mi, abych otevřela dveře a nechala ho vejít?"

"Ano, bude naším zajatcem. Rosa má raději zajatce než skalp. Skalp znamená čest, zajatec radost. Ale Slaná voda se důkladně schoval, sám neví, kde je."

Rosa se tomu zasmála dívčím, radostným smíchem. Byla tak zvyklá na divoké násilí, že na ni nepůsobilo hlubším dojmem a nedovedlo změnit její přirozenou povahu. Mezi oběma ženami se nyní rozpředl dlouhý rozhovor. Mabel se snažila získat jasnější představu o svém postavení a doufala aspoň trochu, že se jí některé okolnosti budou hodit. Rosa odpovídala na všechny její dotazy prostě, ale opatrně a bylo vidět, že dobře rozlišuje věci podružné od věcí, které by ohrozily její přátele, nebo jim překazily příští činy. Podle sdělení mladé Indiánky byl Lučihlav už delší dobu ve spojení s Francouzi, ale tentokrát poprvé odhodil úplně masku. Nechtěl se už vrátit mezi Angličany, protože zpozoroval, že mu nedůvěřují, zejména Stopař. S indiánskou vyzývavostí se teď raději vychloubal svou zradou, místo co by ji skrýval. Vedl tlupu bojovníků, která napadla ostrov, ale podléhal rozkazům Francouze, o němž byla zmínka. Rosa odmítla říci, jestli právě Lučihlav objevil ostrov, o němž se Angličané domnívali, že je dokonale skryt před nepřítelem. Nechtěla o tom mluvit, ale přiznala, že ona a její muž číhali na odjezd Oblaku, když je tehdy kutr dohonil a zajal. Francouzi dostali zprávu o přesné poloze ostrova teprve nedávno. Mabel cítila pravá muka, když ze skrytých narážek mladé ženy vyrozuměla, že Francouzi dostali toto sdělení od bledé tváře, která je ve službách Lundieho Duncana. Rosa to spíš jen naznačila, než řekla. Když měla Mabel čas, aby přemýšlela o slovech své přítelkyně, začala se zas utěšovat, že jí špatně rozuměla, a že všechna obvinění proti Jasperu Westernoví jsou nespravedlivá.

Rosa se přiznala bez rozpaků, že ji vysadili na ostrov, aby zjistila přesný počet a úkol těch, kdo zde zůstali, ale zároveň svým prostým způsobem prozradila, že chtěla pomoci Mabel, a proto souhlasila, že půjde. Z jiných zpráv a sdělení nepřítel přesně věděl, s jak velkou silou může počítat. Znali i počet mužů, kteří odjeli se seržantem Dunhamem. Znali jeho cíl, jenom nevěděli, kde chce čekat na francouzské lodi.

Tak plynuly hodiny, a obě ženy byly tak zaujaty, že nemyslily na spánek. Ale tělo se k ránu přihlásilo o své právo. Rosa přiměla Mabel, aby si lehla na slaměné lůžko připravené pro vojáky, kde brzo usnula hlubokým spánkem. Položila se vedle ní a nad celým ostrovem zavládlo tak hluboké ticho, jako by do zdejších lesů nevkročila lidská noha.

Když se Mabel probudila, sluneční světlo proudilo střílnami. Viděla, že den už značně pokročil. Rosa ležela dosud vedle ní a spala tak klidně a hluboce, jako by odpočívala na francouzské žíněnce a jako by ji nikdy nic neznepokojovalo. Ale jakmile se Mabel pohnula, Rosa, zvyklá ostražitosti, se také probudila. Pak šly obě ke střílnám, aby se rozhlédly po ostrově.

KAPITOLA 23

Co chtěl od tebe odvěký tvůrce náš,

od tebe, která znáš všechno jen

znetvořit?

Snad zdržet světa běh? Ty krásu

nepoznáš,

jež jeho dílem je královna vil

KRÁLOVNA VII.

Po klidné noci přišel stejně klidný den. Mabel i Rosa chodily od střílny ke střílně, ale na celém ostrově nespatřily ani známku života. Na místě, kde si M'Nab a jeho kamarádi dříve vařili, hořel mírný oheň, jako by kouř, který se vinul vzhůru, měl být vnadidlem pro nepřítomné. Kolem chatrčí byl obnoven dřívější pořádek a všechno bylo uspořádáno jako dřív. Mabel se mimoděk zachvěla, když nakonec spatřila tři muže, kteří byli oblečeni v červených stejnokrojích 55. pluku; seděli ledabyle v trávě, jako by si v úplném bezpečí vykládali nějaké příhody. A krev jí začala stydnout v žilách, když se podívala lépe a spatřila bílé tváře a skelné oči nebožtíků. Byli tak blízko srubu, že je při první dychtivé prohlídce ostrova přehlédla. V jejich poloze a gestech byla směšná lehkost, protože měli údy podepřeny v různém postavení, aby vypadali jako zaživa; byl to odporný pohled. Ačkoliv tyto postavy budily hrůzu v člověku, který mohl zblízka vidět strašný nesouhlas mezi skutečností a tím, co předstíraly, byly tak důmyslně upraveny, že nepozorného diváka dovedly oklamat na vzdálenost sto metrů. Když Rosa pečlivě prohlédla břehy ostrova, ukázala své družce čtvrtého vojáka. Seděl s nohama nad vodou, záda měl přivázaná k mladému stromu a v ruce držel rybářský prut. Na skalpovaných hlavách byly čapky a s obličejů byla pečlivě smyta krev.

Mabel bylo nevolno, její představy o slušnosti byly tou podívanou úplně otřeseny, bylo to tak pobuřující a zvrhlé. Znovu si sedla a dlouho si tiskla k očím zástěrku, až ji Rosa zas tiše zavolala ke střílně. Ukázala ji Jennii, která stála ve dveřích jedné chaty a opírala se o veřej, jako by se dívala na skupinu vojáků. Čepeček se jí třepetal ve vzduchu a v ruce držela koště. Na dálku nebylo přesně vidět její rysy, ale Mabel se zdálo, že má stisknuté čelisti a ústa zkřivená do strašlivého úsměvu.

"Roso, Roso!" zvolala, "tahle zrádná lest tvých lidí přesahuje všechno, co jsem o Indiánech kdy slyšela."

"Tuskaror velmi chytrý," řekla Rosa a její tón spíš schvaloval, než odsuzoval, co Indiáni podnikli s mrtvými těly. "Vojákům to už neublíží, Irokézům to prospěje. Napřed si vzali skalpy, teď jim slouží těla. Potom je spálí."

Mabel viděla, jak se od Rosy povahově liší. Několik minut na ni nemohla ani pohledět. Ale Rosa si nevšimla jejího chvilkového odporu a začala chystat prostou snídani. Mabel jedla málo, ale její družce chutnalo stejně, jako by se nic nestalo. Po snídani měly zase dost času na přemýšlení a zkoumání ostrova. Mabel by byla raději pořád stála u střílen, ale když se podívala ven, vždycky hned s odporem odcházela. Avšak za několik minut, když zaslechla šustění listí nebo zasténání větru, zase ji strach přivedl k vyhlídce. V podívané, kterou skýtalo pusté místo, kde byli jen mrtví přestrojení za živé a rozestaveni, jako by se vesele bavili, bylo cosi slavnostního a zároveň hrubě výsměšného. Na Mabel to působilo jako hry ďáblů.

Po celý dlouhý den neviděla Indiány ani Francouze. Nad hrozným, tichým divadlem se zase snesla noc, nezadržitelná a vždy stejná, jejíhož zákona země poslouchá bez ohledu na nicotný ruch a shon, který se odehrává za dne na její tváři. Byla tišší než minulá a Mabel spala klidněji. Byla si teď jista, že o jejím osudu se nebude rozhodovat, dokud se nevrátí otec. Ale očekávala ho příští den. Když se probudila, běžela ke střílnám, aby se přesvědčila, jaké je počasí, jak vypadá nebe a jak je na ostrově. Hrozná skupinka dosud odpočívala v trávě, rybář stále visel na vodou, zdánlivě zabrán do své zábavy, hroznou tvář Jenniinu bylo vidět jako bílou skvrnu u chaty. Počasí se však změnilo, foukal čerstvý vítr z jihu, a třebaže vzduch byl ještě čirý, věštil bouři.

"Nemohu to už snášet, Roso," řekla Mabel, když odstoupila od vyhlídky. "Radši bych viděla nepřítele, než bych se dívala na tu strašnou přehlídku mrtvých."

"Tiše! Už jsou tady. Rosa slyší křik, tak křičí bojovník, když bere skalp."

"Co to říkáš? Tady se už nebude zabíjet! - Nesmí se zabíjet."

"Slaná voda!" zvolala se smíchem Rosa, jež vyhlížela ven střílnou.

"Můj strýček! Je tedy živ! Ach, Roso, Roso, nedovolíš jim, aby mu ublížili?"

"Rosa jen žena. Který bojovník by dal na její slova? Lučihlav ho přivádí sem."

V tu chvíli byla Mabel u střílny. Viděla, že Cap a ubytovatel jsou skutečně v rukou Indiánů. Asi deset divochů je vedlo ke srubu. Po jejich zajetí bylo nepřátelům jasno, že ve srubu není žádný muž. Mabel sotva dýchala, když viděla, že se celá skupina postavila přímo proti dveřím, ale zaradovala se, když mezi nimi spatřila francouzského důstojníka. Nato bílý vůdce i Lučihlav tiše, ale důrazně promluvili na zajatce. Ubytovatel pak hlučně zavolal na Mabel:

"Krásná Mabel, krásná Mabel! Podívejte se ven některou střílnou a smilujte se nad námi. Hrozí nám okamžitá smrt, jestli neotevřete vítězům dveře. Nemeškejte, jinak zmizí skalpy s našich hlav, než uplyne půl hodiny."

Mabel cítila posměch a lehkomyslnost v této výzvě a to spíš posílilo její předsevzetí zůstat ve tvrzi co nejdéle.

"Promluv se mnou, strýčku," zvolala přímo ze střílny, "a řekni mi, co mám dělat."

"Díky bohu, díky bohu!" zvolal Cap. "Tvůj milý hlas, Magnetko, mi svalil těžký kámen ze srdce. Měl jsem strach, že tě stihl stejný osud jako Jennii. V posledních čtyřiadvaceti hodinách jako bych byl měl tunu přítěže na prsou. Ptáš se mě, co máš dělat, dítě, a já nevím, co bych ti poradil, ačkoliv jsi dcera mé sestry. Mohu ti říci jen tolik, že proklínám den, kdy jsme oba spatřili tuhle sladkou vodu."

"Ale strýčku, tvůj život je v nebezpečí - myslíš, že mám otevřít?"

"Jedna otáčka a dva poloviční uzle - to je nejpevnější smyčka. Neradil bych nikomu, koho ti ďáblové nemají v rukou, aby něco odemykal nebo otvíral a pouštěl je dovnitř. Co se týče mne a ubytovatele, už jsme oba dost staří a pro lidstvo nic neznamenáme, jak by řekl poctivý Stopař. Příliš na tom nezáleží, jestli pan ubytovatel uzavře svou osobní knihu tento rok nebo příští; pokud jde o mne, kdybych byl na palubě korábu, věděl bych, co mám dělat. Ale tady na téhle mokřině mohu říci jen tolik, že kdybych seděl za těmi stěnami, žádné indiánské sliby by mne odtamtud nevylákaly."

"Nedbejte na to, co říká váš strýc, krásná Mabel," přerušil ho Muir. "Neštěstí mu zřejmě zmátlo smysly a není schopen odhadnout, k čemu nás nutí okolnosti. Jsme v rukou velmi vážných a čestných osob, to musíme doznat, a nemusíme se obávat žádného násilí. To, co se stalo, je ve válce běžné a nijak to nemůže změnit naši úctu k nepříteli, který jistě nepřipustí, aby zajatcům bylo způsobeno nějaké příkoří. Od té chvíle, co jsme se vzdali panu Lučihlavovi, který mi svou mužností a umírněností připomíná Římana nebo Sparťana, ani pan Cap, ani já nemáme důvody k stížnostem. Ale pamatujte, že naše zvyky a zvyky Indiánů se liší a že naše skalpy padnou pravoplatně za oběť, aby usmířily duchy padlých nepřátel, jestli se nevzdáte a nezachráníte nás."

"Bude moudřejší, když zůstanu ve srubu, dokud se nerozhodne o osudu ostrova," odpověděla Mabel. "Našim nepřátelům nemůže záležet na někom tak bezvýznamném, jako jsem já, protože vědí, že jim nemohu ublížit. Raději zůstanu zde, je to pro mladou ženu vhodnější."

"Kdyby šlo jen o vaše pohodlí, Mabel, ochotně bychom s vámi všichni souhlasili. Ale tito páni myslí, že se jim tvrz bude hodit pro jejich operace a velmi jim na ní záleží. Chci k vám být upřímný: já i váš strýc jsme ve velmi nemilé situaci a přiznám se vám, abych předešel nepříjemným důsledkům, že jsem si o své vůli přisvojil pravomoc, která náleží Jeho Veličenstvu, a uzavřel ústní dohodu o kapitulaci zahrnující také vydání tvrze a celého ostrova. Je to riziko války a musíme se mu podrobit. Proto otevřte ihned dveře, krásná Mabel, a svěřte se bez váhání do rukou, jež dobře vědí, jak zacházet se statečnou krasavicí, kterou postihlo neštěstí. V celém Skotsku nenajdete úslužnějšího dvořana, než je tenhle náčelník, ani člověka, který by lépe znal zákony slušnosti."

"Neopouštět srub," šeptala Rosa, která stála vedle Mabel a pozorně sledovala všechno, co se dělo. "Srub pevný - žádný skalp."

Mabel by byla ustoupila, kdyby nebylo této pobídky. Začala si myslet, že bude nejmoudřejší, když usmíří nepřítele ústupky, místo aby ho dráždila odporem. Divoši měli v moci Muira a strýce a věděli, že v tvrzi není žádný muž. Říkala si, bude-li jim umíněně bránit, aby vnikli dovnitř, že zaútočí určitě znovu na dveře nebo si prosekají trámy sekerami, když se už nebudou muset bát pušky. Ale po Rosině pobídce zaváhala. Upřímný stisk ruky a prosebný pohled družky posílil její slábnoucí rozhodnost.

"Ještě ne zajatkyně," zašeptala Rosa. "Ať tě napřed zajmou, ale než tě dostanou - mluv směle. Rosa jim ukáže."

Mabel začala nyní mluvit s Muirem rozhodněji, protože strýc zřejmě raději mlčel, aby uklidnil své svědomí. Řekla mu otevřeně, že nechce srub vydat.

"Zapomínáte na kapitulaci, slečno Mabel," řekl Muir, "jde o čest sluhy Jeho Veličenstva i o čest Veličenstva samého. Pamatujte, že se ctí vojáka nelze žertovat."

"Pokud tomu rozumím, pane Muire, nebyl jste velitelem této výpravy, a proto nejste oprávněn vydávat tvrz; a ještě si vzpomínám, co jednou řekl můj otec, že zajatec pozbývá své pravomoci."

"Úmyslně věc zaplétáte, krásná Mabel. Je to zrada krále, podrývání cti jeho důstojníka a znevažování jeho jména. Netrvala byste na svém rozhodnutí, kdybyste se lépe rozmyslela a uvážila naše těžké postavení a všechny okolnosti."

"Ano," poznamenal Cap, "tohle jsou pěkné okolnosti, proklaté okolnosti!"

"Nedbat, co říká strýc," zvolala Rosa, která se právě něčím zabývala v protějším koutě místnosti. "Srub pevný - žádný skalp."

"Zůstanu tady, pane Muire, dokud nedostanu pokyny od svého otce. Vrátí se za deset dní."

"Ach, Mabel, tímto úskokem nepřítele neoklamete. Ví o všech našich činech a plánech, a kdybychom s takovou pravděpodobností nepodezřívali ze zrady nešťastného mladého lodníka, nedovedli bychom si vůbec vysvětlit, jak se to dověděl. Indiáni dobře vědí, že ještě před západem slunce budou mít našeho milého seržanta i jeho kamarády. Běda! Podrobte se osudu - není vyhnutí!"

"Pane Muire, zdá se, že nedoceňujete sílu této tvrze a pokládáte ji za slabší, než je. Chcete vidět, co dokážu, když ji budu hájit?"

"To rád uvidím," odpověděl Muir, který byl zvědavý jako každý Skot.

"Co říkáte tomu? Podívejte se na střílnu v hořejším patře!"

Při těchto slovech pohlédli všichni nahoru. Viděli, jak se zvolna z otvoru vysunuje hlaveň ručnice. Rosa se opět uchýlila k úskoku, který měl už jednou úspěch. Účinek ji nezklamal. Sotva Indiáni spatřili smrtonosnou zbraň, rozutekli se na všechny strany a v několika okamžicích si každý našel úkryt. Francouzský důstojník se díval na hlaveň, aby se ujistil, že na něho nemíří, a chladnokrevně si vzal šňupec. Cap a Muir, kteří se neměli z této strany čeho bát, zůstali na místě.

"Buďte rozumná, má krásná Mabel, buďte rozumná!" zvolal Muir, "a nedrážděte je zbytečně. Ve jménu všech králů Albionu, kdo se to s vámi zavřel v té dřevěné věži a má tak krvelačné choutky? To zavání čertovinou a všichni bychom se v tom mohli namočit."

"Co byste řekl, pane Muire, kdyby si Stopař vybral tuto silnou tvrz?" zvolala Mabel. Uchýlila se ke klamu, který se dal za těchto okolností snadno omluvit. "Copak si myslí váš francouzský a indiánský spojenec o přesnosti Stopařovy pušky?"

"Smilujte se nad nešťastníkem, krásná Mabel, a nesměšujte králova služebníka s královými nepřáteli. Jestli je Stopař skutečně ve srubu, ať promluví, a obrátíme se přímo na něj. Zná nás jako přátele a nebojíme se od něho ničeho zlého, aspoň já se nemám čeho bát; je mým soupeřem v lásce, a to je mezi lidmi ušlechtilé povahy nejbezpečnější základ vzájemné úcty a přátelství - obdiv k ženě je důkazem stejných citů a stejného vkusu."

Muir se dovolával Stopařova přátelství jen za sebe a Capa, protože také francouzský důstojník, který se dosud cítil pánem situace, utekl, když uslyšel lovcovo strašné jméno. Muž železných nervů, dávno zvyklý na nebezpečí této zvláštní války, rozhodně neměl chuť vydávat se za terč Zvěrobijce, jejíž sláva se šířila po celé hranici jako sláva Marlboroughova v Evropě. Nestyděl se hledat úkryt a svým dvěma zajatcům dal znamení, aby šli za ním. Mabel byla ráda, že se zbavila nepřátel, a nelitovala ani odchodu svých lidí, ale Capovi, který se nerad loudal pryč, poslala střílnou polibek a něžně se s ním rozloučila.

Zdálo se, že nepřítel teď nechá srub na pokoji. Rosa vylezla ke sklápěcím dvířkám ve střeše, odkud bylo nejlépe vidět, a oznámila Mabel, že se celá tlupa shromáždila k jídlu na odlehlém a krytém místě ostrova. Muir a Cap si klidně s nimi pochutnávali, jako by je nic netrápilo. Mabel se při této zprávě velmi ulevilo, a začala přemýšlet, jak by unikla nebo aspoň jak by dala otci zprávu o nebezpečí. Očekávala seržantův návrat odpoledne a věděla, že třeba jen jediný ztracený nebo získaný okamžik může rozhodnout o jeho osudu.

Uplynuly tři nebo čtyři hodiny. Na ostrově zas panovalo hluboké ticho, den pomalu míjel a Mabel se ještě k ničemu nerozhodla. Rosa dole připravovala skromné jídlo a Mabel vystoupila sama do podstřeší, odkud se sklápěcími dveřmi mohla dostat na střechu tvrze. Bylo odtud vidět daleko do okolí ostrova, ale rozhled omezovaly vrcholky stromů. Opatrná Mabel se však neodvážila vyjít na střechu a ukázat se divochům, protože věděla, že by ji některý nezkrotný Indián mohl vpálit kulku do hlavy. Vystrčila jen hlavu padacími dvířky a celé odpoledne se odtud rozhlížela po všech průlivech kolem ostrova jako kdysi Anička po okolí zámku Modrovousova.

Slunce už zapadlo a po lodích nebylo ani památky. Mabel vystoupila na střechu, aby se naposledy rozhlédla. Doufala, že oddíl přistane v noci a že pak nebude indiánský přepad tak osudný jako za dne a že by jim snad mohla dát srozumitelnější znamení, možná dokonce ohněm. Rozhlédla se pozorně po celém obzoru a již se chtěla zase spustit dolů, ale najednou ji upoutalo cosi nového. Mezi těsně seskupenými ostrovy bylo vidět asi šest průlivů a v jednom z nich, který byl nejvíc kryt pobřežním stromovím, něco plulo. Když se pozorněji zadívala, rozeznala kanoi z kůry. Docela jistě v ní seděl člověk. Je-li to nepřítel, řekla si, její signál nikomu neuškodí, je-li to přítel, jistě mu pomůže. Proto začala horlivě na neznámého mávat praporkem, který si připravila pro otce. Dávala pozor, aby to nebylo vidět na ostrově. Mabel opakovala asi desetkrát svůj signál a již se vzdávala naděje, že upoutá pozornost, když dostala odpověď zamáváním vesla. V tom okamžiku se jí ukázal i plavec - byl to Čingašguk. Konečně tu byl přítel, který jí mohl a jistě i chtěl pomoci. Vrátila se jí statečnost i rozvaha. Mohykán ji viděl a jistě ji poznal, protože věděl, že jela s oddílem. Jakmile bude větší tma, jistě jí přijde na pomoc. Ví, že je tu nepřítel, proto je tak opatrný, a Mabel spoléhala na jeho prozíravost a pohotovost. Největší nesnáz teď byla s Rosou. Rosa ji měla ráda, ale Mabel dobře věděla, jak je oddána svým soukmenovcům. Nepustí do srubu Indiána, který je jejím nepřítelem, ani ji nepustí ven, aby zhatila Lučihlavovy plány. Příští půl hodiny po objevení Velkého hada zakusila Mabel nejtrýznivější okamžiky svého života. Co chtěla provést, bylo na dosah ruky, a přece to nemohla udělat. Věděla, jak je Rosa přes svou něžnost a ženskost rozhodná a chladnokrevná. Nakonec, ač nerada, se rozhodla, že musí svou věrnou přítelkyni a ochránkyni oklamat. Jejímu upřímnému a nezkaženému srdci a ušlechtilé povaze se příčilo klamat přítelkyni, jako byla Rosa. Ale šlo o otcův život, Rose nikdo neublíží, zato jí se to dotýkalo tak silně, že by byla překonala i horší rozpaky.

Čím víc se stmívalo, tím prudčeji jí tlouklo srdce. Nejméně desetkrát za hodinu opravovala a měnila svůj plán. Rosa byla stále větší překážkou. Mabel nevěděla, jak se přesvědčí, že je Čingašguk za dveřmi, a nepochybovala, že se tam brzo objeví. Také nevěděla, jak by ho vpustila dovnitř, aby nepoplašila svou ostražitou přítelkyni. Čas utíkal; Mohykán mohl přijít a zas odejít, a ona by ho nemohla vpustit. Pro Delawara bylo příliš nebezpečné, aby prodléval dlouho na ostrově, a Mabel se proto musela pro něco rozhodnout. Když rychle uvážila několik možností, přistoupila k družce a řekla jí co nejklidněji:

"Nemáš strach, Roso, že teď vaši lidé přijdou a pokusí se zapálit srub, když věří, že je tu Stopař?"

"Myslím, že ne. Nezapálí srub. Srub pevný - žádný skalp."

"To nevíme, Roso. Schovali se, protože mi uvěřili, že je s námi Stopař."

"Rosa zná strach. Strach rychle přijde a rychle odejde. Strach je zahnal na útěk, chytrost je přivede zpátky. Ze strachu bojovník zhloupne jako mladé děvče."

Rosa se zasmála, jak se dovedou smát jen děvčata, když jim napadne něco zvlášť směšného.

"Mám strach, Roso. Jdi sama ještě jednou na střechu a podívej se po ostrově, jestli se proti nám něco nechystá, poznáš lépe než já, co vaši lidé zamýšlejí."

"Rosa jde, Lilie si to přeje, ale Rosa dobře ví, že Indiáni spí, čekají na otce. Bojovníci vždycky jedí, pijí a spí, když nebojují nebo nejsou na válečné stezce. Pak ale nespí, nejí, nepijí - na nic nedbají. Teď bojovníci spí."

"Kéž by to tak bylo. Ale jdi nahoru, milá Roso, a podívej se. Nebezpečí přijde, když je nejméně čekáme."

Rosa vstala a chystala se vystoupit na střechu, ale když položila nohu na první příčku žebříku, zaváhala. Mabel se tak rozbušilo srdce, že měla strach, aby jeho tlukot nebylo slyšet. Rosa neslyšela. Zdálo se jí, že přítelkyně vytušila aspoň částečně její skutečný úmysl. A měla pravdu, protože mladá Indiánka se skutečně zastavila a uvažovala, jestli jedná dost rozumně. Nejprve ji napadlo, že Mabel chce utéci. Ale hned tuto myšlenku zavrhla; bledá tvář se nemůže dostat z ostrova a srub je pro ni nejbezpečnější. Pak ji napadlo, že Mabel zpozorovala nějaké známky, podle kterých si myslí, že se blíží otec. Ale ani to si dlouho nemyslela. Rosa nevěřila, že by její přítelkyně dovedla rozpoznat podobná znamení - když je ani ona nepostřehla. Protože ji už nic jiného nenapadlo, začala pomalu vylézat po žebříku.

Když byla v horním poschodí, dostala Mabel šťastný nápad. Rychle, ale docela přirozeně jej řekla Rose a tím získala velký náskok.

"Půjdu dolů," oznámila jí, "a budu poslouchat u dveří, zatímco ty budeš na střeše. Aspoň budeme na stráži zároveň nahoře i dole."

Rosa to sice pokládala za zbytečnou opatrnost, protože věděla, že se do tvrze nikdo nedostane, když mu nepomohou zevnitř, a že jim ani zvenčí nehrozí bez předchozího varování vážnější nebezpečí, ale přičtla tento návrh neznalosti a strachu. Byl vysloven docela otevřeně, proto v ní nevzbudil podezření. Tak se Mabel dostala ke dveřím, zatímco Rosa vstoupila do podkroví. Byly teď od sebe tak daleko, že nemohly spolu mluvit. Rosa se několik minut rozhlížela po okolí tvrze, pokud to šero dovolilo, a Mabel napjatě poslouchala u dveří.

Rosa z vyvýšené pozorovatelny nespatřila nic zajímavého. Také tma jí to znemožňovala. Zato Mabel postřehla s nesmírným vzrušením lehké a opatrné zaklepání na dveře. Bála se, že to není ten, na koho čeká, a přitom chtěla dát Čingašgukovi znamení, že je ve srubu. Proto začala tichým rozechvělým hlasem zpívat. Bylo takové ticho, že nesmělou píseň bylo slyšet až v podstřeší. Rosa začala ihned sestupovat. Ozvalo se znovu lehké zaklepání na dveře. Mabel byla rozčilena, ale nemohla ztrácet ani okamžik. Naděje přehlušila strach. Slabýma rukama začala odsunovat závory. Odstranila teprve jednu. Mokasíny Červnové rosy uslyšela na podlaze v prvním poschodí, a když povolila druhá závora, byla už Indiánka na dolním žebříku.

"Co to děláš?" zvolala Rosa hněvivě. "Chceš utéci - nerozumná - chceš ven ze srubu? Srub pevný."

Ruce obou žen se setkaly na poslední závoře, která by byla jistě povolila, kdyby byl prudký nápor zvenčí nepřitlačil vrata k železu. Nastal krátký zápas, ačkoliv žádná z nich nechtěla užít násilí. Byla by zvítězila Rosa, kdyby další, ještě prudší úder nepřekonal slabé kování na závoře. Dveře se otevřely. Vešel muž a obě ženy utekly zděšeně nahoru. Neznámý za sebou zavřel, pak si opatrně prohlédl dolní místnost a šel k žebříku. Již zvečera, když se setmělo, zavřela Rosa střílny ve střední místnosti a rozsvítila svíci. Obě ženy teď v slabém světle svíčky se strachem čekaly na příchozího. Slyšely zřetelně jeho opatrné a rozvážné kroky po žebříku. Těžko říci, kdo byl víc překvapen, když neznámý prolezl otvorem a před ženami stál Stopař.

"Chvála bohu!" zvolala Mabel, které ihned napadlo, že s takovou posádkou bude srub nedobytný. "Ach, Stopaři, co je s mým tatínkem?"

"Seržant je dosud zdráv a dobyl vítězství. Ale člověk nemůže předpovídat, jak to skončí. Nečíhá tam v koutě Lučihlavova žena?"

"Nevyčítejte jí nic, Stopaři, vděčím jí za svůj život a za to, že jsem teď v bezpečí. Řekněte mi, co se stalo s oddílem mého otce - proč jste tady; a já vám povím o všech strašlivých událostech, které se zběhly."

"Pár slov stačí, Mabel. Kdo je zvyklý na ďábelské kousky Indiánů, nepotřebuje velké vysvětlování. Naše výprava se zdařila, jak jsme doufali. Had byl na průzkumu a přinesl nám zprávy, že jsme si nemohli přát lepší. Zaskočili jsme tři lodi, vyhnali jsme z nich Francouze, obsadili jsme je a potopili podle rozkazu v nejhlubší části průlivu. Divoši v Horní Kanadě budou mít letos špatnou zimu. Smělým lovcům a troufalým bojovníkům bude chybět prach a střelivo. Neztratili jsme ani jednoho muže a nikdo nebyl ani škrábnut. Myslím, že ani nepřítel neměl velké ztráty na lidech. Krátce řečeno, Mabel, byla to výprava, jaké má Lundie rád. Nepřítel utrpěl velkou škodu a my malou."

"Ach, Stopaři, bojím se, že major Duncan bude litovat, že se do té věci pouštěl, až uslyší o smutné příhodě, která se tady udála."

"Vím, co chcete říci, vím to. Ale vyslechněte mě až do konce a budete lépe rozumět. Po svém vítězství mě seržant poslal s Hadem v člunech napřed, abych vám vyprávěl, co se stalo. Sám jede za námi s dvěma těžšími loďmi, které sem nemohou dorazit před úsvitem. Rozešel jsem se s Čingašgukem dnes odpoledne. Domluvili jsme se, že každý z nás pojede jedním průlivem, abychom se přesvědčili, že cesta je volná. Od té doby jsem náčelníka neviděl."

Mabel nyní Stopařovi pověděla, že viděla Mohykána a že ho čeká ve srubu.

"Nepřijde, Mabel, nepřijde! Správný zvěd se nikdy neuchyluje za hradby ani za trámy, dokud může být na volném vzduchu a dělat něco užitečného. Ani já bych nebyl přišel, ale slíbil jsem seržantovi, že vás půjdu potěšit a že se podívám, jestli jste v bezpečí. Nevíte, jak mě zabolelo u srdce, když jsem odpoledne uviděl ostrov, a ještě hůř mi bylo, když jsem si myslel, že jste mezi pobitými."

"Ale jaké šťastné znamení vás varovalo, abyste neplul přímo na ostrov a nepadl do rukou nepřátel?"

"Byl to týž hlas, kterým příroda radí psu, kde najít zvěř, a zvěři, jak mu uniknout. Ne, ne, tyhle lotrovské kousky s mrtvými by snad oklamaly vojáky z Pětapadesátého pluku a královské důstojníky, ale minou se účinkem u lidí, kteří strávili život v lesích. Plul jsem průlivem právě proti domnělému rybáři. Ti darebáci to udělali sice velmi pěkně, ale ne tak důmyslně, aby oklamali zkušený zrak. Ubožák držel prut příliš vysoko, ale vojáci Pětapadesátého se na Oswegu rybařit naučili, i když to dřív neuměli, a rybář, který nemá rybu na udici ani mu nelapá po vnadidle, by nikdy neseděl tak nehybně. Ale nikdy jsme nepřijížděli ke stanici naslepo. Ležel jsem někdy nedaleko tvrze celou noc, protože vyměnili hlídky a rozestavili je jinak. Mne ani Hada nenachytají tak nejapnými nápady. Chtěli zřejmě oklamat Skoty, kteří jsou sice jinak velmi chytří, ale na indiánské lsti nestačí."

"Myslíte, že můj otec a jeho vojáci se dají oklamat?" řekla Mabel prudce.

"Ne, jestli tomu budu moci zabránit, Mabel. Říkáte, že je Had také na stráží; pak máme dvojí naději, že se nám podaří upozornit ho na nebezpečí. Jenže vůbec nevíme, kterým průlivem oddíl přijede."

"Stopaři," řekla Mabel slavnostně, neboť hrozné výjevy, kterých byla svědkem, obestřely smrt neobvyklým děsem. "Stopaři, říkal jste mi, že mě máte rád a že byste mě chtěl za ženu?"

"Byl jsem tak smělý, Mabel, a seržant mi dokonce nedávno řekl, že mám naději, ale nepronásleduji toho, koho mám rád."

"Poslouchejte, Stopaři, vážím si vás a ctím vás - zachraňte mého otce před touto strašnou smrtí a budu vás zbožňovat. Dávám vám svou ruku, je to záruka mého slibu, až přijdete a požádáte mě o ni."

"Děkuji vám, Mabel; to je víc, než si zasloužím - bojím se, že nebudu umět takový dar ani ocenit, jak se sluší. Ale nemusela jste mě žádat, abych zachraňoval seržanta. Jsme staří kamarádi a jeden druhému jsme zavázáni životem. Mám jen strach, že staré kamarádství s otcem není vždy nejlepším doporučením u dcery."

"Nepotřebujete žádné jiné doporučení - stačí vaše city, vaše statečnost, vaše věrnost. Všechno, co děláte a říkáte, Stopaři, pokládám za správné a moje srdce nemá pokulhávat za mým rozumem."

"Takové štěstí jsem dnes večer nečekal. Vaše slova jsou sladká, Mabel, ale i bez nich bych udělal, co je mou povinností v této těžké chvíli. Ale slibuji vám, že vykonám všechno, co budu moci."

"Teď si rozumíme, Stopaři," dodala Mabel zadrhujícím hlasem. "Neztrácejme už ani jeden okamžik, který může být nenahraditelný. Nemohla bych jet vaší kanoí naproti otci?"

"To neradím, Mabel. Nevím, kterým průlivem váš otec přijede. Je jich dvacet; spolehněte se, že Had propluje všemi. Ne, ne, zůstaneme raději tady. Trámy srubu jsou ještě čerstvé, nebude lehké je zapálit. Mohu hodně vytěžit z tohoto postavení, mohu odtud pálit proti celému kmeni. Irokézové mě nedostanou z této tvrze, dokud ji uchráníme před ohněm. Seržant nyní kotví u některého ostrova a do rána nepřijde. Když budeme držet tvrz, budeme ho moci včas varovat, například střelbou. Jestli se rozhodne udeřit na divochy, jak by udělal každý muž jeho povahy, bude se mu velmi hodit, když udržíme tvrz. Ne, ne, rozum mi říká, abychom zůstali, jestli chceme seržantovi pomoci, i když my dva bychom snadno unikli."

"Tedy zůstaneme," zašeptala Mabel, "zůstaneme. Stopaři. Uděláme všechno, jen abychom zachránili otce."

"Ano, to je správné. Jsem rád, že to říkáte, Mabel. Musíme seržantovi za každou cenu pomoci. Až dosud se držel skvěle; jestli zažene ty darebáky a se ctí odtud ustoupí, až spálí chaty a srub, Lundie ho nezapomene po zásluze odměnit. Ano, Mabel, musíme zachránit život vašemu otci, ale také jeho čest."

"Za přepadení ostrova nemůže být viněn můj otec. Nemohl tušit, že nepřítel zná naše postavení na ostrově," řekla Mabel, jež přemýšlela, co asi seržantovi přinesou poslední události.

"To je pravda, sám nevím, jak se to Francouzi dověděli. Místo bylo dobře vybráno a těžko je najde i ten, kdo sem jednou přijel a zas odjel. Bojím se, že to byla zrada, ano, rozhodně to byla zrada." "Ach, Stopaři, je to možné?"

"Nic není lehčího, Mabel. Některým lidem je zrada přirozená jako jídlo. Proto když se setkám s člověkem, který má spoustu hezkých řečí, ohlížím se po jeho činech. Jestli má někdo srdce na pravém místě a skutečně chce dělat dobro, stačí, když to ukáže svým chováním, ne jazykem."

"Jasper Western není člověk toho druhu," řekla Mabel prudce. "Neznám upřímnějšího hocha a rozhodně není z těch, kdo pracují jazykem místo hlavou."

"Jasper Western! Jazyk i srdce má na pravém místě na to se spolehněte. Lundie, ubytovatel, seržant i váš strýc se tak zmýlili, když ho podezřívali, jako by si mysleli, že slunce svítí v noci a hvězdy ve dne. Ne, ne, ručím svým skalpem za poctivost Sladké vody, a když bude třeba, i svou puškou."

"Děkuji, Stopaři, děkuji!" zvolala Mabel. Natáhla k němu ruku a tiskla mu v rozčilení ocelové prsty; ani nevěděla, jak je její stisk silný. "Vy jste ušlechtilý a jemný člověk. Osud vám to oplatí."

"Ach, Mabel, kdybych měl čekat na osud, nemohl bych toužit po ženě, jako jste vy. Musel bych vás nechat nějakému důstojníkovi z pevnosti, aby se vám dvořil, jak si zasloužíte."

"Dnes už o tom nemluvme," odpověděla Mabel tiše a hlasem velmi smutným a přiškrceným. "Teď nemůžeme myslet na sebe, Stopaři, nýbrž na své přátele. Ale mám skutečně radost, že pokládáte Jaspera za nevinného. Mluvte teď o něčem jiném. Nemáme pustit Rosu?"

"Přemýšlel jsem o ní; nemůžeme tady sedět jako slepí, zatímco ona má oči otevřené. Kdybychom ji poslali do nejhořejší místnosti a odstranili žebřík, byla by aspoň zajištěna."

"Nemohu tak nakládat s člověkem, který mi zachránil život. Raději bych ji nechala odejít, protože věřím, že je mou přítelkyní a že neudělá nic, co by mi uškodilo."

"Neznáte Indiány, Mabel. Pravda, nepochází z krve-lačných Mingů, ale žije s těmi ničemy a jistě se přiučila jejich uskokům. - Co to je slyšet venku?"

"Zní to jako údery vesel, nějaká loď projíždí průlivem."

Stopař zavřel padací dveře za dolní místností, aby zabránil Rose v útěku, zhasil svíčku a spěchal ke střílně. Mabel se mu zvědavě dívala přes rameno a sotva dýchala. Uplynuly dvě nebo tři minuty a Stopař už začal nezřetelně rozeznávat předměty. Průlivem propluly dva čluny a přistály u břehu asi padesát metrů od srubu, kde bylo přístaviště. Pro tmu Stopař víc neviděl, zašeptal Mabel, že příchozí mohou být stejně tak nepřátelé jako přátelé. Pokládal však za nemožné, že by její otec dorazil tak brzo. Z člunů vystoupilo mužstvo a nato se ozvalo anglicky trojnásobné, radostné "hurá". Už nebylo pochyb, kdo jsou příchozí. Stopař skočil k sklápěcím dveřím, zvedl je, sklouzl dolů po žebříku a začal prudce odsunovat závory. Bylo vidět, že pokládá tento okamžik za krajně vážný. Mabel spěchala za ním, ale víc mu překážela, než pomáhala. Ještě neotevřeli poslední závoru, když uslyšeli těžkou salvu z pušek. Stáli jako přikovaní, když se z okolních křovin rozlehl válečný ryk.

Dveře se rozletěly a Stopař s Mabel se vyřítili ven. Teď nebylo nikde slyšet lidský hlas, ale již v příští chvíli se Stopařovi zdálo, že slyší blízko člunů tlumené sténání. Ale vanul silný vítr a šumot listí se mísil s kvílením větru, takže si Stopař nebyl jist. Mabel dal strach křídla, předhonila Stopaře a mířila k člunům.

"To nepůjde, Mabel," řekl Stopař tvrdým, ale tichým hlasem a chytil ji za ruku. "To nepůjde. Neušli bychom jisté smrti a nikomu bychom nepomohli. Musíme zpět do srubu."

"Tatínek! Mého ubohého, drahého otce zavraždili!" zvolala zoufale, ale z navyklé opatrnosti i v této kruté chvíli mluvila tlumeně. "Stopaři, jestli mě máte rád, pusťte mě k tatínkovi!"

"To nepůjde, Mabel. Je zvláštní, že nikdo nemluví. Z člunů nikdo neopětuje palbu. A já jsem nechal Zvěrobijku ve srubu! Ale k čemu puška, když nikoho nevidím?"

V té chvíli zahlédl Stopař, který pevně držel Mabel, ale nepřestával se bystrým okem rozhlížet po temném okolí, asi pět nezřetelných plazících se postav, které se pokoušely ho zaskočit a zřejmě mu chtěly zamezit ústup do srubu. Chytil Mabel do náručí jako děcko. S největším vypětím sil se mu podařilo vběhnout do tvrze. Za zády slyšel dupot pronásledovatelů. Složil své břímě, otočil se, zavřel dveře a zastrčil první závoru; vtom se dveře otřásly mohutným náporem zvenčí a málem mu podlehly. V mžiku zapadly i druhé závory.

Mabel vystoupila do prvního poschodí a Stopař zůstal na stráži dole. Byla v takovém rozpoložení, že se sice pohybovala, ale rozum měla úplně otupělý. Mechanicky rozsvítila svíčku, protože ji o to Stopař požádal, a vrátila se s ní dolů, kde na ni čekal. Jakmile měl Stopař světlo, prohlédl pečlivě jednu místnost po druhé, aby se přesvědčil, že se nikdo v tvrzi neskrývá. Když si byl jist, že nemá v zádech nepřítele, vystoupil do všech pater. Shledal, že je teď ve srubu s Mabel sám, protože Rosa utekla. Potom šel za dívkou do hlavní místnosti. Postavil svíčku na zem, a dřív než si sedl, prohlédl křesadlo Zvěrobijky.

"Naše nejhorší obavy se splnily!" řekla Mabel, která za celý svůj život nebyla tak rozčilena jako v posledních pěti minutách. "Můj drahý otec a všichni ostatní z jeho oddílu jsou povražděni nebo zajati."

"To nevíme - ráno uvidíme. Myslím, že to dopadlo trochu jinak, protože bychom slyšeli kolem srubu vítězoslavný řev ničemných Mingů. Jedno je jisté: jestli nepřátelé skutečně zvítězili, brzo nás přijdou obklíčit. Rosa jim poví o našem postavení. Protože vědí, že nemohou srub zapálit ve dne, dokud bude mít slovo slavná Zvěrobijka, musíme počítat s tím, že se o to budou pokoušet, dokud jim pomáhá tma."

"Počkejte, slyším sténání!"

"To je klam, Mabel."

"Ne, nemýlím se, dole skutečně někdo naříká."

Stopař musel přiznat, že dívku její bystré smysly neklamou. Ale varoval ji, aby potlačil její rozčilení. Připomínal jí, že divoši jsou schopni každé lsti, aby dosáhli cíle; je nejpravděpodobnější, že někdo z nich předstírá sténání, aby je vylákal ze srubu nebo aspoň pohnul, aby otevřeli dveře.

"Ne ne!" řekla Mabel kvapně, "to nejsou předstírané zvuky, tam někdo trpí!"

"Dobře, přesvědčíme se tedy, jestli je tam přítel nebo nepřítel. Schovejte, Mabel, světlo a promluvím s tím člověkem střílnou."

Stopař věděl ze zkušenosti, že i při této maličkosti musí zachovat co největší opatrnost. Nejednou viděl kruté vraždění pro pouhé zanedbání nějaké drobnosti, kterou by neznalý pokládal za zbytečnou opatrnost. Nepřiložil ústa ke střílně, nýbrž promluvil z takové vzdálenosti, aby ho bylo slyšet, aniž by zvyšoval hlas. Stejně opatrně si počínal, když poslouchal.

"Kdo je venku?" zeptal se Stopař, když se patřičně zajistil. "Je tam někdo raněn? Jestli jsi přítel, mluv bez obav, rádi ti pomůžeme."

"Stopaři!" odpověděl hlas, v němž Mabel i Stopař okamžitě poznali hlas seržantův. "Stopaři, pověz mi, co se stalo s mou dcerou?"

"Tatínku, jsem tady v bezpečí a nejsem raněna, kéž by tak bylo i tobě!"

Oba zaslechli slova díků, která se zřetelně mísila s bolestným sténáním.

"Moje nejhorší předtuchy se splnily!" řekla Mabel se zoufalým klidem. "Stopaři, musíme otce dopravit do srubu, i kdybychom měli ztratit všechno."

"Jistě, Mabel. Ale buďte klidná a zachovejte rozvahu. Uděláme pro něj, co je v lidských silách, jen buďte klidná."

"Jsem, Stopaři, a nikdy v životě jsem nebyla klidnější a rozumnější. Jen pamatujte, jaké nebezpečí nám hrozí v každém dalším okamžiku. Prosím vás, jednejte hned!"

Stopaře překvapil pevný tón v její řeči a snad ho i trochu oklamala klidem a sebeovládáním, k němuž se sama přinutila. Nic už neříkal, okamžitě sestoupil dolů a začal odsunovat závory. Počínal si v tomto nejnebezpečnějším okamžiku co nejopatrněji. Když začal pomalu otvírat těžké dveře, pocítil tlak z vnějšku a málem je zas přirazil. Pohlédl škvírou ven, povolil a otevřel dokořán. Dovnitř se zhroutilo tělo seržanta Dunhama, který se o dveře opíral. Stopař v okamžiku vtáhl seržanta dovnitř a dveře zas zajistil. Pak se oba mohli věnovat raněnému.

Mabel jednala v této trudné chvíli s energií až nepřirozenou. Přinesla světlo, svlažila vodou otcovy rozpraskané rty, pomohla Stopaři upravit pro otce lože ze slámy a pod hlavu mu položila podušku ze složeného oděvu. Pracovali vážně, téměř nemluvili. Mabel ani nezaplakala, dokud neuslyšela, že jí otec šeptem děkuje za péči a něhu. Po celou dobu se snažila uhodnout, jak je otci. Stopař věnoval více pozornosti seržantovu zranění. Viděl, že mu kulka proletěla trupem. Znal dobře, co taková rána znamená a že není velká naděje na záchranu.

KAPITOLA 24

Mé slzy pij, když padají,

kéž krev máje ti balzámem,

víš dobře, že bych prolil ji

pro chvíli klidu v srdci tvém.

MOORE

Od chvíle, kdy Mabel rozsvítila, nespouštěl seržant Dunham oči se své krásné dcery. Pohlédl na dveře, aby se ujistil, že jsou v bezpečí. Ležel dole, protože neměli nosítka, aby ho vyzvedli do horního patra. Pak se zahleděl na Mabel. Když člověku prchá život z těla, začne tím víc milovat, co má navždy ztratit.

"Děkuji osudu, mé dítě, že jsi aspoň ty unikla jejich vražedným puškám," řekl zřetelně, a zdálo se, že při řeči nemá větší bolesti. "Vypravuj mi, Stopaři, jak se celá ta smutná věc přihodila."

"Je to opravdu smutné, seržante. Byla to zrada, někdo prozradil nepříteli náš ostrov. Teď to vím tak jistě, jako že dosud držíme tento srub. Ale..."

"Major Duncan měl pravdu," přerušil ho Dunham a položil mu ruku na rámě.

"Nebylo to tak, jak myslíš, seržante - ne, rozhodně ne! Aspoň podle mého názoru. Vím, že člověk je slaboch - a nesmíme nikoho přeceňovat, ani rudé, ani bílé. Ale neznám na hranicích poctivějšího hocha, než je Jasper Western."

"Děkuji vám, Stopaři, za ta slova," řekla Mabel a z očí jí vytryskla záplava slz svědčící o prudkosti a hloubce jejích citů. "Děkuji vám, Stopaři! Statečný nikdy neopustí statečného - poctivý se zastane poctivého."

Otec se díval s úzkostí do dceřiny tváře, až dívka skryla obličej v zástěrce, aby nebylo vidět slzy. Pak se podíval tázavě do tvrdého obličeje vůdcova. Ale viděl v něm jen obvyklou otevřenost, upřímnost a přímost. Seržant na něho kývl, aby pokračoval.

"Vzpomínáš si, seržante, kde jsme tě já a Had opustili? Nemusím říkat, co se stalo předtím. Je pozdě litovat toho, co bylo, ale myslím, že by se to nestalo, kdybych byl zůstal na lodi. I jiní mohou být dobrými vůdci - nepochybuji, že jsou takoví. Ale příroda rozdává nestejně svoje dary a jistě jsou někteří lepší a někteří horší. Myslím, že chudák Gilbert, který mě vystřídal, doplatil na svůj omyl."

"Padl vedle mne," odpověděl seržant s tichým smutkem. "Všichni jsme doplatili na své chyby."

"Ne, ne, seržante, nechci tě odsuzovat. Nikdo nemohl být lepším velitelem na této výpravě. Ještě jsem neviděl lepší útok z boku; sám Lundie by se poučil, kdyby byl viděl, jak jsi manévroval se svou lodi proti nepřítelově houfnici."

Seržantovi se rozjasnily oči a z jeho tváře zářil triumf, i když šlo jen o vítězství přiměřené jeho silám.

"To jsem neprovedl špatně, kamaráde, řekl, "jako smršť jsme jim rozbili jejich dřevěnou předprseň."

"Bylo to krásné, seržante, jen se bojím, abychom se časem nedověděli, že se ti darebáci znovu zmocnili své houfnice. Ano, ano, jen odvahu, seržante; pokus se zapomenout na všechno nepříjemné a mysli jen na lepší stránku věci. To je nejsprávnější filosofie a nejsprávnější víra. Jestli se opět nepřítel zmocnil houfnice, nemohli jsme tomu zabránit, a má konečně jen to, co mu dřív patřilo. Tvrz ještě nemají a asi ji nikdy mít nebudou, ledaže by ji v noci zapálili. Když jsme s Hadem ujeli asi deset mil po proudu, rozdělili jsme se, protože jsme pokládali za rozumné zachovat obvyklou opatrnost, i když pojedeme k přátelskému táboru. Nemohu ti povědět, co se stalo s Čingašgukem. Mabel sice říká, že není daleko a nepochybuji o tom, že ušlechtilý Delaware koná svou povinnost, i když o něm nevíme. Dej na má slova, seržante: než tohle všechno skončí, v nějaké nebezpečné chvíli o něm uslyšíme a jistě se objeví tak tajemně a spolehlivě, jak je jeho zvykem. Had je moudrý a schopný náčelník. Každý běloch by mu mohl závidět jeho schopnosti, i když je nutno přiznat, že jeho puška není tak jistá jako Zvěrobijka. Když jsem se blížil k ostrovu, neviděl jsem kouř a to mi bylo podezřelé. Vím, že vojáci z Pětapadesátého nejsou tak chytří, aby jej skrývali, ačkoliv mnohokráte slyšeli, jak je to nebezpečné. Proto také jsem byl opatrnější, když jsem spatřil nastraženého rybáře, jak už jsem vyprávěl Mabel. Pak už jsem prohlédl celou jejich ďábelskou lest, jako bych ji viděl na mapě. Nemusím ti říkat, seržante, že jsem nejprve myslel na Mabel, a když jsem shledal, že je ve srubu, přišel jsem za ní až sem, abych žil nebo zemřel spolu s ní."

Otec se podíval radostně na dceru. Mabel cítila, jak se jí sevřelo srdce. Nikdy si nepomyslela, že se to může stát v takové chvíli, kdy chtěla myslet jen na zdraví svého otce. Políbila mu ruku, kterou k ní vztáhl. Pak si k němu klekla a prudce se rozplakala.

"Mabel," řekl seržant pevně, "nesmíme klamat jeden druhého; přišel můj čas a mám jen jedinou útěchu, že umírám jako voják. Lundie mě ospravedlní, protože mu Stopař řekne, co jsme vykonali a jak se všechno událo. Nezapomněla jsi na naši poslední rozmluvu?"

"Ne, tatínku, ale i můj čas asi přišel," zvolala Mabel. Myslela si, že i pro ni by byla smrt vysvobozením.

"Nemohu doufat, že bych vyvázla. Nejlepší by bylo, kdyby nás tu Stopař nechal a vrátil se, dokud může, se smutnými zprávami do pevnosti."

"Mabel," řekl Stopař s výčitkou, ale vzal ji přitom něžně za ruku, "to jsem si nezasloužil. Vím, že jsem hrubý člověk, nevzdělaný a nevzhledný..."

"Stopaři!"

"Dobře, dobře, nic se nestalo. Nemyslela jste to tak, ani byste toho nebyla schopna. Nebudeme teď mluvit o útěku, protože nemůžeme seržanta odnést. Musím hájit tvrz stůj co stůj. Možná že se Lundie dozví o našem neštěstí a pošle nám na pomoc oddíl, který nás vysvobodí z obleženi."

"Stopaři a Mabel," řekl seržant, který se svíjel bolestí, až mu studený pot vyvstával na čele, "pojďte oba ke mně. Myslím, že si rozumíte."

"Otče, nemluv o tom, udělám všechno, co si přeješ.

"Díky bohu! Podej mi ruku, Mabel - a ty, Stopaři, vezmi ji do své. Jen tak jednoduše ti mohu dát svou dceru. Vím, že budeš hodným mužem. Neodkládejte sňatek kvůli mé smrti. Ještě na podzim přijde kněz do pevnosti - ať vás hned oddá."

"Spolehni se na mne, seržante," přerušil ho Stopař, "a věř, že všechno dobře dopadne."

V té chvíli měla Mabel pocit, že její budoucí sňatek se Stopařem nemůže víc posvětit žádný církevní obřad. A přesto jí ležela na srdci hrozná tíha a byla by bývala šťastná, kdyby mohla umřít.

Po krátkém odmlčení seržant stručně, krátkými větami vylíčil, co se dělo, když se rozloučil se Stopařem a Delawarem. Vanul velmi příznivý vítr; proto nezakotvili u ostrova, jak původně zamýšleli, nýbrž seržant se rozhodl pokračovat v cestě a dorazit ještě v noci na stanici. Podle jeho mínění nikdo o jejich příjezdu nevěděl a byli by aspoň částečně předešli pohromě, kdyby se nebyli zastavili u výběžku sousedního ostrova. Hluk, který způsobili, když vystupovali z lodi, ohlásil jejich příchod a nepřítel se na ně mohl připravit. Přistáli pak na ostrově, aniž tušili nebezpečí, ačkoliv je překvapilo, že nenašli na břehu hlídku. Nechali pušky v lodi, protože chtěli napřed vyložit vaky a zásoby potravin. Indiáni na ně vystřelili z takové blízkosti, že účinek palby, ačkoliv byla tma, byl smrtící. Padli všichni, jen dva nebo tři se ještě zvedli a prchli. Asi pět vojáků bylo zabito na místě nebo skonali v několika minutách. Ale z nějakého neznámého důvodu se na ně nepřátelé nevrhli, aby jim vzali skalpy, jak je jejich zvykem. Seržant Dunham padl s ostatními. Pak uslyšel Mabel, když vyběhla ze srubu. Její výkřik v něm vzbudil prudký otcovský cit, s vypětím všech sil se doplazil ke dveřím tvrze, kde se opřel o dveřní trámy.

Když seržant dokončil své prosté líčení, byl tak zesláblý, že si musel odpočinout. Stopař a Mabel se snažili splnit každé jeho přání a nějakou dobu vůbec nepromluvili. Lovec využil této chvíle, aby se podíval ze střílen a se střechy, co se děje. Prohlédl pušky. Bylo jich v tvrzi asi tucet, neboť vojáci si vzali na výpravu svoje muškety. Ale Mabel ani na chvíli neopouštěla otce. Když podle jeho dechu usoudila, že spí, klekla a modlila se.

Asi půl hodiny bylo ve srubu slavnostní ticho. Mabel slyšela jen nahoře Stopařovy mokasíny. Občas udeřila o podlahu pažba některé pušky, protože Stopař prohlížel zbraně, jestli jsou nabité a mají v pořádku křesadla.

Raněný těžce oddychoval, jinak bylo ticho. Mabel by byla ráda mluvila s otcem, kterého měla brzo ztratit, ale nechtěla rušit jeho zdánlivý odpočinek. Dunham však nespal; přemýšlel. Mabel seděla u něho a dávala pozor na každou změnu jeho dechu. Vtom zaslechla opatrné zaklepání na dveře. Myslela, že by to mohl být Čingašguk. Vstala a odsunula dvě závory. Třetí podržela a zeptala se, kdo je venku. Ozval se hlas strýcův. Cap žádal, aby ho rychle vpustila. Mabel odsunula bez váhání závoru a strýc vstoupil. Sotva prošel dveřmi, Mabel je zas zavřela a zajistila; dovedla to už velmi obratně.

Houževnatý námořník byl dojat k slzám, když viděl, jak je švagrovi, a když shledal, že je i s Mabel v bezpečí. Vyprávěl, jak se sem dostal. Jejich hlídači už je tak bedlivě nestřežili, protože si mysleli, že ubytovatel i Cap tvrdě spí. Nalévali je pálenkou, aby jim v nejbližších rozhodných chvílích nepřekáželi. Muir spal nebo se tvářil, že spí, ale Cap ve zmatku, který nastal při útoku, utekl do křovin. Našel Stopařovu kanoi a v ní se dostal ke srubu; chtěl uniknout s neteří po vodě. Když zjistil, že je jeho švagr těžce raněn a že je v tvrzi dosti bezpečno, změnil ovšem svůj plán.

"Jestli dojde k nejhoršímu, příteli Stopaři," řekl, "musíme spustit vlajku a to nám dá právo na milost. Jenže jsme muži, a proto musíme něco vydržet. Spustíme vlajku teprve tenkrát, až to bude pro nás nejvýhodnější. Navrhoval jsem totéž panu Muirovi, když nás zajali ti ničemové, jak vy říkáte. A máte pravdu, protože zběsilejší ničemy nenajdete..."

"To jste je už také poznal?" přerušil ho Stopař, který se rád přidal, když někdo haněl Mingy nebo chválil přátele. "Ale kdybyste padl do rukou Delawarů, to byste viděl rozdíl."

"Dejte pokoj, pro mne je jeden jako druhý. Jsou to darebáci všichni dohromady až na našeho přítele Hada, který je na Indiána víc než slušný. Když se ti divoši na nás vrhli a zabili desátníka M'Naba a jeho vojáky, jako by to bylo jen hejno králíků, zalezli jsme s poručíkem Muirem do jedné z jeskyň, kterých je tu mezi skalami plno. Tam jsme se schovávali jako dva spiklenci v lodním kýlu, až nás začal mučit hlad. Hlad, to je zatracená okolnost, to uzná každý, kdo neměl čtyřicet osm hodin nic v břiše."

"Strýčku!" řekla Mabel smutným, vyčítavým hlasem, "tatínek je velmi nebezpečně raněn."

"Pravda, Magnetko, sednu si k němu a potěším ho, jak budu moci. Jsou závory dobře zasunuty? Seržant musí mít klid, nesmí ho nikdo rušit."

"Myslím, že se nemusíme ničeho bát."

"Jdi tedy nahoru, Magnetko, a odpočiň si. A Stopař zajde na půdu a podívá se ze střílen. Tvůj otec mi možná chce něco říci a snad bude lépe, když zůstaneme sami."

Mabel poslechla a Stopař již vylézal na střechu, aby se podíval kolem. Švagři osaměli. Cap se posadil vedle seržanta. Několik minut mlčel a rozmýšlel si, co všechno mu řekne.

"Musím ti říci, seržante," začal konečně svým obvyklým tónem, "že s návratem téhle nešťastné výpravy něco nebylo v pořádku. Měli bychom si říci pravdu, celou pravdu bez okolků."

"Draze jsem zaplatil za svoje chyby, švagře, a bojím se, že ubohá Mabel bude za to trpět. Ale myslím, že se nemuselo stát neštěstí, kdyby nás někdo nezradil. Bojím se, švagře, že Jasper Sladká voda s námi sehrál falešnou hru."

"Souhlasím s tebou, tenhle život na sladké vodě musí člověka dříve nebo později mravně podlomit. Probrali jsme to s poručíkem Muirem ze všech stran, když jsme leželi v jeskyni. Shodli jsme se, že jen Jasperova zrada nás přivedla do tohoto pekla. Ale raději se uklidni, seržante, a mysli na jiné věci. Když vjíždí loď do neznámého přístavu, má kapitán myslet na to, jak v něm zakotví, a nemá probírat události, které se staly cestou. To má být zapsáno v lodní knize. Na jejích sloupcích jsou nakonec zaznamenány naše dobré a špatné skutky... Hleďme, Stopař! Děje se snad něco, že běžíte po žebříku jako Indián za skalpem?"

Vůdce zvedl ukazovák, aby mlčeli. Pak kývl na Capa, aby vylezl do prvního patra, a k seržantovi se opět vrátila Mabel.

"Musíme být opatrní a stateční," řekl tiše. "Ti darebáci chtějí opravdu zapálit srub. Vědí, že teď už nic nezískají, když jej nechají stát. Slyším mezi nimi lotra Lučihlava. Přikazuje jim, aby ten ďábelský kousek provedli ještě teď v noci. Musíme být hbití, Slaná vodo. Naštěstí je tu několik sudů s vodou a to při obležení něco znamená. Jsem přesvědčen, že nám také hodně pomůže náš poctivý přítel Had, jestli je na svobodě."

Cap nečekal na další pobízení a za chvilku byl se Stopařem v horní místnosti; Mabel si sedla vedle otcova prostého lože. Stopař otevřel střílnu a schoval světlo, aby se nevydával napospas zrádné střele. Stál blízko otvoru a očekával výzvu, hotov odpovědět. V tichu se konečně ozval Muirův hlas.

"Pane Stopaři," zavolal Skot, "přítel vás vyzývá k jednání. Pojďte bez obav k některému otvoru. Nemusíte se ničeho bát, dokud mluvíte s důstojníkem Pětapadesátého pluku."

"Co si přejete, ubytovateli? Znám Pětapadesátý a myslím, že je to statečný pluk, ačkoli mám raději Šedesátý, ale před oběma dávám přednost Delawarům. Co vás přivádí, ubytovateli? Je to jistě naléhavé poslání, když jste přišel teď v noci pod střílny naší tvrze a přitom víte, že uvnitř je Zvěrobijka."

"Vím, že příteli neublížíte, Stopaři, proto mi tady nehrozí nebezpečí. Máte zdravý úsudek a sláva, kterou jste si na hranicích získal statečností, je tak veliká, že ji nepotřebujete podporovat zbytečným zabíjením. Jistě uznáte, milý kamaráde, že je lépe se dobrovolně vzdát, když je odpor nemožný, než tvrdohlavě vzdorovat proti všem pravidlům války. Nepřítel je příliš silný i statečný a přišel jsem vám poradit, abyste vydal tvrz. Budou s vámi zacházet jako s válečným zajatcem."

"Děkuji vám za radu, ubytovateli, kterou mohu od vás tím spíš přijmout, že nic nestojí; ale nejsem zvyklý opouštět tak dobré postavení, dokud mám dost vody a jídla."

"Správně, Stopaři, jsem poslední, kdo by vás zrazoval z vašeho statečného rozhodnutí a doporučoval vám, abyste se vzdal, kdybych viděl, že máte prostředky, abyste se udržel. Ale uvědomte si, že i pan Cap už padl."

"Vůbec ne, vůbec ne," zvolal Cap otvorem jiné střílny. "Naopak, poručíku, vlezl si do věže této tvrze a nemá v úmyslu vydat svou hlavu a kštici znovu napospas těmhle divochům, dokud ji může hájit. Pokládám srub za šťastnou okolnost a nechci tuto příležitost zahodit."

"Jestli je to hlas živého člověka," odpověděl Muir, "jsem šťastný, že vás slyším. Mysleli jsme, že jste padl v poslední strašné srážce. Ale pane Stopaři, i když je s vámi náš přítel Cap, a vím, že z toho jistě máte radost, protože jsem s ním sám strávil dva dny a dvě noci ve skalní díře, ztratili jsme seržanta Dunhama; padl se všemi statečnými muži, kterým velel na poslední výpravě. Lundie si přál, aby velel, ačkoli by bývalo opatrnější, kdyby pověřil některého důstojníka. Ale Dunham byl statečný muž a budeme ctít jeho památku. Zkrátka, udělali jsme všichni, co jsme mohli, a to je nám velkou ctí."

"Znovu se mýlíte, ubytovateli," odpověděl Stopař, který se uchýlil ke lsti, aby zvětšil svou posádku. "Také seržant je v bezpečí ve srubu a možno říci v rodinném kruhu."

"Mám z toho radost, protože jsme pokládali seržanta za zabitého. Ale jestli je ještě v tvrzi krásná Mabel, nebraňte jí, prosím vás, ani okamžik odejít, protože nepřítel co nevidět dům zapálí. Znáte sílu tohoto strašného živlu. Budete jednat jen jako ostražitý a zkušený bojovník, za jakého vás pokládají, když raději opustíte pevnost, kterou nemůžete uhájit, a nepřivodíte sobě a svým přátelům zkázu."

Stopař

Kapitola 10

"Znám sílu ohně, jak říkáte, ubytovateli, a nemusíte mi říkat, že v tuhle hodinu by se na něm měla vařit jen večeře. Stejně tak nepochybuji, že jste slyšel o síle Zvěrobijky. Kdo se pokusí položit hromádku chrastí pod tyto dřevěné stěny, ochutná její moc. Šípy tuto budovu nezapálí, střecha není kryta šindelem, je sroubena z dobrých, silných klád a pobita čerstvou kůrou; také vody máme dost. Střecha je plochá, jak sám víte, takže po ní můžeme chodit, a nehrozí nám tady nebezpečí, dokud máme vodu. Přeju každému mír, když mě nechá na pokoji, ale kdo se pokusí zapálit náš srub, uhasí oheň svou krví."

"Mluvíte jako snílek, Stopaři, a přestal byste, kdybyste se zamyslel nad skutečností. Jistě netvrdíte, že Pětapadesátníci nejsou oddaní a stateční, a přitom jsem přesvědčen, že by se válečná rada pluku rozhodla vzdát se."

"Myslím, že jsme si řekli své, ubytovateli, a je škoda dalších slov. Jestli se ti ničemové za vámi chystají začít svoje pekelné dílo, ať tedy začnou! Budou pálit dříví a já budu pálit prach. Kdybych byl Indián přivázaný ke kůlu, mohl bych se vychloubat, jak je jejich zvykem. Ale protože mám tvář bledou a povahu bělochovu, raději jednám, než mluvím. Na královského důstojníka jste už řekl dosti, a když zahyneme v ohni, nikdo z nás už vám nebude nic vyčítat."

"Stopaři, přece nenecháte Mabel, krásnou Mabel Dunhamovou, napospas takové pohromě?"

"Mabel Dunhamová pečuje o raněného otce. Nikdo jí nezkřiví vlas, dokud mně neselže zrak a paže. Vy snad důvěřujete Mingům, pane Muire, ale já ne. Spolčujete se raději s ničemným Tuskarorem, který je tak lstivý a podlý, že zkazí povahu každého kmene, ke kterému se přidruží, ale bojím se, že v Minzích našel větší darebáky, než je sám. Teď už dost řečí, ať obě strany dokáží, co umějí."

Stopař se po celou dobu rozmluvy kryl, aby ho nezasáhla zákeřná kulka, kterou by někdo vypálil do střílny. Poslal teď Capa na střechu, aby se připravil na první útok. Přes všechnu pohotovost našel už Cap v kůře střechy nejméně deset hořících šípů. Venku se ozývalo ječeni a řev nepřátel. Pak přišla prudká střelba z pušek. Kulky se s praskotem zarývaly do trámů. Boj už bezpochyby začal.

Tyto zvuky ovšem nepolekaly ani Capa, ani Stopaře a Mabel byla příliš zarmoucena, než aby myslila na strach. Chápala, že se musejí bránit, a dovedla ocenit význam obranných opatření. Její otec při válečném hluku ožil. Mabel bylo trudno, když viděla, jak mu zaplály skelné oči a jak mu krev proudí do tváří při známých zvucích bitvy. V té chvíli také poprvé postřehla, že začal blouznit.

"Střelci vpřed!" mumlal. "Granátníci, nabíjejte! Chtějí nás napadnout v pevnosti! Proč je nepřivítá dělostřelectvo?"

V tom okamžiku zarachotila temnou nocí dělová rána. Rozdrcené dřevo zapraskalo, jak těžká střela prorazila trámy v horní místnosti. Celá tvrz se otřásla, když se koule zaryla do stěny. Stopař unikl o vlas strašnému poslu, který proletěl stěnou. Mabel se při výbuchu neubránila výkřiku. Zdálo se jí, že nahoře je všechno rozbito, lidé i tvrz. A zděsila se ještě víc, když její otec nepříčetně vykřikl: "Nabíjet!"

"Mabel," řekl Stopař, který sem nahlédl otvorem ve stropě, "to je práce Mingů - víc rámusu než škody. Ničemové si přitáhli houfnici, kterou jsme vzali Francouzům, a vystřelili na tvrz. Naštěstí vypálili jediný náboj, který tam zbyl, a teď už není dělo k ničemu. Nadělali tady nahoře hodně nepořádku, ale nikdo nebyl raněn. Váš strýc je na střeše a já už jsem se tolik naposlouchal rachotu pušek, že mě nepoleká jedna houfnice, zvlášť když ji mají Indiáni."

Mabel mu tiše poděkovala a zase se sklonila k otci. Seržant by se byl vztyčil, kdyby nebyl tak slabý. V hrozných minutách, které pak přišly, se Mabel musela věnovat jen raněnému, a téměř nevnímala křik, který se ozýval ze všech stran. A i kdyby neměla své starosti, byl by jí tak velký řev spíš ohlušil, než poděsil. Cap zachovával podivuhodný klid. Měl sice z divochů stále větší strach, tak jako už nabyl úcty k síle Sladké vody, ale bál se Indiánů spíš proto, aby ho nemučili a neskalpovali, než že by měl zbabělý strach ze smrti. Na střeše srubu se teď cítil jako na palubě. Protože věděl, že mu na palubu nepřítel hned tak nevnikne, pohyboval se bez bázně a tak lehkomyslně se vystavoval za terč nepříteli, že by ho byl Stopař za to odsoudil, kdyby to byl věděl. Místo aby se kryl, jak je třeba v boji s Indiány, běhal sem a tam po střeše a zaléval oheň vodou. Dělal to tak soustředěně a klidně, jako by obsluhoval plachty při námořní bitvě. Divoši zesílili řev. Nebyli zvyklí u svých nepřátel na takový klid. Ječeli na Capa jako smečka psů, která uviděla lišku. Ale jeho jako by chránilo nějaké kouzlo, kulky mu hvízdaly kolem hlavy, několikrát mu natrhly oděv, ale ani jedna ho neškrábla. Když střela z houfnice prorazila pod ním stěnu tvrze, postavil starý námořník vědro, zamával kloboukem a zakřičel na nepřítele trojí "hurá". Současně nebezpečný host dole vybuchl. Ten kousek snad Capovi zachránil život, neboť od tohoto okamžiku na něho Indiáni přestali střílet. A přestali také posílat na srub ohnivé šípy. Napadlo jim asi, že Slaná voda zešílel.

Se zvláštní velkodušností nikdy nevztáhnou ruku na člověka, o němž myslí, že pozbyl rozumu.

Docela jinak si počínal Stopař. Každý jeho pohyb byl přesně vypočítaný. Tak se projevovala jeho dlouholetá zkušenost a obvyklá prozíravost. Dával pozor, aby se nestavěl proti střílně, a otvor, kterým se díval ven, měl dobře chráněný. Tento slavný vůdce se nikdy nevzdával naděje. Byl nejednou přivázán ke kůlu a bez hlesu snesl nejkrutější divošské týrání a mučení. O jeho činech, chladnokrevnosti a odvaze se vyprávělo po celé hranici a všude, kde žili lidé nebo kde se bojovalo. Kdo by neznal jeho život a povahu, mohl by v této chvíli jeho neobyčejnou a promyšlenou péčí o vlastní bezpečnost přičítat nestatečnosti. Takový úsudek o Stopaři by však nebyl dost uvážený; obránce tvrze nezapomínal, co by se asi stalo s ubohou Mabel, kdyby padl. Myšlenka na dívku mu jen bystřila pozornost a neměnila nic na jeho obvyklé opatrnosti. Strach neznal a nikdy nepřemýšlel, co si druzí myslí o jeho chování. V nebezpečí byl chytrý jako liška, ale přitom prostý jako dítě.

Útok trval již deset minut. Za tu dobu Stopař nezdvihl pušku, leda když přecházel na jiné místo. Věděl, že střely bijí do silných stěn tvrze zbytečně. A poněvadž byl na lodi, když se seržant zmocnil houfnice, věděl jistě, že divoši nemají další náboj. Nemusel se tedy bát, leda náhodného zásahu kulky. Už dvakrát střílnou prolétla, když Indiáni pálili zblízka, ale narazila na okraj otvoru a tím ztratila průbojnost a nemohla nikomu ublížit. Když stříleli z dálky, mohla prolétnout otvorem sotva jedna ze sta střel. Jakmile však Stopař uslyšel kroky mokasínů a praskot suchých větví dole u srubu, věděl, že se divoši znovu pokusí zapálit trámy. Odvolal Capa ze střechy, kde teď nehrozilo žádné nebezpečí, a přikázal mu, aby stál připraven s vodou u otvoru právě nad ohroženým místem.

Méně zkušený muž než Stopař by se byl snažil co nejrychleji zneškodnit i tento nebezpečný pokus a byl by vyplýtval předčasně svoje prostředky. Ale Stopař nemínil pouze uhasit oheň, z kterého neměl velký strach, nýbrž chtěl dát nepříteli ponaučení, aby dal celou noc pokoj. Proto musel čekat, až chystaný požár vrhne trochu světla na nepřátele. Věděl, že se pak s nimi lehko vypořádá. Dovolil tedy Irokézům, aby navršili a zapálili suché roští u stěny srubu, a nechal je nerušené doběhnout do úkrytů. Uložil Capovi, aby přivalil k otvoru nad ohněm sud s vodou a vyčkal na vhodnou chvíli. Ta chvíle podle jeho plánu nastala teprve tehdy, když oheň ozářil okolní křoviny, kde svým bystrým a cvičeným okem zahlédl tři nebo čtyři číhající Indiány. Divoši, kteří byli zvyklí dívat se bezcitně na lidská muka, s chladnou lhostejností přihlíželi, jak se oheň šíří. Pak Stopař promluvil.

"Jste přichystán, příteli Cape?" zeptal se. "Žár už proniká škvírami. I když se tyhle čerstvé klády lehko nevznítí, mohly by přece vzplanout, kdyby se o to někdo dlouho pokoušel. Je sud připraven? Haste dobře a šetřte vodou!"

"Připraven," odpověděl Cap stručně po námořnicku.

"Čekejte na můj pokyn. Nic není horšího než netrpělivost v kritické chvíli nebo slepá odvaha v bitvě. Čekejte na můj pokyn."

Stopař dával příkazy Capovi a sám se chystal zasáhnout, neboť viděl, že přišla vhodná chvíle. Zdvihl rozvážně hlaveň Zvěrobijky, zamířil a stiskl spoušť. To všechno trvalo sotva půl minuty; střelec vtáhl pušku zpět a podíval se střílnou. "O jednu zmiji na světě méně," zamumlal si pro sebe. "Toho darebáka jsem už viděl, je to ďábel. Nu, dělal, co uměl, a dostal odměnu, jakou zasloužil. Ještě jednoho a bude pro dnešek dost. Až se rozední, bude nám možná hůř."

Tu již měl znovu nabito; než domluvil, padl další divoch. To skutečně stačilo. Tlupa, která se poschovávala za křovinami kolem srubu, nechtěla čekat na třetího posla z téže ruky; nevěděli, na koho je vidět a na koho ne; vyskočili z úkrytů a rozprchli se na všechny strany.

"Teď haste, příteli Cape," řekl Stopař, "Dal jsem ničemům ponaučení, dnes v noci už zapalovat nebudou."

"Darebáci!" vykřikl Cap, opatrně převrátil soudek a všechen oheň okamžitě uhasil. Tak skončil tento první pokus a zbytek noci uplynul klidně. Stopař s Capem se střídali ve stráži, ale žádný nespal. Zřejmě jim spánek nechyběl, protože byli oba zvyklí na dlouhé hlídky. Bývaly dny, kdy Stopař snad vůbec nevnímal hlad ani žízeň a necítil únavu.

Mabel bděla u otcova lůžka. Žila až dosud vlastně bez otce, protože její vztah k němu byl spíš pomyslný než skutečný. Ale teď, když jej měla ztratit, se jí zdálo, že svět bude bez něho prázdný a že už nikdy nepozná štěstí.

KAPITOLA 25

Po celou noc burácel vítr tak,

že v záplavách déšť na zem lil.

A náhle východ slunce nebe rozjasnil,

v dalekém lese začal zpívat pták.

WORDSWORTH

Když se rozednilo, vyšel Stopař s Capem znovu na střechu, aby se podívali, co se děje na ostrově. Střecha měla nízkou obrubu, která dostatečně chránila toho, kdo byl na ní. Střelec mohl ležet za obrubou a střílet přes okraj. Oba obránci využili výhod této malé ohrady - malé co do výšky, ale pro ně dva dost prostorné. Oba pozorovatelé si mohli prohlédnout celý ostrov kromě porostlé části a většinu okolních průlivů.

Dosud vanul svěží jižní vítr, ale ne tak silný, aby se zpěnily vlny. Přesto byla hladina místy zelená a ponurá. Malý ostrov měl téměř vejčitý tvar, dlouhá osa směřovala od východu k západu. Při jižním větru mohla loď projet po východní i západní straně ostrova několika přilehlými průlivy, které měly různý směr, a stále mít vítr v plachtách. Toho si první všiml Cap a vysvětlil to Stopařovi, protože oba spoléhali, že dostanou pomoc z Oswega. Jak tak stáli na terase a rozhlíželi se ustaraně kolem, zvolal najednou Cap bujaře:

"Plachta na obzoru!"

Stopař se rychle podíval tím směrem jako Cap. Skutečně uviděl plachtu, jež vyvolala námořníkův výkřik. S vysoké střechy tvrze dohlédli až za několik sousedních plochých ostrovů. Lodní plachta se ukázala za stromy vroubícími břeh jednoho z ostrovů na jihozápadě. Neznámá loď plula s povolenými plachtami, jak říkají námořníci, ale vítr ji přesto hnal tak rychle, že se bílé obrysy jen míhaly v průsvitech zeleně jako běžící kůň nebo jako oblak na nebi.

"To není Jasper," řekl Stopař zklamaně. Nepoznal v rychle plujícím kutru loď svého přítele. "Ne, hoch tu nemůže být tak brzo. Je to nějaká loď, kterou poslali Francouzi na pomoc prokletým Mingům, svým přátelům."

"Jestli jste se nikdy nezmýlil, příteli Stopaři, tedy teď hádáte špatně," odpověděl Cap s neochvějnou tvrdohlavostí, od které neupouštěl, i když bylo jejich postavení tak vážné. "Sladká voda nebo slaná, ale tohle je špička hlavní plachty Oblaku, protože má tupější úhel, než je obvyklé, a jak vidíte, vratiráhno je silnější - připouštím, že je to dobře uděláno, ale je silnější."

"Přiznám se, že nic takového nevidím," odpověděl Stopař, kterému odborné pojmy jeho druha byly španělskou vesnicí.

"Tak vida! To mě překvapuje, myslel jsem, že vidíte všechno! Á mně jsou ta plachta a vratiráhno tak nápadné, že na vašem místě, drahý příteli, bych se začal bát, že mi slábne zrak."

"Jestli je to opravdu Jasper, nebojím se ničeho. Osm nebo deset hodin udržíme tvrz třeba proti celému kmeni Mingů. Když nám bude Sladká voda krýt ústup, nebojím se ničeho. Jen aby hoch nejel podél břehu a nepadl do léčky jako seržant!"

"Ovšem, tohle nebezpečí mu hrozí. Měli jsme si dohodnout signály a vypustit boje kolem přístaviště. Jestli hoch přistane někde blízko ostrova, můžeme pokládat kutr za ztracený. Ale ještě něco, pane Stopaři: nemáme toho Jaspera pokládat spíš za tajného spojence Francouzů než za svého přítele? Je to seržantův názor a musím říci, že všechno vypadá jako zrada."

"Brzo uvidíme, pane Cape. Kutr se právě objevuje tam za tím ostrovem a v pěti minutách se všechno rozhodne. Ale přesto musíme hocha varovat. Nebylo by správné, abychom ho nechali vlézt do nastražené pasti a nedali mu znamení."

Strach a nejistota jim však bránily, aby se pokusili o nějaký signál. Nebylo ovšem lehké vymyslet, jak to udělat, neboť Oblak pěnil přídí hladinu a ujížděl rychle průlivem, hnán větrem k ostrovu, že na to nebyl ani čas. Také na palubě neviděli nikoho, komu by mohli dát znamení. Zdálo se, že i kormidlo je opuštěno, ačkoliv loď i při své rychlosti dobře zachovávala směr.

Cap hleděl s němým obdivem na neobvyklou podívanou. Ale když se Oblak blížil, poznal zkušeným zrakem, že je kormidlo řízeno lany vedenými od kormidelního kola; jen osoba, která je držela, byla skryta. Kutr měl o něco vyšší brlení na ochranu proti vlnám a to vysvětlovalo záhadu: osazenstvo se jistě skrývalo za brlením, aby se ochránilo před nepřátelskými kulkami. Ale to ukazovalo, že na palubě není vojenský oddíl, nýbrž jen malá posádka. Stopař smutně potřásl hlavou při Capově výkladu.

"To znamená, že se Had nedostal do Oswega," řekl, "a nemůžeme z pevnosti čekat posily. Doufám, že si Lundie nevzal do hlavy, že toho hocha vystřídá. To by tu byl potom Jasper Western na vlastní pěst. My tři, pane Cape, se musíme hrdinsky bránit. Vy jako námořník budete udržovat spojení s kutrem, Jasper jako jezerní plavec ví, čeho bude třeba, a moje schopnosti rozhodně nejsou horší než schopnosti kteréhokoli Minga... já už budu vědět, co mám dělat. Říkám ještě jednou, musíme svést udatný boj, abychom zachránili Mabel."

"To musíme a také uděláme," odpověděl Cap odhodlaně. Teď, když vyšlo slunce, měl větší důvěru, že zachrání skalp. "Považuji příjezd Oblaku za jednu okolnost a počestnost Sladké vody za druhou. Tenhle Jasper není hloupý mladík, jak vidíte, drží se vpovzdáli a zdá se, že se chce napřed přesvědčit, jak to na ostrově vypadá, než se odhodlá přistát."

"Ach, už to mám!" zajásal Stopař. "Na palubě kutru leží Hadova kanoe. Náčelník je na palubě a jistě řekl Jasperovi, co je s námi. Delaware není Mingo. Buď řekne správně, jak se věci mají, nebo drží jazyk za zuby."

"Možná že kanoe patří ke kutru," namítl nedůvěřivý námořník, "Jasper měl jednu kanoi na palubě, když jsme vypluli."

"Správně, příteli Cape: vy poznáte svoje plachty a stěžně podle úhlů a upevnění a mně zase pomáhá moje zkušenost, získaná na hranicích, rozeznat kanoe a stezky. Jestli vy poznáte novou plachtu, já poznám nový kus kůry na kanoi. Je to Hadova loďka. Ten ušlechtilý přítel se vydal k pevnosti, když viděl, že srub je obležen. Setkal se s Oblakem, řekl, co se stalo, a přivedl sem loď. Jen aby Jasper Western byl ještě na palubě!"

"Opravdu, jen aby tam byl, ať je to zrádce nebo ne, ve vichřici se vyznal, to musím přiznat."

"A ve vodopádech!" řekl Stopař; rýpl přítele loktem pod žebry a zasmál se svým tichým, srdečným smíchem. "Musíme mu přiznat, co mu patří, i kdyby nám chtěl sám stáhnout skalpy s hlavy."

Vítr ohýbal mladé stromky až skoro k zemi a jeho šum v houštinách připomínal hluk vzdálených kočárů. Ve vzduchu se vznášelo listí, které vítr v té roční době rve s větví a žene jako hejna ptáků od ostrova k ostrovu. Jinak bylo všude mrtvé ticho. Jen podle kanoí připoutaných k lodím 55. pluku v malé zátoce vybrané za přístav se dalo soudit, že tu divoši ještě jsou. Nijak o sobě nedávali vědět. Překvapil je úplně kutr, jehož náhlý návrat nečekali. Avšak ostražitost, kterou na válečné stezce zachovávali, jim byla všem tak přirozená, že na první znamení poplachu každý zalezl jako chytrá liška do své díry. Stejné ticho bylo ve srubu. Stopař i Cap viděli na průliv, ale z nezbytné opatrnosti zůstávali skryti. Ještě pozoruhodnější byl Oblak plující bez jakýchkoli známek života. Když Indiáni pozorovali pohyb lodi, kterou zjevně nikdo neřídil, zmocnila se jich hrůza a i někteří velmi stateční začali pochybovat o šťastném konci výpravy, která tak dobře začala. Sám Lučihlav, zvyklý na bělochy na obou březích jezera, cítil cosi zlověstného v této neřízené lodi a v té chvíli by zas býval nejraději na pevnině.

Kutr zatím plul rychle dál. Držel se uprostřed průlivu, poklesával při nárazech větru a vzápětí se znovu zdvíhal. Před jeho přídí se však stále čeřila zpěněná voda. I když plul jen s malou částí plachet, byla jeho rychlost značná. Neuplynulo ani deset minut od chvíle, kdy poprvé v dálce zahlédli, jak se míhají plachty mezi stromy a keři, a již se octl blízko srubu. Cap se Stopařem se vyklonili, když se kutr přiblížil k jejich orlímu hnízdu, aby si lépe prohlédli palubu, ale tu se k jejich radosti na palubě vztyčil Jasper a pozdravil je trojím radostným "hurá". Ostražitost nepřátel ho naštěstí zachránila. Leželi tiše a nevystřelili ani z jediné pušky. Ale Stopař myslel jen věcně a na dramatickou stránku války nedbal. Jakmile spatřil Jaspera, zavolal na něho z plných plic:

"Pomoz nám, hochu, a vítězství bude naše. Bouchni jim jednu do křoví a rozutečou se jako koroptve."

Jasper slyšel část výzvy, ale většinu odnesl vítr. Oblak přitom plul dál a v příští chvíli již zmizel za lesem, který částečně kryl srub. Uplynuly dvě úzkostné minuty. Pak se zas mihly plachty mezi stromy. Jasper se s lodí otočil, přehodil plachty a vplul do závětří ostrova. Vítr byl dost silný, aby mu tento obrat umožnil. Kutr najížděl přídí do proudu a prodíral se zpět. Bylo vidět, jak se zas bez potíží dostane na návětrnou stranu. Celý obrat provedli na kutru úplně lehce, ani ruka se nedotkla plachet. Vyrovnaly se samy a jen kormidlo řídilo podivuhodný pohyb. Vypadalo to, jako by loď zkoumala situaci. Když však Oblak objel ostrov a znovu se octl v návětří v průlivu, v kterém se nejprve objevil, otočilo se kormidlo a loď se naklonila. Pevně uvázaná hlavní plachta nabrala vítr, třesklo to jako výstřel z děla, až se Cap zachvěl strachem, že praskly švy.

"Jeho Veličenstvo dává, pane, dobrou plachtovinu," mumlal starý námořník, "a ten hoch zachází se svou lodí jako mistr. Dám na to krk, Stopaři, po všem, co jsem slyšel, že ten hoch se tohle nenaučil na vaší sladké louži!"

"Opravdu naučil. Neviděl nikdy moře a všechno si osvojil tady na Ontariu, často jsem si říkal, že Jasper má přirozené nadání pro škunery a šalupy, a mám k němu úctu. Zrady, lži a podlosti, kamaráde, je Jasper Western tak málo schopen jako nejčestnější delawarský bojovník. Jestli chcete vidět skutečně čestného muže, musíte jít mezi Delawary, tam je najdete."

"Už se vrací!" zvolal radostně Cap, když se Oblak octl v původním směru, "a teď uvidíme, co má hoch za lubem. Přece se nebude projíždět sem a tam v těchto průlivech jako děvče při čtverylce."

Oblak se teď tak značně přiklonil k ostrovu, že oba pozorovatelé na okamžik strnuli strachem, jestli snad nechce Jasper přistát. Divoši v děrách pozorovali loď s vášní, jakou asi cítí přikrčený tygr, když vidí, že se nic netušící oběť k němu blíží. Ale Jasper nechtěl přistát. Znal dopodrobna zdejší břeh i hloubku vody kolem ostrova a dobře věděl, že se může s Oblakem bez nebezpečí odvážit až ke břehu. Přiblížil se tak těsně, že když míjel malou zátokou, strhl oba vojenské čluny, které tam byly připoutány, a odvlekl je do průlivu. Protože k oběma Dunhamovým lodím byly přivázány všechny indiánské kanoe, nemohli Indiáni po tomto odvážném a smělém činu opustit ostrov, leda by všichni přeplavali. Divoši si okamžitě uvědomili tuto pohromu. Vyletěli z úkrytů, ozval se řev a zaburácely neškodné výstřely. Ale sotva se tak neopatrně ukázali, vypálili také jejich protivníci dvě rány. Jedna kulka přilétla ze střechy tvrze a jeden z Irokézů se skácel mrtev. Druhá přišla z Oblaku, z pušky Delawarovy. Nebyla tak přesná jako Stopařova a Indiána jenom smrtelně poranila. Posádka Oblaku spustila vítězný pokřik a divoši zas zmizeli, jako by se do země propadli.

"To byla Hadova puška," poznamenal Stopař, sotva zarachotil druhý výstřel. "Znám její zvuk stejně dobře jako Zvěrobijku. Je to výborná hlaveň, i když někdy hned neusmrtí. Když je Čingašguk s Jasperem na vodě a my dva tady ve srubu, kamaráde, naučíme ničemné Mingy, co je to pořádný boj."

Oblak plul zatím pořád dál. Když Jasper dorazil ke konci ostrova, pustil kořist po proudu. Čluny byly dál hnány větrem a zastavily se, když narazily na výspu asi půl míle níže. Jasper se zas otočil a vplul napříč proudem do jiného průlivu. Se střechy teď viděli, že se děje něco na palubě, a k jejich velké radosti, když se zas Oblak octl u hlavní zátoky proti místu, kde leželo v úkrytech nejvíc nepřátel, odhalili na palubě houfnici, své jediné dělo, a krupobití kartáčového náboje pokropilo křoviny. Irokézové vylétli při této nečekané železné spršce jako hejno křepelek. Druhý divoch se stal obětí Zvěrobijky a jiný začal poskakovat po jedné noze po pozdravu z Čingašgukovy pušky. Ale zase se hned schovali do nových skrýší. Obě strany se zřejmě chystaly na další boj novými prostředky. Najednou se objevila Rosa s bílou vlajkou, provázena francouzským důstojníkem a Muirem. Předzvěst nového vyjednávání zastavila střelbu.

Jednalo se nedaleko srubu, takže všichni, kdo nebyli schováni, byli na mušce neomylné Stopařovy zbraně. Jasper zakotvil proti srubu a houfnici namířil na vyjednávající, takže obležení i jejich přátelé na lodi se mohli ukázat. V záloze zůstal jen muž, který držel doutnák, a Čingašguk, ale i ten spíš ze zvyku než z nedůvěry.

"Zvítězil jste, Stopaři," zvolal ubytovatel, "a kapitán Sanglier vám přišel nabídnout příměří. Neodepřete statečnému nepříteli čestný ústup. Bojoval s vámi podle všech pravidel a konal jen to, co žádal jeho král a jeho země. Vy sám jste věrný poddaný, a nebudete proto přísně soudit jeho poslušnost a věrnost. Mám právo vám nabídnout, že nepřítel vyklidí ostrov, vymění zajatce a vrátí skalpy. Nemá zásoby ani dělostřelectvo, a nemůže tedy dál bojovat."

Kvůli větru a vzdálenosti museli křičet, takže všechno, co bylo řečeno, bylo stejně slyšet ve srubu i na lodi.

"Co tomu říkáš, Jaspere?" zvolal Stopař. "Slyšel jsi návrh. Necháš ničemy odejít? Nebo je máme poznamenat, jako se znamenají ovce v osadách, abychom je podruhé poznali?"

"Co se stalo s Mabel Dunhamovou?" zeptal se mladík a jeho hezká tvář se zamračila, že si toho všimli i ve srubu. "Jestli jí někdo zkřivil jediný vlas, bude zle se všemi Irokézi."

"Ne, ne, je zdráva a ošetřuje dole umírajícího otce, jak se sluší ženě. Seržant je raněn, ale nemůžeme nepřátelům vyčítat jeho zranění, nepřekročili pravidla války. A Mabel..."

"Je tady!" zvolala dívka; vystoupila na střechu, když zjistila, že se situace obrátila. "Jsem tady a zapřísahám vás, už jen žádné krveprolévání! Už toho bylo dost. Jestli chtějí odejít, Stopaři - jestli klidně odejdou, Jaspere, nezdržujte je! Chudák tatínek už dokonává a bude lépe, když naposledy vydechne v míru. Jděte, jděte, Francouzi i Indiáni, nejsme už nepřátelé a neublížíme vám."

"Počkej, Magnetko," vmísil se Cap. "Mluvíš sice jako ušlechtilá dívka nebo kniha básní, ale nemluvíš rozumně. Nepřítel se jistě chce bít. Jasper zakotvil s úvazovými lany a je připraven k boční palbě. Stopař má oko jako ostříž a ruka se mu nezachvěje. Dostaneme kořistné, odměnu za každou hlavu a slávu nádavkem, jestli nám nebudeš půl hodiny překážet."

"Ne, souhlasím s Mabel," řekl Stopař. "Prolili jsme už tolik krve, kolik jsme museli pro sebe i pro krále. Čest a sláva, kterou vy myslíte, příteli Cape, se hodí spíš pro mladé praporečníky a nováčky než pro rozumné vojáky. Čestné je jednat spravedlivě a nečestné je dopouštět se zla. Pokládám za zlo brát zbytečně život třebas i Mingovi. Správné je dbát vždycky rozumu. Nuže, poručíku Muire, co nám chtějí říci vaši přátelé, Francouzi a Indiáni?"

"Moji přátelé!" trhl sebou Muir; "snad nebudete nazývat královy nepřátele mými přáteli, Stopaři, proto, že mne osud přivedl do jejich rukou? I největší bojovníci v minulosti i přítomnosti byli v zajetí. Pan Cap může dosvědčit, že jsme dělali, co se dalo, abychom utekli tomu neštěstí."

"Ano, ano," odpověděl suše Cap, "utekli, to je správné slovo. Utekli jsme do díry a schovali jsme se tak dobře, že jsme tam mohli být ještě teď, kdybychom si nebyli museli doplnit chlebníky. Schovali jsme se, ubytovateli, jako liška; a zatraceně dobře jste věděl, kde hledat díru, až jsem se tomu divil. Líný plavčík na palubě nezaleze tak čiperně do podpalubí, když je třeba stáhnout kosatku, jak vy jste vlezl do té díry."

"A vy jste nešel za mnou? V lidském životě jsou okamžiky, kdy rozum ustupuje pudu..."

"A chlapi lezou do děr," skočil mu do řeči Cap a bujně se zachechtal; Stopař se připojil svým tichým, zvláštním smíchem. I Jasper, ačkoliv měl dosud starost o Mabel, se musel smát. "Prý ani čert neudělá z člověka námořníka, když se neumí dívat nahoru; ale tady, jak se mi zdá, by z něho neudělal ani vojáka, jestli se neumí dívat k zemi!"

Tento výbuch veselí, který nebyl Muirovi nijak příjemný, přispěl k sjednání příměří. Cap si myslel, že promluvil dost ostře, a ustoupil od svého hlavního požadavku. Byl polichocen, že v něm přátelé objevili šprýmaře. Po krátkém jednání se všichni divoši shromáždili beze zbraní asi sto metrů od srubu, v dostřelu houfnice Oblaku. Stopař sestoupil před vrata srubu a oznámil podmínky, za jakých musejí nepřátelé opustit ostrov. Byly to podmínky přijatelné pro obě strany. Indiáni museli vydat všechny svoje zbraně, nože i tomahavky. Byla to nezbytná opatrnost, protože jich bylo čtyřikrát víc než vítězů. Pan Sanglier, jak se mu obvykle říkalo, protestoval, protože tato podmínka ho nejvíc ponižovala jako velitele. Ale Stopař, který byl svědkem několika hromadných indiánských vraždění a věděl, jak jsou u divochů bezcenné vynucené sliby, byl neoblomný. Druhá podmínka byla stejně důležitá. Kapitán Sanglier byl povinen vydat všechny zajatce, které dal střežit v téže jeskyni, kam utekl Cap s Muirem. Když je přivedli, ukázalo se, že čtyři z nich nejsou raněni: padli tehdy na zem, aby se zachránili; byl to obvyklý úskok v tomto druhu války. Dva další byli jen lehce ranění a schopní dál sloužit. Protože přinesli svoje pušky, byla to velká posila Stopařovy strany. Obsadil jimi tvrz, kde shromáždil také nepřátelské zbraně, a u dveří postavil hlídku. Ostatní vojáci byli mrtvi. Těžce raněné Indiáni hned pobili, aby jim vzali vytoužené skalpy.

Jakmile se Jasper dověděl o podmínkách a viděl, že jsou plněny a že může odjet, zdvihl kotvy. Odplul k výspě, kde uvázly loďky, vzal je zas do vleku a několika vedlejšími průlivy je dopravil do hlavního proudu. Všechny divochy hned nalodili a Jasper vzal loďky do vleku potřetí. Odplul po větru a zakrátko je pustil po proudu asi míli od ostrova. Indiánům nechali jen po jednom veslu v každém člunu, aby mohli řídit. Jasper dobře věděl, že po větru přistanou do rána u kanadského břehu.

Na ostrově zůstali z nepřátelské strany jen kapitán Sanglier a Lučihlav s Rosou. Kapitán musel ještě podepsat nějaké listiny poručíku Muirovi, kterého pokládal vzhledem k jeho hodnosti za oprávněného zplnomocněnce. Lučihlav nechtěl z nějakých osobních důvodů odplout se svými posledními přáteli Irokézi. Zůstaly tu pro ně čluny, aby v příhodné chvíli odjeli. Stopař s Capem a s ochotnými pomocníky se teď dali do vaření snídaně, aby byla hotová, než se vrátí Oblak. Většina z nich už dvacet čtyři hodiny nejedla. Nikdo nemluvil. Stopař zašel k seržantovi, aby řekl Mabel několik přátelských slov a přemluvil ji, aby také něco snědla. Postaral se, aby seržantovy poslední okamžiky byly co nejklidnější. Odvedl stráž ze srubu, kde ji teď nebylo třeba, aby se Mabel mohla věnovat otci. Pak se vrátil k ohni, kde našel také Jaspera.

KAPITOLA 26

Tys viděl lítost, až když odcházela,

jak hukot moře, kterým bouře chvěla,

vlny se tíží valí nad hlubinou,

znaveně šeptají, než v spánku splynou.

DRYDEN

Muži zvyklí na pohraniční válku nemají čas na něžné city, dokud jsou v poli. Přesto byl nejeden z nich srdcem v tvrzi u Mabel. Když seržant umíral, ani drsným vojákům nechutnalo vytoužené jídlo.

Stopař se vracel ze srubu a vyšel mu vstříc Muir. Ubytovatel ho odvedl stranou, aby si s ním pohovořil. Byl přehnaně zdvořilý a to je vždycky neomylnou známkou falešnosti. Neklamným znamením neupřímnosti je také usměvavá tvář, když k úsměvům není vhodná příležitost, a nadmíru medová řeč. Muir se právě tak choval a k tomu ještě nápadně mnoho mluvil. Za svůj vojenský postup vděčil Duncanovi a jeho rodině, kterým už odedávna poklonkoval. Major byl sice tak bystrý, že se nedal vodit za nos člověkem mnohem menšího nadání a hodnosti, ale lidé bývají k lichometníkům blahovolní, i když jim nevěří a znají příčiny jejich chování. Nyní však stáli proti sobě dva muži, kteří byli v podstatných povahových vlastnostech docela rozdílní. Stopař byl tak prostý, jak byl ubytovatel prohnaný; byl upřímný, zatímco Muir falešný; byl přímý, Muir však záludný. Ale oba byli chladnokrevní a dovedli myslet; oba byli stateční, i když každý jiným způsobem. Muir se vydával v nebezpečí jen pro zevní účin, Stopař pokládal strach za přirozený a říkal, že zaslouží pohrdání, jen když je zbytečný.

"Drahý příteli," začal Muir, "po vašem posledním hrdinství jste nám ještě tisíckrát dražší než dřív. Vedl jste si skvěle a získal jste zas novou slávu. Nepovýší vás sice za to na důstojníka - taková pocta by stejně nebyla ve vašem duchu a asi byste o ni nestál - ale jako vůdce, poradce, věrný poddaný a jako skvělý střelec už nemůžete být slavnější. Pochybuji, že si vrchní velitel odnese tolik slávy z Ameriky, co vy. Proto myslím, že byste se měl už usadit a spokojeně si užívat zbytek života. Ožeňte se co nejdříve a hleďte, abyste byl šťastný. O slávu se už nemusíte starat. Přitiskněte už konečně Mabel Dunhamovou k srdci a budete mít nejen pěknou pověst, ale i pěknou nevěstu."

"Jakže, ubytovateli, takovou radu jsem od vás ještě neslyšel. Slyšel jsem, že jste mým soupeřem."

"Byl jsem, kamaráde, a velkým soupeřem. Dvořil jsem se už pětkrát, nikdy zbytečně. Lundie sice říká, že čtyřikrát, ale mýlí se. Pravda vyjde na povrch i přes jeho počty. Ano, měl jste soupeře, Stopaři, ale už vám nebudu překážet. Přeji vám z celého srdce, abyste měl u Mabel úspěch. A kdyby poctivý seržant přežil svoje zranění, můžete se spolehnout, že se u něho také za vás přimluvím."

"Těší mě vaše přátelství, ubytovateli, ale nemusíte se za mne přimlouvat u seržanta, je to můj starý kamarád. Myslím, že můžeme svatbu pokládat za tak jistou, jak mohou být věci jisté v době války. Mabel i její otec souhlasili a celý Pětapadesátý pluk by tomu už nezabránil. Ale chudák otec už asi neuvidí, co si tak dlouho přál."

"Bude to pro něj útěchou, až přijde smrt. Pro umírajícího je velkou úlevou, Stopaři, když ví, že ten, koho měl rád, bude po jeho smrti zaopatřen. To mi říkaly na smrtelné posteli všechny moje ženy. Ale když se sám nemohu oženit s Mabel, jistě mi dovolíte, abych si jí vážil a mluvil o ní i o vás vždy a všude jen dobré. Jistě pochopíte, Stopaři, že chudák, který ztratil takovou nevěstu, potřebuje trochu útěchy."

"To vám věřím, ubytovateli," odpověděl nezáludný vůdce. "Vím, jak bych sám těžce nesl, kdybych Mabel ztratil. Možná že vám bude líto, až uvidíte, že je mou ženou, ale seržantova smrt asi svatbu oddálí a budete mít čas, abyste se s tím vyrovnal."

"Vydržím to, rozhodně to vydržím, i když mi puká srdce. Ale musíte mi pomoci, kamaráde, potřeboval bych se nějak zaměstnat. Víte, že tahle výprava měla zvláštní ráz; jsem královský důstojník, ale tady jsem jen jako dobrovolník, protože velitelem byl poddůstojník. Z různých důvodů jsem se podrobil, ale krev ve mně kypěla, že jsem nemohl velet, když jste se bili za čest vlasti a práva Jeho Veličenstva..."

"Ubytovateli," přerušil ho vůdce, "upadl jste tak brzo do zajetí, že můžete mít klidné svědomí. Už o tom raději nemluvme."

"Myslím si totéž, Stopaři, nemluvme tedy o tom. Seržant Dunham je ,hors de combat'..."

"Cože?"

"Seržant Dunham už nemůže velet a nehodí se, aby v čele oddílu, který sklidil takové vítězství, byl desátník. I zahradní květy v horku zvadnou. Myslím, že bych se měl ujmout velení, které mi jako poručíku patří. Mužstvo nesmí nic namítat. Vy, drahý příteli, máte teď tolik slávy, máte Mabel a k tomu všemu vědomí, že jste vykonal svou povinnost, to má největší cenu. Proto myslím, že nebudete proti mému plánu, nýbrž naopak, že mě budete podporovat."

"Myslím, poručíku, že máte plné právo velet vojákům Pětapadesátého pluku a nikdo nebude odporovat. Byl jste ovšem válečným zajatcem a mnohým bude možná proti mysli, aby se podřídili zajatci, kterého sami osvobodili. Ale myslím, že se nikdo nebude bránit vašim rozkazům."

"To je správné, Stopaři. A až budu podávat hlášení o našem úspěšném útoku na francouzské lodi, o obraně tvrze a ostatních operacích a kapitulaci, nezapomenu na váš podíl a zásluhy."

"O mně a mých zásluhách nemluvte, ubytovateli! Lundie ví, co dokážu v lese a i v pevnosti. Generál mě zná ještě lépe. O mne se nebojte. Vypravujte jen o sobě a nezapomeňte spravedlivě vylíčit, co vykonal Mabelin otec, který je pořád ještě velitelem."

Muir potvrdil, že souhlasí s tímto ujednáním a že všichni budou spravedlivě oceněni. Pak šli oba k ostatním vojákům, kteří se rozložili kolem ohně. Muir začal poprvé po odjezdu z Oswega velet, jak mu podle hodnosti patřilo. Odvedl zbylého desátníka stranou a jasně mu řekl, že ho musí nadále pokládat za svého velitele. Nařídil mu, aby tuto změnu sdělil svým podřízeným. Výměna velitelů se odehrála bez odporu.

Všichni uznávali poručíkův zákonný nárok na veleni a nikdo nechtěl odporovat jeho rozkazům. Duncan a ubytovatel předtím udělali jiné opatření, z důvodů, které znali sami nejlépe, a teď poručík uznal za vhodné je změnit. Zranění seržanta Dunhama také změnu dostatečně vysvětlovalo.

Kapitán Sanglier si zatím hleděl jen snídaně - odevzdaný osudu jako filosof, klidný jako starý voják, obdařený chytrostí a prozíravostí Francouze a žravý jako pštros. Tento muž sloužil už třicátý rok. Odešel z Francie s útvarem, v kterém zaujímal podobné postavení jako Muir v 55. pluku. Byl tělesně zdatný a dokonale otrlý a to byly nejlepší předpoklady, jak ovládat divochy. Nezkrotnou odvahou záhy na sebe upozornil svého vrchního velitele, který mu svěřoval velení při vojenských akcích s indiánskými spojenci. Dosáhl hodnosti kapitána. Během té doby si s lehkostí a přizpůsobivostí, kterou Američané pokládají za příznačnou pro Francouze, osvojil zvyklosti a nazírání svých spojenců. Vodil často irokézské oddíly na loupeživé výpravy. Hrál při tom dvojí, navzájem si odporující roli - na jedné straně zmírňoval pohromy vzniklé tímto způsobem války, na druhé zvětšoval jejich krutost svým vojenským rozhledem a rafinovaností. Jinými slovy, plánoval výpravy, které významem a následky přesahovaly indiánský postup, a pak zakročoval, aby částečně mírnil zlo, které sám vyvolal. Krátce, byl to dobrodruh, který si nezkazil štěstí nemístnou choulostivostí nebo ukvapenou úzkostlivostí. Jeho jméno bylo spojeno s četnými nelidskostmi, jichž se dopustily jeho tlupy, a byl proto pokládán za zvrhlíka, který si libuje v krveprolitích a nalézá největší štěstí v týrání bezmocných a nevinných. Jméno Sanglier - Kanec - jak se sám nazýval, nebo Kamenné srdce, jak mu říkali na hranicích, se stalo v oněch končinách postrachem žen a dětí.

Stopař se setkal se Sanglierem u ohně. Asi minutu nikdo z nich nepromluvil, jen se na sebe pozorně a vážně dívali. Každý si byl vědom, že stojí proti strašnému nepříteli, a oba cítili, ač měli spolu jednat s mužnou otevřeností, kterou si zaslouží voják, že nemají navzájem nic společného, ani povahu, ani cíl boje. Francouz sloužil pro peníze a povýšení, Stopař proto, aby strávil život v divočině a že jeho rodná zem potřebovala jeho sílu a zkušenost. Stopařův klid nikdy nerušila touha dostat se výš. Neznal obyčejnou ctižádost, dokud se nesetkal s Mabel. Teprve tehdy zatoužil z lásky k této dívce, aby měl nějaké důležitější postavení, a nedostatek sebedůvěry mu přinesl někdy řadu trpkých chvil; ale při své přímosti a prostotě zas brzo získal potřebný klid. Vážil si Sangliera jako statečného vojáka. Po svých zkušenostech věřil jen polovině pověstí, které se o něm šířily - nejtvrdohlavější a nejzaujatější bývají obyčejně ti, kdo nic nevědí. Ale rozhodně neschvaloval jeho sobeckost, chladnokrevnou vypočítavost a nejvíc ze všeho to, že Sanglier zapomínal na své ,bělošské vlastnosti' a osvojoval si indiánské mravy. Stopař naopak byl kapitánu Sanglierovi záhadou. Francouz nemohl pochopit lovcovy pohnutky. Často slyšel o jeho nezištnosti, spravedlivosti a poctivosti, jež několikrát dokonce byly příčinou, že se vážně zmýlil.

Po chvíli, kdy se na sebe dívali, pan Sanglier zasalutoval. Drsný život na hranicích ještě úplně nevyhladil zdvořilost, kterou si osvojil v mládí, a nesmazal úplně dvornost, která, jak se zdá, je Francouzům vrozena.

"Pane Stopaři," řekl s velmi energickým přízvukem, ale s přátelským úsměvem, a do své řeči mísil francouzská slova jako un militaire... vojenská čest... le courage et la loyauté. "Mluvíte irokézsky?"

"Ano, rozumím řeči těch plazů a mohu jí mluvit, když je třeba," odpověděl přesný a pravdomluvný vůdce, "ale nemám rád ani ten jazyk, ani ten kmen. Kde najdete Minga, pane Kamenné srdce, tam čekejte zradu. Často jsem vás viděl, i když to bylo jen v boji, a musím říci, že jste byl vždycky v předním Šiku. Vy jste jistě viděl hodně našich kulek?"

"Jen ne vaši, pane; une balle... kulka z vaší slavné ruky, jistá smrt! Zabil jste mi na jednom ostrově nejlepšího bojovníka."

"Možná, možná, ale kdybychom se mohli přesvědčit, poznal byste, že to byli největší darebáci. Nechci vás urážet, pane Kamenné srdce, ale máte mizernou společnost."

"Ano, pane," odpověděl Francouz. Sám se snažil mluvit lichotivě, a protože špatně rozuměl, myslel, že i Stopař mu lichotí. "Jste velmi laskav. Ale ten mladý muž, vždycky tak statečný... un brave... comme a... Co to znamená? ha! co provedl... jeune homme?"

Stopař se podíval mimoděk na druhou stranu ohně, kam mu ukazoval kapitán Sanglier a kde se právě dva vojáci hrubě chopili Jaspera. Pod dohledem Muirovým mu svazovali ruce.

"Co to znamená?" vykřikl vůdce; přiskočil k Jasperovi a mocnou, svalnatou paží, které nebylo radno odporovat, odstrčil oba vojáky.

"Kdo by se nestyděl tohle udělat Jasperovi Sladké vodě? A kdo se toho opovažuje před mýma očima?"

"Je to můj rozkaz, Stopaři," odpověděl ubytovatel, "a vydal jsem jej na svou odpovědnost. Máte snad právo mluvit o zákonitosti rozkazů, které dává královský důstojník královským vojákům?"

"Odporoval bych i králi, kdyby král řekl, že si tohle Jasper zaslouží. Nezachránil nám ten hoch právě naše skalpy? Nezachránil nás před porážkou a nepomohl nám k vítězství? Ne, ne, poručíku, jestli je tohle první ukázka vašeho velení, nebudu je uznávat."

"To zavání porušením poslušnosti," odpověděl Muir, "ale Stopařovi můžeme mnoho odpustit. Opravdu se zdá, že nám Jasper zachránil život, ale nesmíme přehlížet, co předcházelo. Neupozornil na něj sám major Duncan seržanta Dunhama, než jsme odjeli? Neviděli jsme toho dost na vlastní oči, abychom si nebyli jisti, že nás zradil? Ach, Stopaři, z vás nebude veliký státník ani vojevůdce, dokud budete věřit lidskému zevnějšku. Věřte mi, Stopaři, že pokrytectví je mezi lidmi ještě více rozšířeno než závist, je to mor lidské povahy!"

Kapitán Sanglier pokrčil rameny. Pak se střídavě zadíval na Jaspera a ubytovatele.

"Co je mi do vaší závisti, do vašeho pokrytectví nebo do vaší lidské povahy," odpověděl Stopař. "Jasper Sladká voda je můj přítel. Jasper je statečný hoch, je čestný a věrný. Nikdo z Pětapadesátého pluku na něj nevztáhne ruku, dokud já jsem tady, leda na Lundieho rozkaz. Můžete nařizovat vašim vojákům, pane Muire, ale ne mně, ani Jasperovi."

"Bon24!" Vyrazil Sanglier hlubokým nosovým hlasem.

"Vy tedy nechcete mít rozum, Stopaři? Nezapomínejte na naše podezření a důkazy. A tady vám ukážu ještě něco, co posílí všechna dřívější podezření. Vidíte ten kus vlajkového plátna? Nuže, našla jej Mabel Dunhamová na větvi stromu na tomhle ostrově, právě hodinu předtím, než nás nepřítel napadl. Kdybyste se chtěl namáhat a podíval se na vlajku Oblaku, rozhodně řeknete, že ten kousek látky byl odstřižen právě z ní. Neznám podezřelejší okolnost."

"Ma foi, c'est un peu fort, ceci,"25 mumlal Sanglier.

"Nemluvte mi o žádných vlajkách a znameních, když znám jeho srdce," pokračoval Stopař. "Jasper má dar počestnosti a ten je stejně vzácný, jak těžko byste hledal svědomí u nějakého Minga. Ne, ne, ruce pryč nebo uvidíte, co je boj. Postavte se se svými muži a proti vám bude stát tady Had, Zvěrobijka s Jasperem a jeho posádka. Přeceňujete právě tak svoje síly, poručíku Muire, jako podceňujete poctivost Sladké vody."

"Tres bon!"

"Dobrá, musím tedy mluvit otevřeně, Stopaři. Kapitán Sanglier a Lučihlav, statečný Tuskaror, mě upozornili, že tenhle ubohý hoch je zrádce. Po takovém svědectví mi jistě nebudete upírat, že mám právo ho zajistit, a že je to nutné."

"Scélérat!"26 zamumlal Francouz.

"Kapitán Sanglier je statečný voják a jistě nebude pomlouvat poctivého lodníka," ozval se Jasper. "Řekněte, kapitáne Kamenné srdce, je zde zrádce?"

"Tak," řekl Muir, "ať nám to tedy poví, když to chcete, nešťastníku. Ať všichni slyší pravdu. Doufám, že budete ušetřen nejvyššího trestu, až budete souzen za svoje zločiny. Kapitáne Sangliere, vidíte, nebo nevidíte mezi námi zrádce?"

"Oui - ano, zajisté - bien sur."

"Příliš mnoho lži!" vykřikl Lučihlav hromovým hlasem. Neovládl se a udeřil hřbetem ruky Muira do prsou. "Kde jsou moji bojovníci? - Kde jsou skalpy z anglických hlav? Příliš mnoho lží!"

Muirovi nechyběla odvaha ani jistý smysl pro čest. Prudký úder, který byl jen gestem, pokládal za ránu. Protože se v něm najednou ozvalo svědomí, couvl o krok a sáhl po ručnici. Byl bledý vztekem a jeho vzezření jasně vyjadřovalo, co zamýšlí. Ale Lučihlav byl rychlejší. Rozhlédl se divoce kolem, sáhl pod pás a vytáhl schovaný nůž. V mžiku jej zabodl až po rukojeť ubytovateli do těla. Když se Muir zhroutil k nohám francouzského důstojníka s prázdným pohledem člověka, kterého překvapila smrt, vzal si Sanglier šňupeček tabáku a řekl klidně:

"Voila, l'affaire finie, mais," pokrčil rameny, "ce n'est qu'un scélérat de moins."27

Bylo to náhlé a nepředvídané. Když se Lučihlav s výkřikem vrhl do křovin, byli běloši tak překvapeni, že za ním ani nemohli běžet. Čingašguk byl však pohotovější. Větve se sotva zavřely za prchajícím a již je znovu rozhrnul pronásledující Delaware. Jasper Western mluvil dobře francouzsky. Výrok Sanglierův i jeho chování ho zarazily.

"Řekněte, pane," požádal ho, "jsem já zrádce?"

"Le voilá," odpověděl chladně Francouz, "to je náš špión - náš agent - náš přítel - ma foi - c'etait un grand scélérat - voici."28

Při těchto slovech se Sanglier sehnul k mrtvému ubytovateli, sáhl mu do kapsy a vytáhl váček s penězi. Vysypal je na zem. Několik zlatých francouzských dvoulouisů se zakutálelo k vojákům, kteří je čile sebrali. Kapitán dobrodruh odhodil s odporem prázdný váček a vrátil se k polévce, kterou si předtím s velkou péčí vařil. Byla podle jeho chuti, a pustil se tedy do snídaně. Tvářil se tak lhostejně, že mu mohl závidět nejklidnější indiánský bojovník.

KAPITOLA 27

Na zemi jediná květina neuvadá - ctnost;

a jeden poklad věčný - pravda.

COWPER

Musíme čtenáři vylíčit některé události, které následovaly po náhlé Muirově smrti. Vojáci zvedli jeho tělo, odnesli je tiše stranou a přikryli pláštěm. Čingašguk si zas nenápadně přisedl k ohni; Sanglier i Stopař si všimli čerstvého krvavého skalpu, který měl za pasem. Nikdo se na nic neptal. Francouz, kterému se hodilo, že Lučihlav padl, neprojevil ani zvědavost, ani soucit. Jedl bezstarostně dál polévku, jako by se jídlo konalo v obvyklém klidu. Bylo v tom trochu povýšenosti a naučené lhostejnosti k osudu. Napodoboval tak Indiány. Ale jeho lhostejnost vyplývala i z jeho života, sebeovládání a vrozené tvrdosti. Stopař cítil tuto událost trochu jinak, ačkoliv navenek působil stejným dojmem. Neměl rád Muira, jehož úlisnou zdvořilost při své otevřenosti a ušlechtilosti nesnášel. Ale otřásla jím tato nečekaná smrt, ačkoliv byl zvyklý na podobné výjevy, a překvapilo ho odhalení zrady. Chtěl se něco dovědět o jejím rozsahu, a proto se začal kapitána vyptávat, sotva bylo tělo odneseno. Agent byl mrtev a Francouz už neměl žádný zvláštní důvod, aby něco tajil; během snídaně odhalil Stopařovi řadu okolností, které vysvětlí některé podružnější příhody.

Již krátce po tom, co 55. pluk přišel na hranice, nabídl Muir nepříteli své služby. Honosil se přitom důvěrným přátelstvím s Duncanem, které mu umožní dodávat přesnější a důležitější zprávy. Nepřítel přijal jeho podmínky a pan Sanglier s ním měl několik rozhovorů nedaleko pevnosti na Oswegu, a jednou dokonce strávil tajně celou noc v pevnosti. Lučihlav byl obvykle prostředníkem, který přenášel zprávy. Anonymní dopis, který dostal major Duncan, napsal původně Muir, pak byl odnesen do Frontenaku, opsán a poslán zpátky po Lučihlavovi. Když Lučihlava zajal Oblak, vracel se právě z této cesty. Není třeba dodávat, že Jasper měl být obětován, aby zakryl ubytovatelovu zradu, a že Muir sám vyzradil nepříteli polohu ostrova. Za zvláštní odměnu, která byla nalezena v jeho peněžence, se Muir uvolil doprovázet výpravu seržanta Dunhama na Tisíc ostrovů, aby dal znamení k útoku, až bude nejvhodnější okamžik. Měl rád kolem sebe ženy a byl by se oženil s Mabel nebo s kteroukoli jinou, která by byla k tomu ochotná. Ale obdiv k Mabel z větší části předstíral, aby měl záminku, proč chce doprovázet výpravu a nepodílet se na odpovědnosti za její porážku. Kapitán Sanglier o tom všem věděl, i o komedii s Mabel. Zasvětil svoje posluchače do celého tajemství a chvílemi se neubránil suchému smíchu, když odhaloval různé vynalézavé nápady smolařského ubytovatele.

Chladnokrevný dobrodruh skončil a podal nečekaně Stopaři šlachovitou ruku. "Touchez-la, vous etes honnete et c'est beaucoup...29 Bereme špióny jako bereme medicínu -jsou nám dobří; ale opovrhujeme jimi! Touchez-la."

"Rád si s vámi potřesu pravicí, kapitáne, jste přímý nepřítel podle zákona války, a statečný nepřítel. Ale ubytovatelovo tělo nesmí znesvětit anglickou půdu. Měl jsem v úmyslu dopravit je zpátky, aby mu Lundie zahrál na skotské dudy; ale ať leží raději tady na místě, kde spáchal svou ničemnost, jeho zrada mu bude náhrobkem. Vojáci se musejí se zrádci stýkat, ale řeknu vám poctivě, kapitáne Kamenné srdce, že mně se to hnusí, a jsem rád, že tato událost bude lpět na vašem svědomí, ne na mém. Byl to odporný zločinec. Spolčovat se s kdekým proti vlasti, proti přátelům! Jaspere, pojď se mnou na slovíčko."

Stopař odvedl mladíka stranou, stiskl mu ruku a pokračoval se slzami v očích:

"Znáš mě, Sladká vodo, a já znám tebe," řekl. "Všechno, co se stalo, nezměnilo moje mínění. Nikdy jsem nevěřil pomluvám, ačkoliv se jednu chvíli zdály vážné. Ano, opravdu tak vypadaly a také na mne tak působily. Nikdy jsem tě nepodezříval, protože jsem věděl, že máš jinou povahu; ale také jsem nepodezříval ubytovatele."

"A to byl královský důstojník, Stopaři!"

"To není tak mnoho, Jaspere Westerne. Ale i pro něj platil příkaz lidskosti, aby jednal čestně se svými bližními, a zklamal na celé čáře."

"Předstíral Mabel lásku, a ve skutečnosti ji nemiloval."

"To bylo jistě zlé, tomu chlapíkovi tekla v žilách krev Mingova. Jen bastard může jednat tak nepoctivě s ženou. Ničím jiným než něhou a pozorností nemůžeme získat její lásku. Chudák seržant mi na smrtelném loži dal Mabel za ženu a má drahá Mabel souhlasila. Cítím, že se teď musím starat o dva životy, pečovat o dvě bytosti a těšit dvě srdce. Ach, Jaspere, někdy si myslím, že si nezasloužím to sladké děvče!"

Jasper zalapal po dechu, když poprvé slyšel tuto novinu. Ačkoliv navenek potlačil rozčilení, přece smrtelně zbledl. Ale našel ještě tolik sil, aby odpověděl pevně a přesvědčivě:

"To neříkej, Stopaři, byl bys dobrý i pro královnu."

"Děkuji ti, hochu, máš o mně dobré mínění. Je pravda, že mohu zastřelit jelena nebo Minga, když bude třeba, v tom se mi nikdo nevyrovná; neomylně najdu stopu v lese a dovedu číst z postavení hvězd, když druzí jsou slepí. Mabel bude mít jistě dost zvěřiny, ryb i holubů. Ale nevím, jestli jí bude stačit moje moudrost, mé názory a hovory se mnou, až přijdou těžkosti a každý z nás bude muset ukázat, zač opravdu stojí?"

"Neboj se o sebe, Stopaři, i nejurozenější žena v zemi by s tebou byla šťastná."

"Ne, Jaspere, to si jen myslíš, je přirozené, že přítel smýšlí dobře o tom, koho má rád. Ano, ano, kdybych si měl brát tebe, hochu, neměl bych podobné obavy, protože jsi se na mne vždycky díval jako přítel. Ale mladá dívka se chce jistě provdat za člověka, který jí je blízký věkem a odpovídá jejím snům; nevím, jestli stojí o muže, který je skoro tak starý jako její otec a tak hrubý, že by ji spíš postrašil. Divím se, Jaspere, že se Mabel spíš nezamilovala do tebe než do mne."

"Jak by se mohla do mne zamilovat, Stopaři," odpověděl mladík a dělal, co mohl, aby se hlasem neprozradil. "Jak bych se mohl líbit děvčeti, jako je Mabel Dunhamová? Mám stejné nedostatky, které vidíš na sobě, ale žádnou z tvých skvělých vlastností, pro které si tě váží i generálové."

"Ano, ano, je to všechno jen náhoda, říkej si co chceš. Kolikrát jsem doprovázel ženy na cestách v lesích, kolik žen jsem poznal v pevnostech, a k žádné jsem nepocítil náklonnost, až jsem poznal Mabel Dunhamovou. Je pravda, že mi chudák seržant první vnukl myšlenku na svou dceru. Ale když jsem se s ní trochu seznámil, už mi nikdo nemusel nic říkat a myslel jsem na ni dnem i nocí. Jsem houževnatý, Jaspere, velmi houževnatý a pevný, vždyť mne znáš, ale kdybych ztratil Mabel, byl bych asi zničen."

"Nemluvme už o tom, Stopaři," řekl Jasper a opětoval přítelův stisk ruky. Šel zpátky k ohni, ale tak pomalu, jako by mu bylo jedno, kam jde. "Nemluvme už o tom. Jsi hoden Mabel a Mabel je hodna tebe; máš rád Mabel a Mabel má ráda tebe. Otec jí vybral tebe za manžela a nikdo nemá právo ti překážet. Muirova falešná láska bylo ještě větší provinění, než že zradil krále."

Byli už tak blízko ohně, že museli změnit předmět hovoru. Naštěstí se objevil Cap. Byl až dosud ve srubu s umírajícím švagrem a nevěděl ještě, co se od kapitulace stalo. Ubíral se smutný a zamyšlený k ostatním u ohně. Zmizelo hodně z jeho tvrdohlavé umíněnosti, která dodávala jeho chování nádech pohrdání ke všemu kolem. Byl vážný, ne-li pokorný.

"Smrt je smutná záležitost, pánové," řekl, když se přiblížil k ohni, "ať se na ni díváte z kterékoliv stránky. Seržant Dunham byl skvělý voják, ale už se brzo pustí svého kotevního lana; zatím se ho drží, jako by nikdy nechtěl vytáhnout kotvy. Zdá se mi, že to je všechno pro lásku k dceři. Já sám vždycky kamarádovi přeji šťastnou a dobrou cestu, když musí na dalekou pouť. Jsme všichni smrtelní, i nejlepší z nás, a co nám je platna naše síla a krása. Kde je ubytovatel, Stopaři? Měl by se přijít rozloučit s chudákem seržantem, který nás o chvilku předejde na věčnost."

"Řekl jste víc pravdy, než tušíte, pane Cape. Ale měl jste říci, že jsme všichni smrtelní, i nejhorší z nás. To je úplnější a správnější, než když říkáte, že i nejlepší jsou smrtelní. Ubytovatel se už nepřijde rozloučit se seržantem, odešel do neznáma dřív než on a nerozloučil se s nikým, ani sám se sebou."

"Jindy mluvíte jasněji, Stopaři. Vím, že všichni za takových okolností máme slavnostnější myšlenky, ale nevím, proč byste musil mluvit tak obrazně."

"Jestli moje slova nejsou dost jasná, jejich smysl je jasný. Krátce, pane Cape, zatímco seržant Dunham jako poctivý a se svým svědomím vyrovnaný muž se rozvážně chystá na dlouhou pouť, ubytovatel se kvapně rozběhl před ním; nemohu to sice říci docela určitě, ale myslím si, že půjdou každý jinou cestou, na které se nikdy nesejdou."

"Mluvte jasněji, kamaráde," řekl poplašený námořník; rozhlížel se po Muirovi, jehož nepřítomnost ho začala zneklidňovat. "Nevidím tady sice ubytovatele, ale myslím, že není tak zbabělý, aby utekl, když jsme zvítězili. Kdybychom měli boj před sebou, bylo by to jiné."

"Tam leží, co z něho zbylo, příteli, tam pod jeho pláštěm," odpověděl vůdce a vylíčil Capovi krátce poručíkovu smrt. "Tuskarorova rána byla jedovatá jako kousnutí chřestýšovo, rozdíl byl jen v tom, že tento had nevaroval," pokračoval Stopař. "Viděl jsem mnoho zoufalých bojů a několikrát jsem zažil náhlý výbuch divošské vášně; ale nikdy jsem neviděl, aby život unikl z těla tak nečekaně, ani za okolností tak žalostných pro umírajícího. Měl lež na rtech, když vydechl naposled, a jeho duše se právě brodila v bahně ničemnosti."

Cap poslouchal s otevřenými ústy. Když Stopař skončil, párkrát si hlučně odkašlal, jako by nevěřil, že sám ještě dýchá.

"Žijete tady mezi divochy nejistý a nepohodlný život, pane Stopaři," řekl, "a čím dřív se odtud dostanu, tím víc si budu sám sebe cenit. Když už o tom mluvíte, rád bych poznamenal, že ten darebák utíkal do díry ve skalách s takovou jistotou, když nás nepřítel poprvé napadl, že mě to u důstojníka překvapovalo. Ale uháněl jsem za ním a neměl jsem čas na přemýšlení. Tak to tedy byl zrádce, říkáte, ochotný prodat vlast, a k tomu darebákům Francouzům?"

"Ochotný prodat všechno, zemi, duši, tělo, Mabel, i naše skalpy a nijak mu na tom nezáleželo, kdo bude kupcem. Byli to tentokrát krajani kapitána Kamenné srdce."

"V tom je poznávám, vždycky jsou ochotni kupovat, když nedokáží nepříteli napráskat, a vždycky jsou ochotni utéci, když nemohou prorazit."

Pan Sanglier s ironickou vážností nadzvedl klobouk a přijal narážku se zdvořilým pohrdáním, které necitlivému Capovi úplně uniklo. Ale Stopař měl příliš mnoho vrozené zdvořilosti a byl příliš spravedlivý, aby nechal útok bez povšimnutí.

"Pravda, pravda," vmísil se do hovoru, "ale podle mého názoru není velký rozdíl mezi Angličany a Francouzi. Mluví jinými jazyky a poslouchají jiného krále, to uznávám, ale jsou to lidé a cítí jako lidé."

Kapitán Kamenné srdce, jak ho Stopař nazýval, se znovu uklonil, ale tentokrát se usmíval přátelsky, ne ironicky. Cítil, že to Stopař myslí v dobrém, ať se vyjádřil jakkoli. Byl příliš rozumný, než aby mu vadilo, co řekne a co si myslí člověk jako Cap; dojídal snídani a již se nedal ničím při této důležité činnosti rušit.

"Chtěl jsem mluvit hlavně s ubytovatelem," pokračoval Cap, když přestal pozorovat zajatcovu němohru. "Seržant jistě brzo zemře a myslel jsem, že bude chtít něco říci svému nástupci, než navěky odejde. Ted už je pozdě, jak se zdá. Jak říkáte, Stopaři, poručík nás opravdu předešel."

"Předešel, ale po jiné stezce. Myslím, že desátník má teď právo velet zbylým Pětapadesátníkům, i když je to malý, rozbitý, neřku-li zastrašený oddíl. A jestli. je ještě něco třeba, jsem tu, abych to vykonal. Myslím, že nám už zbývá jen pochovat svoje mrtvé, zapálit srub a chaty, protože stojí na území, které aspoň polohou, když ne podle zákona, patří nepříteli, a nesmíme mu je ponechat. My už jich jistě nepoužijeme, protože Francouzi vědí, kde mají ostrov hledat; nebudeme dobrovolně strkat ruku do cizí pasti. Obstará to Had a já mu pomohu; jsme stejně zvyklí ustupovat jako útočit."

"To je všechno správné, můj dobrý příteli, ale nesmíme zapomínat na mého švagra; i když je to voják, nemůžeme ho nechat odejít bez útěchy a bez rozloučení. Byla to nešťastná výprava, to bylo vidět na každém kroku. Ale myslím, že za těchto časů a za takové plavby s tím musel každý počítat. Ale musíme se z toho poučit a pomoci tomu dobrému muži, aby lehce zdvihl kotvy. Smrt je také okolnost, pane Stopaři, a k tomu velmi obecná, když uvážíme, že se jí každý dřív nebo později musíme podrobit."

"Říkáte holou pravdu, příteli, a proto je moudré, aby na smrt byl každý vždy připraven, často jsem si myslel, Slaná vodo, že nejšťastnější je ten, kdo za sebou nejméně zanechá, když přijde jeho hodina. Jak mě vidíte, jsem lovec, stopař a vůdce; ačkoliv mi nepatří ani píď země, jsem bohatší než král. Chodím volně po celé zemi, jako by byla moje, suché listí mi šustí pod nohama a nebe nad hlavou připomíná poslední velký hon; co by mé srdce ještě chtělo? Neříkám, že bych nemiloval nic pozemského, ale není toho mnoho, když nepočítám Mabel Dunhamovou, co bych si nemohl vzít s sebou. Mám několik psů v horní pevnosti, kterých si velice cením, ale pro válku jsou příliš hluční, a tak musíme nějakou dobu žít odloučeni; dál myslím, že bych se nerad loučil se Zvěrobijkou, ale proč bychom se nedali spolu pochovat, má puška je stejně dlouhá jako já - sto osmdesát šest centimetrů k mému čelu. Ale jinak, kromě dýmky, kterou mi dal Had, a několika dárků od cestujících všechno, co mám, by se vešlo do váčku, který si mohu položit pod hlavu. Až přijde rozkaz, abych šel, budu v minutě připraven; věřte mi, pane Cape, to je také dobrá okolnost."

"Jsem na tom stejně," odpověděl námořník. Kráčeli ke srubu a byli tak zabráni do svého filosofování, že na okamžik zapomněli na své smutné poslání. Tu a tam se zastavovali, když řešili něco zvlášť zajímavého. Zatím došli k budově a museli dalšího rozhovoru zanechat. Oba se soustředili na rozloučení se seržantem.

KAPITOLA 28

Má holá planino, zimou dnes pustošená,

v ledovém zrcadle vidím svou tvář;

i tvá vesna odkvetla, narcisy zdobená,

i pýcha léta ztratila už zář

a nyní nadešel bouřlivý zimy čas,

a ty se ukrýváš do pláště chudého...

SPENSER

Stopař měl zvláštní zvyky a názory. Vždycky přemýšlel a měl sklon dívat se na věci kolem sebe vážně a filosoficky. Scéna v srubu pro něho nebyla ničím novým. Ale s Capem to bylo jinak; byl obhroublý, domýšlivý, umíněný, vychloubačný. Starý námořník se ani na smrt nedovedl dívat dost vážně. Přes všechno, co se stalo, a přesto, že si švagra skutečně vážil, vešel teď lhostejně do místnosti, kde ležel umírající.

Začal vyprávět o událostech, které vedly k smrti Muirově a Lučihlavově, a tím hned dokázal, že nechápe vážnost chvíle. "Zdvihli oba kotvy, ani nemrkli, švagře," končil své líčení, "a může tě těšit, že se oba vydali na onen svět dříve než ty, žádného z nich jsi neměl příliš rád; aspoň já, kdybych byl na tvém místě, bych z toho měl velkou radost. Moje matka vždycky říkala, pane Stopaři, že nikdo nemá brát odvahu umírajícímu, nýbrž naopak rozumně ji povzbuzovat. Tyhle novinky chudáka hodně potěší, jestli měl ty divochy tak rád jako já." .

Při této zvěsti Rosa vstala a nehlučně vyklouzla ze srubu. Dunham poslouchal s nepřítomným pohledem, protože ho život už tak málo poutal, že skutečně zapomněl na Lučihlava a nezajímal ho ani Muir. Ale slabým hlasem se zeptal na Sladkou vodu. Zavolali Jaspera; hoch za chvilku přišel. Seržant se na něho vlídně podíval a jeho oči vyjadřovaly lítost pro křivdu, které se na něm v myšlenkách dopouštěl. V srubu teď byl Stopař, Cap, Mabel, Jasper a umírající. Všichni kromě dcery stáli kolem seržantova lože a očekávali jeho poslední chvíli. Mabel klečela u postele, chvílemi si tiskla vlhkýma rukama obličej, chvílemi svlažovala vodou otcovy rozpukané rty.

"Půjdeme brzo za tebou, seržante," řekl Stopař, kterého výjev nijak nepoděsil, protože vídal příliš často smrt přicházející si pro kořist, ale dobře cítil, že je rozdíl mezi její vítěznou žatvou v bitevní vřavě a zde, v tichém domácím kruhu; "jednou se jistě shledáme. Lučihlav odešel, ale to nebyla cesta poctivého Indiána. To nám říká rozum a totéž platí o poručíku Muirovi. Konal jsi celý život svou povinnost a můžeš vykročit s lehkým srdcem a lehkým krokem na nejdelší cestu."

"Doufám, příteli, že máš pravdu. Snažil jsem se konat svou povinnost."

"Ano, ano," souhlasil Cap, "s dobrým úmyslem je půl bitvy vyhráno, i když je pravda, že bys byl udělal lépe, kdybys byl zakotvil na otevřeném místě a poslal člun, aby prohlédl břeh; všechno mohlo dopadnout jinak. Ale nikdo tady ani nikde jinde nepochybuje, že jsi to myslel co nejlépe."

"Opravdu, myslel jsem to dobře."

"Tatínku, ach, drahý tatínku!"

"Magnetka je úplně zničena touhle bouří, pane Stopaři, a mnoho otci nepomůže, aby se dostal přes mělčiny; musíme hledět, abychom mu sami pomohli, jak nejlépe umíme."

"Mabel, to jsi mluvila ty?" zeptal se Dunham a otočil oči po dceři, protože už byl tak slabý, že nemohl pohnout tělem.

"Ano, tatínku."

"Mabel, mé dítě!" řekl konečně a zdálo se, že jeho hlas je živější. "Mabel, odcházím od tebe... kde je tvá ruka?"

"Tady, nejdražší tatínku, tady jsou obě..."

"Stopaři," řekl seržant a hmatal po druhé straně lůžka, kde klečel Jasper; omylem se chopil jedné jeho ruky; "dávám ti svou dceru - buď jí otcem - bud jí tím, čím chce ona i ty - žehnám vám - žehnám vám oběma!"

V tom vznešeném okamžiku nebyl nikdo tak smělý, aby seržanta upozornil na omyl. Za krátkou chvilku seržant zemřel a jeho dlaň přikrývala Mabelinu a Jasperovu ruku. Mabel to nezpozorovala, teprve Capův výkřik ji uvědomil o otcově smrti. Když zvedla tvář, setkala se s Jasperovýma očima a pocítila horký stisk jeho ruky. Ale v té chvíli chápala jen jedno. Schoulila se v pláči a stěží si uvědomovala, co se stalo. Stopař vzal Jaspera pod paží a odešli ze srubu.

Oba přátelé kráčeli mlčky kolem ohně, přešli louku a v hlubokém mlčení došli skoro až k protějšímu břehu ostrova. Tady se zastavili a Stopař první promluvil.

"Je po všem, Jaspere, je po všem. Chudák seržant Dunham skončil svou pouť, a čí rukou? Rukou jedovatého Minga. Nikdy nevíme, co se stane, a jeho osud může právě tak stihnout mne nebo tebe, dnes nebo zítra!"

"Ale co bude s Mabel, Stopaři?"

"Slyšel jsi, co řekl umírající seržant: svěřil mi svoje dítě, Jaspere, a to je pro mne posvátný příkaz - ano, posvátný příkaz."

Stopař

Kapitola 11

"Je to příkaz, který by kdokoli rád za tebe vyplnil, Stopaři," řekl mladík s trpkým úsměvem.

"Často jsem si myslil, že svěřil dceru do nesprávných rukou. Lidé jsou závistiví a zlí," pokračoval lovec, "zvlášť ti, kteří žijí v pevnostech a kolem nich. Někdy si přeji, aby si Mabel zamilovala tebe, Jaspere, a, abys ty měl rád ji; často si myslím, že by s tebou byla šťastnější než se mnou."

"Nemluvme o tom, Stopaři," přerušil ho Jasper drsně a netrpělivě. "Oženíš se s Mabel, a není správné mluvit o jiném manželství. Já si vezmu k srdci radu pana Capa a půjdu se podívat na slanou vodu, abych se stal celým mužem."

"Ty, Jaspere Westerne! - Ty bys opustil jezera, lesy, hranice? Ty bys je vyměnil za města, za pustý život v osadách a za trochu jinou chuť vody? Počítal jsem s tebou, Jaspere - opravdu, počítal; chci teď žít s Mabel ve vlastním domě a myslil jsem si, že si také jednou zkusíš najít družku a usadíš se vedle nás. Asi padesát mil na západ od pevnosti je nádherné místo, kde bych si chtěl postavit dům. Asi o deset mil dál na té straně je výborný přístav, kde bys mohl rejdovat se svým kutrem. Myslel jsem si, že se usadíš se svou ženou v přístavu a já s Mabel na našem místě. Žili bychom stranou všeho ruchu a nikdo by nebyl šťastnější než my čtyři."

"Zapomínáš, příteli, že neznám nikoho, koho bych měl rád, a že asi nikdy nebudu mít nikoho radši než tebe a Mabel," odpověděl Jasper; stiskl Stopařovu ruku a přinutil se k úsměvu.

"Děkuji ti, hochu, z celého srdce. Ale co nazýváš láskou k Mabel, je jen přátelství a to je docela něco jiného, než co cítím já. V poslední době sním celé noci jen o Mabel Dunhamové, místo abych tvrdě spal jako dřív. Mladé srny skáčou přede mnou, a když zvednu Zvěrobijku, abych ulovil kousek zvěřiny, srnky se ohlédnou a mně se zdá, že všechny mají Mabelinu sladkou tvář a že se mi smějí do očí, jako by říkaly: Střel, můžeš-li. Ve zpěvu ptactva slyším její sladký hlas. Poslední noc se mi zdálo, že jsem padal do Niagary a Mabel jsem držel raději v náruči, než abych se s ní rozloučil. Nejkrutější chvíle, kterými mě sám ďábel nebo nějaký kouzelník kmene Mingů pokoušel, jsem prožíval, když se mi zdálo, že jsem Mabel ztratil při nějakém neštěstí - nebo že změnila svůj vztah ke mně, nebo že mi ji někdo vyrval."

"Když je to pro tebe ve snu tak kruté, Stopaři, jak by ti asi bylo, kdyby se něco takového skutečně stalo a nezbývala ti už žádná naděje, jen zoufalství?"

Tato slova vytryskla z Jasperových úst jako voda ze džbánu, který náhle praskl. Užil jich nechtěně, skoro nevědomky, ale s přesvědčením, které nedovolovalo pochybovat o jejich hluboké upřímnosti. Stopař se zachvěl a dlouho hleděl vytřeštěně na svého přítele. V tom okamžiku mu přes jeho prostomyslnost zasvítil záblesk pravdy. Každý ví, jak dlouho se přesvědčující důkazy hromadí v mysli, než člověk najde klíč ke skutečnosti, kterou dosud netušil; jak myšlenky letí a jak z předpokladů vznikají závěry. Stopař byl od přírody neobyčejně důvěřivý a rád si myslel, že mu přátelé přejí totéž štěstí, jaké on přeje jim; až do té nešťastné chvíle mu ani nenapadlo, aby podezříval Jaspera, že miluje Mabel. Citový výbuch jeho přítele byl příliš silný a příliš přirozený, než aby déle pochyboval. Pocítil nejprve hluboký stud a trýznivou bolest. Uvědomil si, jak je Jasper mlád, že ho snadno předčí vzhledem a že má i jiné vlastnosti, pro které by mohl být Mabel příjemnější než on. Rychle v něm zvítězila šlechetná přímost a samozřejmá úcta k právům a citům druhých. Došel s Jasperem k ležícímu kmeni, kde ho železným stiskem donutil, aby si sedl, a sám se posadil vedle něho.

Hoch se polekal prudkosti svých citů a zastyděl se za ně již v okamžiku, kdy prorazily na povrch. Byl by dal všechno na světě kdyby byl mohl poslední tři minuty vzít zpět. Ale byl příliš přímý a příliš zvyklý říkat svému příteli otevřeně své myšlenky, než aby se dál pokoušel něco skrývat. Čekal, že bude požádán o vysvětlení, a nechtěl se vytáčet. Chvěl se, když si představil, co se asi stane, ale přesto neměl v úmyslu uhnout.

"Jaspere," začal Stopař tak vážně, že se v něm zachvěl každý nerv, "překvapilo mě to. Máš Mabel radši, než jsem si myslel. A jestli mě krutě neklame moje ješitnost a hloupost, tak tě lituji, hochu, strašně tě lituji. Ano, myslím, že vím, jak mám litovat člověka, který dal své srdce takové dívce, a nemá naději, že by mu odpověděla podobným citem. Musíme si to vysvětlit, Jaspere, aby nezůstal mezi námi ani mráček, jak říkají Delawarové."

"Jaké vysvětlování je třeba, Stopaři? Miluji Mabel Dunhamovou a Mabel Dunhamová mě nemiluje. Chce raději za manžela tebe; moudřejší bude, když odejdu co nejdřív k slané vodě a pokusím se zapomenout na vás oba."

"Zapomenout na mne, Jaspere, čím jsem si to zasloužil? Ale jak víš, že Mabel chce raději mne? Jak to víš, hochu? Nezdá se mi to možné."

"Copak se nebude za tebe vdávat? A vzala by si Mabel muže, kterého nemá ráda?"

"Seržant ji hodně k tomu nutil a poslušné dítě těžko může něco odepřít umírajícímu otci. Řekl jsi někdy Mabel, že bys ji chtěl, Jaspere, že ji máš rád?"

"Nikdy, Stopaři. Nikdy bych ti tak neublížil."

"Věřím ti, hochu, věřím. Teď půjdeš na slanou vodu a tvoje tajemství zemře s tebou. Ale to se nesmí stát. Mabel to všechno musí slyšet a sama rozhodne, i kdyby mi mělo srdce puknout. Nikdy jste tedy o tom spolu nemluvili, Jaspere?"

"Nic určitého a nic přímého. Ale přiznám se ti, Stopaři, ke své pošetilosti. Víš, jak si mladí lidé rozumějí, nebo si myslí, že si rozumějí, aniž by mluvili otevřeně. A chápou navzájem svoje myšlenky, nebo si podle spousty maličkostí myslí, že je chápou."

"Ne, Jaspere, nevím," odpověděl upřímně vůdce; po pravdě řečeno, když se ucházel o Mabel, nikdy nebyl povzbuzován oním sladkým a jemným způsobem, kterým se mlčky projevuje láska a vášeň. "Ne, Jaspere, to neznám. Mabel se mnou vždycky jednala otevřeně a řekla mi všecko, co mi musela říci, tak jasně, jak se jen dá."

"Byl jsi tedy tak šťastný, Stopaři, a řekla ti, že tě má ráda?"

"Ne, Jaspere, neužila přesně toho slova. Povídala, že se nikdy nebude vdávat, že by se nikdy neměla vdávat, že mne není hodna; ale řekla, že mě ctí, že si mne váží. Seržant mi řekl, že mladé dívky jsou vždycky takové a že jsou bázlivé; že její matka byla stejná a mluvila právě tak, a že se s tím musím spokojit, jen když bude souhlasit, že si mne vezme: proto jsem uvěřil, že je to správné."

Jasper pocítil při tomto Stopařově doznání nezadržitelnou radost, přestože k němu cítil upřímné přátelství a poctivě mu přál, aby byl šťastný. Nebylo to proto, že by v té okolnosti viděl nebo cítil nějakou naději, ale bylo útěchou jeho žhavé, nezměrné lásce, že ani druhý neslyšel sladké vyznání, které jemu bylo odepřeno.

"Pověz mi ještě něco o té řeči beze slov," pokračoval Stopař, jehož tvář zvážněla a jenž nyní začal vyslýchat Jaspera, jako by v jeho odpovědích tušil něco zlého.

"Dovedl jsem tím způsobem hovořit s Čingašgukem a s jeho synem Unkasem, než ten hoch padl, ale nevěděl jsem, že také mladé dívky tak mluví; nemyslel jsem si to aspoň o Mabel Dunhamové."

"Nic to neznamená, Stopaři; myslím jen pohled, nebo úsměv, nebo lesk v oku, nebo zachvění paže či ruky, když se mě někdy dotkla. Mabel mě tak upoutala, že jsem se zachvěl, i když vydechla, nebo když se mne dotkla šatem, a proto mě moje hloupé myšlenky zavedly na scestí. Nikdy jsem s Mabel otevřeně nepromluvil. Ted už to nemá smysl, protože nemám žádnou naději."

"Jaspere," odpověděl Stopař prostě, ale tak vážně, že hoch nemohl dále odporovat, "budeme mluvit o seržantově pohřbu a o našem odjezdu z ostrova. Až to bude zařízeno, promluvíme si o seržantově dceři. Musíme si to vysvětlit, protože mi otec uložil, abych se postaral o jeho dítě."

Jasper byl rád, že změnili předmět hovoru. Rozešli se a každý šel obstarat, co patřilo k jeho povinnostem.

Ještě odpoledne byli všichni mrtví pohřbeni a mohyla seržanta Dunhama byla postavena uprostřed louky pod vysokým jilmem. Mabel hořce plakala, ale slzy jí přinesly v žalu úlevu. Noc uplynula klidně, i příští den. Jasper řekl, že vichřice je příliš prudká, než aby se mohli odvážit na jezero. To zdrželo i kapitána Sangliera, jenž opustil ostrov teprve třetího dne, když se počasí uklidnilo a vítr ztišil. Pak tedy odplul. Se Stopařem se rozloučil jako člověk, jenž ví, že se loučí s mužem vynikajícího charakteru. Oba se rozešli s pocitem vzájemné úcty, i když jeden druhému zůstal hádankou.

KAPITOLA 29

Laškujíc vzhlédla, aby zřel

mihnout se úsměv po tvářích;

však v jeho očích náhle žal

když spatřila, tu přešel její smích.

LALLA ROOKH

Vzrušující události posledních několika dní vyžadovaly od Mabel tolik hrdinství, že nepodlehla bezmocnému žalu. Truchlila pro otce a někdy se ještě zachvěla, když si vzpomněla na Jennii a na strašné výjevy, které viděla, ale zvolna se zotavila a nebyla už tak skleslá, jak člověk bývá v hlubokém smutku. A snad i strašný, vysilující žal, který zdrtil ubohou Rosu, ji pomohl překonat vlastní bolest, protože cítila, že musí pomoci mladé Indiánce. Konejšila ji tak tiše, něžně a nevtíravě, jak za takových okolností dovedou jen ženy.

Ráno třetího dne měl Oblak odplout. Jasper byl připraven. Naložili všechno, co chtěli odvézt, a Mabel se dojemně rozloučila s Rosou. Všechno už bylo připraveno a všichni už opustili ostrov, kde zůstala jen Rosa, Stopař, Jasper a Mabel. Mladá Indiánka se šla vyplakat do lesa a ostatní tři kráčeli k zátoce, kde byly přivázány tři kanoe. Jedna patřila Rose, druhé dvě měly dopravit ostatní na palubu Oblaku. Stopař vedl, ale když přišel ke břehu, nešel ke člunům, nýbrž pobídl oba přátele, aby šli za ním. Zamířil k padlému kmeni, který ležel na okraji louky, kam nebylo z kutru vidět. Sedl si na kládu a dal znamení Mabel, aby se posadila vedle něho a Jasper na druhou stranu.

"Sedněte si, Mabel, sedni si, Sladká vodo," začal, když se sám usadil. "Něco mě tíží a teď je snad jediná chvíle, kdy to mohu říci. Posaďte se, Mabel, a dovolte mi, abych vám otevřel srdce, když ne svědomí, dokud mám k tomu ještě dost síly."

Mlčel dvě nebo tři minuty a oba mladí lidé uvažovali, co přijde. Zdálo se jim nepravděpodobné, že by něco tížilo Stopařovo svědomí.

"Mabel," pokračoval konečně vůdce, "musíme si otevřeně promluvit, než půjdeme na loď za vaším strýcem; Slaná voda teď spí každou noc na kutru a říká, že to je jediné místo, kde si je jist svým skalpem... Ale proč teď vykládám takové hlouposti? Chci být milý a veselý, ale člověk nepřinutí řeku, aby tekla proti proudu. Víte, Mabel, že jsme si ujednali se seržantem, než nás opustil, že my dva budeme svoji, budeme spolu žít a budeme se mít rádi až do smrti; je to pravda?"

Mabelina tvář v čerstvém ranním vzduchu už zas trochu nabyla své dřívější červeně. Ale při této nepředvídané otázce zbledla tak silně, jako když cítila v srdci největší žal. Přesto se podívala mírně a vážně na Stopaře, a dokonce se pokusila o úsměv.

"Máte pravdu, drahý příteli," odpověděla, "chudák otec si to přál a vím, že i kdybych obětovala celý život pro vaše štěstí a radost, neoplatila bych vám všechno, co jste pro nás vykonal."

"Myslím, Mabel, že muže a ženu by mělo spojovat silnější pouto. Vy jste pro mne neudělala nic, aspoň nic podobného, a přece po vás toužím. Proto myslím, že příčinou je něco jiného; nestačí zachránit někomu skalp nebo ho vodit přes lesy."

Mabel se znovu zarděla; pokoušela se o úsměv, ale hlas se jí trochu chvěl, když odpovídala:

"Neměli bychom si raději promluvit později, Stopaři?" řekla. "Nejsme tu sami a druhému člověku, pokud vím, není nic nepříjemnějšího než poslouchat rodinné záležitosti, do kterých mu nic není."

"Mluvím o tom právě proto, že nejsme sami, Mabel, nebo spíš právě proto, že je s námi Jasper. Seržant si myslel, že vám budu dobrým životním druhem, a třebas jsem tomu nevěřil - ano, dlouho jsem tomu nevěřil - nakonec mě přesvědčil, a všechno se vyvinulo tak, jak víte. Ale když jste slíbila otci, že se za mne provdáte, a dala jste mi tak skromně a přitom tak hezky svou ruku, byla tu ještě jedna okolnost, jak by řekl váš strýc, o které jste nevěděla. Myslím, že je správné, abych vám o tom řekl, než se konečně rozhodnete."

"Mluvíte tak, Stopaři, že vám těžko rozumím. Jestli mi skutečně musíte něco říci, prosím vás, abyste mluvil jasněji."

"Dobře, Mabel; napadlo mi, že když jste souhlasila se seržantovým přáním, nevěděla jste, co k vám cítí Jasper."

"Stopaři!" vykřikla Mabel a smrtelně zbledla, pak zčervenala jako růže a celá se zachvěla. Stopař byl příliš soustředěn na svou myšlenku a nevšiml si toho; Jasper měl v té chvíli tvář v dlaních, aby nebylo vidět jeho výraz.

"Mluvil jsem s ním. Srovnal jsem jeho sny se svými, jeho city se svými city a jeho touhy se svými touhami, a bojím se, že na vás myslíme oba stejně, a nemůžeme být oba šťastni."

"Stopaři, zapomínáte, že jsme zasnoubeni!" řekla Mabel spěšně a tak tiše, že bylo třeba velké pozornosti, aby jí bylo rozumět. Ale Stopařovi nebylo úplně srozumitelné poslední slovo a jako obvykle se přiznal ke své nevědomosti.

"Co říkáte?"

"Zapomínáte, že máme spolu uzavřít sňatek; takové narážky jsou nevhodné a trapné."

"Všechno, co je správné, je vhodné, Mabel. Všechno, co vede k spravedlnosti a dobrým vztahům, je správné, i když je to trapné, jak říkáte, to uznávám. Nuže, Mabel, kdybyste věděla, že Sladká voda má k vám takový vztah, asi byste nikdy nesouhlasila se sňatkem s člověkem tak starým a nehezkým, jako jsem já."

"Nač ten krutý výslech, Stopaři? K čemu to povede? Jasper Western si nic takového nemyslí; nic neříká, nic necítí."

"Mabel!" - Tento výkřik vyletěl mladíkovi z úst a prozradil jeho nezkrotné city, ač neřekl dál už ani slabiku.

Mabel schovala tvář do dlaní. Oba seděli jako provinilci přistižení při činu, který ničil štěstí jejich společného ochránce. Ale Jasper byl v tom okamžiku ochoten spíš svou lásku zapřít, než aby zarmoutil přítele, zatímco Mabel, tak nečekaně překvapená prozrazením Jasperovy lásky, kterou si spíš podvědomě přála, než aby ji byla tušila, byla v té chvíli úplně rozrušena. Nevěděla, má-li plakat, nebo se radovat. Ale byla první, kdo promluvil, protože Jasper nebyl schopen ani lhát, ani říkat něco, co by přítele zarmoutilo.

"Stopaři," řekla, "mluvíte tak hrubě, proč to všechno říkáte?"

"Ano, Mabel, mluvím hrubě; vždyť víte, že jsem hrubý už od narození, a život mě tak vychoval." Zdálo se, že se ho to dotklo. "Ano, nemohu být jiný než hrubý, nechci to popírat."

"Ach, milý Stopaři, můj nejlepší a snad jediný příteli, nesmíte si myslet, že jsem chtěla říci něco takového!" přerušila ho prudce Mabel a snažila se rozptýlit jeho smutek. "Jestliže odvaha, poctivost, ušlechtilost duše a jednání, pevné zásady a tisíc jiných skvělých vlastností může člověku získat úctu, vážnost a lásku, vy na ně máte největší právo!"

"Jak něžně a čarovně mluví ženy, Jaspere," řekl vůdce a usmál se. "Zdá se, že příroda je stvořila, aby nám zpívaly, když ztichnou lesy. Ale rozhodně se musíme dorozumět. Ptám se vás ještě jednou, Mabel, jestli jste věděla, že vás Jasper miluje právě tak jako já a snad ještě víc, je-li to možné, že vidí ve snu vaši tvář v hladině jezera, že mluví s vámi a o vás ve spánku a sní jen o tom, co je tak krásné, dobré a dokonalé jako Mabel Dunhamová; že neznal štěstí, dokud vás nepoznal; že by byl ochoten líbat zemi, kam jste šlápla, že by zapomněl na radost z plavby po jezeře, jen kdyby směl myslet na vás, radovat se z vaší krásy a poslouchat váš hlas; kdybyste to byla věděla, byla byste souhlasila, že si mne vezmete?"

Mabel ani při nejlepší vůli na tuto otázku nemohla odpovědět; měla tvář skrytou v dlaních, ale mezi prsty bylo vidět ruměnec barvy krve a zdálo se, že se jí červeň přelévá i na prsty. Ale zvítězila její ženskost; užaslá a málem vyděšená dívka vrhla jeden kradmý pohled na Jaspera, jako by nevěřila, co Stopař vykládal o jeho citech, a tento jediný pohled stačil, aby vyčetla z mladíkovy tváře, že to je pravda; hned zas obličej skryla, jako by ho už nikdy nechtěla ukázat.

"Rozmyslete se, Mabel, je to vážná věc, když se máte rozhodnout, že budete něčí ženou, a zatím vás srdce a mysl táhne k jinému. Mluvili jsme o tom otevřeně s Jasperem jako staří přátelé. Vždycky jsem věděl, že na většinu věcí máme týž názor, a netušil jsem, že se díváme docela na všechno stejnýma očima, až jsme si řekli o vás. Jasper přiznává, že od prvního okamžiku, kdy vás spatřil, ve vás viděl nejsladší a nejvábivější bytost, s jakou se kdy setkal; že mu váš hlas zněl v uších jako šumot vody; že mu jeho plachty připadaly jako váš oděv vlající ve větru; že váš smích mu pronikal i do spánku; že znovu a znovu vyskakoval strachem, protože se mu zdálo, že vás chce někdo shodit z Oblaku, na kterém jste se v jeho snech ubytovala. Ano, ano, přiznal se mi i k tomu, že často pláče, když si pomyslí, že budete trávit život s někým jiným, ne s ním."

"Jaspere!"

"Je to skutečně pravda, Mabel, a je správné, abyste to věděla. Ted vstaňte a zvolte mezi námi. Věřím, že Sladká voda vás miluje právě tak jako já. Pokoušel se mě přesvědčit, že vás má radši, ale s tím nesouhlasím, protože to není možné. Uznávám, že vás hoch miluje z celého srdce a má právo, aby byl slyšen. Seržant mě udělal vaším ochráncem, ne tyranem. Řekl jsem mu, že budu vaším otcem i manželem, a myslím, že žádný otec, který má jen trochu citu, by neodmítl dítěti tuto výsadu. Vstaňte tedy, Mabel, a povězte nám otevřeně, co si myslíte, jako bych já byl seržantem, který chce jen vaše dobro,"

Mabel spustila ruce a postavila se obličejem k oběma svým ctitelům. Tváře jí horečně planuly, ale to byla známka rozčilení, ne studu.

"Co chcete, Stopaři?" zeptala se Mabel, "neslíbila jsem svému ubohému otci, že udělám všechno, co si budete přát?"

"Povím vám tedy, co si přeji. Tady stojím já - obyvatel lesů, neučený člověk; bojím se, že bych chtěl víc, než si zasloužím, ale použiji všech svých sil, abych byl spravedlivý k oběma stranám. Především musím prohlásit, že já i Jasper vás milujeme stejně. Jasper si myslí, že jeho city jsou silnější, ale to mu nemohu spravedlivě přiznat. Proto tu stojíme před vámi, Mabel, jako rovnocenní soupeři. Protože jsem starší, řeknu první, co by mohlo svědčit v můj prospěch a co proti mně. Myslím, že v lovu se mi nevyrovná nikdo na hranicích. Kdyby byl někdy v našem domě nedostatek srnčího nebo medvědího masa, nebo ptáků a ryb, bylo by to spíš nepřízní přírody než mou vinou. Krátce řečeno, myslím, že žena, která bude žít se mnou, nebude mít nikdy nouzi o potravu. Ale jsem velmi neučený. Pravda, mluvím několika jazyky, ale neznám dokonale svůj vlastní. Jsem mnohem starší než vy, Mabel. Byl jsem dlouho kamarádem vašeho otce, ale tím si u vás nezískám větší oblibu. Chtěl bych být hezčí, ale jsme takoví, jaké nás příroda stvořila, a na svůj vzhled, až na řídké výjimky, si člověk nejméně smí naříkat. Když uvážím svůj věk, vzhled, nevzdělanost a hrubé zvyky, svědomí mi říká, že se pro vás nehodím, nebo že vás vůbec nejsem hoden. Vzdal bych se hned jakékoli naděje, kdyby mi cosi nepřekonatelného nervalo srdce."

"Stopaři, ušlechtilý, velkodušný Stopaři!" zvolala Mabel; uchopila ho za ruku a s úctou mu ji políbila. "Jste k sobě nespravedlivý - zapomínáte na chudáka mého otce a na můj slib - neznáte mne!"

"A tady je Jasper," pokračoval vůdce; nedovolil, aby ho dívčina něžnost svedla z cesty. "U něho je to jinak. Také by své ženě opatřil dostatek potravin a také by ji miloval, v tom si mezi námi nevyberete; je to hospodárný, pracovitý a pečlivý hoch. Je vzdělaný, mluví francouzsky, četl mnoho knih, i některé z těch, které vy máte ráda, může vám ve všem rozumět, a tolik, myslím, já o sobě říci nemohu."

"Jaký to má všechno smysl," přerušila ho Mabel netrpělivě, "proč teď o tom mluvíte, proč o tom vůbec mluvíte?"

"Hoch dovede také správně vyjádřit své myšlenky, jak se to mně nikdy nepodaří. Jestli můj jazyk dovede pro někoho mluvit směleji a přesvědčivěji, jste to vy, Mabel; ale i v tom mě při našem posledním rozhovoru Jasper tak překonal, že jsem se zastyděl. Vyprávěl mi, jak jste prostá, jak důvěřivá, jak něžná; říkal mi, že pohrdáte marnivostí; mohla byste se stát ženou nejednoho důstojníka, jak Jasper myslí, ale vy dbáte jen svého citu a jste raději věrna sama sobě, než byste se vdala třeba za plukovníka. Krev se mi rozproudila, když mluvil o vaší kráse, že snad ani o ní nevíte, že chodíte přirozeně a ladně jako mladá laň. Říkal, jak poctivé a spravedlivé jsou vaše názory, jak vřelé a ušlechtilé je vaše srdce."

"Jaspere!" přerušila ho Mabel, která podlehla nashromážděné síle citu, jejž držela tak dlouho na uzdě. Padla mladému muži do náruče a rozplakala se bezmocně jako dítě. "Jaspere, Jaspere, proč jsi mi to neřekl?"

Odpovědi Sladké vody nebylo příliš rozumět a slova, která Jasper mumlal, nebyla ani příliš souvislá. Ale řeč lásky je vždycky srozumitelná. Když se Mabel trochu vzpamatovala, vzpomněla si hned na toho, kdo viděl, jak prozradila své city.

"Jaspere!" zvolala, jako by sama sebe obviňovala, "kde je Stopař?"

Jasper se lehce zachvěl, ne strachem, nýbrž úzkostí, že příteli způsobil žal. Rozhlížel se na všechny strany, neuvidí-li ho někde. Ale Stopař se taktně a jemně vzdálil. Oba milenci seděli tiše několik minut a čekali, jestli se vrátí. Nevěděli, jak se mají v této zvláštní situaci zachovat. Konečně spatřili přítele, jak k nim kráčí, vážný a zamyšlený.

"Ted už rozumím, Jaspere, co jsi myslel, když jsi mluvil o řeči bez jazyku a slyšení bez uší," řekl, když byl blízko nich. "Teď tomu rozumím, a je to jistě příjemná řeč, když se jí mluví s Mabel Dunhamovou. Na mou duši! Říkal jsem seržantovi, že se pro ni nehodím, že jsem příliš starý, neučený a divoký. Ale trval na svém."

Jasper a Mabel seděli mlčky.

"Vždycky jsem věděl, Mabel, že každý člověk má svoje schopnosti," řekl, "ale zapomněl jsem, že mně nebylo dáno, abych se líbil mladým, krásným a vzdělaným dívkám. Doufám, že to nebyl příliš velký hřích; a jestli byl, jsem za něj těžce potrestán. Ale nebudeme už o tom mluvit. Je to za námi a mnoho slov nám štěstí nepřidá; jen bych si připomínal, co jsem ztratil, a že jsem si zasloužil, abych Mabel ztratil. Ne, ne, Mabel, nepřerušujte mě. Všechno, co jste namítala, i když to bylo sebelíp míněno, nemůže změnit moje rozhodnutí. Nuže, Jaspere, je tvoje. Ačkoliv je mi těžko, věřím, že bude s tebou šťastnější než se mnou; máš k tomu lepší vlohy, třebaže bych se byl, jak se znám, ze všech sil snažil, aby byla šťastná. Měl jsem to vědět a nevěřit seržantovi; měl jsem věřit tomu, co mi Mabel před časem řekla, když jsme spolu seděli u jezera. Zdravým rozumem jsem tehdy chápal, že má pravdu. Ale člověk tak rád uvěří tomu, čemu chce věřit, a lidé nás velmi snadno přesvědčí, když jsme ochotni dát se přesvědčit. Ale proč bychom o tom mluvili? Pravda, zdálo se, že Mabel souhlasí, ačkoliv jen chtěla potěšit otce a bála se divochů..."

"Stopaři!"

"Rozumím, Mabel, a vůbec se na vás nehněvám. Někdy si myslím, že bych se měl usadit někde blízko vás a dívat se na vaše štěstí. Ale na druhé straně by bylo lépe, kdybych opustil Pětapadesátý pluk a vrátil se ke svému starému Šedesátému. Neměl jsem od něho vůbec odcházet, i když mě víc potřebovali v těchto končinách a s mnoha lidmi z Pětapadesátého jsem se léta znal, například se seržantem Dunhamem, když byl ještě v jiném sboru. Ale nelituji, Jaspere, že jsem tě poznal..."

"A mne, Stopaři?" přerušila ho prudce Mabel, "litujete, že jste mě poznal? Kdybych si měla něco takového myslet, do smrti bych nebyla klidná."

"Vás, Mabel!" odpověděl vůdce; vzal dívku za ruku a podíval se jí s nezáludnou prostotou oddaně do očí; "jak bych mohl litovat, že sluneční paprsek pronikl mlhavým, smutným dnem, že světlo zazářilo do tmy, třebaže to trvalo jen chvíli? Nechci se honosit, že budu zas s lehkým srdcem chodit po lesích jako dřív a že budu tvrdě spát, kdykoli se mi zachce, jako to bývalo předtím. Ale budu stále vzpomínat, jak jsem měl na dosah nezasloužené štěstí. Nic vám nevyčítám, Mabel, vyčítám sobě, že jsem byl tak pošetilý a myslel si, že bych se mohl zalíbit takové dívce, jako jste vy. Řekla jste mi správně, jak se věci mají, když jsme spolu hovořili tehdy nad jezerem, a měl jsem vám věřit; je přirozené, že dcera musí vědět lépe, co si myslí, než otec. Ale už dost! Je to za námi a zbývá nám jen rozloučit se, abyste mohli odjet. Myslím, že pan Cap už je netrpělivý, a hrozí nám nebezpečí, že si pro nás přijde na břeh."

"Rozloučit se!" zvolala Mabel.

"Rozloučit se," opakoval Jasper, "přece nás nechceš opustit, příteli?"

"Bude to lepší, Mabel, bude to rozhodně lepší, Sladká vodo, a moudřejší. Kdybych se řídil svým citem, žil bych s vámi až do smrti. Ale když uposlechnu rozumu, rozloučím se s vámi. Vrátíte se do Oswega a co nejdříve uzavřete sňatek. Je to ujednáno s panem Capem, který chce zas na moře a který ví, co má dělat. Já se zas vrátím do divočiny. A pokusím se myslet na vás jako na dceru. Mohla byste spíš být mou dcerou než ženou. Sbohem, Jaspere. Pojďme ke kanoi; už je čas, abyste byli na palubě."

Stopař šel vážně a tiše před nimi ke břehu. Když došli ke kanoím, vzal Mabel za ruce, podržel je chvíli a pohleděl jí tklivě do tváře. Přitom mu vytryskly z očí slzy, které nemohl zadržet, a v potůčcích mu stékaly po drsném obličeji. Dal příteli znamení, aby odrazil od břehu. Stál tam a opíral se o pušku, dokud kanoe nedoplula k boku Oblaku. Mabel vzlykala, jako by jí mělo puknout srdce. Nemohla odtrhnout pohled od otevřeného místa na břehu, kde bylo vidět Stopaře, dokud kutr neminul výspu a neztratil ostrov z dohledu. V tomto posledním okamžiku vypadala svalnatá postava tohoto zvláštního muže jako socha, která zde byla postavena, aby připomínala nedávné události.

KAPITOLA 30

Ach, jenom vzduch mne dýchat nech,

jejž tvoje tělo vdechuje,

a ať už nese na křídlech

život či smrt, mně sladký je.

MOORE

Stopař byl zvyklý na samotu, ale když kutr zmizel, padla na něho osamělost jako kámen. Nikdy předtím si tak neuvědomoval, jak je sám na světě; v poslední době si pozvolna zvykl na půvaby družného života, zejména proto, že se v něm probudila touha po rodině. Ted to všechno v jednom okamžiku zmizelo. Zůstal bez přátel a bez naděje. I Čingašguk ho na čas opustil. Stopařovi velmi chyběl v této chvíli, která byla snad nejtěžší v jeho životě. Stopař se opíral o pušku ještě dlouho potom, kdy Oblak zmizel z dohledu. Jako by mu údy navždy ztuhly. Kdo by neměl svaly tak vycvičené nejkrajnější námahou, nevydržel by tak dlouho stát jako nehybná mramorová socha. Ale nakonec Stopař zhluboka vzdychl a odešel.

U tohoto zvláštního člověka bylo pozoruhodné, že jeho smysly i údy byly vždycky pohotové, ať se v myšlenkách zabýval čímkoli. Ani teď ho jeho skvělé schopnosti neopouštěly. Třebaže myslel na Mabel, na její krásu, na to, že si vybrala Jaspera, na její slzy a na její odjezd, mířil přímo k místu, kde dosud Rosa prodlévala u hrobu svého muže. Rosa seděla s vlasy spuštěnými do obličeje na kameni, který byl vyhrabán při kopání Lučihlavova hrobu; skláněla se nad místem, které skrývalo jeho tělo, a netušila, že tu ještě někdo je. Myslela, že zůstala na ostrově sama. Vůdcův krok v mokasínách byl tak tichý, že ji nevyrušil.

Stopař se zastavil a několik minut se na ženu mlčky díval. Její smuteční rozjímání, vzpomínání na muže, kterého nenávratně ztratila, a pohled na její opuštěnost mu pomohly přemoci vlastní city. Rozum mu říkal, že tato mladá žena, která tak náhle a krutě přišla o manžela, má příčiny k hlubšímu žalu než on.

"Červnová roso," řekl se slavnostní vážností, která svědčila o jeho soucitu, "netruchlíš sama. Obrať se a podívej se na přítele."

"Rosa nemá přítele," odpověděla žena. "Lučihlav je ve věčných lovištích a tady není nikdo, kdo by se staral o Rosu. Tuskarorové ji vyhnali ze svých vigvamů a její oči nevidí Irokéze. Nemůže je ani vidět. Ne! Nech Rosu umřít na hrobě jejího muže."

"Rozhodně ne - rozhodně ne. Je to proti rozumu i spravedlnosti. Věříš v Manitoua, Roso?"

"Skryl před Rosou svou tvář, protože se hněvá. Opustil ji, a Rosa umře."

"Poslouchej muže, který žil dlouho mezi Indiány, ačkoliv se narodil jako běloch a má vlastnosti bělocha. Velký duch viděl tvoje dobro, proto si vzal náčelníka, dokud tě svým prolhaným jazykem nesvedl ze správné cesty; žila jsi mezi Mingy a byla by ses stala nakonec jednou z nich."

"Lučihlav byl velký náčelník," odpověděla žena hrdě.

"Měl zásluhy, a měl také chyby. Nejsi opuštěna, Roso, a nebudeš. Jen truchli - a vyplač se, jak můžeš; až přijde čas, povím ti víc."

Stopař odešel ke své kanoi a odplul. Během dne Rosa slyšela dvakrát vystřelit jeho pušku. Když slunce zapadalo, Stopař se vrátil a přinesl Rose pečené ptáky, kteří voněli tak lahodně, že by byli zlákali největšího labužníka. Tak žili měsíc. Rosa tvrdohlavě odmítala opustit hrob svého muže, ale přijímala přátelské pozornosti svého ochránce. Občas se potkali a rozmlouvali spolu. Stopař zkoumal její duševní stav. Ale jejich rozhovory byly krátké a setkávali se zřídka. Rosa spala v jedné z chat; uléhala klidně, protože věděla, že ji chrání přítel. Stopař na noc odjížděl na blízký ostrov, kde si postavil chatrč.

Když uplynul měsíc, začalo se zhoršovat počasí a Rosa trpěla. Se stromů spadalo listí, noci byly větrné a chladné. Bylo načase, aby odešli.

V té době se objevil Čingašguk. Měl dlouhý rozhovor s přítelem. Rosa je z dálky pozorovala a viděla, že její ochránce je smutný. Přišla nenápadně k němu a snažila se s ženskou jemností a citem zmírnit jeho žal.

"Děkuji ti, Roso," řekl. "Myslíš to dobře, ale je to marné. Je čas, abychom odtud odešli. Zítra odplujeme. Pojedeš s námi. Myslím, že teď už posloucháš rozum."

Rosa jako indiánská žena pokorně souhlasila; vzdálila se od nich, aby strávila zbývající čas u Lučihlavova hrobu. Nedbala na pozdní hodinu ani na chlad podzimní noci a celou noc si ani na chvilku nelehla. Seděla u hrobu a modlila se po způsobu svého lidu, aby ho provázelo štěstí na nekonečné stezce, na kterou se tak záhy vydal, a aby se jednou setkali v zemi spravedlnosti.

Ráno všichni tři odjeli. Stopař byl vážný a přičinlivý jako vždy. Velký had mlčel a pomáhal svému druhu, Rosa byla mírná, pokorná a hluboce zamyšlená. Odpluli ve dvou kanoích; člun mladé Indiánky nechali na ostrově. Čingašguk vedl a Stopař plul za ním. Jeli proti proudu. Dva dny pádlovali k západu a strávili dvě noci na ostrovech. Naštěstí bylo počasí tiché, a když se dostali na jezero, byla hladina hladká a lesklá jako zrcadlo. Bylo indiánské léto; v mlhavém ovzduší dřímal klid a půvab.

Třetího dne ráno minuli ústí Oswega; pevnost se svěšeným praporem je marně lákala, aby vstoupili. Čingašguk se neohlížel vpravo ani vlevo a pádloval v temné říční vodě. Stopař jel mlčky za ním. Na bašty se nahrnuli diváci, ale Lundie, který poznal staré přátele, dal příkaz, aby od nich nežádali heslo. V poledne Čingašguk vplul do malé zátoky, kde kotvil Oblak v přirozené rejdě. Na břehu už dříve byla malá mýtina a u vody stál nový hotový srub, třebaže velmi jednoduchý. Ač byl na hranicích, působil dojmem pohodlí a hojnosti; kolem něj ovšem byla liduprázdná divočina. Jasper stál na břehu. Když Stopař přistál, stiskl mu první ruku. Setkání bylo prosté, ale srdečné. Nikdo se na nic neptal, protože Čingašguk už všechno vysvětlil. Stopař tiskl příteli ruku velmi srdečně, a dokonce se vesele zasmál, když mu říkal, že vypadá dobře a šťastně.

"Kde je Mabel, Jaspere? Kde je?" zašeptal konečně vůdce. Jako by se zpočátku té otázky bál.

"Čeká na nás v domě, příteli, vidíš, že Rosa už tam spěchala napřed."

"Rosa má možná lehčí krok, když jde za Mabel, ale nemá lehčí srdce. Tak jsi, hochu, našel v pevnosti kaplana a svatba byla brzy?"

"Týden po tom, co jsme se rozloučili, jsme byli oddáni a pan Cap odcestoval hned příští den. Zapomněl ses zeptat na svého přítele Slanou vodu."

"Ne, nezapomněl; Had mi všechno řekl. Ale teď neodkládejme setkání; jednou to musí být, pojďme tedy hned; veď mne, Jaspere. Chci se ještě jednou podívat na její sladkou tvář."

Jasper dovedl za chvilku Stopaře k Mabel. Když mladá žena uviděla svého někdejšího ctitele, začervenala se a div se pod ní nepodlomila kolena. Ale byla milá a upřímná.

Po hodině, kterou tu Stopař strávil, přišla chvíle, kdy se musel rozloučit. Čingašguk už odešel od člunů a zůstal stát u stezky, která vedla do lesů, kde tiše čekal na přítele. Když to viděl Stopař, vstal a slavnostně se rozloučil.

"Myslel jsem, že mě osud dost postihl, Mabel," řekl, "ale zastyděl jsem se a umoudřil, když jsem viděl tuto indiánskou ženu."

"Rosa zůstane tady a bude žít s námi," přerušila ho živě Mabel.

"Chápu to. Snad jen vy, Mabel, ji můžete vytrhnout z jejího smutku a vrátit jí chuť k životu, ale pochybuji, že se vám to podaří. Ubohá žena ztratila svůj kmen i manžela a je těžko ji utěšit při takové ztrátě... Ale co se starám o neštěstí a manželství druhých lidí, když sám mám dost zármutku? Neutěšujte mě, Mabel, neutěšuj mě, Jaspere - nechte mne klidně odejít."

"Stopaři," zeptala se Mabel, "kdy vás zase uvidíme?"

"Myslel jsem na to také, opravdu jsem na to myslel. Až přijde čas, kdy se na vás budu dívat jen jako na sestru nebo jako na dítě, Mabel, raději jako na dítě, protože jste tak mladá, že byste mohla být mou dcerou - pak se vrátím. Budu se radovat, když uvidím, že jste šťastná. Ale zatím nemohu... sbohem... seržant se zmýlil, ano, seržant se zmýlil!"

To byla poslední slova, která Jasper Western a Mabel Dunhamová slyšeli od Stopaře. Obrátil se, jako by ho jeho vlastní slova dusila, a za chvilku byl u přítele. Když ho Čingašguk uviděl, zvedl svůj vak a vkročil beze slov mezi stromy. Mabel, Jasper a Rosa se dívali za Stopařem a čekali, že jim zamává na rozloučenou nebo se kradmo na ně ještě podívá, ale Stopař se neohlédl. Viděli jen, jak potřásá hlavou jako člověk, kterému je trpko v duši; mávl rukou, jako by věděl, že se za ním dívají. Ale rychlým, rázným krokem, který nedovedl ani smutek oslabit, zmizel z dohledu a ztratil se v hloubi lesa.

Jasper ani jeho žena už Stopaře nikdy nespatřili. Žili ještě rok na břehu Ontaria, pak na naléhání strýce Capa přesídlili za ním do New Yorku, kde se Jasper stal úspěšným a váženým obchodníkem. Třikrát Mabel dostala darem balík vzácných kožešin. Tušila, odkud přišly, ač u daru nikdy nebylo žádné psaní. Později, když již byla matkou několika dětí, cestovala jednou do vnitrozemí k břehům Mohawku. Provázeli ji její synové, z nichž nejstarší už mohl být jejím ochráncem. Tenkrát si náhodou všimla podivně oblečeného muže, který se na ni z dálky tak pozorně díval, že se zeptala, kdo to je. Lidé jí řekli, že je to lovec, který je slavný v tomto státě - bylo to již po americké revoluci - že je známý svou poctivostí, ale že je také trochu podivín. V kraji je znám pod jménem Kožená punčocha. Víc se paní Westernová nedověděla. Ale ten pohled z dálky a zvláštní zjev neznámého lovce jí připravil bezesnou noc a na tváři, dosud krásné, jí po mnoho dní ležel stín smutku. Na Rosu ztráta manžela a rodného kmene působila tak, jak Stopař předvídal. Zemřela v Mabelině domě na břehu jezera a Jasper odvezl její tělo na osudný ostrov, kde ji pochoval vedle Lučihlava.

1 Tuskarorové - indiánský kmen, jenž patřil ke kmenovému svazku Irokézů (pozn. překl.). 2 Pasáty - stálé severovýchodní větry, jež vanou na severní polokouli mezi hranicí tropického pásma a rovníkem. 3 Albany - jedno z nejstarších měst USA. Bylo založeno Holanďany r. 1623. Bylo hlavním městem provincie New York. 4 Kabel je mořská délková míra 185,2 m. 5 Briga - dvoustěžňová plachetnice. 6 Škuner - velká plachetní loď. 7 Mohykáni - indiánský kmen, který žil na dolním toku řeky Hudsonu. Patřili ke kmenovému svazku Delawarů. 8 Yankeeové - přezdívka Američanů, novějších anglických přistěhovalců do severních osad amerických (pozn. překl.). 9 Mingové - jeden z názvů Hurónů, mohutného kmene patřícího ke kmenovému svazku Irokézů. V XVIII. století žili na březích jezer Ontario a Huron a na březích řeky svatého Vavřince. Huróni vedli trvalý boj s Delawary. V době anglo-francouzských válek v Americe podporovali Francouze. - Mingem je zde míněn Indián lstivý a nečestný (pozn. překl.). 10 Delawarové nebo Lenni-Lenapové, jak se sami nazývali, obývali v XVIII. století údolí řeky Delaware a pobřeží Atlantského oceánu až k nynější Severní Karolíně. Utvořili mohutný kmenový svazek, bojující se svazkem Hurónů. Delawaři byli většinou spojenci Angličanů (pozn. překl.). 11 Maelstrom - mořský proud v Severním moři ledovém mezi Lofotskými ostrovy, pověstný víry, jež vtáhnou a pohltí menší rybářské lodi. Je vyvolán stykem hlavního mořského proudu z jihu s přílivem a odlivem mezi Lofotami (pozn. překl.). 12 Vodopád Genesse - na stejnojmenné řece, jež protéká mezi provinciemi Pensylvánií a New Yorkem a vlévá se do Ontaria. 13 Glennův vodopád na řece Hudsonu. 14 Kanadský vodopád - Niagarské vodopády dělí ostrov Goat Island na dvě hlavní části - vodopády americké a kanadské; hranice jde středem řečiště. Kanadský vodopád má tvar podkovy, je 724 m široký a téměř 50 m vysoký a padá jím desetkrát tolik vody co americkým (pozn. překl.). 15 Wampum - ulitové korálky, kterých Indiáni užívali jako peněz nebo zpracovávali na ozdobné pásy (pozn. překl.). 16 Jitro - 0,4 hektaru. 17 Kutr - rychlé plavidlo s jedním stěžněm a čnělkou, hlavní a korunovou vratiplachtou a dvěma nebo třemi kosatkami. Také jachty mají plachtoví kutru (pozn. překl.). 18 Briga - dvoustěžňová loď (pozn. překl.). 19 Amazonka, Orinoko - největší řeky Jižní Ameriky. La Plata, nejširší říční ústí na světě, vzniklo soutokem velkých řek Paraná a Uruquaye (pozn. překl.). 20 Čelen - vodorovná nebo šikmá kulatina vyčnívající z přídi plachetní lodi a sloužící k přenášení těžiště plachtoví dopředu (pozn. překl.). 21 Berwick - přístav na hranici mezi Anglií a Skotskem při ústí řeky Tweedy (pozn. překl.). 22 Vratipeň - druh ráhna, které se opírá jedním koncem, patou, o stožár; k vratipni se přišněruje dolní (patní) lem vratiplachty (pozn. překl.). 23 Úhel mezi směrem na sever a směrem k předmětu v krajině se nazývá azimut; velikost azimutu se měří na stupně od 0-360 ve směru hodinových ručiček (pozn. překl.). 24 Výborně! 25 Na mou duši, to je trochu silné! 26 Zlosyn. 27 Je po všem, o jednoho zlosyna méně. 28 Tady ho máte. Na mou duši, tohle byl velký darebák. 29 Tu je má ruka, jste poctivý muž a to znamená mnoho! ?? ?? ?? ?? - 2 -