Robinsonův ostrov

Arkady Fiedler

(1963)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Dobrodružný

Děj románu nás zavádí do počátků 18. století, kdy mezi Anglií a Španělskem zuří ostrý koloniální boj. Jedním z účastníků odboje proti anglickým kolonizátorům je potomek polských vystěhovalců do Severní Ameriky, Jan Bober. Pronásledován prchá a stává se nedobrovolným členem posádky pirátské lodi. Poznává zvrhlost a chamtivost bělochů a je svědkem neustálého, přímo nelidského týrání dvou mladých indiánů, kapitánových otroků. Při bouři se mu podaří oba otroky osvobodit, loď však ztroskotá a posádka zahyne. Jan se zachrání, když je vlnou vyvrhnut na skálu. Nastává mu těžký, krušný život trosečníka, tolik podobný prvním týdnům Robinsonova pobytu na opuštěném ostrově.

ARKADY FIEDLER

BÍLÝ JAGUÁR

I

ROBINSONŮV OSTROV

„…Proto tedy, Arnaku, pojmenujme nějak tento ostrov! Ale jak?… Už vím: Robinsonův ostrov. To je jedno, zda Robinson existoval nebo ne, to je jedno, že na tomto ostrově nikdy nebyl, avšak já jsem přece na něm žil jako Robinson na své samotě. Často jsem si tady vzpomínal na knížku o tomto trosečníkovi…“

Jedním z nejstarších měst v Americe je Cumaná, ležící u pobřeží Venezuely, přibližně tři sta kilometrů na západ od ústí velké řeky Orinoko. Město, založené Španěly v roce 1520 u vstupu do hlubokého zálivu, chráněného před severovýchodními pasáty dlouhým poloostrovem, bylo od samého prvopočátku čilým obchodním i kulturním centrem a rovněž i střediskem conquistadorské výbojnosti. Odtud šly výpravy hrozivých conquistadorů do vnitrozemí, až tam k řece Orinoko, aby si podmaňovaly indiánská plemena a zabíraly jim půdu, a odtud šli rovněž četní misionáři, aby ujařmovali, nebo jak je komu libo, zachraňovali duše Indiánů a zakládali bohaté misie.

V Cumaná existuje ovšem mnoho kostelů a klášterů, které ve svých zdech hromadily sbírky kronik, listin a traktátů. Do dnešního dne se uchoval nejeden vzácný rukopis, který vrhá světlo na dějiny lidí i země a události dávných dnů.

Několik desítek kilometrů na sever od Cumaná se vynořuje z Karibského moře rozlehlý ostrov Margarita, objevený Kolumbem, proslulý lovem perel a vzpourou posledního šíleného conquistadora, krutého Aguirre. Mezi Margaritou a pevninou leží jiný ostrov, značně menší, Isla Cocha, po dlouhá staletí liduprázdný, na němž se usídlili první obyvatelé teprve v polovině XVIII. století, a to pouze na krátkou dobu.

Z tohoto údobí se dochovala v jedné z cumanáských knihoven zpráva františkána, který pobýval na ostrově Cocha a vylíčil, jak jeho obyvatelé objevili v jeskyni velkou lodici, ukrytou tam zcela jistě před několika desítkami let. Na tomto člunu bylo vidět záhadný nápis, vydlabaný ve dřevě: JOHN BOBER POLONUS, a pod ním letopočet: 1726. Františkán se snažil odhalit tajemství ukrytého člunu a podivného nápisu, avšak marně, přestože záležitost s člunem spojuje – ostatně správně – s kdysi známou výpravou asi deseti Španělů z Margarity, kteří se v honbě za uprchlými otroky vydali v témže roce 1726 na moře a zmizeli beze stopy i s lodí.

Tolik o tom hlášení františkánovo.

Jiné tehdejší listiny, jež se vyskytují ve velkých cumanáských knihovnách, se zmiňují o jakémsi zvláštním bělochovi, jenž se krátce po roce 1726 objevil mezi nezávislými Indiány Arawaky, kteří žili v lesích na jih od ústí řeky Orinoko, a dosáhl u nich velmi značného vlivu. Jako slavný pohlavár Juan – jméno, jež odpovídá anglickému John – dovedl sdružit mnoho sousedních kmenů pod svým vedením. Měl jisté množství střelných zbraní, a tak po mnoho let účinně bránil jejich nezávislost proti choutkám španělských nájezdníků. Teprve po jeho smrti se jim podařilo zlomit odpor Indiánů a podrobit je.

Na podkladě dochovaných zápisků, pořízených tímto skutečně neobyčejným člověkem, Janem Boberem, stojí snad za to pokusit se o rekonstruování jeho zajímavých příhod, jež zažil na liduprázdném ostrově v Karibském moři. Poslechněme si jeho vlastní vyprávění.

U ústí James Riveru

„Umíš přece veslovat, ne?“ zeptal se mě přitlumeně námořník William, můj přítel.

„Umím,“ odpověděl jsem šeptem.

„Tak tedy jedem!“

Nahmatal jsem ve tmě okraj šalupy, skočil na palubu a tlumok s veškerým majetkem jsem postavil u nohou. Chopil jsem se vesel. William silným rozmachem odstrčil člun od břehu a zaujal místo u kormidla. Když jsem cítil pod sebou vodu, ulehčené jsem si oddychl: byl jsem jako štvané zvíře prchající před pronásledovateli.

Sotva jsme vypluli několik sáhů na řeku, strhl nás silný proud, poněvadž byl mořský odliv a proud se zesílenou rychlostí valil dolů, k ústí James Riveru.

Minula právě půlnoc. Drobným deštěm prosáklé šero halilo řeku a pobřežní sýpky Jamestownu. Nebylo slyšet žádný ohlas kromě tlumeného pleskotu vesel a bublání vody za člunem. Mrazivý chlad lednové virginské noci pronikal až do morku kostí.

Náhle začal Williama dusit kašel. Marně jej námořník potlačoval. Byl rozehřát několika sklenicemi grogu, jimiž jsem ho počastoval v přístavní krčmě, proto ho to nyní na studeném vzduchu ukrutně dráždilo ke kašli. Mezi jedním a druhým záchvatem proklínal svůj krk, až se hory zelenaly, a zacpával si ústa šosem kazajky, ale pomáhalo to málo. Obávali jsme se, že hluk upozorní říční hlídače a zmaří náš útěk. Na štěstí kamarád v pravý čas přestal kašlat.

Před námi se na břehu objevilo světélko: celní strážnice. Přestal jsem veslovat. Proud nás beztak unášel správným směrem, k ústí řeky, kde na kotvách stál koráb, cíl našeho nočního výletu.

Kdesi od břehu se rozlehlo volání, neplatilo však nám. Nepozorováni jsme propluli kolem strážnice, a když její světla zmizela za říčním zákrutem, mohli jsme si volněji vydechnout. Za námi zůstalo nebezpečí, před námi byl spásný koráb.

Později si William, můj druh, odkašlal, přerušil mlčení a konstatoval:

„Well, to nejhorší máme tedy za sebou… Ještě dvě hodiny veslování…“

Naklonil se nade mnou a s neobvyklou starostlivostí u mořského vlka, kterou jsem u něho během našeho dvoudenního přátelství nezpozoroval, se zeptal:

„Jonny, brachu, a není v tobě malá dušička?“

„Proč by měla být?“ rozhořčil jsem se uraženě.

„K čertu, jdeš na kaperskou loď, ( Ozbrojená soukromá obchodní loď, která z pověření své vlády zajímala nepřátelské obchodní lodi. Kaperství se rozmohlo zvláště v XVI. – XVIII. stol. Pirátské koráby naproti tomu loupily na vlastní pěst bez jakéhokoli oprávněni. Pozn. překl.) Johne! Už jsem ti říkal, tam nejsou žádné žerty! Budeme bojovat a loupit! Jak nás Španělé chytnou, určitě nás pověsí a možná, že nás předtím hezky natáhnou na skřipec.“

Přestal jsem veslovat:

„Z boje strach nemám. A ty mi ho Willy, taškáři jeden, zbytečně nenaháněj!“

„Jsi hloupý, Johne! Já ti zbytečně strach nenaháním… Náš starý – to je lotr a šibeničník! Taková potvora kapitánská není na celém Karibském moři! Život na naší škatuli je hotové peklo, těžko se dá vydržet!“

„A ty vydržíš? A druzí taky vydrží?“

„Fí, my jsme něco jiného! My jsme od dětství zvyklí na slanou vodu… Ale ty jsi suchozemská krysa…“

Dotčen jsem odsekl:

„Ech, Willy, nenadávej mi tak… Dost jsem se napotloukal ve virginských lesích a často se díval smrti tváří v tvář. Víš přece, proč prchám!“

„Vím, vím…“

Prchal jsem před pomstou virginských velkostatkářů, anglických lordů.

Téměř před třiceti lety se můj otec, pionýr, jenž hledal novou půdu, vystěhoval s rodinou do západního pohraničí Virgínie a tam, uprostřed odlehlého pralesa na úpatí Alleghanských hor, si postavil chatu. Mýtil les, stále v obavě před útokem Indiánů, zápolil s divokou zvěří a nepřátelskou přírodou, a tak prožíval svízelná léta, až nakonec překonal obtíže a začal sklízet zasloužené plody své práce. Během času přicházeli tam za ním další lidé a zakládali v sousedství svá sídla. Šťastné údolí vzkvétalo a začínalo pulsovat hromadným životem. Tehdy – a bylo to právě před rokem – uhodil hrom z naprosto nečekané strany. Objevili se agenti lorda Dunburyho, aby nám zabrali půdu. Oháněli se nějakým královským dekretem, vydaným před několika desítkami let, kterým prý byly uděleny tyto oblasti rodu Dunbury. Proti tomuto zjevnému bezpráví jsme podali žalobu ke koloniálním úřadům v Jamestownu, ale tam úřadovali velmoži a páni, stoupenci lorda Dunburyho, a spravedlnosti se nám nedostalo. Když pochopové chtivého lorda zaútočili na údolí, aby vyháněli osadníky, shromáždilo se nás několik desítek hraničářů a se zbraní v ruce se postavilo na odpor. Byl jsem jedním z vůdců.

Páni v obavě, aby se vzpoura v kraji nerozšířila jako před půlstoletím za časů Baconových, okamžitě proti nám vrhli zdrcující síly. Rychle nás rozprášili a vyhlazovali nás s nebývalou krutostí. Nešetřili oprátkou. Plamen odboje uhasili v samém zárodku. Na mou hlavu byla vypsána odměna. Zuřivě pronásledován, měl jsem cestu otevřenou pouze směrem k hlavnímu městu Jamestownu. Tam jsem také uprchl a skryl se v krčmě na břehu řeky.

Dobří lidé mi pomohli. Přivedli námořníka Williama z kaperské lodi, jež kotvila u ústí James Riveru. Na korábu vždy potřebovali námořníky a William si mě oblíbil a ochotně svolil, že mě propašuje na palubu. Tak jsme se tedy za deštivé lednové noci octli v loďce a tiše pluli po proudu řeky.

Uplynuly asi dvě hodiny, když mě Williamův hlas vytrhl ze zadumání:

„Něco se před námi ukazuje!…“

Byl to náš koráb. Zavolali jsme, že jsme připluli. Shora nám shodili provazový žebřík, po němž jsme se vyšplhali na palubu. William mě zavedl do námořnického kumbálu v mezipalubí a nařídil mi, abych se prospal. Za svítám mě vzbudil a představil vrchnímu lodníkovi. Vrchní lodník, podobný spíše chlupaté šelmě než lidské bytosti, si mě ponuře prohlédl, důkladně mi ohmatal svaly na celém těle, načež pohrdavě odplivl do řeky a bručivě mi nařídil, abych šel za ním.

„Jak ti?“ zeptal se mě přes rameno.

Nechápal jsem, oč mu jde.

„Jak ti říkají, holomku?!“ zařval.

„Jan,“ odpověděl jsem polsky, neboť mi tak říkali doma i mezi zálesáky.

„Jak?“ zamračil se vrchní lodník.

„John,“ odvětil jsem správně anglickým jménem.

„No tak mluv hned jako člověk!“ zavrčel.

Zavedl mě ke kapitánově kajutě a strčil dovnitř.

Kapitán, otylý milostpán s vyvalenýma pronikavýma očima, seděl za stolem, na němž byla prostřena snídaně, ale nejedl. Před ním stáli dva mladí Indiáni, jeho otroci, jak jsem se později dověděl. Staršího z nich, asi dvacetiletého mladíka, kapitán s ohromnou náruživostí šlehal karabáčem po hlavě. Když jsme vstoupili, přestal, avšak ruku nespustil, a jen na nás podezíravě pohlédl.

„Nový ‚námořník‘, John!“ zvolal vrchní lodník ironicky.

Kapitán hněvivě kývl a přikázal nám, abychom táhli do horoucích pekel. Vrchní lodník mnou škubl, vytáhl mě drsně na palubu a rychle za sebou zavřel dveře kajuty.

„Měl jsi štěstí, mizero!“ zaskřípěl. „Starý byl v dobré náladě…“

Na rty se mi drala otázka, v čem spočívalo mé štěstí a kapitánova dobrá nálada, a co znamenala ta scéna s týráním Indiána v kajutě – prchlivý vrchní lodník mě však nepustil ke slovu; strčil mi do ruky vědro a kartáč s hadrem a nařídil mi, abych drhl palubu.

Tak jsem tedy nastoupil službu na kaperském korábu – nade všechno rád, že jsem zanechal za sebou americkou zemi a unikl pronásledování.

Pirátský koráb

Koráb, který se nazýval „Dobrá naděje“, byla třístěžňová brigantina. Stál na kotvách ještě několik dnů. Obával jsem se, že virginské úřady vyčenichají mou přítomnost na palubě, avšak William, zkušený lišák, mě uklidnil.

„Jak sem jednou vlezeš,“ řekl, „jsi jako zaživa pohřbený… Zmizíš jim…“

Opravdu mě zde nikdo nehledal, a zakrátko jsme zvedli kotvy a vypluli na moře.

Na korábu vládla strašlivá kázeň; i nejlehčí provinění se trestala. Byla tam sebranka rváčů, všichni se však kapitána báli jako čerta. Jako novopečeného námořníka honili mě do nejhorší práce. Často jsem neměl oddechu od úsvitu až do pozdní noci. Kdyby nebylo Williamovy přátelské ruky a dobrého slova, nevím, jak bych vydržel to první, těžké údobí své plavby. William měl upřímné, třebas drsné srdce, a ačkoli byl asi o dvacet let starší, choval ke mně opravdové přátelství. Každodenně chvíli před spaním jsme si příjemně pobesedovali.

Když se na korábu rozneslo, že jsem po čtvrtstoletí svého života pobýval v lesích a byl tam znamenitým lovcem, námořníci se stali vůči mně poněkud laskavější a už tak nepopichovali. Vrchní lodník mě přidělil k Williamovu dělu a nařídil, abych byl vycvičen na zdatného dělovoda. Těch děl bylo na palubě hodně.

„To je nějaká plovoucí pevnost nebo co?“ projevil jsem příteli svůj úžas.

„K čertu, a co sis myslel? Že plujeme na bál?“

V hloubi korábu byly komory, připomínající žalářní kobky, tím spíše, že v nich ležela spousta řetězů.

„Nač tolik řetězů?“ zeptal jsem se kdysi Williama.

„Abychom spoutali lidi, které polapíme,“ odvětil bez obalu.

„Polapíme lidi? Tropíš si žerty?“

„To mi ani nenapadne!“

„Jaké lidi?“

„Jakékoliv: černochy, Indiány, mestice, Dány, Francouze, Holanďany, Portugalce, Španěly – všechny, co se nám namanou do pracek, jenom Angličany ne.“

„A co uděláme s těmi zajatci?“

„Co? Černochy a ty druhé barevné prodáme jako otroky na naše plantáže, a od polapených Evropanů vybereme tučné výkupné za jejich propuštění.“

„To je ale lupičství!“

„Nepovídej?“

Jen jsem důkladněji poznal cíl naší výpravy, začaly mi z očí padat šupiny: nedostal jsem se na obyčejný kaperský koráb, ale na pirátskou loď.

Po vyplutí na širé moře jsme zamířili k jihu na Malé Antily a severní pobřeží Jižní Ameriky. Slídíce mezi ostrovy, zamýšleli jsme přepadat menší osady a loupit, co se jen dá. Když jsme číhali v mořských skrýších na proplouvající lodi, očekávali jsme bohatou korzárskou kořist, neboť jsme měli na mušce zvláště transporty otroků z Afriky.

Takový to byl ctihodný koráb, na nějž mě osud zahnal. Když už jsem jednou byl na jeho palubě, neměl jsem možnost ucouvnout. Dvířka za mnou zapadla. Kdo chce s vlky žít – jak říká přísloví – musí s nimi výt.

Když jsem Williamovi vytýkal, že mě včas nevaroval, v modrých očích se mu zračil nesmírný úžas.

„Hej, Jonny, k ďasu, co ode mne chceš?“ říkal vyčítavě. „Přece jsem před tebou neskrýval, že je to kaperský koráb, a že budeme bojovat a loupit. Nebo ano?“

„Ne, ale…“

„Ale to není nejdůležitější… Copak jsi nežil v tamtěch lesích na západě a nepouštěl ses tam do zatrachtilých sporů? Copak ses nebouřil proti koloniálním úřadům a nebyl jsi rváčem? Byl jsi, Jonny, byl! Proto tě chtěli pověsit a tolik po tobě pásli! Byl jsi smělý a odvážný, chlapče. Byl jsi takový?“

„Byl, jenomže…“

„A jestli jsi byl smělý a odvážný tam, ve svých lesích, budeš stejně odvážný na moři. Srdce ti tu nepoklesne.“

Chtěl jsem mu náležitě vysvětlit, jaký je v tom rozdíl, chopí-li se člověk zbraně za spravedlivou věc ve virginských lesích, nebo použije-li té zbraně k lupičským a pirátským kouskům na moři, upustil jsem však od toho, když jsem viděl jeho nejistý, skoro dobrácký pohled: nepřesvědčil bych ho tak snadno o rozdílu morálních pohnutek. Přítel sám neměl čisté svědomí, poněvadž se snažil stočit rozhovor na jiné koleje. Pohostil mě hrnkem rumu a zeptal se, proč mi v lesích říkali Jan a ne John, což znělo přirozeněji.

„Protože jsem měl matku Polku a také otec, i když Angličan, byl polského původu,“ odvětil jsem.

„Poláci – to je tam nedaleko Turků a Vídně!“ pochlubil se William svou znalosti zeměpisu a dějepisu.

„Daleko i nedaleko,“ mávl jsem se smíchem rukou.

Žádal, abych mu trochu vyprávěl o svém rodu. Pověděl jsem mu, co jsem věděl:

Tři anglické lodi, které v roce 1607 první přistály ve virginském zálivu Chesapeake, nepřivezly na americkou půdu jen samé povaleče, dobrodruhy a darmožrouty, jak je známo z historických kronik. Mezi nimi bylo několik polských řemeslníků, vyrábějících smolu, najatých do služby virginskou společností, aby vybudovali v kolonii dehtárenský průmysl. Mezi nimi byl můj pradědeček, Jan Bober.

Tito řemeslníci se přičinlivě dali do práce a zakrátko vyráběli pro kolonii smolu, dehet, potaš a dřevěné uhlí. Počínali si tak zdatně, že v následujících letech povolávala společnost z Polska ještě více pracovníků, kteří v oněch dobách vynikali ve svém oboru po celém světě.

Z tohoto údobí se v naší rodině uchovala vzpomínka na zvláštní příhodu. Asi za deset či kolik let po vybudování kolonie si totiž angličtí osadníci vybojovali jisté, sice nepatrné, politické výsady, spočívající v tom, že měli právo volit ze svých řad poslance do koloniálního sněmu, jenž se scházel v hlavním městě Jamestownu. Když polské řemeslníky jakožto cizince nechtěli připustit k volbám, rozhořčeně opustili jako jeden muž svá místa a přestali pracovat. Byli kolonii tak potřební, a na druhé straně tak neoblomní v obraně svých občanských práv, že úřady nakonec povolily a přiznaly jim táž práva, která měli všichni angličtí kolonisté.

„To je vidět, že ti řemeslníci byli zdatní chlapíci!“ broukl William uznale.

V té době se můj pradědeček Jan oženil s Angličankou, jež přijela z Anglie do kolonie, což mu za dvě léta nepřímo zachránilo život. Když totiž jeho žena čekala dítě, odešel s ní pradědeček z lesů do Jamestownu, aby tam měla při porodu všechno pohodlí. Zrovna v té době podnítili virginští Indiáni velké povstání a pobili skoro všechny kolonisty v lesních osadách, v tom rovněž většinu Poláků. Pouze samo město Jamestown, včas varované, bylo s to se ubránit a uchránilo své obyvatele od záhuby.

O tehdy narozeném dědečku Martinovi mohu říci málo; pouze to, že žil v lesích jako osadník, oženil se rovněž s Angličankou a měl několik dětí, z nichž Tomáš, narozený v roce 1656, byl můj otec. Když otci šlo na dvacátý rok, stávali se neklidní Indiáni od řeky Susquehanna hrozbou pro bílé osadníky. Tehdy jakýsi Bacon, pohraniční virginský pionýr, svolal proti nim oddíly dobrovolníků, které vyhubily Indiány do jednoho. Jako jeden z prvních dobrovolníků se dal naverbovat otec. Bacon se těšil takové slávě, že se do jeho oddílů sbíhali přívrženci z celé Virgínie.

V oněch dobách ve Virgínii přísně vládli velcí páni a boháči, jimž patřila bezmála všechna půda a veškeré jme statky. V jejich čele byl z Anglie poslaný guvernér kolonie, lord Berkeley, tyran a utiskovatel lidu. Vida, že se kolem Bacona seskupovaly stále větší davy nespokojenců, udeřil lord Berkeley se svým vojskem do týlu hraničářských oddílů, které se tehdy stále ještě vypořádávaly s Indiány. Avšak síla dobrovolnického hnutí byla nepřemožitelná. Baconovy oddíly se nyní obrátily proti guvernérovým vojskům a proti statkářům. Rozpoutala se krvavá občanská válka, v níž vítězné dobrovolnické oddíly potíraly nepřítele v každém utkání, až ho zahnaly k samému pobřeží.

Tehdy Bacon padl. Byla to smrtelná rána pro povstalecké hnutí. Berkeley využil chaosu a poplachu v jejich řadách, nanovo se vzpamatoval a začal je bít. Nevydrželi, utrpěli porážku. Vítězové řádili ohněm, mečem a šibenicí. Rozzuřeni, nelítostně zašlapávali zárodek nezávislosti Virgínie. Byl to rok 1677.

Mého otce, odsouzeného již na šibenici, zachránila okolnost, že jeho dědeček přišel do země jako cizinec. Tudíž otec, uznaný za cizince, byl toliko vyhoštěn z Ameriky. Odjel do Polska, aniž tenkrát znal jediné polské slovo.

Po několika letech se oženil se vzdělanou dívkou z řemeslnické rodiny v Krakově. Ačkoliv byl v Polsku šťasten, přece se mu stýskalo po životě ve virginských lesích. Jakmile se v Americe politická situace jen trochu zlepšila a byla vyhlášena všeobecná amnestie, vrátil se s rodinou pod Alleghanské hory. Zde jsem v posledním roce XVII. století přišel na svět. Přestože moje matka byla Polka, zapamatoval jsem si málo polských slov, zato mě matka naučila číst a psát anglicky.

A tak tedy – abych ukončil vyprávění těchto rodinných událostí – v dvacátém šestém roce svého života jsem byl nucen se zbraní v ruce hájit rodné údolí, a podlehnuv přesile tyranie, zachránit se útěkem na moře.

„Aby tě kat spral, to je mi ale paličatý rod!“ mlaskl William spokojeně. „Samé vzpoury a vzpoury! Pradědeček buřič, otec buřič a syn buřič. Jsi jako stvořený pro náš kaperský koráb.“

„Abych byl korzárem a lupičem?“

„Ne. Abys získal slávu a přitom si nacpal kapsy.“

„Děkuji za takovou slávu…“

Když jsem se zdržoval v hlubokých lesích, vedl jsem tam život nad pomyšlení bujný a rušný, plný rozličných dobrodružství. Kdyby se mě však někdo zeptal, jaké dojmy se mi v tom údobí nejhlouběji vryly do duše, odpověděl bych, že to nebyly lovecké zážitky – ačkoli jsem složil prvního medvěda ve dvanácti letech – ani krvavé prožitky posledních bouřlivých nepokojů, ale byly to dojmy jiné, zcela odlišné: knížka, přečtení jedné knížky. Dostala se mi do rukou před dvěma lety, a když jsem ji začal číst, byl jsem jako omámen a dech se mi tajil. Dokud jsem četl, nemohl jsem se od ní odtrhnout. Již sám název knížky ukazoval, jak byl její obsah vzrušující:

ŽIVOT

a zvláštní podivná dobrodružství

ROBINSONA CRUSOE

NÁMOŘNÍKA Z YORKU,

který samojediný prožil osmadvacet

let na

LIDUPRÁZDNÉM OSTROVĚ

u břehů Ameriky

BLÍZKO ÚSTÍ VELKÉ ŘEKY

ORINOKO,

kam se dostal po ztroskotání lodí,

přičemž kromě něho

ZAHYNULA CELÁ POSÁDKA,

s dodatkem, jak byl neočekávaně vysvobozen

PIRÁTY,

NAPSANÉ JÍM SAMÝM.

LONDON

PRINTED for W. Taylor at the Ship

in Pater-NOSTER

MDCCXIX

Knížku, vydanou v Londýně v roce 1719, napsal nějaký Daniel Defoe.

Jaká to je knížka! Jaký dojem! Nic mnou doposud tak neotřáslo, jako když jsem četl dobrodružství trosečníka na liduprázdném ostrově. A když jsem ji dočetl do konce, začal jsem od začátku po druhé i po třetí a učil se celé odstavce nazpaměť. Někdy se mi zdálo, že já sám jsem se dostal na tento tropický ostrov, pěstoval kozy a zachraňoval Pátka před lidožrouty.

Když jsem prchal před panskými pochopy, vzal jsem s sebou velmi málo věcí, na knížku jsem však nezapomněl. Měla mě provázet ve vyhnanství. Na lodi jsem o ní vyprávěl Williamovi, a můj přítel byl jí tak nadšen, že jsem mu z ní musel ve volných chvílích předčítat, protože on číst neuměl.

„Znáš snad ten Robinsonův ostrov?“ zeptal jsem se ho jednou.

William se mimoděk nejistě poškrábal na hlavě:

„Takových ostrovů u pobřeží Jižní Ameriky je spousta. Celé široké ústí řeky Orinoko se skládá ze stovek ostrovů, ale nejsou na nich pahorky jako na Robinsonově ostrově. Blízko pevniny je jiný ostrov, hornatý, říkají mu Trinidad, ale to je jistě moc velký kus země…“

„A Malé Antily, které brzo uvidíme?“

„Tam je také hodně všelijakých ostrovů. Jsou tam velké i malé, hornaté i zalesněné, zalidněné i liduprázdné. Ale Robinsonův ostrov byl přece nedaleko americké pevniny, kdežto Malé Antily se jako řetěz táhnou od jihu k severu, daleko od pevniny.“

Dojímalo nás každé slovo v Robinsonově knížce, proto jsme se trochu rmoutili, že neuvedl název ani přesnější polohu svého ostrova.

„Počkej, Jonny!“ zvolal William, prodchnutý novou myšlenkou. „Něco mi napadlo: Tobago! V řetězu Malých Antil je to poslední ostrov, nejvíce vysunutý na jih. Tobago! Odtamtud je vidět za hezkých dnů skály ostrova Trinidadu, a ten leží přece blízko americké pevniny. Snad tedy Tobago je Robinsonův ostrov? Je hornaté, pokryté v nitru pralesem, všechno jako by souhlasilo…“

„A žijí tam lidé?“

„Ovšem, jsou prý tam nějací angličtí kolonisté, ale ostrov dříve nebyl zalidněný, tak mi aspoň říkali…“

„Všechno souhlasí. Tak tedy tam, na Tobagu, určitě žil Robinson?“

„Ech, Jonny, copak já vím? Snad ano, snad ne…“

Spřádali jsme různé takové dohady, vlastně se však těžko dalo s určitostí říci, kde v tomto roji ostrovů a ostrůvků ztroskotala Robinsonova loď.

Zatím od míle k míli vzrůstala na naší lodi ostražitost, neboť jsme vplouvali do vod francouzských ostrovů a mohli jsme narazit na vytouženou kořist. Bylo známo, že poblíže Guadeloupe se křižovaly trati různých lodí, nejen francouzských, ale i dánských a holandských.

Kteréhosi dne jsme uzřeli za obzorem se vynořující plachty, ukázalo se však, že je to celá dobře vyzbrojená flotila, takže jsme museli co nejrychleji uhánět pryč, abychom se sami nedostali do bryndy. Kapitán, znechucen zklamáním, se tedy rozhodl plout dále na jih, na cesty španělských lodí, kde prý kořist bývala snazší, a když štěstí přálo – i cennější.

„Není nad Španěly,“ volal náš vrchní lodník ve vzácných okamžicích, kdy měl lepší náladu. „Pěkně se jim podřezávají krky, a stříbra jsou u nich – celé hory!“

Skřípal jsem zuby, že jsem se lehkomyslně dostal do tak ničemné společnosti, nebylo však jiné rady, než abych lhostejnou tváří zakrýval své rozhořčení.

K dovršení jsem získával pochvalu pirátů za svou obratnost, poněvadž v zacházení s dělem a v zaměřování jsem patrně činil neobyčejné pokroky.

V blízkosti Guadeloupe jsme proplouvali kolem jiného ostrova, značně menšího, rovněž však hornatého a pokrytého pralesem.

„Že by to byl Martinique?“ zeptal jsem se Williama.

„Ne, brachu. Martinique leží trošku dál na jih, a tohle je Dominica. My Angličané máme na ni odedávna zálusk, ale ještě si leckdo rozbije hlavu o její skalnatý břeh, než nám ten ostrov připadne.“

„Je k němu příliš obtížný přístup?“

„Přístup jako přístup. Na ostrově sedí všiváčtí Indiáni a tak čertovsky se brání, že se k nim nelze přiblížit.“

„Ale, Williame!“ zvolal jsem užasle. „Nemýlíš se snad? Myslel jsem, že už jsou všude na Malých Antilách dávno vyhubeni…“

„Well, byli vyhubeni na mnoha ostrovech, ale ne všude. Tady je Dominica. Jestli za dva tři dny šťastně obeplujeme Martinique, uvidíme ostrov Santa Lucia. Na něm se rovněž drží Karibové, jako za svých starých, dobrých časů. Další ostrov na jihu, Saint Vincent – je stejný. I tam loupí Indiáni, a běloch, který se dostane na jejich břeh, může se rozloučit se světem. Víckrát jsme tam přistáli v ozbrojeném houfu, abychom nachytali otroky na naše plantáže, ale ti neřádi se bránili tak divoce, že nám rychle zašla chuť. Jednou přijde řada i na tu špinavou holotu…“

Vždycky jsem byl vůči Indiánům strašlivě zaujatý, poněvadž jsem se jako virginský hraničář naposlouchal mnoho stížností na ně, a můj otec sám s nimi za mlada bojoval v Baconových řadách – přece však jsem nyní těžko mohl sdílet Williamovu nenávist k těmto ostrovanům. Na svých ostrovech seděli tiše jako pěna a nikomu nedělali nic zlého. Což se jim lze divit, že kladli zarputilý odpor a nechtěli jít do otroctví, dozajista strašnějšího než smrt? A snad ti divoši pociťovali všeliké jařmo stejně bolestně jako já, jako každý z nás?

„Jsou ti ostrované lidožrouti?“ zeptal jsem se přítele.

„To se ví.“

„Odkud se to ví?“ snažil jsem se zjistit podrobnosti.

„Každé dítě to ví.“

Zřejmě jsem se netvářil příliš přesvědčeně a William mi to chtěl mít za zlé, ale hned se rozesmál. Za okamžik řekl vážně:

„Jestli tě to opravdu zajímá, zeptej se Arnaka, toho většího z těch dvou otroků našeho starého. I když pochází z jihu, kdesi od ústí Orinoka, a ne z těchhle ostrovů, je přece stejně Karib jako ti ostrované.“

„Ale jak se s ním domluvím?“

„Velmi snadno. Umí anglicky… Jenom se měj na pozoru před kapitánem!

Jak tě starý nachytá, že se bratříčkuješ s jeho otrokem, tak ti hlavu utrhne. A ještě jedno: pospěš si, Jonny, dokud jsou Indiáni naživu, protože je starý zanedlouho utrápí k smrti.“

„Člověk by zlostí z kůže vyletěl, jak s těmi chlapci zachází!“ vykřikl jsem. „Proč to dělá?“

„Proč? Nechápeš, hlupáku? Je to jeho jediné potěšení. Takovou už má ten satanáš ničemnou povahu, že vždycky musí mít nějakou oběť a pomalu ji dohnat k smrti. Předtím měl mladého černocha. Týral ho tak dlouho, až negr pošel jako pes. Teď si vybral tyhle dva Indiány. Jako že jsem William, mohu ti na to dát krk, že se z téhle plavby živi nevrátí.“

„To je strašné!“

„Jsi hloupý, Jonny. Mýlíš se!“

„Nerozumím ti!“

„To je dobře, že starý může týrat Indiány, protože aspoň nás námořníky nechává na pokoji.“

William neměl v podstatě zlé srdce, ale vyšinutý život na pirátské lodi mu popletl všechny pojmy dobra a zla. Oblíbil jsem si starého námořníka a v duchu jsem se rozhodl, že ho hned po návratu do Severní Ameriky seberu z lodi, zavedu do pensylvánských lesů a tam z něho udělám poctivého člověka a kamaráda. V Pensylvánii neměli virginští lordové žádnou moc.

Kapitán a dva Indiáni

Směřovali jsme přímo na jih. Byl únor. Jak jsme postupovali za sluncem, zřetelně jsme pociťovali změnu ovzduší. Studené větry zůstávaly daleko za námi, slunce pražilo každým dnem stále silněji, a když jsme se někdy přikrádali k břehům ostrovů na půl míle, větřík vanoucí od pevniny nám přinášel silné vůně květin a neznámého koření. Na ostrovech bylo jaro již v plném proudu. Přes těžkou službu na lodi jsem s radostným vzrušením vítal tuto oblohu, jinou než u nás; vždyť jsem se poprvé v životě pouštěl do tropických končin.

Bez nehody jsme minuli řadu ostrovů a z daleka se vyhnuli Barbadosu, na němž už skoro sto let hospodařili Angličané. Potom jsme zamířili na jihozápad, abychom obepluli ostrov Grenadu. Blížili jsme se k vodním cestám navštěvovaným španělskými loďmi. Odtud námořník v „hlídkovém koši“ na stěžni s obzvláštní pozorností napínal zrak na všechny strany. Ale marně. Nic nám nepřicházelo do cesty. Od obzoru k obzoru se rozkládalo pusté moře, jako by zde nikdy nevidělo člověka.

Kapitán, rozlícen neúspěchem, chrlil kletby na všechny i na všechno. Chodil ozbrojený až po zuby, jakoby v obavě před vzpourou, ale na nás vrčel jen z dálky, zato tím krutěji si vyléval svou zlost na dvou mladých Indiánech. Co všechno vytrpěli! Když jednou starší z nich, dvacetiletý výrostek, udělal zoufalý pohyb, jakoby v sebeobraně, vytáhl kapitán bambitku, aby ho zastřelil. Rozmyslil si to však. Nařídil, aby chlapce pořádně nakrmili přesoleným masem, a nedali mu ani kapku vody, a pak aby ho přivázali k přednímu stožáru. Ubožák, vystavený nepohodě a slunečnímu žáru, tam měl zůstat, až by hladem a žízní zemřel. Kapitán oznámil, že zastřelí jako psa každého, kdo by se snažil chlapci pomoci.

Přihodilo se to odpoledne onoho dne, kdy se daleko na východním obzoru nejasně ukázaly štíty Grenady. Hleděli jsme na kapitánovu krutost bezmocní, schouleni jako psi, zaleklí. Chlapec stál pod stěžněm celou noc a celý následující den na něj pražilo slunce. Měl pevnou povahu. Mlčel. Ani slůvkem nedal najevo, že trpí.

Na sklonku dne jsem se začal vzpouzet. Ozvala se ve mně prudkost virginského hraničáře. To, že kapitán mohl trýznit tak otevřeně a nestoudně v naší blízkosti, jsem pociťoval, jako by to potkalo mě samého. V kapitánových očích jsme zřejmě byli chátrou, na kterou se nemusel ohlížet.

S příchodem noci jsem si předsevzal, že chlapci poskytnu pomoc. Noc byla mračná, tma tmoucí, teplé závany větru svištěly v lanoví. Snad se chystalo k dešti, ale nevěděli jsme, zda se spustí; již hodně dnů nepršelo.

K ránu jsem měl nastoupit hlídku, proto jsem se předtím, krátce po půlnoci, doplížil k přednímu stěžni. Šlo to snáze, než jsem předpokládal; nikdo mě nezpozoroval. Nesl jsem pořádný hrnek plný pitné vody a trochu navlhčených sucharů.

Nablízku nikdo nebyl. Indián, s rukama spoutanýma a přivázanýma ke stěžni, podřimoval vstoje. Přistrčil jsem mu hrnek ke rtům. Vězeň sebou vylekaně trhl. Pil chtivě a zdálo se mi, že slyším, jak mu voda bublavě teče do žaludku. Potom jsem mu strkal do úst drobné kousky sucharů. Nepromluvili jsme na sebe ani slova a pochybuji, zda mě poznal. Chtěl jsem mu dát ještě vodu k spláchnutí, ale nestačil jsem.

Náhle se otevřely dveře od kapitánovy kajuty a pruh světla pronikl tmou. Jako opařen jsem uskočil stranou. Bohužel, hrnek se mi leknutím vysmekl z rukou, s lomozem dopadl na palubu a odkutálel se. Neměl jsem kdy za ním utíkat. Kapitán držel vysoko svítilnu a šel směrem ke mně. Musel zpozorovat něco podezřelého, neboť s hlasitým klením přidával do kroku a přivolával hlídku.

Poblíže předního stožáru ležely kotouče lan, různé truhlice a haraburdí.

Vrhl jsem se tam a ukryl se v tmavé díře jako krysa. Za okamžik ke mně zalétly kapitánovy vzteklé výkřiky: zřejmě objevil hrnek a dovtípil se, co se přihodilo. Nařídil námořníkům, aby hledali viníka, ale mnoho nepořídil, poněvadž všichni ukrutníka nenáviděli a loudavě vykonávali jeho rozkazy. Soptil vzteky, řval z plných plic, potom zmizel ve své kajutě, prásknuv dveřmi.

Honem jsem nepozorovaně vklouzl do společné kajuty a ulehl na svém loži vedle ostatní posádky.

Pořádně jsem se mýlil, když jsem si myslel, že tím záležitost skončila. Následujícího dne svolal kapitán na palubu celou posádku a žádal, aby se přihlásil pachatel. Současně dal rozkaz, aby bičovali karabáči oba námořníky z hlídky, při níž došlo k noční příhodě. Dívaje se na nás s odporem procedil, že nařídí bít, dokud námořníci nevypustí duši.

Stál jsem mezi ostatními na palubě. Nepochyboval jsem, že ten lotr provede svou vyhrůžku a nařídí, aby utloukli dva nevinné lidi. Dělo se to všechno poblíže předního stěžně, zpod něhož upíral na nás planoucí zrak spoutaný Indián. Chápal, oč jde.

Zachvěv se, vystoupil jsem pár kroků kupředu a směle zíraje kapitánovi do očí, hlasitě jsem prohlásil, že já jsem byl pachatelem.

„Týýý?“ vydralo se mu z hrdla zlověstným syčením.

Jeho velká hlava, vytřeštěné oči a dravě otevřená ústa mi v tom okamžiku připadaly jako tlama nějakého mořského netvora. Kapitán se nenápadně přiblížil probodávaje mne tvrdým zrakem. Znenadání zdvihl pravou ruku a udeřil mě pěstí do obličeje. Zatmělo se mi před očima. Chtěl jsem se mu vrhnout na krk, silné pracky námořníků mě však sevřely jako do kleští. Kapitán vytáhl bambitku. Pocítil jsem prudký úder do skráně a vzápětí jsem pozbyl vědomí.

Když jsem přišel k sobě, ležel jsem v kajutě na svém pelechu. V hlavě mi hučelo a ukrutně bolelo, před očima jsem měl mlhu. Bylo mi zima. Někdo seděl vedle mne. Teprve po delší chvíli jsem poznal, že je to William.

„No, kluku ušatá, konečně se probouzíš,“ zašeptal nade mnou rozradostněn. „Trvalo to zatraceně dlouho.“

„Střelil po mně?“ zeptal jsem se.

„Ne. Jenom udeřil pažbou bambitky.“

„Ach, ano.“

Myšlenky mi odlétaly jako vyplašení ptáci, znovu jsem upadl do bezvědomí, ale mdloba rychle pominula.

„Daroval mi život!“ prskl jsem sarkasticky.

„Ne,“ odvětil William. „Starý myslel, že tě zabil. Ležel jsi jako mrtvý. Když se setmělo, přenesl jsem tě sem.“

„Děkuji ti, Willy…“

Potom mě znepokojila myšlenka, co bude dál. Neskrýval jsem své obavy před Williamem. Znal jsem kapitánovu mstivost. Ale přítel se příliš nezneklidňoval.

„Tiše lež,“ říkal, „jako bys byl stále v bezvědomí a umíral… Zatím má kapitán jiné starosti!“

Pohlédl jsem tázavě na Williama, jaké že jsou to starosti.

„Copak neslyšíš, necítíš?“ ukázal námořník na stěny kajuty.

Teprve teď jsem si uvědomil, že zvenčí k nám proniká hukot zpěněných vln, prudce narážejících na bok korábu. Kolébali jsme se na všechny strany.

Lampa, jež visela u stropu, tančila napravo i nalevo; stěny příšerně praskaly.

„Bouře?“ zeptal jsem se.

„A jaká!“ hvízdl William skrz zuby. „Hotové peklo! Už asi deset hodin neovládáme kormidlo. Část stěžňů je polámána. Loď o překot uhání k pevnině.“

„K jaké pevnině?“ nemohl jsem se jaksepatří probrat z bolesti hlavy.

„K jaké? No, prostě k Jižní Americe. Bouře nás žene k jihozápadu, člověk by se z toho zbláznil… Jestli brzo nepřestane, zazené nás na nějaké skály nebo do pracek Španělů, a to je ještě horší… Raději na to nemyslet, co nám uchystají…“

William mi dal napít něčeho, co chutnalo jako vývar z masa. Znamenitě mě to posílilo, současně se mne však zmocnila nepřemožitelná ospalost. Chtěl jsem se zeptat přítele na osud Indiána u stožáru, k tomu však již nedošlo: upadl jsem do hlubokého, tvrdého spánku.

Odpočinek docela slušně přispěl k mému zotavení. Po procitnutí jsem měl hlavu střízlivější a bolest ve spánku jsem pociťoval pouze tehdy, když jsem se ho dotýkal. Citelně mě mrazilo, přestože jsem ležel oblečen. Chtěl jsem vstát z lůžka, připomněl jsem si však Williamovy výstrahy.

Bouře bez ustání řádila jako předtím. Z paluby zalétal hukot, jako by pálili z děl. V lodním trupu praskalo tak příšerně, že jsem očekával okamžik, kdy se rachotina rozletí a zaplaví mě v kajutě voda.

V šeru se vynořil nějaký příchozí. Byl to William.

„Jak je ti?“ zeptal se mě tlumeně.

„Lépe. Jenom je mi zima…“

„To je divné. Přestože zuří bouře, je parno a horko. Jez a pij, bude ti tepleji… Je s námi zle…“

„S kým?“

„S korábem.“

Přinesl mi opět jídlo. Srdce mi zaplavil náhlý příliv díků za nezvyklou péči, kterou mě zahrnoval tento, buď jak buď, cizí člověk.

„Ach, Willy, Willy!“ zašeptal jsem.

Ale on mávl rukou, jako by chtěl od sebe zapudit veškeré dojetí,a zabručel:

„Jdi k čertu!“

„Nevykroutíš se mi!“ řekl jsem rozhodně pozvedaje se na lůžku. „Poslouchej mě! Tam v Pensylvánii na nás čeká prales. Společně vymýtíme v úrodném údolí les. Naučím tě obdělávat půdu a lovit… Uvidíš, jaký je to krásný život…“

„Ech, aby do tebe hrom uhodil! Krásný, krásný!“ posměšně opakuje vyprskl William s ironickým úsměvem, který jsem v jeho hlase spíše vyciťoval, než jej viděl. „Krásný! Ale nejdřív se musíme dožít té tvé Pensylvánie, a s tím dožitím – je to špatné… Slyšíš, jak vlny narážejí?“

„Slyším.“

„Na palubě je Sodoma a Gomora. Voda už strhla hlavní záchrannou šalupu, zůstal nám jen druhý člun… Bouře, jakou nepamatuji…“

Nečas a nakláněni korábu jsem nesnášel tak dobře jako William. Po jídle se mi udělalo poněkud nevolno, přesto však jsem neztrácel jasný úsudek o věcech a o své situaci. Stále úporněji se mi dral do hlavy zoufalý nápad. Zatím jsem se s ním příteli nesvěřil, chtěl jsem však získat jistotu, zda to, co jsem zamýšlel udělat, je správné a nutné.

„Willy,“ obrátil jsem se k příteli, „znáš dobře našeho starého?“

„Toho padoucha? Jako své boty. Plavím se s ním už tři roky.“

„Tak mi řekni, co bude, když se bouře utiší? Protože se přece zase jednou vyčasí, k ďasu…“

Má slova přivedla Williama do jistých rozpaků. Domýšlel se, co mi dělalo těžkou hlavu. Váhal s odpovědí.

„No, mluv,“ pobízel jsem ho, „nebuď zbabělec, příteli! Kapitán je přesvědčen, že mě poslal na onen svět. Co bude, když mě uvidí živého?“

Námořník pokrčil rameny:

„Nevím, přisámbůh, nevím, co se pak stane.“

„Nesáhne po bambitce a nevpálí mi kulku do hlavy, tentokrát už doopravdy?“

Za chvíli William potvrdil:

„U toho syčáka je všechno možné. Je to mstivá šelma.“

„Musím se tedy bránit! To mi samozřejmě přiznáš!“ vykřikl jsem.

„Bránit se – moc hezky, ale jak se chceš bránit, ty ubožáku?“ povzdychl ustaraný přítel.

„Vím, jak se bránit!“ zavrčel jsem.

„Starý má tady neomezenou moc. Každého z nás může utlouct k smrtí jako štěně. Mezi posádkou má několik pochopů, kteří jsou připraveni dopustit se na jeho pokyn každého zločinu. Kampak ty, Jonny, proti němu?“

Ležel jsem v kajutě tak, jak mě sem v bezvědomí přinesl William: oblečen. Nahmatal jsem opasek. Visel tam po levém boku můj lovecký nůž, věrný druh z let toulek po virginském pralese. Vytáhl jsem jej nyní z kožené pochvy a ukázal Williamovi, tu však právě vstoupilo do kajuty několik námořníků z posádky, proto jsem nůž chvatně schoval a procedil pln nenávisti příteli do ucha:

„Kapitán nemůže přežít tuhle bouři!… Buď zhyne on, nebo vezmou čerti mě!…“

„Rozumím. Chceš ho…“ a William mávl rukou, jako by do někoho vrážel nůž.

„Uhádl jsi.“

Přítel pohnut pohlédl na mě s neklidem. Potom mě pevně, srdečně uchopil za ruku a stiskl. Zašeptal:

„Jsi chlapík, Jonny!… Nemáš jiného východiska!… Zabij ho!… Pomohu ti!…“

Naklonil se nad mou hlavou a celou vahou svého těla padl na mě, neboť v tomto okamžiku dopadla na loď mohutná záplava vody a téměř ji položila na bok. Stůl, připevněný k podlaze, se odtrhl a s rachotem vrazil do stěny. Rozlehl se řinkot rozbíjeného nádobí a šplouchání kamsi vnikající vody. Mysleli jsme, že nastal konec. Námořníci v panice vyběhli na palubu, neboť tam se spíš mohli zachránit. William zůstal u mne. Loď, jak se mi zdálo, ležela na boku nekonečně dlouhou dobu. Tentokrát nás vlna dolů nestáhla.

Nastávala noc. Vyšel jsem na palubu. Vichr mě šlehal jako bičem a musel jsem se pevně chytit zábradlí, aby mě nesmetl. Venku se mi síly rychle vracely. V krátkých časových úsecích se přes palubu převalovaly vlny a uchvacovaly vše, co nebylo pořádně přivázáno.

Přikrčil jsem se nablízku kapitánské kajuty, nikdo však za tak mizerného počasí nevystrkoval nos. Vejít dovnitř jsem nechtěl. Raději jsem si to chtěl s ním vyřídit na palubě a hned ho hodit přes palubu.

Potloukaje se nablízku, připlazil jsem se k přednímu stěžni. Indián tam dosud stál uvázaný. Vsadil jsem všechno na jednu kartu; neohlížel jsem se již na nikoho a na nic. Když jsem chlapci přeťal pouta, byl tak zesláblý, že klesl u stěžně na palubu. Teprve po chvíli sebral všechny síly a odplazil se stranou a zmizel mi z očí.

Bouře

Příšerná, tropická bouře! Hukot moře a skučení vichru bylo ohlušující. William se přivlekl ke mně a bděli jsme spolu. Když chtěl na mě promluvit, nemohli jsme se dorozumět: slova vázla v hrdle.

Po několika hodinách marného číhání jsme chtěli odejít do nějakého závětrnějšího kouta, abychom se na něčem dohodli – ale nedošlo k tomu. Nastala katastrofa. Koráb najel na podmořskou skálu. Otřes nebyl tak strašný, zato skřípot trupu borceného pod námi a praskot lámaných trámů se bezmála vyrovnaly hučení moře. Ostatně jsem již mnoho neslyšel.

Zasáhla mě vysoká vlna vody s takovou zběsilostí, že jsem jí nemohl čelit. Omráčen, pustil jsem se lana, jehož jsem se doposud držel. Strašlivá vlna mě uchvátila na svůj hřeben, poté prudce svrhla do vodní propasti. Letěl jsem o překot hlavou dolů. Zpola jsem ztratil vědomí, a když se mi začaly otvírat oči, tonoucí koráb jsem již ve tmách neviděl.

Kdysi jsem patřil ke zdatným plavcům, ale k čemu to nyní bylo proti šílenému běsnění, jež mě obklopovalo? Nová vlna se převalila nad mou hlavou a stáhla mě do hlubiny. Pocítil jsem bolest v prsou, jak jsem se zakuckal, a když jsem potom pozbýval smyslů, slyšel jsem jen stále slabší šumot. Jiná vlna mě však uchvátila opět vzhůru a vynesla na hladinu moře. Nebyl jsem tam dlouho, ale přece to stačilo, abych nabral trošku vzduchu, dříve než mě zalila následující hora vody.

Jak dlouho to trvalo, nevím. Každou chvíli se přetrhla nepatrná nitka vědomí. Zmítán na všechny strany, byl jsem nebohým předmětem hříčky všemocného živlu, hříčky mezi dohasínajícím plaménkem života a hučícím náporem smrti.

Nevzdal jsem se smrti. Život vyhrál. V jednom okamžiku jako by mnou pronikl pocit bezděčné rozkoše. Byl jsem zpola při vědomí, nic jsem neviděl, zdálo se mi však, že moje ruce uchopily nějaký tvrdý předmět. V tomto vodním chaosu, kde nezadržitelné síly ustavičně vrhaly člověka nahoru a dolů – najednou nějaký odpor, nějaká opora pro ruce a nohy.

Současně voda s šumotem odtékala kamsi zpět a opět jsem mohl dýchat. Křečovitě jsem se držel jakéhosi skaliska. Chtěl jsem se vzchopit a běžet. Marně: nohy pode mnou poklesávaly. Stěží jsem se plazil po čtyřech a břiše po zemi.

Po zemi!

Za chvíli se zezadu přihnala nová vlna a zase mě odtrhla od spásné půdy, byla to však přátelská vlna. Odnesla mě dále do hloubi souše a poněkud výš. Když opadla, začal jsem se spěšně plazit, utíkaje před dalším nárazem vody. Za tohoto vypětí jsem klesl bez vědomí.

Kolik hodin jsem tak proležel – pět, deset, snad celý den? Přicházel jsem k sobě pomalu, jakoby postupně. Ještě dlouho předtím než jsem byl s to otevřít oči, jsem pociťoval nezvyklou rozkoš: bylo mi teplo. Po několika dnech poprvé teplo. A moře zatím muselo ustoupit o několik desítek kroků, neboť šumot velkých vln narážejících na břeh jsem slyšel z bezpečné vzdálenosti. Jak dávno mi to už neznělo v uších tak mírně a mile jako nyní? Nebezpečí minulo. Žil jsem.

Náhle jsem ucítil, že mám ústa plná bahna a že ležím s hlavou napolo zabořenou do písku.

„Země, země! Ty dobrá země!“ byla má první myšlenka a cosi ve mně zalkalo.

S těžkostí a ponenáhlu jsem se zvedal. Ještě obtížněji jsem otvíral oči, jako bych nerozvíral víčka, ale odmykal těžké, zrezavělé závory.

První noc na souši

Vyplivl jsem písek a promnul si oči. Bylo mi mdlo od mořské vody, jíž jsem se nalokal, a teprve když jsem vše vyzvracel, udělalo se mi lépe.

Teplo, jež jsem předtím pocítil, pocházelo od slunce. Odpolední slunce prorazilo mraky a zahřívalo zemi. Jistě to způsobily jeho zlaté paprsky, že souš, na kterou mě moře vyvrhlo, se mi zdála nevýslovně přitažlivá. Byly to písečné přesypy, tu a tam protkané nevelkými skalisky. Opodál, několik set kroků ode mne, rostly štíhlé kokosové palmy, a za přesypy se rozprostíral vyprahlý křovinatý porost. Stromy, pořídku se tyčící tu a tam nad křovinami, byly čím dál od moře početnější, a v nitru souše jako by tvořily neprostupný prales. Z houští kaktusů, jež dosahovaly někdy dvaceti stop výšky, zalétalo ke mně veselé švitoření a pohvizdování ptáků. Skoro by se mohl člověk domnívat, že je to radostné uvítání příchozího.

Dul ještě silný vítr, ale bouře minula a moře se značně uklidnilo. Tam, kde se před několika hodinami převalovaly hrozivé spousty vody, se jen pěnily na vlnách bílé hřebeny. Když jsem hleděl do širé dáli oceánu, probudila se ve mně paměť.

„Williame! Williame!“ pomyslil jsem si s rozervaným srdcem. „Kdepak jsi, příteli?“

Rozhlížel jsem se po pobřeží: nikoho jsem nezpozoroval. Začal jsem volat a trmácet se podél moře tak rychle, jak jen mi to síly dovolovaly. Žádná odpověď. Tehdy jsem se lekl vlastního hlasu. Což kdyby žili na této pevnině divocí Indiáni, a přilákáni mým křikem, chystali se k útoku? Snad zde sídlili Španělé, nepřítel stejně nebezpečný jako Indiáni? Zmlkl jsem, a třebaže jsem běžel dál, držel jsem se okraje houštin, vrhaje do jejich nitra úzkostlivé pohledy. Houští se nyní stalo pramenem obav, již se v něm nezračil dřívější slunečný půvab.

Williama ani nikoho jiného z námořníků jsem neobjevil. Za tohoto putování jsem letmo zahlédl na břehu moře cosi tmavého. Byla to rozbitá šalupa z „Dobré naděje“, jejíž prkna se povalovala na písku. Horečně jsem prohledával celé okolí, abych našel nějaké zásoby potravin, obvykle umístěné na záchranných člunech, nebylo tam však ani živobytí, ani jiná užitečná věc.

Ó loďko, pro posměch nazvaná záchrannou! Snad druhové, kteří se chytili roubení, počítali s tvou poslední pomocí, a ty, rozbita jako jejich vlastní život, jsi krutě zklamala naděje tonoucích?!

Pohled na žalostné trosky člunu mě vrátil skutečnosti. Uvědomil jsem si, že to, co jsem prožíval v posledních hodinách a v posledních dnech, nebylo přízračnou smyšlenkou, jak se mi občas zdálo. Roztříštěné kormidlo, přeražené bidlo, prkna pohozená u moře mi s bolestnou jasností připomínaly katastrofu. Pochopil jsem, že posádka „Dobré naděje“ kromě mne bídně zahynula. Ó nebohý Williame!

Ještě jsem přeběhl pořádný kus pobřeží, ale nikde jsem se nesetkal s živou duší, dokonce ani s nejmenší stopou po námořnících. Nešálil jsem se, že by některý z nich unikl smrti. Vědomí toho mě málem porazilo. Samojediný na cizím pobřeží, obydleném pravděpodobně lidožrouty, vystaven neznámým nebezpečím; vždyť jsem nebyl jen bez bratrské duše, ale i beze zbraně a bez jakýchkoliv prostředků k životu.

Ne nadarmo mi však bylo dvacet šest let a byl jsem zdráv na těle i na duchu. Přes zoufalství a zesláblost mě začal trápit dravý hlad. Co je tady k snědku?

V křovinách se ozývali nějací ptáci a byl to nepochybně pokrm, avšak nepolapitelný. Do křovinatého porostu přiletělo hejno dosti velkých papoušků. Vřeštěli jako by je na nože bral. Přiblížil jsem se k nim na několik kroků a hodil kamenem. Samozřejmě jsem se chybil a ptáci s křikem odletěli do lesa.

Kráčel jsem po břehu moře, bezděčně se vraceje k místu, kde mě vlny vyvrhly na souš. Bouře dala co proto rovněž různým mořským tvorům a na mé cestě leželo na písku plno mlžů. Byli různých druhů a rozměrů, velcí i malí. Co kdybych nějakého okusil? Ještě nikdy jsem nejedl měkkýše. Několik z nich, kteří se mi nezdáli jedovatí, jsem rozbil kamenem na kameni a snědl. Byli docela chutní a znamenitě mě posílili. Mělká říčka, která nedaleko vtékala do moře, mi poskytla čerstvou vodu k pití.

Mlži stovkami pokrývali písek na pobřeží a ulehčené jsem si pomyslil, že mi stačí potrava na celé týdny. Nemusel jsem tedy hynout v této divočině hladem.

Když jsem se shýbal pro lastury, ucítil jsem, že mi překáží nějaký předmět zapletený v kalhotách po levém boku. Můj oděv se skládal pouze z košile, širokých kalhot a kožených střevíců, které velmi utrpěly následkem nedobrovolné koupele. Za bouře jsem ztratil vestu a kazajku. Když jsem nyní sáhl do kalhot, vytáhl jsem na denní světlo onen předmět, který mě tlačil. Jak vylíčit mou radost!

„Nůž!“

Rozzářenými zraky jsem hltal lesknoucí se ocel, virginský lovecký nůž, v mé situaci neocenitelný poklad.

„Mám zbraň! Mohu se bránit!“ opakoval jsem pln nadšení.

Otřesen posledními zážitky jsem snadno, jak je vidět, podlehl vzrušení a sklonu k nadsázce. Nůž byl ovšem důležitým spojencem a dodával mi ohromné důvěry, mohl mě však náležitě obránit před nástrahami, jež mi hrozily na neznámé pevnině, a před nebezpečím, které mi chystala nevyzpytatelná budoucnost?

Zapadající slunce se již dotýkalo obzoru a musel jsem pomyslit na nocleh. Noc slibovala, že bude teplá, oděv mi již dávno uschl na těle, nemusel jsem se tedy obávat chladu. Naproti tomu myšlenka na dravá zvířata mi nedávala pokoje. Věděl jsem z vyprávění, že se Jižní Amerika hemží hroznými šelmami. Několik set kroků od moře se tyčil vysoký a rozložitý strom. Rozhodl jsem se, že na něj vylezu a strávím noc v jeho koruně.

K večeru se vítr ještě více zmírnil a moře se uklidnilo. Pohlížeje do dáli na temnějící vodní hladinu, pátral jsem po nějaké známce lidského života, a alespoň po nepatrné stopě po ztroskotaném korábu. Nic neupoutalo zrak na mořském nekonečnu. Pustý prostor jen zesiloval stísněnost a pocit mé osamělosti.

Strom, který jsem si vybral na nocleh, byl obrostlý liánami, které nejen hojně splývaly s větví na zem jako provazy, ale otáčely kmen závity, podobnými velkým hadům. Snadno jsem se po nich vyšplhal vzhůru. V silné, vodorovné rozsoše jsem si našel jakés takés sedadlo, opřev se zády o kmen. Abych ve spánku nespadl, utrhl jsem několik tenčích lián a přivázal se jimi ke kmeni. Tyto rostliny se k tomu znamenitě hodily, neboť patřily k obzvláště ohebnému druhu, stejně pevnému jako konopí.

Byl jsem unaven jako pes, a přece jsem nemohl usnout. Rozličné myšlenky mi kroužily hlavou, zvláště znepokojující otázka, kam mě zahnal nelítostný osud. Směr bouře, stejně tak i jisté přírodní úkazy, třebas přítomnost velkých papoušků, mě přiváděly k domněnce, že mě vlny vyvrhly na jihoamerickou pevninu, snad někde poblíže severních ramen ústí řeky Orinoka. Kdyby tomu tak bylo, mohl bych tedy, ubíraje se pěšky podél mořského pobřeží k západu, dorazit za několik týdnů nebo měsíců do španělských osad Venezuely a byl bych mezi civilizovanými lidmi. Zda bych byl rovněž mezi lidmi mně nakloněnými a ochotnými pomoci, je jiná otázka. Samozřejmě bych před nimi zatajil příslušnost ke korzárské lodi, přesto však jsem se mohl vydat v nebezpečí, že mě budou pronásledovat prostě jako Angličana. Angličané a Španělé v těchto antilských vodách žili spolu hůř než pes a kočka, olupujíce se navzájem o ostrovy, a třebaže v Evropě mohl vládnout mír, zde byla mezi nimi vždy válka, neoficiální a pokoutní, avšak neméně urputná a krvavá.

Říkal mi William, že na těchto pobřežích Jižní Ameriky řádí rovněž divocí Indiáni Karibové, ještě nepodrobení Evropany a známí svou krutostí vůči každému cizímu příchozímu. Kdybych tedy směřoval ke španělským osadám, musel bych se cestou jako ohně vystříhat toho, abych jim padl do rukou.

Opravdu, neveselé myšlenky mi kroužily hlavou, když jsem seděl na stromě zrovna jako opice. S houstnoucím soumrakem se objevila ve vzduchu světle modrá světélka, jež létala všemi směry jako nadzemské bytosti. Některá vletěla do větví mého stromu. Byli to brouci – světlušky, malí obyvatelé tropických lesů. Urputný sykot a bzukot nepřetržitým proudem pronikal vzduchem – to stovky cvrčků a cikád vítaly horkou noc. Od blízkého potůčku zaznívaly zvláštní ohlasy žab, kuňkajících docela jinak než u nás ve Virgínii. V tom všem vytryskovaly ke mně čas od času roztodivné vůně, tu sladké z neznámých mi květin, tu omamné z koření a dějícího listí.

Klížila se mi víčka a upadal jsem do ospalých mrákot, avšak nepohodlí na větvi mi nedalo klidně spát. Každou chvíli jsem otvíral oči a pozorně se zaposlouchával do hlasů tmavého pralesa.

Této noci hodiny míjely hlemýždím tempem. Později zanikly ohníčky světlušek a rovněž se změnily zvuky. Cvrčci utichli, zato se ozval, neznámo jak a kým vyluzovaný, záhadný bekot a skřehotání, houkání a skučení. Měsíc vyplul na oblohu a v jeho svitu nabyly houštiny pode mnou tvářností divoké, přízračně spletité krajiny.

Náhle se mi zježily vlasy, přestal jsem dýchat. Zpozoroval jsem dole něco podlouhlého, sunoucího se ve stínu houští. Zastavovalo se to, jako by to hledělo vzhůru na mě, pak se to plazilo zase dál. V mých očích, vzrušením zaražených, se začaly jevit předměty dvojitě. Chytil jsem se pevněji větve, abych nespadl. Zazdálo se mi, že slyším praskot větví a temné, tlumené mručení. Snad si to jen se mnou zahrávaly smysly a přikazovaly mi vidět a slyšet neexistující věci?

Poté se hned pode mnou rozlehl podezřelý šramot, jako by drápy velkého dravce drásaly kůru. V rozpálené obrazotvornosti jsem si představoval sehnu, vzpínající se předními tlapami na kmen mého stromu. Svíraje v pravici rukojeť nože, nakláněl jsem se na všechny strany, abych vypátral, co se tam dole potuluje, ale větve mi zacláněly výhled. Ostatně pod samým stromem byla tma jako v pytli. Později nastalo ticho, a já, zmožen spánkem, jsem přestal myslet na nebezpečí a smutný úděl. Dokonce jsem se utěšoval, že to všechno bylo přece jen klamem pobouřených smyslů.

Když jsem po východu slunce opatrně slezl se stromu, uzřel jsem na kůře kmene čerstvé stopy drápanců. Přece to tedy bylo nějaké velké zvíře! Udělalo se mi divně u srdce. Ve virginských lesích jsem si už v mládí zvykl na divoká zvířata, avšak s jakou zbraní v ruce jsem zde, na neznámé pevnině, stanul tváří v tvář neznámé přírodě? Hotový výsměch: s nožem.

Když jsem uháněl k moři, vrhal jsem ostražité pohledy do houští kolem dokola. Teprve když jsem ucítil pod sebou jemný pobřežní písek a slaný mořský vánek mi osvěžoval obličej, oddechl jsem si klidněji.

Byl jsem na ostrově

Jako minulého dne k večeři, tak jsem i nyní k snídani sbíral měkkýše. Bohužel, s lítostí jsem se přesvědčil, že jich dnes zůstalo na písku mnohem méně a že hodně se jich už začalo kazit a bylo nepoživatelných. Přesto jsem se jich najedl dosyta, dokonce jsem obohatil snídani novým jídlem: nablízku pod palmami jsem našel vedle větví stržených vichřicí několik kokosových plodů. Odloupl jsem nožem jejich zelenou kůru, a když jsem rozbil ořechy na kamenech, napil jsem se chutného kokosového mléka a vyjedl výživnou dužinu.

S plným žaludkem do mne vstoupily čerstvé síly a jakoby nová praktičnost. Viděl jsem, jak se měkkýši rychle kazí, když leží na slunci bez vody, proto jsem se rozhodl zajistit si zbylou zásobu. V písku jsem vyhrabal velkou lasturou tak hluboký dolík, že na jeho dně vystoupila spodní mořská voda, a snesl jsem do ní přes dvě stě měkkýšů – dostatečnou zásobu na několik dní, kdybych neměl k jídlu nic jiného. Abych nádržku uchránil před slunečními paprsky, přikryl jsem ji listy kokosových palem.

Mou pozornost upoutala nepříliš vysoká hora, částečně skalnatá, částečně porostlá ostnatými keři, jež se tyčila několik set kroků od pobřeží. Mám se vyškrábat na její vrchol a podívat se, jaká země mne obklopuje? Což objevím-li shora zachráněné námořníky, a snad známky existence lidských osad? Vždy je lépe včas vědět, odkud může přijít nebezpečí nebo – pomoc.

Cesta na horu byla méně obtížná, než jsem se domníval, a po půlhodinovém putování jsem stanul na vrcholu. Napjatě jsem se rozhlížel kolem dokola. Pode mnou se otvíral nádherný výhled široko daleko.

A tu přišel otřes! Ze všech stran mě obklopoval oceán. Byl jsem na ostrově. Na západě a na severu země téměř splývala s mořem a s oblohou v mlhavé dáli, avšak přes vzdálenost několika mil ( V knize se vždy mluví o námořní míli, jež se rovná 1852 m. Pozn. aut.) bylo vidět všude kolem dokola tmavomodrou hlubinu. Uzavírala mě voda, bezohledná jako vězeňské mříže. Octl jsem se v pasti. Bez člunu, bez nástrojů na stavbu člunu, neměl jsem cesty k uniku. V těchto končinách bývaly obrovské mořské oblasti, které nenavštěvovaly žádné evropské lodi, takže ostrov – kdo ví, není-li pro mě prokletý – mohl mě věznit dlouhá léta.

Po prvé od chvíle, kdy ztroskotal pirátský koráb, jsem si vzpomněl na Robinsona Crusoe a překvapila mě podobnost mých příhod s jeho osudem. Byl jsem rovněž trosečníkem, vyvrženým stejně jako on na liduprázdný ostrov.

„Prožil osmadvacet let na liduprázdném ostrově“ – přišla mi na mysl slova obsažená v záhlaví jeho knížky. „Že by i mně hrozil podobný osud?“

„Ne! Určitě ne!“ odpověděl jsem si hlasitě a nabýval jsem důvěry, když jsem se pozorněji rozhlédl kolem.

V průzračném vzduchu jsem dohlédl daleko na moře. Ostrov, na němž jsem byl, neležel osamocený uprostřed nesmírnosti vod. Na severním obzoru se z moře zřetelně vynořovaly obrysy jiného ostrova, značně většího než můj a v západní části hornatého. Na opačné straně, na jihu, jistě ne dále než sedm osm mil, se rozprostírala rozsáhlá plochá země. Mohla to být část pevniny nebo snad i nějaký větší ostrov. Blízkost této země mi dodávala naděje.

Když jsem se rozhlížel pozorněji, zjistil jsem, že se vysokokmenný les zelená pouze v nevelkém shluku uprostřed ostrova. Všude jinde rostly křoviny jako více nebo méně neprostupné houští, na mnoha místech přerušované světlými holinami stepi a neúrodné půdy. Ostrov měl vyhraněně suché podnebí, což bylo vidět i z nedostatku řek a velkého množství ostnatých křovin, různých agáve a kaktusů. Potůček, objevený minulého dne v blízkosti mého noclehu, vytékal z lesa uprostřed ostrova a byl jedinou sladkou vodou, kterou jsem shora zahlédl. Moře se u klikatých, roztřepených břehů místy zařezávalo jako klín do nitra ostrova, tvoříc oku milé zátoky, milé zvláště tam, kde se vypínaly chocholy kokosových palem. Kdybych si se smutkem neuvědomoval svou situaci, mohl jsem se kochat kouzelným pohledem. Přestože jsem napínal zrak a rozhlížel se po všech bližších zákoutích ostrova, nezpozoroval jsem stopy přítomnosti Indiánů. To mě utěšovalo.

Hora, na níž jsem stál, tyčila se poblíže východního pobřeží. Z jejího vrcholu jsem dosti zřetelně pozoroval severním směrem přesypy, na nichž jsem minulého dne objevil trosky záchranného člunu. Neznal jsem ještě končiny na opačné straně, jižní, proto jsem tam obrátil zrak v naději, že uzřím něco, co by svědčilo o přítomnosti spolutrosečníků. Zrak jsem měl lovecký, orlí, dlouhou dobu jsem však nespatřil nic, co by bylo pozoruhodné. Úsek po úseku jsem prohlížel přímořské houští, jež zelo všude jednotvárnou prázdnotou.

Náhle se mí zazdálo, že jsem něco zahlédl. Napjal jsem zrak, až mě oči zabolely. Tam, daleko na jihu, něco leželo na písku. Ani kus kmene, ani část korábu: jakási neurčitá, nepřirozená věc, jakoby vybočující z tohoto krajinného obrazu. Snad je to člověk? Když jsem ještě více napjal zrak, postřehl jsem v blízkosti zvláštního předmětu nezvyklý ruch: tmavé, poskakující body. Za chvíli už jsem nepochyboval, že jsou to černí, velcí ptáci, slétající se kolem žrádla. Supi – napadlo mi. A jestliže jsem to správně uhádl, neobklopovali supi nějaké zvíře, jež právě dokonávalo, nebo člověka?

Vzchopil jsem se a běžel jsem dolů jako jelen. Prodral jsem se křovinami až k samému moři a uháněl jsem podél břehu. Hned jsem poznal, že to jsou skutečně supi, a za chvíli – že je to nehybně ležící člověk, kolem něhož se v kruhu usadili žraví ptáci. Srdce mi bušilo jako kladivo, jako by chtělo puknout, krok jsem však nezpomalil: podle oděvu jsem seznal, že to je námořník z našeho korábu.

Ležel naznak. Byl mrtev – viděl jsem to již z dálky. Když jsem poznal jeho obličej, div jsem hrůzou nevykřikl. Byl to náš kapitán. Supi se ho ještě nedotkli. Oči měl strašlivě vypoulené, jako by se nemohly směstnat v očních důlcích. Ač se v nich zračila všechna křeč předsmrtného okamžiku, přec ještě nyní, přestože byly mrtvé, zíraly na mě oči s příšernou mstivostí, skoro jako tehdy, když mě chtěl ukrutník zabít. Pokoušel jsem se mu zatlačit oči; víčka byla příliš ztuhlá, nemohl jsem s nimi hnout.

V levé ruce nebožtík křečovitě držel bambitku, a prsty měl tak ztuhlé, že jsem musel vynaložit velkou sílu, abych z nich vytrhl zbraň.

Radost, jež se mne zmocnila v prvním okamžiku při pohledu na bambitku, netrvala dlouho. Hlaveň byla do poloviny ucpána mokrým pískem a střehly prach zničen mořskou vodou. Pěkná zbraň, ale pro mě, nemajícího ani zrnka pořádného prachu, nyní zcela bez užitku.

„Máš, Jene, o čem jsi snil!“ zabručel jsem pro sebe s jízlivou uštěpačností. „Máš zbraň, ale bez prachu!“

Tak jsem byl zklamán, že jsem chtěl mrštit bambitkou do křoví, neučinil jsem to však a schoval jsem ji, zvyklý úctě k všeliké, dokonce nepotřebné zbrani.

Prohlédl jsem si mrtvolu důkladněji. Na hlavě zela rána, jež zcela jistě přivodila kapitánovu smrt. Rána pocházela od srážky s nějakým tvrdým předmětem, lebka byla v tomto místě prasklá.

„U sta hromů!“ zvolal jsem rozhlížeje se kolem, „oč se tak potloukl?!“

V tomto místě pokrýval mořský břeh písek, nablízku nebyla žádná skála, jen tu a tam ležely nevelké kameny.

„Že by si rozbil hlavu o nějaký kámen?“ zapochyboval jsem.

Kolem mrtvoly jsem zpozoroval velké množství nezřetelných stop, jakoby lidských šlépějí. V každém případě se mi zdálo, že jsou to lidské stopy, nebyl jsem si však jist, neboť byly na sypkém písku setřeny. Zřejmě se kapitán před smrtí motal kolem dokola, než klesl mrtev.

„Je to všechno divné!“ zamyslil jsem se. „Záhadná rána na hlavě, neznámo jak utržená, i ta bambitka svíraná v levé ruce!… Je to divné!“

Zatím co jsem prohlížel mrtvolu, supi, kteří odletěli ode mne sotva na deset kroků, trpělivě tam čekali, aby se po mém odchodu pustili do mrtvoly. Neměl jsem pochopitelně ke kapitánovi přílišnou sympatii, zdálo se mi však nemístné, aby se ohavní dravci obžírali lidským masem. Mrtvolu jsem odvlekl na okraj houští a zahrabal do písku.

Napadlo mi, abych z nebožtíka svlékl oblek, který by mi jistě přišel vhod na této samotě. Nemohl jsem však přemoci odpor. Zahrabal jsem mrtvolu zároveň s oděvem.

S bambitkou jsem se vrátil ke svému stromu. Najedl jsem se opět měkkýšů, napil se vody z říčky a ze ztroskotané šalupy jsem si přinesl prkno. Když se večerní slunce dotýkalo moře, vylezl jsem na strom. Ke spaní jsem použil prkna, položeného na dvou vodorovných větvích.

Sotva se snesla tma, objevil se na obloze měsíc, a prales, jako každou noc, se rozezněl tisícem nevyzpytatelných zvuků.

Spánek jsem měl celkem klidný, buď následkem většího pohodlí na prkně, nebo prostě díky tomu, že jsem si zvykal na nepohodlí. Pouze jednou mě probudila přízračná myšlenka na kapitána. Vytrhl jsem se ze spánku zalitý potem a teprve když jsem se probral z mátoh, jsem se vzpamatoval. Protřel jsem si oči. Tehdy se mučivé přeludy rozprchly.

Této noci mě neprobudilo žádné podezřelé šramocení pod stromem, a když jsem ráno obhlížel kmen a sousední křoviny, nenašel jsem čerstvou stopu po návštěvě dravých zvířat.

Posnídal jsem totéž jako včera a ukázalo se, že jsem vyčerpal dosavadní zásoby živobytí. Vyjedl jsem poslední živé mlže z nádržky – část jich uhynula a kazila se – a rozloupl poslední dva kokosové ořechy ležící na zemi. Vysoko na palmách viselo mnoho plodů, neměl jsem však zatím možnost, abych se k nim dostal po hladkém kmeni.

Krátce po rozednění, využívaje ranního chladu, vydal jsem se na nový výzvědný výlet na jih. Ozbrojen nožem a pořádným kyjem, uříznutým z větve tvrdého stromu, kráčel jsem podél mořského břehu.

Získat nové živobytí bylo nyní krušné. Měkkýše ani jiné mořské tvory jsem na písku nenašel. Zřejmě všechno, co bouře na souš vyvrhla, zmizelo v žaludcích ptáků a lesních zvířat. Ztráta tohoto zdroje potravy mě uvedla do neveselé nálady.

Když jsem šel kolem místa, kde jsem pochoval kapitánovu mrtvolu, představil jsem si opět v živých barvách zvláštní ránu na jeho hlavě.

„K čertu, jaká je to tajuplná záležitost!“ pokýval jsem hlavou v zamyšlení.

Ještě jednou jsem důkladně prohlédl okolí.

Nepatrné stopy, jež jsem zpozoroval minulého dne, zmizely, úplně setřené na pohyblivém písku. Nenašel jsem nic, co by mohlo poodhalit tajemství a vrhnout světlo na záhadnou kapitánovu smrt. Bezradně jsem pokrčil rameny a šel dál.

Zklamal jsem se, když jsem počítal s tím, že objevím v těchto místech ještě nějaké stopy po jiných námořnících. Všichni zřejmě zahynuli v moři a rozmarné vlny je zde nevynesly.

Asi po hodinovém pochodu se opět ukázali daleko přede mnou četní supi. Kroužili ve vzduchu a někteří z nich usedali na přímořském písku, jiní vzlétali vzhůru. Když jsem se přiblížil, uviděl jsem, že ptáky přilákala mršina velké mořské želvy. Vyžírali z jejího krunýře zbytky masa.

Supi podle svého zvyku nejevili přede mnou přílišný strach. Obléhajíce želvu sevřeným hejnem, dovolili mi, abych se k nim přiblížil na několik kroků. Teprve pak se těžkopádně chystali k odletu.

Ze všech sil jsem hodil klacek do jejich středu a trefil se. Omráčený pták nemohl vzlétnout jako ostatní. Rychle jsem k němu přiskočil, chytil ho za křídlo a zakroutil mu krkem. Ostatní hejno lomozně odletělo.

Ukořistěný pták, velký jako naše husa, se k ničemu nehodil. Celý odporně páchl mršinou jako čertovo semeno; nemohl bych pozřít jeho maso.

Prozkoumal jsem zbytky želvy. Zavalitý tvor měl silný, oválný krunýř, dlouhý tři stopy a o něco užší. Supi, jak jsem o tom věděl, nikdy neútočí na živá zvířata. Vynořovala se tedy otázka, jak želva zahynula a kdo ji usmrtil?

Nebylo třeba velkého postřehu, abych věci přišel na kloub. Na písku, na tomto místě udusaném a tvrdém, bylo vidět zakulacené šlápoty, stopy tlap mohutného kočkovitého dravce. Ten usmrtil želvu a jistě jí ze strany, mezi hřbetním a břišním krunýřem, povytrhával drápy kusy masa a zbytek zanechal supům. Že by to bylo dílo pumy, či snad hrozivého jaguára? Téhož zvířete, které první noci zneklidňovalo můj spánek na stromě?

Stopy mi nepřipadaly čerstvé, včerejší. Hledě s lítostí na svou nedostatečnou zbraň, nůž a dřevěný klacek, utěšoval jsem se nadějí, že dravec může být v tomto okamžiku mnoho, mnoho mil ode mne, snad dokonce na opačném okraji ostrova.

Nablízku pozůstatků želvy rostlo několik kokosových palem. S radostí jsem uvítal požehnané stromy. Našel jsem pod nimi tři plody. Poněvadž zde nebyl žádný kámen, kterým bych mohl ořechy rozlousknout, svázal jsem je spolu vlákny, kterými byly obrostlé, zavěsil jsem si kořist přes rameno a dal se na zpáteční cestu.

Tentokrát jsem kráčel houštinami, rovnoběžně s mořským pobřežím. Šumot oceánu zalétal ke mně pouze jako tiché ševelení. Všude zde rostly kaktusy. Místy jsem se jen stěží mohl prodírat ostnatým porostem, v němž nechybělo rozličných popínavých rostlin, ztěžujících postup.

Obdivoval jsem hojnost okřídleného tvorstva. Kromě papoušků hemžila se uprostřed houštin spousta jiných ptáků, a mezi nimi tak nezvyklí, že když jsem je viděl poprvé, nemohl jsem se dosti vynadivit. Trochu větší než naši holubi, měli překvapivě obrovské zobáky, velké jako tři čtvrtiny jejich vlastního těla. ( Jde o tukany, charakteristické ptáky., kteří žijí v Jižní a Střední Americe. Pozn. aut.) Když poletovali z místa na místo, mohl se člověk domnívat, že to létají zobáky, a teprve za nimi přivěšená ptačí těla. Pohled na tato ptačí strašidla, neznámá v našich rodných končinách, mi ještě jednou názorně ukázal cizotu zdejšího světa.

Při tom všem jsem neztrácel pocit skutečnosti.

„Vida,“ pomyslil jsem si, „kolik potravy tady létá ve vzduchu. Jářku, kdybych měl pořádnou pušku! Ulovil bych si něco dobrého na zub…“

V jednom okamžiku jsem vyplašil z houští velkého černého kurovitého ptáka, jenž nevzlétl do vzduchu, ale hbitě utíkal po svých. Hodil jsem po něm klackem, chybil jsem se však. Takto, bez pušky, byl jsem zde – přes bohatství přírody – bezmocný jako dítě.

Když jsem pronikal houštím dál, přišel jsem k úpatí hory, z jejíhož vrcholu jsem si minulého dne prohlížel ostrov. Rozkládal se zde nevelký písčitý palouk, porostlý pouze tu a tam drobnými trsy trávy. Když jsem se prodíral posledními křovinami, zpozoroval jsem na palouku jakýsi ruch a poplach. Několik velkých ještěrek. Zřejmě se dosud vyhřívaly na slunci, a nyní vyplašeny mým příchodem prchaly na všechny strany. Jedna z nich, dosti velký exemplář, delší snad než má paže, se ve vzdálenosti dvaceti kroků zastavila a bez hnutí malýma očkama sledovala neznámého nepřítele. Pomalu jsem zvedl svůj kyj a mrštil jím po plazovi. Klacek zasvištěl vzduchem jako šíp, ještěrka však byla ještě rychlejší. Dříve než těžká zbraň dopadla, byla už ta tam. Mrskla sebou do nory.

Žila zde celá kolonie těchto plazů. Tu a tam se černaly v zemi jejich díry, velmi podobné králičím doupatům, jen poněkud menší. Vzpomněl jsem si na severoamerické Indiány, pro něž ještěrky byly pochoutkou. Co kdybych následoval jejich příkladu a okusil ještěrčí maso? Stál jsem na palouku a lámal si hlavu, jak bych tady ukořistil lákavou zvěř. Což ji vyhrabat? Ale čím? Možná že doupata byla hodně hluboká?

Tehdy jsem ve vzpomínkách zaletěl ještě dále zpátky, do chlapeckých let, kdy jsem ve svém rodném údolí ve Virgínii pořádal s vrstevníky lovy na drobnou zvěř. Z provázku jsme si zhotovovali důmyslná oka a kladli je na zvířecích stezkách nebo před norami.

„Ó dávné, krásné časy!“ zvolal jsem pln žalu, když mi před očima vytanuly obrazy z daleké minulosti milé srdci. Tyto vzpomínky ještě bolestněji zdůraznily ubohost nynější situace a mé osamělosti.

Usekl jsem dlouhé kusy popínavých rostlin, jejichž lodyhy byly ohebné jako provázky, ukutil z nich jako dříve několik smyček a upevnil je před ještěrčími norami! Během těchto příprav se spustil vydatný déšť, za chvíli však slunce opět rozjasnilo svět. Číhal jsem nablízku hodinu; bohužel ani jedna ještěrka nevystrčila nos. Slunce se již nadobro sklánělo k západu, takže jsem pro dnešek ztratil naději, že něco ulovím, a rozhodl jsem se vrátit se sem příštího dne.

Těžkým krokem jsem se vlekl ke svému stromu. Nebylo mi dobře. Zmocňovala se mě závrať. Trápila mě stále silnější bolest ve spáncích a měl jsem třesavku. Děsivě rychle, od minuty k minutě, jsem pozbýval sil. Ke všem trampotám posledních dnů se připojovala nějaká nemoc.

Stěží jsem vylezl na strom a přivázal se hanami. Přinesených ořechů jsem se nedotkl. Chtělo se mi zvracet.

Právo života

Byla to nepříjemná noc. Spal jsem málo. Soužily mě příšerné sny a blouznil jsem. Zdálo se mi, že letím do propastí, a určitě bych sletěl se stromu, kdyby mě nepřidržovaly liány. V horečce jsem se viděl v podobě želvy, na kterou se s děsivým řevem vrhala divoká šelma a trhala ji – nebo mě – na kusy. Když vzešlo ráno, byl jsem tak zesláblý, že se mi nechtělo sestoupit na zem.

V noci pršelo. Byl jsem stále promočen a to ještě zhoršovalo můj žalostný stav. Ač mě trápila horečka, chvěl jsem se chladem. Východ slunce mi přinesl naději na úlevu, a když od hodiny k hodině stoupalo teplo tropického dne, aspoň mi oschly věci a bylo mi trochu lépe.

Od včerejšího rána jsem neměl nic v ústech. Kolem poledne jsem slezl se stromu a šoural se s třemi kokosy k moři, abych tam našel kámen, kterým bych ořechy rozbil.

Jak jsem přes noc pozbyl sil! Za nic jsem nemohl rozloupnout skořápku kokosu. Byla příliš tvrdá na moje chabé údery. Na štěstí se mi podařilo ostřím nože vyvrtat malou dírku a tou jsem vypil trochu kokosového mléka. Stále strašně hladov, vlekl jsem se k ještěrčímu palouku. Ke své radosti jsem v jednom oku našel zapleteného plaza. Byl mrtev, uškrcen smyčkou.

Nová nesnáz! Jak ještěrku sníst? Indiáni pekli plazy na rožni. Já jsem bohužel neměl oheň ani žádnou možnost, abych rozdělal ohniště. Musel jsem sníst kořist za syrová. Vykrájel jsem z ještěrky všechny masité části a posekal je na hladkém kameni na kaši. Takto upravený pokrm jsem opatrně polykal a po pravdě řečeno – bílé maso nechutnalo zrovna nejhůř.

Při této hostině mě přepadaly chmurné myšlenky:

„Ach, Janku,“ mluvil jsem sám k sobě s hořkostí. „Jak hluboko jsi klesl! Když divocí Indiáni jedli ještěrky, opékali je přece na ohni. Ty však nejsi s to udělat ani tohle. Žiješ hůř než divoši, zbývá ti život divokých zvířat!“

Když jsem si jasně uvědomil třebas i ty nejhorší věci, působilo to na mě vždy konejšivě. Vytvářelo to odolnost proti neblahému osudu, probouzelo skryté síly a touhu povznést se z úpadku. Tak tomu bylo i nyní. Nechtěl jsem se poddat smutnému osudu jako bezbranné jehně, zmocnila se mne chuť bojovat. Zřejmě ještěrčí maso v žaludku dobře zapůsobilo. Toho dne slunce pořádně pražilo a bylo pekelně horko, proto jsem se ve své bezmocnosti rozhlížel po okolí, kam bych si lehl do stínu.

Nedaleko ještěrčího palouku, jak jsem se již zmínil, se tyčila hora. Rozhodl jsem se, že u jejího úpatí prospím několik hodin. Asi sto kroků jsem se prodíral houštinou a dostal se k horskému úpatí. Když jsem zde hledal stín, našel jsem ve skále prohlubeň, jakousi jeskyni, jejíž objev mě velmi vzrušil. Vždyť to bylo skvělé obydlí! Nepříliš hluboké, neboť sahalo nějakých pět kroků do nitra, přece však skýtalo ochranu před nepohodou. A nebezpečí, které hrozilo od divokých zvířat? Věděl jsem také, jak na to. Otvor jeskyně nebyl ani vysoký, ani široký; když jsem chtěl vejít dovnitř, musel jsem se sehnout. Stačilo tedy pouze zatarasit tento vchod několika prkny ze ztroskotané šalupy, a když člověk ležel v jeskyni, mohl se jakž takž cítit bezpečen před útokem.

Nejraději bych se okamžitě dal do přinášení prken, zmocnila se mne však taková slabost, že jsem ulehl na zem a vzápětí upadl do hlubokého spánku. Za několik hodin jsem se probudil posílen. Od pobřeží, kde ležela prkna, bylo k jeskyni asi tisíc kroků. Třikrát jsem chodil tam a zpět a táhl za sebou břemeno. Byl jsem příliš slabý, abych je nosil. Slunce se blížilo k západu, když jsem měl všechno hotovo: prkna, svázaná liánami, tak pevně uzavírala otvor, že ani čert by do jeskyně nevlezl.

Odpoledne se do ok nic nechytilo. Toho večera jsem snědl poslední kokosový ořech. V jeskyni jsem si udělal lůžko z větví a brzy se uložil ke spánku. Zcela vyčerpán, byl jsem tak apatický, že jsem už necítil ani hlad. Jen se mi točila hlava a vracela se včerejší ukrutná třesavka. Ale když jsem ležel uzavřen ve sluji, oddělen pevnou ohradou od nočních hlasů a od toho, co se dělo venku, nemusel jsem se aspoň bát.

Jak dlouho jsem spal, nevím. Náhle jsem se vytrhl ze spánku jakoby v předtuše blízkého nebezpečí. Srdce, plno divného neklidu, tlouklo jako poděšený pták v kleci. Co se stalo? Co mě tak vylekalo? Nějaký ohlas, zachvacující hrůzou dokonce i ve spánku?

Ve tmě jeskyně jsem nahmatal nůž a pevně jej uchopil za rukojeť. Napínal jsem sluch, ale nezachytil jsem nic podezřelého uprostřed obvyklých nočních zvuků pralesa. Škvírami mezi prkny jsem viděl část houští a všiml si podle silného jasu na kaktusech, že měsíc vyplul na oblohu.

Náhle – co to bylo? Tichý šelest rychlého našlapování v blízké trávě, něco se mihlo před jeskyní. Skok. Mohutné tělo s lomozem dopadlo na mé zahrazení. Ostré, strašlivé skřípění drápů o dřevo prken. Dvě prkna, vytržena brutální silou, vypadla před jeskyni a s třeskem udeřila o zem. Před nimi vyplašeno uskočilo velké zvíře. Uskočilo tři čtyři kroky a zastavilo se. Obrovské, štíhlé zvíře. Skvrnité. Jaguár! Srdce se mi zastavilo. Dravec se přikrčil, zploštělou hlavu přitiskl k zemi. Probodával mě zelenavými zřítelnicemi a rozvíral tlamu blýskaje bílým špičákem.

Přemožen úděsem, hleděl jsem mu do očí jako uhranutý. Čekal jsem, kdy se na mě vrhne. Svíral jsem nůž. Jeden skok by postačil, aby mne dosáhl; jeden úder příšerné tlapy – aby mě rozpoltil. Začal vztekle, tlumeně vrčet. Přestože jsem byl ohromen, viděl jsem – bezmyšlenkovitý postřeh napjatých nervů! – viděl jsem, jak jaguár švihal ohonem o keře.

Kdy skočí?!

Vteřiny se vlekly do nekonečna. Nepochybná smrt, visící nade mnou, stále ještě nepřicházela. Byl jsem blízek mdlobám: kdy jaguár skočí?!

Vtom se nějak pohnul. Nikoliv směrem ke mně. Naopak. Neodvracejíc ode mne planoucí zrak, zvíře nepozorovaně ustupovalo pozpátku. Pomalu se ztrácelo jeho mohutné tělo za keřem, až nakonec zmizelo úplně. Kde předtím číhala šelma, zela nyní prázdnota. Bylo slyšet praskot větví a vzdalující se šelest. Potom se rozhostilo ticho.

Klesl jsem vyčerpán na lože. Dlouho jsem se nehýbal z místa. Pozvolna jsem se vzpamatovával. Snad se dravec vrátí? Poulil jsem oči na houští. Nevracel se. Vládce pralesa zřejmě chtěl pouze ukázat svou moc dvounohé bytosti, která se osmělila vtrhnout do jeho říše. Varoval ji a zmizel v lesní houštině.

Nevycházel jsem ven, bál jsem se léčky. Když mi krev, opět normálně kolující v žilách, vrátila zase trochu sil, tichounce jsem zvedl vytržená prkna a zandal juni otvor jeskyně jako předtím. Nyní jsem už viděl, že je to nedostatečná ochrana, lepší však byla taková než žádná.

Nic nerušilo klid zbývající částí noci.

V posledních hodinách před svítáním jsem spal docela dobře a ráno jsem se probudil spíše posílen, bez bolení hlavy a bez třesavky, zato však hrozně hladový.

Má první myšlenka patřila nočnímu dobrodružství.

„Jaguár! Jaguár!“ opakoval jsem s nenávistí a zároveň s bázní.

Právě proto, že jsem byl zkušeným lovcem, uvědomoval jsem si nebezpečí, jež mi hrozilo. Co když divoká šelma, mnohokrát silnější než člověk, dostane zálusk na lidské maso, jaké pak budou mé vyhlídky, mám-li jako zbraň pouze nůž a dřevěnou hůl?

Současně jsem si kladl otázku, jak se jaguár dostal na tento ostrov a čím se zde tak žravý dravec živí. Jaguár je všeobecně pokládán za znamenitého plavce, snad tedy přeplaval úžinu, jež odděluje ostrov od země na jihu? A jestliže přišel odtamtud, neměl bych tedy předpokládat, že tou zemí je jihoamerická pevnina?

Od samého rána mi zaneprázdňovaly mysl dvě ožehavé záležitostí: jak se ochránit před jaguárem a jak si opatřit potravu. Jaguár za bílého dne zřídka kdy přepadá, měl jsem tedy do večera dost času. Ať by se stalo cokoliv, rozhodl jsem se, že neopustím jeskyni a nevrátím se na nepohodlnou větev na stromě.

Hlad. Trápil mě hlad, jenž úplně vyčerpával mé síly. Do ok se zase nic nechytilo. Den byl mlhavý a parný a ještěrky neopouštěly nory.

Kolem poledne jsem měl ještě tolik sil, abych si z větve a z lýka ohebné liány udělal luk a z tvrdého rákosu u říčky nařezal několik šípů. Jako chlapec jsem si pořídil pěkných pár luků na hraní, viděl jsem rovněž indiánské luky, takže jsem věděl, jak na to. Menší luk, který jsem teď zhotovil, sahal mi jen k podpaždí, ale šípy vystřeloval znamenitě, na dobrých padesát kroků. Ptáci se v hejnech drželi v houštinách a vůbec nebyli plaší, zato střelec – nanicovatý. Co jen jsem se nastřílel, a nic nezasáhl.

Nakonec jsem znaven ulehl ve své jeskyni, ale jen nakrátko, neboť mi pomyšlení na noc nedávalo pokoje. V hloubi jeskyně se nahromadila suť větších i menších skalních úlomků. Rozhodl jsem se tyto kameny přenést nebo odvalit ke vchodu tak, aby tam vytvářely jakousi barikádu. Věda, jak mnoho záleží na této práci, neprodleně jsem se pustil do díla. Menší kameny se daly snadno přenést, kdežto větší vyžadovaly námahu nad mé síly – a právě pouze ony mohly klást náležitý odpor útočníkům. Co jsem se přitom nadřel a napotil! Pouze díky tomu, že jsem páčil těžké kameny prkny, jež jsem měl po ruce, dokázal jsem něčím hnout z místa. Každou chvíli jsem ztrácel dech a musel stále znova sbírat ochabující síly. Když jsem konečně dílo skončil, byl jsem napolo mrtev.

Potom jsem ležel snad hodinu. Den, v němž jsem při namáhavé práci nepozřel ani sousto potravy, se chýlil ke konci. Slunce vyšlo z mraků a šikmo ozařujíc stromy, vrhalo protáhlé stíny. Ptactvo, jako obvykle ve večerních hodinách, nabylo života a tropilo rámus.

Vtom se rozlehl hned nad vchodem do jeskyně pronikavý hlas:

„Pjóóóóng!“

A hned se k němu přidružila v nejbližším sousedství jiná volání:

„Pjóóóóng! Pjóóóóng! Pjóóóóng!…“

Zároveň zalétlo k mým uším třepotání křídel.

Zvedl jsem se na lokty a naslouchal. Když jsem podle ohlasů zjistil, že ptáci setrvávají nablízku, sáhl jsem pro luk a šípy a vyhrabal se z jeskyně.

Ptáků bylo asi deset. Velcí jako naše vrány, mohli by být pokládáni za nějakou zakrslou odrůdu havranů, neboť byli celí černí a jejich zobáky, rovněž černé, měly horní část vysoko vyklenutou jako hrbolek. ( Tito ptáci, dosti rozšířeni v Jižní Americe, rádi přebývají v blízkosti lidských sídlišť. Jejich indiánský název „ani“ se ujal u Portugalců v Brazílii a odtud přešel do oficiálního ornitologického názvosloví. Latinský název zní Crotophoga ani. Pozn. aut.) Sotva mě „havrani“ zpozorovali, projevovali hlasitějším „pjóóóóng“ svůj úžas či nevoli, a ani jim nenapadlo utíkat. Někteří drzejší dokonce popolétávali směrem ke mně a popudlivě křičeli.

Nejbližší pták nebyl ode mne dále než snad deset kroků. Zeširoka se rozkročil na větvi keře a vřeštěl na mě svým zarputilým „pjóóóóng“. Namířil jsem na něj a vystřelil. Cíl byl snadný, šíp však přece letěl stranou. Pták zpozoroval, že se něco mihlo v jeho blízkosti, ale neznal na tomto ostrově člověka a křičel dál.

Druhý šíp již proletěl značně blíže cíle, třetí bohužel příliš vysoko, zato čtvrtý – hej, zazněte vítězné fanfáry! – čtvrtý zasáhl. Projel křídlem, uvázl v opeření a srazil ptáka na zem. Jedním skokem jsem byl u něho, přišlápl ptákovi hlavu – měl jsem ho! Zbylé hejno spustilo příšerný rámus, kroužilo nade mnou a chtělo se pomstít na vrahovi. Posílal jsem do blízkých cílů šíp za šípem, ale vzrušením jsem se šeredně chyboval. Poté mi došly šípy, a ptáci konečně pochopili nebezpečí a odletěli.

Dříve než ulovený pták vychladl, roztrhl jsem ho a celého snědl, nechal jsem jen peří, kosti a vnitřnosti.

Noc minula bez nehody, jen mě trápily žaludeční křeče. Druhý den jsem vstal zesláblý a po včerejší práci mě bolelo celé tělo. Nynější hladovění mě při otřeseném zdraví vysilovalo. Pochopil jsem, že nenastane-li rychle radikální změna, dlouho to nevydržím a budu se muset rozloučit s tímto světem. Poslední dobou neměl svět pro mě příliš mnoho půvabu, ale také se mi nechtělo tak bídně odcházet ze scény.

Především jsem si musel zaopatřit více živobytí. Nikoliv šlapat dokolečka na jednom místě jako doposud, nýbrž vypravit se dál za potravou. Tato myšlenka mě tak rozjařila, že když jsem se napil vody z blízké říčky, hned jsem se vydal na cestu bez ohledu na prázdný žaludek.

Tentokrát jsem zamířil k severu, tam kde předtím na pobřeží ležely trosky záchranného člunu. Kráčel jsem jako obvykle podél moře a nezklamal jsem se. Našel jsem nový předmět, vyvržený vlnami po ztroskotání našeho korábu, dřevěnou truhlici, jaké námořníci používají k uschování svých věcí. Byla uzavřena a nepoškozena.

Chtěl jsem zvednout víko, nešlo to však. Když jsem truhlicí potřásal, snadno jsem poznal, že se uvnitř převalují nějaké krámy. Snad je mezi nimi křesadlo a hubka, které tak potřebuji k rozděláni ohně? Bohužel, zatím jsem se o tom nemohl přesvědčit, neboť mi bylo líto času na rozbíjení víka. Proto jsem truhlici odtáhl od moře na bezpečnější místo, abych se k ní večer vrátil – a pokračoval jsem v cestě.

Tímto směrem bylo rostlinstvo za pásem přesypů řidší, jalovější než lesní houštiny v blízkosti mého návrší. Občas jsem odbočil z cesty a zacházel na několik set kroků do porostu, ale nedělal jsem to jen proto, abych ulovil něco lukem.

Z knížky o Robinsonovi jsem si živě pamatoval úryvky, v nichž trosečník vyprávěl o svých výletech do nitra ostrova. Objevoval tam užitečné rostliny a plody. Co kdybych zde našel nějaké pole plané kukuřice nebo rýže? Avšak pátral jsem nadarmo. Veškeré rostlinstvo bylo cizí a jeho bujnost měla pro mě nepřátelský vzhled. Věděl jsem, že v tomto pralese je plno jedovatých rostlin se smrtonosnými plody.

Často jsem střílel z luku po ptácích. Ač jsem se stále chyboval, toto úsilí nevyznívalo na prázdno. Nabýval jsem zručnosti. A nevím, zda se mi to jen zdálo, ale po několika desítkách výstřelů šípy jako by letěly jistěji, blíže cíle.

Když jsem se přikrádal k ptákům a pozoroval jejich tahy, přišel jsem na šťastný nápad, tak dalekosáhlý, že se mi v těchto prvních dnech pobytu na ostrově zdál rozhodující pro mou existenci. Co mi pomohlo, že jsem dobře znal virginské lesy, když zdejší houštiny – opakuji – byly pro mě nevyzpytatelným a zlověstným tajemstvím? Jak jsem měl tedy poznat, aniž bych se vystavil nebezpečí otravy, které plody jsou jedlé a které ne? Náhle přišla odpověď jako záblesk.

„Ptáci!“ zvolal jsem rozradostněn sám k sobě. Ptáci mi ukážou! Ptáci se jistě nedotknou jedovatých rostlin. Co tedy žerou ptáci, mohu klidně jíst i já.

Přihlížel jsem nyní pozorněji k dovádění okřídlených tvorů. Netrvalo dlouho a přesvědčil jsem se, na jakých rostlinách rádi a často sedají a nepohrdají jejich plody. Obzvláště jsem si povšiml nízkých zakrslých stromů s červenými bobulemi, které se podobaly jeřabinám. Nebyl to pro malé břichopásky ledajaký pamlsek, neboť přitahoval k sobě různé druhy ptáků, a když jsem mezi nimi zpozoroval rovněž papoušky, nabyl jsem odvahy i já.

Plody chutnaly docela dobře, nasládle. Pustil jsem se do nich s ohromnou chutí, pro jistotu jsem jich však nesnědl mnoho, jen asi dvě hrstí. Umínil jsem si, že jich natrhám víc na zpáteční cestě, a zatím znamenitě posilněn, putoval jsem v lepší náladě dál. Tak se tedy ptáci, jež jsem úkradkem pozoroval, stah mými prvními učiteli na ostrově.

Uprostřed řidnoucích houštin se objevovaly písčité holiny. Často jsem se musel vyhýbat různým agáve s mohutnými dužnatými listy vyzbrojenými bodlinami. Na některých kaktusech jsem viděl krásné růžové květy, a co bylo důležitější, tu a tam zelené plody, podobné malým jablkům. Jejich dužina měla příjemnou chuť, natrhal jsem tedy tolik kaktusových plodů, kolik se mi jich vešlo do kapes.

Objevil jsem zde nový potůček, vlévající se širokým, avšak mělkým ústím do moře. Na jeho vlhkém břehu se rozložil poněkud hustší lesík, bohatý listovím, liánami i rostlinami, jež vyrůstaly na větvích stromů. Již z dálky jsem v něm slyšel obzvláštní ptačí křik. Pocházel od papoušků, kterých bylo v houští velmi mnoho. Když jsem se octl ve stínu prvních stromů na pokraji houštiny, obklopilo mě papoušci vřeštění a současně jsem, zvedaje hlavu vzhůru, postřehl mezi větvemi spoustu hnízd. Jakmile mě ptáci zpozorovali, okamžitě zmlkli, bylo však již pozdě. Objevil jsem hnízdiště papoušků.

Mnoho papoušků bylo již téměř dospělých, ač ještě nedovedli dobře létat. Tito výrostci seděli na větvích vedle hnízd. Připlížil jsem se na vhodné stanoviště a začal do nich střílet z luku. Jedním šípem jsem srazil prvního papouška na zem, potom druhého. Zatím v korunách stromů opět zavládla obvyklá vřava i zmatek a žádný pták si mne nevšímal. Byl bych jich mohl sestřelit ještě mnoho, kdyby nepraskla tětiva luku.

Tehdy jsem sebou trhl při praskotu větévky nablízku. Uzřel jsem asi o deset kroků dále na zemi nazrzlé zvíře, velikosti naší lišky. Mělo protáhlou tlamu a chundelatý ohon. ( Byl to zcela jistě nosál (Nasua rufa), zvíře z čeledi jezevcovitých, rozšířený v lesích Jižní a Střední Ameriky. Pozn. aut. Podle nového zařazení patří k čeledi mývalovitých. Pozn. překl.) Zvíře s neskrývanou žádostivostí hledělo vzhůru na papoušky. Poté skočilo na kmen stromu, a pomáhajíc si ostrými drápy, začalo po něm mrštně šplhat.

Neměl jsem po ruce nic jiného, hodil jsem tedy po něm lukem. Zbraň lomozně narazila na kmen a poděšené zvíře s tichým zakviknutím seskočilo na zem a vrhlo se do houštin.

„Mám soka!“ pomyslil jsem si pobaven.

Delší dobu jsem se díval na papoušky s opravdovým uspokojením. Hnízd bylo snad několik set, takže tvořila na celé týdny nevyčerpatelnou spíži. Skončilo mé hladovění.

„Nezahynu hlady! Nezahynu!“ rostlo ve mně nadšení a jistě poprvé na tomto ostrově usmíval jsem se klidně sám pro sebe.

Jak jsem se změnil za těch několik posledních dnů! Jak jsem zdivočel na tomto úzkém rozhraní života a smrti! Trpké pocity strohé vděčnosti mísily se ve mně s dravostí primitivního člověka, když jsem pozoroval spousty ptactva a přemýšlel o tom, jak bych zde v příštích dnech ulovil co nejvíce masa.

Ke své jeskyni jsem měl asi dvě hodiny cesty. Nechtěl jsem zneklidňovat papoušky, a proto jsem se brzy vydal na zpáteční cestu. Poněvadž mi červené plody neuškodily, natrhal jsem jich ještě několik trsů do zásoby. S tímto nákladem jsem došel k dřevěné truhlici. Omotal jsem ji liánami a táhl za sebou po písku.

Když jsem se blížil k jeskyni, pochvaloval jsem si plodný den, bohatý dobrými zážitky. Jen mi bylo zatěžko vléci za sebou truhlici, když síly ochabovaly, třebaže mi srdce hřála naděje.

Jezero hojnosti

Truhlice zklamala. Nenašel jsem v ní křesadlo ani jinou důležitou věc. Bylo tam trochu starého šatstva, košile, kazajka, něco anglických peněz, kousek lodního provazu a pytlík se zrním. Kukuřičná zrna smíchaná s ječmenem. Poněvadž utěsněná truhlice nepropustila dovnitř mořskou vodu, byly tyto věci suché a nepoškozené. Byl bych mohl zrní sníst, nechtělo se mi však, neboť jsem měl dostatek čerstvých plodů.

Jeden z námořníků na „Dobré naději“ si pěstoval holuby a jemu zřejmě patřila truhlice se zrním. Později jsem si vzpomněl, jak důležitou úlohu sehrál v životě Robinsona Crusoe ječmen, jejž tento trosečník sel s takovým úspěchem na svém ostrově. Tak měl chléb a mohl se po dlouhá léta uživit v liduprázdné samotě. V mé situaci nebylo nutné, abych obdělával půdu a sel obilí: byl jsem přesvědčen, že na ostrově nezůstanu tak dlouho jako Robinson, jenž žil v těchto končinách před více než půl stoletím. Od té doby se na vodách Karibského moře mnoho změnilo, přišlo sem více lidí, a kromě toho jsem se snáze mohl dostat ze svého ostrova na blízkou pevninu.

Příštího dne jsem již za svítání uháněl do papouščího háje, abych zase něco ulovil, a především nachytal co nejvíce živých ptáků na chov do zásoby. Ze spraveného luku jsem sestřelil dva papoušky, potom jsem kradí vylezl na strom a dlouhým bidlem se snažil srážet nejbližší ptáčata. Když to k ničemu nevedlo, poněvadž se papoušci pevně drželi větví, přivázal jsem na konec bidla smyčku z ohebné liány a nyní jsem měl větší úspěch. Zatahoval jsem smyčku na tělíčkách papoušků, kteří sice nelétali, ale čiperně poskakovali, a násilím je stahoval na zem. Za půl hodiny jsem jich ulovil deset. Nemohl jsem chytit víc; nevěděl bych si rady, jak je udržet pohromadě. Přivázal jsem je za nožky ke svému bidlu. Strašně vřeštěli a v celém lesíku jim přizvukovaly křiky z několika set hrdel. Když jsem si konečně podrobil a posvazoval celou desítku, co nejrychleji jsem se rozběhl k jeskyni.

Cestou jsem měl mnoho nesnází. Pouta z lián byla pevná, papoušci je však ostrými zobáky snadno rozklovávali, a abych o kořist nepřišel, musel jsem neustále mírnit jejich zkázonosnou horlivost. Papoušci, celí zelení, se žlutými a červenými skvrnami na hlavě, byli bezmála dospělí a větší než u nás holubi.

Po návratu do jeskyně jsem nevěděl, jak je udržet. Ať jsem je poutal čímkoliv, všechno okamžitě přeštipovali. Nakonec jsem si nevěděl jiné rady, než je zavřít v jeskyni, a zatím narychlo udělat klec ze silných větví. Tato práce – nařezat vhodné větve a svázat je popínavými rostlinami – trvala několik hodin. Odpoledne byla klec hotova. Stála hned před vchodem do mé sluje. Potom jsem přinesl pro sebe i pro své vězně trsy jedlých červených plodů. Při této příležitosti jsem našel v lese nadobyčej užitečné nádoby pro domácí potřebu: druh melounovité rostliny, jejíž tykvovité plody s tvrdou korou a uvnitř prázdné skýtaly znamenité nádoby k nošení a uschovávání vody. Když jsem papoušky přenesl do klece a strčil jim plody i vodu k pití a sám jsem obstojně povečeřel, bylo ještě daleko do západu slunce.

Spokojen s dnešním dílem, vesele jsem pohlížel na svou „drůbež“ v posadě. Sklíčenost posledních dnů kamsi zmizela; něco se ve mně napřímilo, silněji jsem vdechoval vzduch do plic, vzplála ve mně naděje. Mysl, oproštěná od bezprostřední starosti o potravu, mohla nyní šíře kroužit, směleji se rozlétat: otázka jak se dostat z ostrova nabývala opět závažnosti.

Den žhnul ještě jasem, proto jsem vystoupil na vrchol pahorku. Slunce zapadalo bez mráčků, vzduch byl nadobyčej průzračný. Pátral jsem, zda někde nezahlédnu známku lidského života, plachtu spásné lodi, nebo kouř ohniště. Nic. Nesmírnost ohromného oceánu zela pustotou.

Když jsem sestupoval s hory, slunce se nořilo do moře. Ptáci v kleci již spali, s radostí jsem však zjistil, že sežrali většinu bobulí.

V noci mě probudily skřeky poděšených papoušků. Když jsem vystrčil nos z jeskyně, uzřel jsem u klece podezřelý stín. Vykřikl jsem, hodil kamenem. Stín vyskočil a s hlučným šustěním zmizel v houštinách. S holí v jedné ruce, s kamenem ve druhé a se srdcem prudce bušícím jsem se vyplížil z úkrytu. Klec byla částečně pobořena, ale – nakolik jsem mohl ve tmě poznat – papoušci v ní seděli. Spravil jsem díru v příčkách, klec jsem pro bezpečnost přistrčil blíže ke vchodu jeskyně a ještě ji obložil kameny. Do rána nic nezkalilo klid.

Ráno se dívám, a čtyři papoušci jsou pryč. Všude kolem dokola leželo plno peří. Jaký dravec, velký nebo malý, provedl v noci vloupání, jsem z nezřetelných stop nemohl vyčíst.

Návštěva nočního lupiče a ztráty, jež mi způsobil, nezchladily mé nadšení pro chov papoušků. Chybu jsem udělal já, když jsem zhotovil příliš slabou klec. K čemu však jsem měl prkna ze ztroskotané šalupy?

Přitáhnout vše, co ze člunu zbylo na písku u moře, mi zabralo několik hodin. Prkna neměla stejné rozměry a byla převážně nalomená, musel jsem je tedy náležitě vybrat a přiříznout, než jsem se dal do vlastní práce. K svazování mi sloužily liány a dlouhé, tenké a ohebné pruty keře posetého naježenými ostrými trny, jenž se hojně vyskytoval v mém okolí. Mezi prkny jsem ponechal mezery na dva palce. K poledni byla klec hotova. Dlouhá a široká asi osm stop, vysoká asi čtyři stopy, mohla pojmout snad sto papoušků. Ale především byla pevná a odolná.

Strčil jsem do ní zbylých šest ptáků a pospíšil do papouščího háje. Tentokrát jsem sestřelil tři dospělé kusy a devět mladých jsem chytil živých. Promarnil jsem hodně času, a když jsem se večer vracel do jeskyně, byla již tma. Ke konci cesty jsem se obával, aby mě nepřekvapil nějaký dravec, ale došel jsem k jeskyni se zdravou kůží a bez příhod.

Toho dne vládlo, zvláště v poledních hodinách, strašlivé vedro, na něž jsem já seveřan nebyl zvyklý. Spěch, s nímž jsem všechno toho dne dělal, mi zase podryl zdraví. V noci jsem nemohl usnout, sužován třesavkou a hrozným bolením hlavy.

Papoušci se několikrát poplašeně rozvřeštěli. Vstával jsem a s hulákáním házel z jeskyně směrem k nim kameny. Vyjít dál do tmy jsem se neodvážil; posada stála několik kroků od jeskyně. Ráno jsem se přesvědčil, že se v noci potloukala kolem nějaká menší zvířata, klec však nedokázala poškodit. Byl jsem pyšný na svou práci.

Bohužel, byl jsem rovněž nemocen a zesláblý. Celý den jsem musel proležet ve svém útulku, když jsem nabyl bolestné zkušenosti: v horkém podnebí, zvláště když svítilo slunce, jsem nesměl pobíhat ani vůbec se namáhat, a tím méně těžce pracovat. Všechno – dělat pomaloučku.

Když jsem se třetího dne cítil lépe, vyšel jsem si – odměřeným, klidným krokem – do papouščího háje. Bylo parno. Mžilo, proto ptáci seděli pod listím ospalí, a snadno jsem se k nim mohl přiblížit. Výsledek: dva sestřelení a dvanáct živých. Od té doby jsem pravidelně každý den chodíval do háje a vždy jsem něco přinášel. Zakrátko však papoušci zmoudřeli. Staří si uvědomili nebezpečí a drželi se zdaleka. Mladí povyrostli rychleji, než jsem se nadál, a ti, kteří mně nebo jiným lovcům ještě nepadli za oběť, byli na odletu. Pátého či šestého dne jsem ulovil pouze dva kusy. Nestálo to za to, abych sem chodil.

Vynořila se však ještě jiná, důležitější otázka, kvůli níž jsem musel upustit od chytání živých papoušků. Otázka krmení. Ptáci požírali neuvěřitelné množství červených plodů. Pro krmivo jsem chodil dvakrát denně do lesní houštiny, takže se přírodní zásoby v mém sousedství rychle vyčerpávaly. Dával jsem zeleným zajatcům rovněž kaktusová „jablíčka“, ale přesto všechna tato opatření byla nedostatečná a dočasná. Musel jsem objevit nové zdroje živobytí. Rozhodl jsem se vydat se na opětovnou, další výpravu do nitra ostrova.

Je třeba, abych se zde zmínil o některých událostech z těchto několika posledních dnů. Především jsem zdokonalil zbraň. Pořídil jsem si pevnější luk a tětivu jsem napjal z lodního provazu, který jsem našel v námořnické truhlici. Na šípy jsem nadále používal rákosu, ale na jejich špičku jsem připevňoval hroty z tvrdého dřeva. Ve střílení jsem nabýval zručnosti. Z téhož tvrdého dřeva jsem zhotovil pořádné kopí s ostře vyřezanou špicí.

Na ještěrčím palouku se chytlo do nalíčených ok několik ještěrek, jež dosahovaly délky dvou loktů. Uvázal jsem je živé pod ochranou nejbližšího stromu, potěšen, že se množí trvanlivé zásoby živobytí.

Jednoho krásného dne za svítání jsem vyrazil na cestu do nitra ostrova a vzal s sebou nejen všechny zbraně, ale i objemný, byť neforemný košík upletený z lián. Jako živobytí jsem měl jednu ještěrku a červené plody. Ubíral jsem se podél potoka, jenž tekl nedaleko jeskyně, a po jeho břehu jsem pronikal do nitra ostrova. Mořský příliv a odliv způsoboval rozdílný stav vodní hladiny v potůčku, a když byl odliv, crčela v jeho korytě jen tenká stružka, která se snadno dala přeskočit. V blízkosti potůčku bujelo hojnější rostlinstvo než kde jinde. Dokonce zde rostly listnaté stromy s bohatým podrostem pod sebou. Když jsem se potichu kradl, dával jsem pozor na každý šramot a zároveň jsem pátravě prohlížel rostliny, abych našel jedlé plody.

Svěží, milé jitro mě naplňovalo důvěrou a šlo k duhu mému zdraví, jež se mi v posledních dnech značně zlepšilo. Pojednou vyskočila přede mnou dvě hnědá zvířátka, velmi podobná zajícům, ale dříve než jsem zalícil luk, čiperné šelmičky zapadly do houští. Několik set kroků dál jsem zpozoroval tři nové zajíčky. ( Z popisu můžeme předpokládat, že to byli aguti (Dasyprocta aguti), hlodavci známí v Jižní Americe. Pozn. aut.) Byli tak zaujati sami sebou, že jsem nepozorován přišel k nim na nějakých třicet kroků. Teprve tehdy vytušili nebezpečí. Ustrnuli, malé hlavičky nataženy vzhůru, a větřili, co se děje. Vystřelil jsem do nich šíp. Chybil jsem se. Zvířátka jedním skokem hupla do křoví.

Divil jsem se jejich plachosti. Ostrov byl liduprázdný. Uvědomoval jsem si, že jsem byl v těchto křoviskách první člověk, který se zde objevil. A přec s jakým zděšením zvířata přede mnou pelášila. Kde je ta rajská selanka, která podle obvyklých představ měla vládnout na liduprázdném ostrově?

Nebyla. Existovala doposud pouze v mé obrazotvornosti. V těchto houštinách loupili různí dravci, kteří požírali slabší zvířata, byl zde veden, jako všude jinde, neustálý boj o život. Proto když se ukázal nový dvounohý tvor, vyvolal všeobecný poplach a strach. Jedině jaguár se nepoděsil mé osoby, ale i on se nevzchopil k útoku na člověka a vzdálil se.

Zvedl jsem šíp a dobře se podíval na místo, kde předtím seděli tři zajíčci. Muselo zde být této zvěře hodně. Uprostřed kravin se křižovaly četné stopy.

Stojí to za to, abych sem přišel některý den – umínil jsem si – a políčil osidla, podobná těm jako na ještěrky…

Neušel jsem od tohoto zákoutí ani sto kroků, když jsem stanul jako přikován. Tu a tam prosvítaly mezi kravinami vápencové holiny bez rostlinstva, a na takovém místě jsem znenadání uzřel zrovna před sebou hada stočeného do klubka. Vyhříval se v ranním slunci a jistě spal. Chtěl jsem na něho vystřelit z luku, ale upustil jsem od toho. Přikradl jsem se ještě blíž. Když probuzený had se syčením a probodávaje mě nenávistným pohledem malých oček prudce zvedl hlavu, zasadil jsem mu kopím pořádnou ránu jako kladivem. Vzchopil se, ale neměl už sil. Ještě několik úderů a bylo po něm.

Byl dlouhý asi šest stop a na poměrně silném těle měl krásnou, klikatou černohnědou kresbu. Neznal jsem samozřejmě tento druh, když jsem mu však pomocí dvou klacíků rozevřel tlamu, uzřel jsem tam vedle jiných zubů dva velké jedové zuby. Otřásl jsem se při pomyšlení, co by nastalo, kdybych šel dál a had mě uštkl. Od toho okamžiku jsem dával pozor rovněž i na zem před sebou.

Od východu slunce uplynuly dvě hodiny, když jsem došel k jezírku, z kterého vytékal můj potůček. Jezírko, ač se táhlo od břehu ke břehu na čtvrt míle, bylo ze všech stran obklopeno bažinatými mokřinami zarostlými rákosím a rozličným pobřežním rostlinným porostem. Pouze v jednom místě byl přístup k otevřené vodě. Kolem jezírka se vypínal opravdový tropický hustý prales, jenž však nesahal dále než několik set kroků od vody. Z pobřežního sítí zaznívalo halasné ptačí štěbetání. Divoké kachny a jim podobní ptáci plavali a vesele dováděli na prostředku jezera a na bařinách, napolo skrytí v zeleni, na dlouhých nohou stáli brodiví ptáci, krásně růžoví a se zahnutými zobáky. Velká hojnost tohoto ptactva mi znovu vnukala obraz jakéhosi ráje, avšak pamětliv zkušenosti se zajíčky, věděl jsem, že stačí vystrčit nos a všechno poděšeno v mžiku vezme do zaječích. Proto jsem tichounce stál za stromem a spokojeným zrakem hltal bohatství ptačího světa.

Nablízku něco zašelestilo. Vršky vysokého býlí na bahnisku se v jednom místě silně chvěly, bylo slyšet lámání rákosu a suchý praskot. Potloukal se tam pořádný kus. Strom, za nímž jsem se schoval, stál na malém návršíčku, ale ačkoliv jsem natahoval krk jako volavka, nemohl jsem svou zvědavost nijak ukojit. A vyškrábat se na strom také nemělo smyslu; vyplašil bych blízkou zvěř. Po krátkém čekání se přece na mě usmálo štěstí.

Stěna rákosí se rozevřela. Zvíře vyšlo na loučku asi padesát kroků ode mne. Bylo zavalité jako půlroční vepřík. Hlavu mělo obrovskou a na pohled směšnou a tlusté tělo pokryto šedou srstí. Na první pohled – nějaká pitvorná odrůda prasete, ale nebyl to divočák. Za tímto prvním zvířetem se vynořila čtyři další, jedno dospělé a tři mláďata, selátka. ( Bezpochyby to byly kapybary, zvané také plavouni (Hydrochoerus capy-bara). Pozn. aut.)

Celá rodina beze spěchu opustila pobřežní mokřinu a mířila k lesním houštinám. Šla směrem ke mně. Pomalu jsem napjal luk.

Zvířata se blížila, aniž si byla vědoma přítomnosti člověka. Od stáda malinko odběhlo jedno ze selat a popošlo ke mně sotva na deset kroků. Když mě míjelo bokem, střelil jsem. Hbitě zasvištěl šíp. Trefil do samé komory a naskrz probodl měkké tělo. Zvíře jen tichounce, bolestně zakviklo a už sebou škubalo v posledním tažení. Ostatní se zachránila útěkem.

Radostí bez sebe jsem přiskočil ke kořisti. Panečku, zasáhl jsem skvěle! Zvíře bylo mrtvo. Podle zubů jsem poznal, že je to hlodavec. Vážilo dobrých deset liber, již za mlada snad dvakrát tak velké jako zajíc. Na místě jsem je vyvrhl a strčil do koše na zádech.

„Dobrý, milý luku!“ pohlédl jsem s úsměvem na zbraň a pohladil ji jako živou bytost.

Stálo za to jít dál s takovým nákladem? Slunce stoupalo stále výš a vedro vzrůstalo s každou minutou stále nesnesitelněji. Obrátil jsem se tedy s příslibem, že zítřejší výpravu do těchto končin zahájím dlouho před svítáním.

Napřemýšlel jsem se, jak pojmenovat objevené jezírko. Není možno, aby zákoutí bohaté ptactvem a zvěří zůstalo bezejmenné. Našel jsem pojmenování: jezero Hojnosti.

Bohužel otázka krmení mých papoušků se vůbec nehnula z místa. A byla to palčivá otázka.

Hroznýš

Jak mi ukrutně chyběl oheň! Zabité zvíře bylo tlusťoučké a skvěle by chutnalo upečené na rožni. A takhle jsem se musel spokojit se syrovým masem. Snědl jsem pořádný kus a zbytek zvířete uschoval v hloubi jeskyně, kde nevládlo tak citelné vedro jako venku.

Před dvěma nebo třemi dny jsem našel u moře menší kámen podobný pazourku. Hbitě jsem jím narážel o jiné kameny, avšak bezvýsledně. Jiskru jsem nevykřesal.

Nazítří po objevení jezera Hojnosti jsem opustil jeskyni tak brzy, že když jsem dorazil k zaječímu revíru, teprve svítalo. Přinesl jsem s sebou několik osidel a nalíčil je na příhodných stezkách a pěšinkách, které si zajíčci vyšlapali v porostu.

Jezero Hojnosti jsem zastal v hýřivém ptačím přepychu, celé rozechvěné ranním koncertem bublání, pískotu, skřeků a třepetání křídel. Dával jsem pozor, abych sem nevnesl poplach, v naději, že uzřím větší zvěř. Tentokrát jsem však zažil zklamání, třebaže svěžích stop byla spousta a země na mnoha místech strašně rozryta.

Skutečně: jezero Hojnosti! Obešel jsem je půlkruhem a putoval dál původním směrem. Potůček zde už nebyl, jen samý prales. Neušel jsem ani čtvrt míle, když mě náhle oslnil překrásný pohled.

Rostly zde nevysoké stromy, obalené žlutými plody velikosti i tvaru jablek. Plody měly uvnitř moučnatou dužinu, narůžovělou, tak chutnou a sladkou, že se rozplývala v ústech. Hned jsem si natrhal spoustu této pochoutky a jedl, až se mi od úst prášilo. Sympatických a užitečných stromů rostlo zde velké množství, hodně dozrálých plodů již leželo na zemi, a jiné na větvích, malé a zelené, nebyly ještě vyvinuté. Různá doba jejich postupného dozrávání mi dovolovala kojit se nadějí, že tu budu mít dostatek živobytí na celé týdny a snad i měsíce.

„Rajská jablka!“ volal jsem rozjařeně, vida, jak se do výživné potravy pouštěli rozliční ptáci i hmyz, a zvláště velké vosy.

Nebál jsem se této konkurence, poněvadž vábných stromů rostlo bez počtu, a zásoby stačily pro všechny.

Byl to pro mne důležitý objev. Znamenal konec dosavadních obtíží, již nadobro zapuzoval ode mne hlad. Lze se tedy divit mému vzrušení?

Bylo ještě brzo, den teprve nastával. Vypravil jsem se dál, abych poznal, co se děje v nitru ostrova. Nic zvláštního jsem neobjevil. Les záhy končil, místy přecházel v samou bambusovou tyčkovími, místy se svědily travnaté palouky. Potom se objevovaly zase vyprahlé křoviny a kaktusy, jež se táhly snad až k samému moři na západním pobřeží. Dorazil jsem doprostřed ostrova, avšak na zvěř jsem nepřišel.

Na zpáteční cestě jsem natrhal tolik rajských jablek, kolik se jich vešlo do košíku. Nebyl to právě lehký náklad, byl jsem zesláblý po nemoci, v duchu jsem však jásal, takže se mi zdálo, jako by mě i nohy samy nesly. Šťastné události tohoto dne se hrnuly jako z rohu hojnosti. Neboť když jsem šel kolem zaječího zákoutí a letmo se podíval na nakladené nástrahy – chytili se v těchto několika hodinách do osidel dva zajíčci a zoufale, marně sebou zmítali.

Mohl jsem si je nyní prohlédnout zblízka. Byli to také hlodavci s neobvykle hezkýma nožkama. Našim zajícům nebyli vůbec podobni, ale poněvadž jsem je už jednou tak pojmenoval, říkal jsem jim nadále zajíčci. Opatrně, abych je neporanil, spoutal jsem jim všechny čtyři. Poté jsem přivázal zvířátka na vršek košíku, a v jedné ruce luk a šípy, v druhé kopí, vydal jsem se v povznesené náladě k jeskyni jako radující se pastýř ze Starého zákona.

Měl jsem tedy již tři druhy živých tvorů: papoušky, ještěrky a zajíčky. S umístěním hlodavců jsem měl opět trampoty. Když jsem je strčil do papoušci klece, nevlídní ptáci se vrhali na nové příchozí a klovali je – a zobáky měli rvavé! – takže jsem musel zajíčky rychle vytáhnout, dokud byli naživu. Zatím jsem je pustil do jeskyně a pečlivě zavřel. Na zhotovení nové klece jsem neměl kdy. Musel jsem vykopat pro hlodavce jámu.

Jakmile odpoledne horko trochu polevilo, pospíšil jsem po mořském pobřeží k místu, kde ležel krunýř želvy, kterou zabil dravec. Našel jsem jej snadno. Kus tohoto krunýře, uražený kamenem, jsem vklínil do silné rozštípnuté větve, důmyslně a pevně jsem jej přivázal liánami – lopata byla hotova. Hned jsem ji vyzkoušel a – sláva vynalézavosti! – nářadí docela dobře drželo pohromadě.

Ve vzdálenosti asi patnácti kroků od jeskyně jsem vykopal jámu. Šlo to zčerstva, půda zde byla kyprá. Jáma tvořila čtverec pětkrát pět stop a byla hlubší, než je výška člověka. Když jsem tam strčil zajíčky, pokryl jsem jámu větvemi zároveň s povrchem půdy, aby hlodavci nevyskočili, aby byli chráněni před sluncem a zabezpečeni – ač pochybně – před nezvanými hosty. Zajíčci se téhož dne s chutí pustili do rajských jablek, která i papouškům tak chutnala, že kdybych jim je nedával po kouscích, v necelé půlhodině by sezobali veškerou přinesenou zásobu. V jámě jsem umístil také živé ještěrky, spoléhaje na jejich družné soužití se zajíčky.

Takto jsem tedy překonal první nesnáze, a když jsem si jakž takž zajistil existenci, mohl jsem si odpočinout. Podle vzoru Robinsona Crusoe jsem si vzpomněl na založení kalendáře, vzpomněl jsem si však na to příliš pozdě, asi měsíc po příchodu na ostrov. Dny se mi popletly jako hrách s kroupami, nevěděl jsem, kdy je pátek a kdy svátek. Jen to jsem si pamatoval, že koráb ztroskotal v prvních dnech březnových, že tedy když jsem přišel na nápad s kalendářem, byl začátek dubna. Nazdařbůh jsem určil datum desátého dubna a od té doby jsem denně dělal zářezy do kůry nejbližšího stromu. Napsal jsem: léta Páně 1726.

Když pominula hrozba hladovění a rychle jsem se zotavoval, přemýšlel jsem stále častěji o tom, jak bych vyvázl ze svého ostrovního vězení. Zachvacoval mne stesk po lidech a jejich světu, prudký jako bolest. Nyní jsem každodenně šplhával na vrcholek návrší a hledíval na moře. Nic, pouze stále prázdný prostor, na severu obrysy ostrova, na jihu obrysy souše jakoby pevniny, a kromě toho nic, beznadějná vodní poušť, ani stopa lidského života.

Poněvadž se mé návrší, jak jsem již podotkl, zvedalo na východním pobřeží ostrova, umínil jsem si, že zajdu při následující větší výpravě na jižní břeh a tam, jsa o něco blíže, se podívám na protilehlou souš. Abych se dostal z ostrova a přeplavil se přes mořskou úžinu, potřeboval bych dobrý člun, ale jak mám snít o člunu bez jakéhokoliv nářadí kromě loveckého nože? Robinson Crusoe se svým bohatstvím nástrojů, sekerek a seker, rozličných zbraní a potravinových zásob ze ztroskotané lodi byl jako vznešený lord ve srovnání se mnou chuďasem.

Ani na okamžik jsem však neklesal na mysli. Jen aby mi sloužilo zdraví, pak by nechyběla ani fantazie. Čas mi ubíhal v pilné práci. Duben byl pěkný, zřídka kdy pršelo, jen bylo stále větší vedro, a slunce, které se dosud drželo na jihu, vystupovalo nyní do nadhlavníku. Kolem dvanácté stálo přímo nade mnou, takže mi stín mizel u nohou. Později postupovalo ještě dále na sever a – div divoucí! – v době polední svítilo na severu.

Říkám, nezahálel jsem. Každodenní výlety k jezeru Hojnosti skýtaly nám, mně a mému stádečku, živobytí. Luk, stále přesnější v mých rukou, opatřoval často zvěřinu a zajíčci se chytali do nástrah jako uhranutí. Na témže místě jsem jich chytil během měsíce přes deset, takže jsem je dokonce již těžko mohl spočítat ve své jámě.

Když vedro vzrůstalo, nepohodlně se mi chodilo v silných kalhotách, košili a střevících a často jsem je sundával, ač jsem to činil nerad, poněvadž jsem nebyl zvyklý chodit nahý a styděl jsem se sama sebe. Musel jsem se mít na pozoru před bodavou havětí, komáry, klíšťaty a vosami. Na tváři mi narostl divoký plnovous, že když jsem jednou uviděl svůj odraz v klidné vodě, málem jsem se polekal svého loupežnického vzezření.

Ke konci dubna jsem prožíval dny strachu a velkého vzrušení. Nablízku se objevil hrozivý dravec a navštěvoval můj zvěřinec. Dělal to tak vychytrale a tak tajuplně, že se mi z počátku zdál jakousi nečistou silou, zahánějící mi spánek za nocí.

Začalo to tím, že jsem se kteréhosi dne nemohl dopočítat zajíčků. Mělo jich být šestnáct, a bylo jich čtrnáct. Ve větvích, jež střechovitě pokrývaly jámu, bylo vidět jakýsi nevelký otvor, mohlo to však být náhodné uvolnění krytiny. Jiné stopy jsem nablízku nezpozoroval. Tráva zde byla mnou úplně udupána.

Příštího dne počítám: jedenáct zajíčků. Není možné, aby tři z nich vyskočili. Opět žádné stopy drápů kolem, jen stěna jámy se na jedné straně nepatrně sesula, jako by tam někdo nemotorně stoupl. Zajíčci se nikdy neztráceli v noci, pouze ve dne, ale v této době jsem přece musel chodit na několik hodin do lesa za živobytím. S ďábelskou pravidelností mě každá nepřítomnost stála jedno nebo dvě zvířátka. Záhadný nepřítel mě tak znervózňoval, že jsem se znovu vážně obával o své zdraví.

Šelma mě neustále měla na očích, o čemž jsem se nejednou přesvědčil. Vědět, že tě útočník neustále sleduje a číhá hned vedle tebe, a ty nedovedeš říci, kde je, dokonce ani nevíš, jak vypadá, nevíš, zda ti v příštím okamžiku neskočí na záda, to je jistě ohavný pocit, přízračná hra na slepou bábu. Jednou jsem se vzdálil asi na čtvrthodinu, abych nabral z říčky vody; když jsem se vrátil, chyběl už jeden zajíček. A všechno kolem bylo jako předtím, žádný pohyb v křovinách, žádný podezřelý šelest. Již jsem začal pochybovat o svém zdravém rozumu.

Dravost nepřítelova šla ruku v ruce s drzostí a záludností u zvířat neobvyklou. Že by byl neviditelný? Prohlížel jsem s největší opatrností každý keř, každý strom v blízkosti, nepřehlédl jsem žádnou dutinu ve stromě a žádnou noru – a nic, ani stopy po něm. Ba dokonce jsem kolem nešťastné jámy v skokem pásu přeryl půdu a odstranil všechno býlí, abych poznal, jaké stopy tlap zanechá dravec po sobě. Když jsem se vrátil po hodinovém výletu, ukázalo se, že tu byl. Vytáhl zase jednoho zajíčka, viditelné stopy však nezanechal. Na přeryté zemi se ovšem cosi změnilo, nadarmo jsem však pátral po stopách tlap. Blízek úplnému nervovému zhroucení, vletěl jsem jako střela do jeskyně, zachvácen strachem, že nepřítel vrhne i na mě – ale kdo ví, snad zrovna číhal v nitru mé jeskyně? Ach nervy, nervy!

Jakmile jsem se trochu vzpamatoval a získal znovu duševní rovnováhu, zapřisáhl jsem se, že neustanu, že zanechám všeho, co mi dosud vyplňovalo den, a přijdu záhadě na kloub a chytím čerta za rohy.

Na druhý den v obvyklou dobu ozbrojen jako vždy nožem, lukem a kopím opustil jsem obvyklou stezkou jeskyni, neušel jsem však ani dvě stě kroků a vrhl se za keřem k zemi. Tichounce se plíže, vracel jsem se jako zloděj ke svému vlastnímu sídlišti. Přiblížil jsem se k jámě na padesát kroků. V této bezpečné vzdálenosti jsem se přikrčil pod keřem na stanovišti, z něhož jsem pohodlně viděl jak jeskyni, tak i jámu se zajíčky a papoušci klec. Šelma mohla být nablízku a pozorovat mě ze sousedního houští – ale již jsem na to nedbal. Zmocnil se mne prudký hněv. Neměl jsem v úmyslu ustupovat, ať by se stalo cokoliv.

Však jsem dlouho nečekal. Napjatý zrak zachytil, jak se něco hýbalo, ale nebylo to v houštinách, v nichž jsem se skrýval, nýbrž na svahu návrší. Nad mou jeskyní se zvedalo nahoru značně strmé úbočí. Tento sráz, rozbrázděný žleby a menšími rozsedlinami, pokrývala kamenitá suť a ubohé křoví. Odtamtud se pustilo ono zvíře dolů. Drželo se prohlubní mezi hrboly, proto jsem je dobře neviděl.

Poznal jsem je, teprve když slezlo k samému úpatí. Obrovský had se plazil zvolna vlnitou čarou přímo k mé jámě se zajíčky. Působil dojmem netvora z jiného světa. Mému vzrušenému zraku se zdál příšerně dlouhý. Jeho tělo, bezmála silné jako mužské stehno, jevilo strašlivou sílu, a kdyby obemklo dospělého vola, dozajista by mu mohlo rozdrtit všechna žebra. Jak se mám odvážit na obra se svou chatrnou zbraní? Zaváhal jsem, pozbyl jsem odvahy.

Zatím se had doplazil k jámě a zastavil se před ní. Zdvihl hlavu. Dlouhou chvíli setrval tak nehybně a naslouchal. Malá očka upřel na houštiny, kde jsem číhal, jako by tušil nebezpečí. Potom prorazil hlavou krytinu z větví a strčil ji do jámy. Valná část jeho těla zůstala venku.

„Teď mi ten mizera chytá zajíčky!“ pomyslil jsem si rozzuřen na raubíře.

Neovládl jsem se. Vyskočil jsem a rozběhl se kupředu. Nedbaje na nic, uháněl jsem ze všech sil. Had mě zřejmě zaslechl, neboť náhle prudce vytrhl hlavu z jámy a vztyčil ji vysoko nad zemí. V tlamě držel zajíčka. Zvířátko, ještě živé, mrskalo nožkama. Jakmile mě had spatřil, mrštně se prohnul obloukovitě nazad. Nevím, zda v obraně nebo k útoku. Již jsem doběhl na pět kroků, již jsem bleskurychle napjal luk. Šíp mu projel naskrz šíjí a uvázl v těle. Had sebou lehce škubl, jakoby udiven. Pustil zajíčka z tlamy a vzápětí se vrhl na mě. Sotva jsem stačil odhodit luk a šípy a pozvednout kopí. Ve chvíli kdy mě dostihoval, jsem se ze všech sil rozmáchl. Byl to poslední okamžik. Kopím jsem ho udeřil za hlavou.

Had příšerně zasyčel, zapotácel se pod ranou a divně se prohnul. Že by měl přeraženou páteř? Udeřil jsem ho znova, silněji než prve.

To už bylo pro něj přespříliš. Dal se na útěk. Šíp, který mu stále vězel v šíji, se rozletěl na třísky. Životnost netvorova byla neuvěřitelná. Svíjel se a uháněl v takových poskocích, že jsem mu sotva stačil. Měl jsem zase luk a šípy v ruce.

Kdyby had prchal do houštin v údolí, jistě by dosáhl svého a upláchl by. On se však silou zvyku vracel na návrší. Ke své záhubě. Nahoru nemohl šplhat tak rychle. Dohonil jsem ho. Příliš jsem se k hadovi nepřibližoval, neboť byl pln neuvěřitelné síly, a vystřeloval jsem do něj šíp za šípem. Nejčastěji jsem se chyboval, ale několikrát jsem také zasáhl. Chtěl na mě znovu zaútočit, nebyl však už tak mrštný. Bez obtíží jsem uskočil stranou. Tehdy jsem uchopil kopí za hrot a silnějším koncem jsem ho třikrát přetáhl po hlavě. Nyní se jen svíjel, bezmocný jako rozsekaná žížala. Bil jsem a bil, až mi ruce klesaly únavou. Pohmožděný, ochablý, jenom sebou ještě škubal. Pomyslil jsem si, že ho nemohu takhle nechat, neboť co kdyby třebas oživl. Vytáhl jsem nůž a uřízl mu hlavu.

Změřil jsem hada: byl dlouhý patnáct stop. Zdobila ho pěkná kresba na těle, kterou tvořily čáry, klikatiny a skvrny. Byl několikabarevný; světle a tmavě hnědý, černý a nažloutlý.

Byl jsem tak utrmácen bojem, že jsem si musel po vítězství lehnout a několik hodin si odpočinout.

Uloupený zajíček pošel. V jámě zbyli pouze čtyři.

Oheň

Po těchto vzrušujících událostech nastaly klidnější dny. Každý den zrána, jakmile jen počasí přálo, odcházel jsem do lesa a vždy něco přinášel, tu ptáka, tu zajíčka, či želvu nebo plody. Měl jsem tedy co jíst, a to bylo v této době nejdůležitější.

V zaječím zákoutí na cestě k jezeru Hojnosti jsem zvířátka zakrátko částečně vyhubil; stále řidčeji se chytala do ok. Objevil jsem však v jiné části ostrova dobré loviště zajíčků a má jáma se zase naplňovala čtvernohým houfem.

V okolí jezera Hojnosti jsem často vídával ona bahenní „prasata“, jejichž sele jsem jednou zastřelil z luku. Bohužel od té doby jsem se k nim ani jednou nepřiblížil na dostřel. Nemohl jsem zde líčit smyčky, neboť zvířata byla příliš silná, místo toho jsem zamýšlel vykopat jámy. Že to však vyžadovalo perné práce a jiné záležitosti se mi zdály naléhavější, odložil jsem proto kopání jam na příhodnější dobu.

Bylo stále větší vedro, koncem dubna slunce „proklatě pražilo. Lámal jsem si hlavu, jak se mám oblékat. Robinson Crusoe, můj oblíbený mistr a předchůdce na těchto ostrovech, se chránil před sluncem slunečníkem, a když zničil evropský oděv, tak si z kozinek ušil pořádný kožešinový oděv a hlavu pokryl koženou čepicí. Na mém ostrově kozy nebyly. Maje však na paměti tak chvályhodný vzor, chtěl jsem být věrným a chápavým mistrovým učněm, hned na počátku jsem se však octl v nemalém rozporu. Udělal jsem z větví a palmových listů parádní slunečník, ale když jsem ho měl použít – nastaly trampoty. S takovou výzbrojí jsem se nemohl prodírat houštinami a přitom mi slunečník zaplašoval zvěř. Nakonec jsem nesmyslné harampádí hodil do kouta a nechal je na pokoji.

S oděvem byla podobná svízel. Oblek, v němž jsem se zachránil, a v truhlici nalezené součásti šatstva se v křovinách rychle třepily, neboť to byly křoviny bohatě naježené ostny. Hleděl jsem vstříc dni, kdy nebudu mít nic na sebe.

Kožek po snědených zajíčcích se nashromáždilo přes deset a při dobré vůli by se z nich dal sešít jakýsi oděv. Ale při pouhém pomyšlení na to, že bych v tomto vedru nosil takový kožíšek, dělalo se mi špatně. Pod plátěnou košilí mi tekly potůčky potu, a což teprve pod kožíškem? Ne, nevěřil jsem, že by Robinson chodil v kožkách a bylo mu v tomto podnebí dobře.

Přemáhaje falešný stud a chtěje šetřit oděv, chodil jsem nahý, kromě opasku na bedrech. Kůže na těle, postupem času spíše podobná kůži Indiánově než bělochově, byla stále odolnější proti slunečním paprskům. Na hlavě mi vyrostla bujná kštice a dlouhé vlasy mi splývaly na krk, a tato přirozená ochrana znamenitě postačovala. Tak jsem tedy ve dne chodil obnažený, zato na noc jsem si oblékal košili, poněvadž v jeskyni někdy šeredně čišelo chladem.

Kožené boty se mi začaly párat a rozpadávat. Přivazoval jsem si k nohám dřevěné sandály, k nošení se však nehodily a záhy jsem je odložil. Stále častěji jsem chodil naboso, a když mi kůže na chodidlech náležitě ztvrdla, bez lítosti jsem se rozloučil s botami. „Divoch!“ zvolá na mne snad lecjaký přemoudřelý zbrklík. „Třeba i divoch!“ odpovím. Což jsem nežil na ostrově v těchže podmínkách jako primitivní člověk, který dokonce neměl ani oheň, a abych se snáze dožil lepšího zítřka – nebylo zapotřebí, abych nejprve nabyl právě vlastností „divochů“?

Oheň! Ten mi nyní chyběl stále citelněji. Syrové stravy jsem měl už po krk, a ač jsem se zbavil nemocí, jež mě sužovaly v prvních dnech na ostrově, pozoroval jsem, že neustálé pojídání syrového masa mi způsobí nové starosti. Zase jsem hledal pazourek a narážel kameny jeden o druhý. A zase nadarmo. Žádnou spásnou jiskru jsem nevykřesal.

Tehdy, kteréhosi šťastného rána, mi něco napadlo, až jsem se rukou silně plácl do čela a radostí vykřikl. Že jsem na to také v těch všech trampotách zapomněl jako na smrt! Od samého začátku jsem měl při sobě znamenité křesadlo, jen po něm sáhnout, a to jaké křesadlo, přímo k pohledání! A což křesací bambitka, kterou jsem našel u kapitánovy mrtvoly? Ovšem, neměl jsem do ní prach a nemohl jsem střílet, ale kdybych natahoval kohoutek a spouštěl, nemohl bych vykřesat jiskru?

Co nejrychleji jsem se rozběhl do jeskyně. V koutě v prachu jsem našel bambitku. Otřel jsem ji, zkusil, pero kohoutku bylo celé, jen zrezavělé. Několikrát jsem natahoval a spouštěl, až to nakonec šlo snáze. Když jsem očistil železnou destičku od řezu a spustil na ni kohoutek, div jsem se radostí nezbláznil: zasršela jiskra. Jasná, živá, bystrá jiskra.

Ještě byla otázka, najdu-li hubku na rozdělávání ohně. Suchá tráva nechtěla chytit, drobně nařezané dřevěné drtiny rovněž ne. Vyhledal jsem tedy v lese starý ztrouchnivělý strom, vyhrabal z něho drobet trouchu, rozetřel jej na prášek a nechal vyschnout na slunci. Pak jsem jej nasypal na pánvičku bambitky. Třesk spuštěného kohoutku a jiskra. Trouch se rozdoutnal! Foukl jsem: útlý, modravý plamének. Přihodil jsem třísky: plamen!

„Oheň! Oheň!“ zvolal jsem jako dítě.

Přiložil jsem suché větve. Oheň se šířil, planul, praskal. Vzrušením jsem se zalykal. Více větví! Plamen vzrostl do výše člověka, vítězně hučel, sršel jiskrami. Nový, životodárný, mocný spojenec!

Horempádem jsem snášel suché větve, kterých se nablízku povalovala spousta. Když jsem ohništi zajistil život a přesvědčil se, že nevyhasne, zabil jsem zajíčka, a když jsem ho stáhl a vyvrhl, nabodl jsem maso na tyčku, načež jsem je pomalu obracel nad ohněm. Zakrátko se vzduchem rozšířila pronikavá vůně pekoucí se zvěřiny. Byla tak omamná, že se mi hlava zatočila. Ústa jsem měl plná žádostivých slin. Jak můj žaludek lačněl po pečeni!

Nikdy nezapomenu, jak mi chutnala tato první hostina. Zatím co oheň stále vesele vyrážel a syčel, stál jsem vedle něho a opájel se jak pochoutkou, tak i pýchou, že jsem přírodním silám vyrval tak vzácný poklad.

Zase mi přišla vhod zkušenost získaná ve virginských lesích. Bez obtíží jsem dovedl stále udržovat ohniště tak, aby nikdy nevyhaslo. Jenže jsem měl nyní více práce, neboť k dosavadním povinnostem přibyla nová, a to snášet z houští zásoby paliva.

Okolnost, že jsem měl oheň, jako by rozšířila můj pohled na svět. Nabyl jsem důvěry, hned jsem byl čipernější a myslil jsem s větší odvahou a vzletem. Již jsem uvažoval, jak bych podle vzoru Robinsona Crusoe vypaloval z hlíny nádoby a vařil v nich jídlo. Dříve se však nahrnula jiná, naléhavější práce.

V tomto údobí, v první polovině května, docházelo na obloze k velkým změnám. Nad ostrovem se hromadila kupovitá mračna, den ze dne hustší, a každým dnem pršelo stále silněji. Nepochyboval jsem, že se blíží deštivé údobí.

Na ostrově jsem byl už přes dva měsíce. Kolikrát jsem chvátal na vrchol návrší a marně si div oči nevyhleděl. Stále více jsem přivykal myšlence, že zde zůstanu déle, než jsem prve předpokládal, a této nezbytnosti jsem se musel přizpůsobit. Měl jsem v pytlíku trochu kukuřičného a ječmenného zrní. Syrové plody, stejně jako maso, se mi již začaly protivit. Vykřesaný oheň mi skýtal možnosti zpestřit si pokrmy: kdybych měl více zrní, mohl bych je rozdrtit na mouku a upéci z ní chléb. Z vyprávění Robinsona Crusoe jsem si pamatoval, že údobí dešťů je nejpříhodnější dobou k setí, proto jsem nyní neotálel a rozhodl jsem se započít s obděláváním půdy.

Dvě stě kroků od jeskyně, na břehu říčky, jsem našel vhodné místo. Půda se mi tu zdála úrodná, býlí a keřů se zde rozrůstalo ohromné množství. Horlivě jsem přikročil k hubení ničemného rostlinstva. Od pradávna ujařmovalo zemi a hluboko zapouštělo kořeny, proto boj s ním byl těžký a moje nářadí víc než primitivní. Nejedná kapka potu mi stékala s čela a trvalo to týden, než jsem pole očistil. Měřilo padesátkrát padesát kroků. Rytí půdy rovněž nešlo snadno, neboť byla slehlá a propletena kořeny. Zlomil jsem lopatu, musel jsem si proto pořídit ze želvího krunýře jinou, ale za týden jsem dodělal i tuto práci a rytí skončil.

Zrní jsem zasel na dvou oddělených záhonech: na jednom kukuřici, na druhém ječmen. Ukázalo se, že jsem připravil více půdy, než jsem měl zrní. Když jsem ukončil setí, uvláčel jsem pole větví, aby se ptactvo do něho nepouštělo. Po skončení práce jsem se narovnal a ulehčené si oddechl.

„Hle, velká věc je hotova!“ řekl jsem s uspokojením pohlížeje na pole. „Jsem zvědav, co z toho vyroste.“

Květen byl u konce. Pršelo. Deště byly časté, provázené hřměním a prudké, ale trvaly krátce. Během dne vycházelo slunce několikrát z mraků. Parný vzduch voněl mokrou, rozehřátou zelení.

Spatřil jsem dva lidi

Osamělost mi vtiskovala svou pečeť. Stále častěji jsem hlasitě mluvil sám se sebou. Moje já se rozdvojovalo a jako by byli dva Janové: jeden výbušný nadšenec, druhý vzdorovitý a zdrželivý. Jestliže jeden, ten popudlivý, něco tvrdil, tak se s ním ten druhý vadil a odporoval mu. Zřejmě moje mysl, zvyklá myslet uprostřed lidské společností, se musela střetávat s čímkoliv, třebas sama se sebou. Taková podivínství plodila osamělost.

Jednoho dne, jako už tolikrát, jsem stál na vrcholu návrší, využívaje hezkého počasí a čistého vzduchu. Když nyní v údobí dešťů svítilo slunce, vzdálené předměty bylo vidět ostře a výrazně jako na dlani. Souš na jižním obzoru vystupovala zřetelněji než kdykoliv jindy; zdála se podivně blízká.

„Janku!“ ozvalo se podnikavé já. „Navštívil jsi ostrov tu i onde, a tam na jižním konci jsi ještě nebyl!“

„Co z toho, že jsem nebyl?“ odseklo to druhé paličaté já. „Měl jsem tolik jiné práce!…“

„Je načase přemýšlet o tom, jak vyváznout z tohohle vězení! Sedím tady už tři měsíce. Déle nečekám! Zítra jdu na jižní břeh! Jsem zvědav, jak vypadá…“

„Nepůjdeme, protože je tady ještě naléhavá práce…“

„Jsem zvědav, jak vypadá zblízka ta protější souš…“

„A ohniště?“

„Co ohniště?“

„Nezbytně musíš postavit chatrč, aby bylo ohniště chráněno před dešti.“

„Dobře, postavím chatrč! Ale hned potom vyrazím k jihu!“

„Jak chceš…“

Někdy jsem měl dojem, že tyto naivní rozhovory se sebou samým mě udržovaly při zdravých smyslech a chránily rozum před vyšinutím.

Ohniště hořelo před jeskyní a deště je často hasily. Na několika vysokých kůlech, zaražených do země dokola ohniště, jsem udělal střechu z velkých palmových listů. Byla dosti vysoko, abych mohl pod ní pohodlně chodit, a dosti rozložitá, aby lijáky, šlehající ze strany, neudusily oheň. Stěny chatrče jsem ponechal úplně otevřené. Stavba trvala tři dny.

Čtvrtého dne k ránu jsem hodil papouškům a zajíčkům potravu na dva dny a vyrazil k jihu. Jako vždy jsem nesl na zádech košík s živobytím, v ruce jsem měl luk, šípy a kopí, a za pasem nůž. Vzal jsem s sebou také bambitku a hrst vyschlého trouchu na rozdělaní ohně.

Pokud jsem mohl zjistit ze své hory, ostrov byl přibližně oválného tvaru, s nepravidelným břehem, jenž se vlnitě vinul v zátokách. Od mé jeskyně u východního břehu nejkratší cesta k jihu vedla napříč ostrovem, byla to však zároveň obtížnější cesta uprostřed ostnatých větví. Zvolil jsem tedy raději okružní cestu a držel se stále mořského pobřeží, kde jsem putoval pohodlně i bez obav, že zabloudím.

Rychle jsem minul místo, kde jsem zahrabal kapitánovu mrtvolu. Donedávna zoufalý boj o existenci a rozličné příhody, jež jsem zažil, způsobily, že jsem úplně zapomněl na jeho tajemnou smrt. Nyní, když jsem šel kolem hrobu, všechno se mi to nanovo vynořilo v paměti – a zase jsem se zahloubal, přemýšleje o záhadné ráně.

Ubíral jsem se dál a záhy jsem vstoupil do nové, mně neznámé končiny. Rostlo zde velké množství kokosových palem, převážně na samém pokraji vody, že jsem pohodlně a příjemně šel pod zelenou klenbou jejich listí. Z vrcholků visely dolů zralé plody. Hleděl jsem na ně žádostivě. Mnoho palem, s nimiž za mlada lomcovaly vichry, vyrostlo nakloněno, mohl jsem se tedy jednou pokusit vyšplhat se na ně jako opice, přidržuje se kmene rukama a bosýma nohama.

V chladném jitřním vzduchu šel jsem rázně. Putoval jsem jednu míli za druhou. Po několika hodinách, když slunce začalo pražit, dorazil jsem k jižnímu pobřeží. Krajina si byla všude podobná: u břehu písek s kokosovými palmami, místy menší skaliska; potom křovinaté houštiny, dále v nitru ostrova sem tam pořídku stromy.

Souš na jih od mého ostrova se rýsovala trochu dosažitelněji než z horského vrcholu, přece však byla stále dosti daleko. Podařilo by se mi přeplout úžinu, jež mě dělila, na voru nebo na něčem podobném? Snad bych musel mít pevnou loďku. Toto vědomí rozptýlilo tajnou naději, že se bez nesnází dokáži přeplavit na pevninu, přinejmenším jsem však aspoň věděl, na čem jsem.

Kráčel jsem stále dál po mořském břehu. Náhle jsem stanul užaslý, otřesen do hloubi duše: v písku jsem spatřil zřetelnou, čerstvou stopu lidského chodidla. Stalo se to tak znenadání, že se mi kolena div nepodlomila. Podíval jsem se pozorněji. Nemýlil jsem se. Nikoliv jedna stopa, ale stopy dvou lidí se vrývaly až přespříliš důkladně do písku a do mé ohromené mysli.

Bezděky jsem se skryl za nejbližší keř. Pátravě jsem se rozhlížel kolem dokola. Potom jsem upřel zrak do dáli před sebe. Vítr vanoucí od moře cloumal houštinami a těžko jsem mohl v tomto ustavičném pohybu něco postřehnout, i kdyby tam někdo byl. A zde nablízku šuměly vlny, v agáve šelestil vítr, cvrlikali ptáci, a dohromady všechny tyto ohlasy tvořily nade mnou zneklidňující zvukovou clonu, za níž můj sluch nemohl vylovit nic jiného.

Z dojmu prvního okamžiku jsem se ihned vzpamatoval. Dlouho sedět pod keřem jako zajíc nemělo význam. Jestliže se tam někde kupilo hrozivé nebezpečí, musel jsem je tedy poznat, čím dříve, tím lépe, a když je poznám, čelit mu.

Prozkoumal jsem ještě jednou stopy. Byly docela čerstvé. Dva bosí lidé, a tedy bezpochyby Indiáni, byli zde dnešního rána. Došli k tomuto místu a vrátili se stejnou cestou podél pobřeží. Rozhodl jsem se co nejopatrněji jít za nimi a přesvědčit se, kdo jsou. Námořníci na kaperském korábu vyprávěli strašlivé věci o krutosti Indiánů v těchto končinách.

Současně se mi vynořilo v paměti, jak si počínal v podobném případě Robinson Crusoe. Když objevil na svém ostrově stopu cizího chodidla, zmocnilo se ho tak panické zděšení, že se jako šílený rozběhl do své „tvrze“, zavřel se v ní na několik dnů, strachem nespal, a ačkoliv hledal pomoc u Boha, prožíval dlouhotrvající duševní muka. Při pouhém čtení o těchto příšerných vzrušujících chvílích naskakovala člověku husí kůže.

„Proč já neprožívám něco podobného?“ uvažoval jsem.

Neprožíval jsem. Moje bdělost byla samozřejmě napjata na nejvyšší míru – ale to bylo vše. Věděl jsem, že s okamžikem, kdy jsem objevil přítomnost Indiánů, skončil můj klid na ostrově a k čertu šla zdánlivá pohoda nesmyslné selanky, v níž jsem žil, nesmyslné, a přece, bud jak bud, selanky. Lidé, jejichž stopy jsem uviděl, byli pravděpodobně nepřátelé, s nimiž jsem se musel dříve nebo později utkat v boji. Jestliže jsem přesto nepocítil úděs jako Robinson Crusoe, pak jistě proto, že jsem byl z jiného těsta; že prostě život ve virginských lesích mě naučil hledět vstříc nejednomu nebezpečí. Robinson měl na svém ostrově více zbraní, já jsem byl vyzbrojen větší zkušeností.

Stopy vedly hned u samého mořského pobřeží, nepospíchal jsem proto bezprostředně za nimi, nechtěje se vydávat v nebezpečí, že by mě z dálky uzřeli na volném prostranství. Kradl jsem se po okraji houštiny u písečných přesypů, přesvědčen, že stopy dříve nebo později odbočí tímto směrem.

Vtom jsem se zastavil. Hlavou mi bleskla chmurná domněnka. Vzpomněl jsem si na kapitána s ranou na hlavě a s bambitkou v ruce. Co se mi doposud zdálo nepřirozenou příčinou jeho smrti, nevysvětlovalo se nyní jasně přítomností cizích, nepřátelských lidí na ostrově? Oni zavraždili kapitána, když vyplaval na souš, a stopy, po kterých jsem se nyní ubíral, byly nepochybně stopami jeho vrahů. Když jsem si uvědomil tento stav věcí, pochopil jsem, čemu jdu vstříc. Měl jsem se náležitě na pozoru.

Po nějaké době jsem dorazil k zátoce, jež se dosti hluboko zařezávala do nitra ostrova. Protější břeh, vzdálený necelé čtvrt mile, odrážel se na pozadí zelených křovisek bílým pruhem přímořského písku. Ukryt za kmenem kokosové palmy, měl jsem před sebou rozsáhlý výhled na celou zátoku.

Náhle jsem sebou trhl. Spatřil jsem je. Na druhé straně zátoky. Oba běželi přes písčinu do houští. Než jsem si je stačil prohlédnout, zmizeli už v křoví. Měl jsem je proti slunci, proto jsem těžko mohl na tuto vzdálenost rozeznat, kdo jsou: běloši či Indiáni. Jen jsem poznal, že měli něco na sobě, nějaký oděv; snad jsou to tedy běloši? Indiáni chodí v těchto krajích nazí, nanejvýš s bederním opaskem.

Tak jsem odvykl lidem, že při pohledu na tyto dva se mi sevřelo hrdlo a pocítil jsem závrať. Vzrušovalo mě stejně blízké nebezpečí, jako neobvyklost lidského zjevu. Ještě jednou jsem prohlédl své zbraně a držel je co nejpříhodněji v obou rukou.

„Proč tak uháněli?“ položil jsem si otázku. „Že by mě zpozorovali?“

„To není možné!“ hned jsem si odpověděl. „Přece jsem z úkrytu nevystrčil ani špičku nosu…“

„Jestli jsou to však Indiáni, tak mají orlí zrak, holenku!… Snad mě přece uviděli?…“

Kdyby se tak stalo, bylo by zle. Jen překvapení mi dávalo vyhlídky na vítězství, tím spíše, že byli dva, a kdo ví, nebylo-li jich víc.

„Mám jít za těchto okolností dál?“ vynořila se otázka. „Snad je lepší vrátit se do jeskyně?“

Ne, rozhodně bylo záhodno jít dál a přesvědčit se, co mají za lubem.

Když jsem nyní přibližně věděl, kde je mám hledat, ustoupil jsem do hloubi porostu a pod jeho ochranou jsem se chvatně prodíral křovinami, zdaleka od vody. Když jsem obešel zátoku širokým obloukem a octl se na druhé straně, soustředil jsem všechnu pozornost a rozvahu, jimž mě naučil zálesácký život. Jestliže mě tamti předtím zpozorovali, jistě očekávají, že přijdu směrem od zátoky. Chtěl jsem zmást jejich ostražitost, proto jsem se vzdálil ještě víc do nitra ostrova, abych udělal velkou okliku a dostal se k nim zezadu, z opačné strany, než je zátoka. Odtamtud můj příchod zcela jistě neočekávali.

Křoviny zde byly husté a bohužel, jako všude jinde na ostrově, plné ostnů, které mi rozdíraly kůži na těle. Často jsem se musel plazit po zemi. Měl jsem před očima pouze jeden cíl: objevit je dřív než oni mě a zaskočit je.

Dopadlo to jinak. Oni mě uzřeli první. Když jsem se toho nejméně nadál, zasvištěl mi zrádný šíp kolem ucha a zapadl do blízkého keře. Vrhl jsem se k zemi. Hotové štěstí, že se půda zde propadala. Jakž takž chráněn proláklinou v zemi, mohl jsem se bezpečně vzdálit. Nikdo na mě nezaútočil. Když jsem uběhl asi dvě stě kroků, zastavil jsem se a ohlédl se. Žádný šramot ani zvuk neprozrazoval protivníka. Za mnou nikdo nebyl. Věděl jsem, v kterém směru číhá střelec, jenž za mnou poslal šíp. Kde však je druhý? Snad přede mnou?

Bez meškání jsem spěšně ustoupil z léčky. Teprve když mě od místa, kde na mě vystřelili šíp, oddělovalo půl míle, oddechl jsem si klidněji.

K jeskyni jsem se ubíral oklikou. Kličkoval jsem a několikrát jsem zalehl na vlastních stopách, chtěje získat jistotu o protivníkových úmyslech. Ale nikdo mě nestíhal. Abych případného pronásledovatele úplně zmátl, vstupoval jsem do vody na vhodných místech, kde byly malé zátoky a skaliska mělce sestupovala do moře – a brodě se, plahočil jsem se podél pobřeží. V blízkosti jeskyně jsem zahladil za sebou stopy. Několik hodin, jež chyběly do večera, jsem využil k zastření všech dřívějších známek své přítomnosti v okolí. Byla to perná práce, avšak nezbytná. Jsa si jist, že tamti mé sídliště tak snadno nenajdou, uložil jsem se ke spánku.

Rozčilen událostmi dnešního dne dobře jsem chápal, že mě v nejbližší době čeká rozhodující utkání s cizími lidmi na ostrově. Byl jsem však příliš utrmácen, abych přemýšlel o nějakém plánu na další postup. Brzo jsem usnul.

Arnak a Wagura

Když jsem se brzy zrána probudil, uzřel jsem jiný svět než dosud: pochmurný a strnulý, na číhané v každém podezřelém keři, plný mlhavých hrozeb. Ale když slunce vyšlo, když papoušci vřeštící v kleci se dožadovali každodenní potravy, když jsem nakrmil je i sebe, vrátila se mi dřívější síla a důvěra. Život se dožadoval svých práv a nedovoloval zanedbávat běžné povinnosti. K ním především patřily lovecké výlety do nitra ostrova.

Nekráčel jsem však už houštinami tak bezstarostně jako dříve, kdy jsem pátral toliko po lovné zvěři nebo čtyřnohých dravcích. Včerejší události mi nešly z hlavy. Objevení dvou záhadných lidí jako by zavádělo na ostrov válečný stav, a skutečně, když jsem šel k jezeru Hojnosti, připadal jsem si jako voják ve válce, ze všech stran obklopený nebezpečím.

Zatím se nic zvláštního nepřihodilo. Z výletu jsem se vracel s košíkem plným žlutých plodů, svých „rajských jablek“ a se zajíčkem uloveným lukem. Cestou jsem se podíval na obdělané políčko. Kukuřice krásně rostla jako z vody, až bylo radost hledět na její svěží zeleň, zato s ječmenem – bída bídoucí. Cosi tam bázlivě klíčilo, ale tak zakrněle a rachiticky, že by se i bůh nad tím smiloval.

Rozmýšlel jsem se, mám-li rozdmýchat oheň. Nejjistější by bylo, kdybych se úplně obešel bez ohniště. Přesto jsem je rozdělal, ale maličké, aby nevydávalo skoro žádný kouř. Opékání zajíčka na dřeveném rožni trvalo déle než obvykle, přece však nakonec maso pěkně zčervenalo a bylo chutné.

Den uplynul v obvyklém zaměstnání, jen jsem pečlivě dbal na zachování všech bezpečnostních opatření. Ani jednou jsem nevyšel z křoví na otevřené prostranství, kde by mě snadno mohli z dálky postřehnout. Zdánlivě jsem byl klidný, zato kolik plánů a dohadů kroužilo mou ubohou hlavou, kolik v ní vířilo záměrů a pochybností. Věděl jsem pouze jedno: nesmím meškat ani váhat; musím se co nejrychleji přesvědčit o úmyslech objevených lidí, a jsou-li to nepřátelé, zničit je. V opačném případě mě mohli překvapit v jeskyni a zařezat jako králíka v noře.

Co však jsem měl dělat? Jak se jim dostat na kobylku?

Čtvrtého dne po památném výletu na jih ostrova vypravil jsem se tam ještě jednou dlouho před svítáním s pevným úmyslem, že se rozhodně střetnu s lidmi. Hledal jsem je několik hodin v blízkosti zátoky, u které jsem je viděl. Marně. Ze starých stop jsem mnoho nevyčetl, a čerstvé byly zřejmě zahlazeny. Lidé v okolí nebyli, odešli někam jinam. Kam? Že by se odebrali do jiné končiny na ostrově, dále na západ? Neměl jsem nejmenšího ponětí o jejich záměrech, a to mě ukrutně trápilo. A snad už v mé nepřítomnosti objevili jeskyni, skryli se nablízku a čekali na můj návrat?

Náhle se mě zmocnil prudký, nevysvětlitelný strach. Podivná nervová panika. Když jsem se blížil k jeskyni, nešel jsem k ní přímo, ale prozíravě jsem udělal velkou okliku. Zostřeným zrakem jsem pronikal všechny křoviny, zkoumal každý sáh země. Ne, cizí stopy jsem nenašel. Vzduch byl čistý.

Na noc jsem zatarasil jeskyni balvany důkladněji než dosud. Úzký otvor, ponechaný nad kamenným náspem, mi umožňoval přehlédnout celý palouk s papoušci klecí a zaječí jámou uprostřed. Venku se snášel soumrak.

„Nejsou nablízku!“ pomyslil jsem si ulehčené uzavřen v jeskyni, kde jsem se cítil jakž takž v bezpečí.

„Ale jak dlouho potrvá ten klid?“ vynořila se hned otázka. „Dokud žijí na ostrově, neoddechneš si ani na okamžik.“

Při vzpomínce na dnešní nezdařenou výpravu se mne znovu zmocnily obavy.

„Kde je mám hledat? Kde je mám hledat? Jak je mám dostat?“ opakoval jsem si.

Nepostižitelnost nebezpečí, jež mi hrozilo neznámo z které strany, byla nevýslovně skličující.

Po dvou dnech, uprostřed noci, jsem se vytrhl ze spánku. Probudily mě nezvyklé ohlasy venku: vřeštění poděšených papoušků a praskot větví. V okamžení jsem se probral. Nezdálo se mi to jen, že jsem zaslechl tlumený výkřik člověka? Vyhlédl jsem mezerou a zpozoroval nad zaječí jámou neurčitý, podezřelý ruch. Po hmatu jsem popadl vedle mne ležící hůl – luk jsem ve spěchu nemohl najít – a prudkým nárazem jsem rozbořil kamenný násep. Vyskočil jsem ven.

Kdosi – člověk nebo zvíře – spadl do zaječí jámy a nyní se zoufale namáhal dostat se ven. Byl již nahoře, na povrchu země. Člověk! Dostihl jsem ho v okamžiku, kdy se vzepjal, aby se vrhl směrem k houští. Úderem kyje do hlavy jsem ho srazil k zemi.

Vtom mnou škubla prudká bolest v levém rameni. Šíp z luku mi projel svaly. Chtěl jsem druhou ranou rozbít ležícímu hlavu, neměl jsem však už na to kdy: obával jsem se dalšího šípu, lépe mířeného. Bleskurychle jsem tedy popadl bezvědomého za nohu a vší silou ho odvlekl do jeskyně. Podařilo se to. Vchod jsem spěšně zatarasil kameny. Kousky lián, které jsem potmě nalezl, jsem spoutal zajatci ruce a nohy, poté jsem se dal do obvazování své rány. Použil jsem k tomu staré košile. Rána na štěstí nebyla hrozivá, krev se snadno dala zastavit. Stále jsem pokukoval škvírou mezi kameny, nevrhne-li se druhý protivník na jeskyni. Na palouku se však prostíralo ticho.

Míjely hodiny za únavného bdění. Jestliže zajatec žil, jistě se probral z bezvědomí, ačkoliv se zprvu neprozrazoval.

Byl jsem v prapodivné situaci. Zmocnil jsem se zajatce, to je pravda, ale jaký jsem měl z toho prospěch? Druhý protivník, číhající venku v sousedním houští, měl mě úplně v hrstí a v případě, že bych se pokusil vyjít z jeskyně, mohl mě snadno zastřelit. V jeskyni jsem neuschovával nic k jídlu.

Přestože venku svítalo, uvnitř byla egyptská tma. Ještě jsem nevěděl, s kým mám co činit. Několikrát jsem se snažil navázat rozhovor se zajatcem – samozřejmě anglicky, neboť jsem neznal jinou řeč kromě několika polských slov, neodpovídal však, ačkoliv byl naživu. Slyšel jsem, jak dýchá.

Venku se úplně rozbřesklo, než šero v jeskyni zvolna prořídlo. Je snadné se domyslit, jak jsem hořel zvědavostí. Posléze jsem rozeznal zajatcovy rysy a – úžasem jsem se nezdržel výkřiku:

„Tos ty?…“

Byl to onen mladý Indián-otrok, jenž z kapitánovy vůle měl zemřít pomalou smrtí, přivázán ke stěžni na „Dobré naději“. Nemohl jsem si vzpomenout, jak ho nazývali.

„Jářku, počkej… Jak se jmenuješ?“ zeptal jsem se.

Chlapec mlčel a nepřístupně hleděl do stropu jeskyně. Věděl jsem, že několik let byl v otroctví bělochů a docela dobře uměl anglicky.

„Ty, poslouchej!“ promluvil jsem tvrději. „Podívej se mi do očí! Slyšíš mě?“

On nic. Zdravou pravou rukou jsem ho uchopil za hlavu a drsně ji otočil obličejem k sobě.

„Bolí…“ usrkl šeptem.

Zřejmě jsem se dotkl té části hlavy, kde dopadla hůl. Sám byl tím vinen, že jsem mu způsobil bolest.

„Nebuď umíněný!“ varoval jsem ho. „Jsi v mé moci! Nic zlého ti neudělám, jestli mě k tomu nedoženeš… Jak se jmenuješ?“ zeptal jsem se ho po druhé, tentokrát mírněji.

„Arnak,“ zamumlal na půl úst.

„Správně, vzpomínám si: Arnak. Tak se opravdu jmenuješ. A ten druhý, který je s tebou,“ kývl jsem hlavou směrem ven, „kdo je to?“

Mlčení. Chlapec ode mne odvrátil tvář a upřel zrak do kouta jeskyně.

„Kdo je to?“ zavrčel jsem netrpělivě.

Neodpověděl.

„Dívej se na mne!“ houkl jsem a prudce k němu přistoupil.

Myslel, že ho uhodím. Poslušně obrátil tvář ke mně. V očích se mu zračil neklid, neklid a strach, ale také i vzdor.

„Nebij, pane!…“ řekl polo prosebně, polo vyzývavě.

Vzpomněl jsem si, jak náš krutý kapitán týral tohoto chlapce, jenž léta strádal v těžkém otroctví u bělochů.

„Arnaku!“ ozval jsem se méně přísně. „Už jsem ti říkal, že se tě nedotknu, jestli mě nerozzlobíš svým chováním. Buď rozumný a odpovídej mi, jak se sluší a patří. Kdo je tedy ten druhý?“

„Wagura.“

„Indián?“

Chlapec přikývl.

„To je ten tvůj mladší přítel z našeho korábu?“

„Ano, pane.“

„Jak jste se zachránili?“

„Plavali jsme. Voda nás vynesla.“

„A kdo vyvázl kromě vás?“

Arnak opětně zaváhal. Oči mu sotva znatelně zamžikaly. Přimhouřil je, abych nezpozoroval jeho rozpaky.

„Kdo ještě vyvázl?“ naléhal jsem.

„On,“ zašeptal váhavě. „Ale…“

Zase přestávka.

„Ale co?“

„Ale… je mrtev.“

Domyslil jsem si, že mluvil o kapitánovi. Vyhýbal jsem se rozhovoru o ožehavé záležitostí, abych mladého Indiána nepoplašil. Vysvětlení těchto událostí jsem odkládal na příhodnější okamžik. Zatím byla důležitější jiná věc:

„A kdo ještě vyvázl z korábu?“

„Nikdo, pane.“

„A jsou na ostrově domorodci?“

„Ne, pane.“

„Jsi jist, že je to liduprázdný ostrov?“

„Ano, pane.“

Zprávy byly potěšující. Věřil jsem v jejich pravdivost, neboť jsem již sám do jisté míry došel k témuž závěru. Bylo mi líto dobráka Williama, avšak ani trošku jsem nelitoval smrtí ostatní posádky. Byla to banda temných individuí, kterou na korábu držela na uzdě brutální kapitánova pěst, zato na pevnině, na svobodě, byla určitě schopna každého nejodpornějšího zločinu. Na liduprázdném ostrově by s nimi soužití nebylo možné.

A tu jsem se octl tváří v tvář novému problému. Vynořila se nová otázka, co se dvěma mladými Indiány. Jací ve skutečnosti jsou, o tom jsem neměl ani nejmenší ponětí. Po léta snášeli otroctví, nelidsky je trápili, divočeli pod ničemným pánem. Za takových okolností, jež křivily povahu, nemohl jsem od nich očekávat mnoho dobrého. Úskočnost, prohnanost, proradnost, krvežíznivost – vlastnosti, které kolonisté všeobecně připisují rudokožcům – se v duších dvou utiskovaných chlapců nepochybně rozvinuly v ohromnou moc.

O Indiánech jsem si vytvořil vlastní úsudek. Z dob svého nejútlejšího mládí jsem si výborně pamatoval vyprávění o urputných bojích s rudými bojovníky, a ačkoliv je už ve Virgínii dávno vyhladili, neustále k nám docházely strašlivé zvěsti ze vzdálenějšího západního pohraničí.

Tradicemi mého rodu se proplétaly četné krvavé nitky indiánských válek. Můj pradědeček, téhož jména jako já, Jan Bober, asi deset let po přibytí na americkou půdu docela náhodně unikl smrti, když Indiáni znenadání zaútočili na všechny anglické osady a pobili většinu obyvatelů.

Můj otec, Tomáš Bober, v necelých dvaceti letech patřil k dobrovolníkům proslulého Bacona, který očistil od indiánských plemen celé údolí řeky Susquehanna. Pamatoval jsem si, jak napínavě vyprávěl otec o útoku divochů na rodinu anglického pionýra, který se usadil příliš daleko v lesích, stranou od svých lidí. V následujících dnech stihla Indiány neúprosná odveta. Oddíl mstitelů, mezi nimiž byl i můj otec, neustal, dokud nepobil do jednoho všechny rukodožce, kteří žili na desítky mil kolem dokola, všechny včetně nemluvňat. Toto vyprávění, jež jsem slyšel poprvé, když mi bylo několik let, zapůsobilo na mě nesmazatelným dojmem a naplnilo mě trvalým odporem vůči Indiánům…

„Proč jsi mě chtěl zabít?“ zeptal jsem se Arnaka.

Chlapec, nechápaje smysl slov, tázavě na mě pohlédl.

„Tam, na jižním pobřeží, jsi před několika dny vystřelil na mě z luku,“ vysvětlil jsem.

„Já ne,“ odvětil tiše. „Wagura.“

„Proč střílel?“

„Protože jsi běloch, pane.“

„To je jejich vděčnost!“ pomyslil jsem si trpce, s hořkostí. Za to, že jsem na korábu ukázal Indiánovi dobré srdce – vražedný šíp ze zálohy. Je to dostatečný důvod k tomu, aby mě zabili, že jsem běloch? Je běloch jako běloch? Jsou všichni jako onen zhovadilý kapitán?

Za okamžik mě napadla jiná, rozumnější myšlenka:

A snad ty chlapce přivedli do takového stavu, že již nedovedou rozlišit jednoho bělocha od druhého a všechny považují za hotové ukrutníky?

Arnak, jako by uhádnuv sled mých úvah, nevrle ospravedlňoval:

„Wagura je mladý… prudký…“

Rozvažoval jsem o tom dál: na kaperském korábu jsem se snažil poskytnout mladému Indiánovi úlevu, vedly mě však k tomu výlučně pohnutky lásky k bližnímu? Nikoliv. Vedla mě rozjitřená pýcha hraničáře, uraženého pohrdavou nestoudností lodního tyrana, jež se na nic neohlížela. Mé zásluhy o indiánské chlapce nebyly tudíž tak nezištné a tak velké, abych se nějak zvlášť mrzel na Arnaka a Waguru pro tento šíp.

Paprsek vycházejícího slunce se prodral škvírou v kamenném náspu do jeskyně. Čas ubíhal. Bylo třeba rozřešit nejasnou situaci, energicky vzít do svých rukou běh událostí.

„Arnaku!“ obrátil jsem se na Indiána. „Když jsi stál přivázaný u stěžně, kdo ti dal v noci napít vody?“

Chlapec na mne upřel zkoumavý zrak, ale neodpovídal.

„Nu, nevzpomínáš si?“ zmocňovala se mne netrpělivost nad jeho opětovnou umíněností.

„Vzpomínám si,“ tiše vypravil ze sebe.

„Kdo tedy?“

„Ty, pane.“

„A víš, co z toho potom vzešlo?“

Nerozuměl náležitě otázce. Snažil jsem se ji vyjádřit jinými slovy:

„Příštího dne se shromáždila posádka na palubě. Nedaleko stěžně, snad sis tedy toho všiml?“

„Všiml.“

„Koho chtěl kapitán zabít za to, že ti pomáhal?“

„Tebe, pane.“

Vidíš, dobře si vzpomínáš. A kdo ti přeťal pouta za bouře, krátce před ztroskotáním korábu?“

„Ty, pane?“ vydralo se mu překvapeně.

„Ano, já.“

„Nevěděl jsem…“ zašeptal.

Arnak rozpačitě zamrkal. Viděl jsem, že je pohnut.

„A vy,“ zjistil jsem vyčítavě, „vy jste mě chtěli zabít z luku?“

Chlapec, očividně zmaten, si uvědomoval nesprávnost svého jednání. Mladý divoch tedy přece nebyl úplně tupý, cítil, že se vůči mně dopustil chyby. Ba co víc, mé pozornosti neušlo, že chtěl vysvětlit, urovnat nepříjemnou příhodu, chtěl nějak dokázat svou dobrou vůli, avšak nevěděl, jak by to učinil. Nakonec na mou otázku, proč po mně stříleli, opakoval na ospravedlnění totéž, co jsem už slyšel předtím:

„Protože jsi běloch, pane!“

Čípak to bylo vinou, že si tito divoši vytvořili tak šeredné mínění o nás běloších? Snad nikoliv jejich vinou, ale vinou samých bělochů?

Sklonil jsem se nad ním a nožem jsem mu přeťal pouta.

„Jsi svoboden. Můžeš jít!“

Protíraje si zdřevěnělé nohy a ruce, nespouštěl ze mne užaslý zrak. Polykal sliny, jako by mu vyschlo v krku.

„Máš hlad,“ poznamenal jsem vlídně.

„Ano, pane, mám.“

„Odstrčme kameny u vchodu. Ty vyjdeš první. A Wagurovi domluv, aby si šípy schoval pro lepší příležitost… Připravíme snídani ze dvou zajíčků. Doběhněte do houští pro chrastí na ohniště…“

Odkládání kamenů šlo ráz na ráz. Arnak spěšně opustil jeskyni a s halasným voláním se rozběhl do křoví. Sebral jsem luk a šípy, uchopil hůl, nahmatal nůž u pasu a zvolna jsem vyšel za chlapcem ven. Musel jsem přimhouřit oči před prudkým denním světlem. Stál jsem uprostřed palouku a zpola oslepeným zrakem jsem pátravě prohlížel okolní houštiny. Nikdo tam nebyl, nic se nehýbalo. Arnak zmizel jako kámen ve vodě.

Přistoupil jsem pomalu k ohništi a klekl si vedle něho. Odložil jsem zbraně stranou a začal jsem rozfoukávat popel, ještě horký od včerejšího večera. Byl jsem zcela odkryt; nic snazšího – než vpálit do mne dobře mířený šíp z blízkých houštin. Když jsem se lopotil nad ohništěm, upíral jsem bdělý zrak na okolí, přípraven okamžitě se chopit zbraně a odrazit útok. Nic se však nedělo.

Když začaly v popelu doutnat první jiskry, zaslechl jsem v porostu třeskot a praskot, který působili blížící se chlapci. Nesli hromadu suchých větví.

Za Arnakem šel kradmo Wagura. Šestnáctiletý holobrádek neskrýval svůj strach. Hleděl na mě, jako bych ho chtěl sníst.

Avšak na bázlivé ani na nemístné city nebylo kdy. Ujal jsem se velení nad přípravami snídaně a rázně jsem poháněl Indiány do práce. Měli jsme se co ohánět! Rozdělat a udržovat oheň, vyndat z jámy zajíčky a zabít je, přinést z říčky v tykvi vodu, přiříznout dvě hůlky na rožně.

„Na, tu máš!“ zavolal jsem na Arnaka a hodil mu do ruky nůž.

Chlapec se docela doopravdy poděsil, když uchopil zbraň a držel jí v ruce. Zasmál jsem se jeho přihlouplému výrazu a vysvětlil mu, oč jde:

„Doběhni do lesa, vyhledej dvě rovné větve a přiřízni je. Upečeme na nich zajíčky!…“

Pochopil mou důvěru k němu. Zaradoval se. Uzřel jsem na jeho tváři jakoby stopu úsměvu. Rozběhl se do houští. Když se vrátil s klacky, okamžitě mi vrátil nůž.

Já nejsem Pátek

Začal život ve trojici. Protože jsem neznal povahu mladých spolutrosečníků a neměl všeobecně o Indiánech příliš lichotivé mínění, držel jsem je pokud možno daleko od sebe. Nařídil jsem jim, aby si postavili velmi blízko mé jeskyně, asi deset kroků od ní, chatrč, v níž spali za noci: příliš málo jsem jim věřil, abych je beze všeho pouštěl do jeskyně. Ostatně sami Indiáni projevovali vůči mně podobnou obezřetnost a raději spali venku.

V mém hospodářství bylo nyní více úst k nasycení, ale také nepoměrně snáze jsme teď získávali potravu a vůbec vykonávali všelikou práci. Měl jsem v obou zdatné pomocníky. Dobře stříleli z luku. Arnak se skoro nikdy nechybil. Znali mnohem ohebnější druhy lián na tětivy a k vázání, než jaké jsem dosud používal. Důkladně jsem je obeznámil s revíry kolem jezera Hojnosti a posílal je samy na lov. Učil jsem je klást pasti na zvěř podle virginského způsobu, kdežto já jsem si osvojoval některé jejich lovecké zvyky.

Značný užitek mi přinášela jejich skvělá znalost rostlin na ostrově. Hned prvního dne vyhledal Arnak v houští duste listy jakéhosi druhu agáve, které, přiloženy na mé rameno, překvapivě rychle vyléčily ránu od šípu.

Naše kuchyně se podstatně obohatila. Chlapci znali mnoho poživatelných částí rostlin a jedlých kořenů. Kokosové ořechy nám již nechyběly: čiperní mladíci vylézali na nejvyšší palmy a sráželi plody.

Jejich neobyčejná znalost zdejšího rostlinstva nezvratně svědčila o tom, že pocházejí z míst nepříliš vzdálených od mého ostrova. V jednom z prvních dnů jsme se rozhovořili o této záležitosti pro mě tak důležité, neboť jsem ani na okamžik nepřestával uvažovat o možnosti vysvobodit se z ostrova. Řekli mi, že jejich národ nazývají Arawaky a že obývá pobřeží pevniny. Vesnice, ve které chlapci žili, ležela u širého moře.

„Pevniny?“ přemítal jsem. „A znáte velkou řeku, které Španělé říkají Orinoko?“

„Slyšel jsem o ní,“ odvětil Arnak. „Tam u ústí té řeky žijí Indiáni Guarauno, naši nepřátelé.“

„Jestli jsou to nepřátelé, tedy žijí nedaleko vás?“

„Daleko, pane. Naši bojovnici pluli na lodích podél mořského břehu tolik dní, kolik je prstů na dvou rukou, než dorazili k chatám Guaraunů.“

„Víš, kterým směrem bojovníci pluli?“

„Vím, pane. Směrem k vycházejícímu slunci, ale cestou museli přeplouvat přes velký záliv.“

Z toho by vyplývalo, že vlast chlapců ležela na západ od ústí řeky Orinoka.

Jasné, věcné Arnakovy odpovědi se mi líbily. Se zalíbením jsem hleděl na jeho tmavohnědou tvář, jejíž pravidelné rysy, nepostrádající osobitý půvab, označovaly bytost v každém případě myslící. Měl úzké, poněkud sevřené rty, rovný hezký nos a velké černé snivé oči. Spíše štíhlé postavy, vyznačoval se zádumčivostí, charakteristickou pro mnohé Indiány, v opaku k mladšímu Wagurovi, jenž, zvyknuv si na mě po několika dnech, pozbyl své původní ustrašenosti a často propukal v hlasitý smích. Wagura, zavalitý výrostek s masitými rty, širokými chřípěmi a živou letorou, vlastně ošklivý, představoval docela odlišný typ než jeho starší druh, třebaže pocházeli z téže vesnice.

Na korábu jsem je znal jako poděšená, zkrušená, z ustavičných muk zpitomělá zvířátka. Toto hanebné údobí na nich zanechalo nezahladitelné stopy: většinu zubů měli vyražených, těla poseta hlubokými jizvami po zasazených ranách, uši rozdrásané na cáry, Wagurovi odťali celý levý boltec. Na štěstí jim dlouhé černé vlasy částečně zakrývaly tato zohyzdění. Z oněch dob jim zůstala těžká duševní porucha, ale každý den na svobodě rozptyloval stále víc jejich stísněnost. Nejhlouběji v nich tkvěla stálá nedůvěra ke všemu, co je obklopovalo, avšak jinak jak se změnili na svobodě!

Chlapci se dostali do otroctví před čtyřmi lety, jak jsem vyvodil z jejich vyprávění. Arnak byl tehdy ve Wagurově věku, a během čtyř let mohlo mu z paměti vymizet hodně podrobností. Upozornil jsem ho na to, vyjadřuje pochybnost, jsou-li jeho vědomosti správné.

„Pamatuji si,“ ujistil Indián s neochvějnou vážností, „pamatuji si všechno z tamtěch dob přesně.“

„A nejsou v blízkosti vašich sídlišť nějaké ostrovy?“

„Nablízku nejsou. Před námi se rozkládá veliké moře, na mnoho dní kanoí, bez ostrovů.“

„Karibské moře je poseto různými ostrovy,“ zapochyboval jsem. „A vaše moře je bez ostrovů?“

„Ano, pane.“

Velká škoda, že jsem tak mizerně znal zeměpis těchto končin. Z Arnakových slov jsem si nevytvořil příliš jasný obraz, ale nevzdával jsem se:

„A neznali jste ve vaší vesničce žádné ostrovy, třeba z doslechu?“

„Ó, slyšeli jsme, pane. Je takový ostrov, na kterém sídlí zlí lidé. Španělé. Oni přepadli naši vesnici a odvlekli nás do otroctví. Potřebují hodně otroků, protože tam v moři loví perly. Otroci se potápějí…“

„A jak ses dostal na náš anglický koráb „Dobrou naději“, když jsi byl – jak říkáš – v rukou Španělů?“

„Angličané přepadli španělskou loď a sebrali všechny zajatce.“

„Vzpomínáš si, jak se jmenuje ten ostrov, kde jsou perly a zlí lidé?“

Arnak chvíli hovořil arawacky s Wagurou a potom řekl:

„Margarita, pane.“

Tento název mi často poletoval kolem uší na kaperském korábu. Ostrov ležel několik set mil na západ od ústí Orinoka a ostrova Trinidadu. Znali jsme na korábu jeho bohatství a brousili si naň zuby. V jeho blízkosti bylo možno chytit nejednu španělskou loď s hojnou kořistí.

„Byl ten ostrov daleko od vaší vesnice?“

„Několik dnů rychlou kanoí.“

„Kterým směrem?“

„Směrem k zapadajícímu slunci.“

Začalo mi svítat. Vesnice chlapců ležela na pevnině, přibližně v polovině cesty mezi ústím Orinoka a oním ostrovem Margaritou.

„Je to velký ostrov?“ zeptal jsem se.

„Říkají, že dost velký,“ odvětil Arnak.

Napadlo mi, zdali obrysy rozlehlého ostrova, jenž je vidět z mého návrší na severu, nejsou náhodou obrysy Margarity.

„Všimli jste si ostrova na severu?“ zeptal jsem se Indiánů.

„Ano, pane.“

„Myslíte, že je to Margarita?“

V očích chlapců jsem postřehl neklid. Sám předpoklad, že by tak blízko mohli žít oni „zlí lidé“, jim už naháněl strach.

„Nevíme, pane,“ zabručel Arnak. „Nevíme…“

„A na jih od nás – je to ostrov?“

„To není ostrov, pane,“ živě popřel chlapec.

„Není?“

„Ne. To je pevnina.“

„Odkud ta jistota?“

Chlapci byli velmi jisti, že je to pevnina, čerpajíce jistotu z různých známek, a především proto, že na našem ostrově občas pobýval hrozivý pán amerického pralesa, jaguár. Jaguáři žijí pouze na pevnině, na ostrovech nejsou. Jestliže se tedy objevoval zde jaguár, pak přeplouval úžinu z jihu, o čemž svědčily stopy na břehu a což dokonce sami jednou viděli.

„Přeplouval? Takový kus vody?“ podotkl jsem nedůvěřivě.

„Přeplouval, pane. Viděli jsme to na vlastní oči. Jaguáři – to jsou náramní plavci…“

„A nač by sem připlouval?“

„Na západním pobřeží ostrova je moc, tuze moc želv. Jaguár rád žere želvy.“

Indiáni byli proslulí jako zkušení znalci přírodních tajemství a zvířecí povahy. Nepochybně pozorování chlapců byla přesná, jejich závěr – správný.

„A jestli je to pevnina,“ poznamenal jsem, „proč jste úžinu nepřepluli, abyste se dostali ke svým?“

„Zkoušeli jsme to, pane, na voru,“ prohlásil Arnak. „V úžině je silný proud. Zanesl nás na širé moře. Potřebovali bychom člun a dobrá vesla…“

Onehdy toho dne, kdy jsem si zblízka prohlížel úžinu, pomyslil jsem si totéž. Ale jak tady postavit člun, když jsme měli pouze jeden nástroj, lovecký nůž?

Měl jsem nyní více volna, pustil jsem se tedy do hrnčířství. U ohniště jsme mohli péci na rožni, naproti tomu jsme nemohli vařit pro nedostatek hrnců. Kmen Arawaků znal umění, jak vyrábět nádoby z pálené hlíny. S vydatnou pomocí chlapců jsem vbrzku dosáhl zcela slušných výsledků. Poblíže jezera Hojnosti jsme našli vhodnou hlínu, vedle mé jeskyně jsme postavili z kamenů pec. Začali jsme dělat nádoby a vypalovat. Vzpomněl jsem si, jak se podle knížky s tou prací mořil Robinson Crusoe. I nám se to napoprvé nedařilo; hrnce z počátku praskaly, ale nakonec to nějak šlo.

Možnost vařit jídla nám přišla velmi vhod. Maso upravované nyní na různý způsob nám lépe chutnalo a některé části rostlin, které chlapci přinášeli, zvláště všechny kořeny, jsme mohli pojídat pouze vařené.

Vzpomínka na Robinsona Crusoe oživila mi v paměti různé jeho příhody, a zvláště jeho zážitky s Pátkem, rovněž Indiánem, stejně jako Arnak a Wagura. Robinson nebyl vůči rudokožcům zaujat tak jako já, bojovný člověk narozený v pohraničí virginských lesů, on si tedy snadno mohl zamilovat svého Pátka, jako dobrý patriarcha miluje svého oddaného služebníka. Ale také i Pátek byl docela jiný než moji mladí druhové. Jak se radoval, že mohl sloužit svému dobrodinci; s jakou rozkoší si stavěl jeho nohu na šíji na znamení poddanství; jakým neustálým, horoucím štěstím ho opájela radost, že věrně slouží svému pánu až do posledního dechu!

Čarovná vize tak poctivého, ušlechtilého divocha mi nyní nedávala pokoje a někdy, ve chvílích oddechu, vzbuzovala ve mně podivné, ač – přiznám se – pošetilé tužby. Moji druhové nedovedli upadat do vytržení jako Pátek, nezachvacovaly je hlasité, dětinské výbuchy, zvláště Arnak byl zdrželivý, práci však vykonávali vždy ochotně, sice bez nadšení a spěchu, ale i bez loudání. Kdybych – pokoušela mě myšlenka – kdybych si z těch dvou udělal takové Pátky?

Kdybych je obrousil, předělal na horlivé sluhy, oddané mi do posledního dechu, kteří by svého pána po celý život všude provázeli jako stíny, jako nerozluční ohaři, dokonce ve virginských nebo pensylvánských lesích?

Byl jsem běloch, oni Indiáni. Podle běžného zvyku v těchto amerických krajích mohl bych si je brutálně zotročit a učinit z nich své otroky. To jsem nechtěl udělat. Raději jsem jim chtěl vštípit představu sloužení, aby sami šli za mnou, svým pánem, bez výhrad, šťastni podle Pátkova vzoru. Posedla mě myšlenka, že by stálo za to, pokusit se o totéž, co se tak dobře podařilo Robinsonovi.

K věci jsem přistoupil s vychytralostí člověka, který si vytkl jasný cíl a směřuje k němu postranními cestami.

Jednoho dne při západu slunce jsme seděli kolem ohniště, dosyta navečeřeni a spokojeni.

„Povím vám,“ obrátil jsem se k chlapcům, „nezvyklý příběh člověka, Angličana jako já, který před několika desítkami let prožil jako trosečník polovinu svého života na liduprázdném ostrově, někde tady v našich končinách… Chcete si to poslechnout?“

Chtěli si to poslechnout, a Arnak se zeptal:

„Na liduprázdném ostrově – tady, na tom našem?“

„Ne,“ odvětil jsem, „protože tamten ostrov, původně liduprázdný, později zalidnili angličtí a španělští kolonisté… Trosečník se jmenoval Robinson Crusoe…“

A nejprostšími slovy jsem jim vylíčil příběh trosečníka, jak jsem jej znal z knížky. Když jsem dospěl k příchodu lidožroutů na ostrov, rozhovořil jsem se obšírněji o Pátkově vysvobození, o jeho nezměrné vděčností a jeho chvályhodné oddaností Robinsonovi. Nejvřelejšími slovy jsem vylíčil jeho doživotní službu svému pánu, službu, kterou Pátek pokládal za své největší životní štěstí, tak velké, že jiné nechtěl poznat.

Chlapci poslouchali s ohromným zájmem, vždyť to byl příběh jednak nesmírně zajímavý, jednak se odehrával hned v blízkosti jejich vlasti a týkal se vrstevníka, věkem i původem jim samým velmi podobného. Arnak měl jako obvykle lhostejnou tvář a klidné oči, nyní však v těchto očích doutnala jiskra, jež v nich doposud nebyla.

„Zajímavý příběh, což?“ přerušil jsem dlouhé mlčení, které se rozhostilo u ohniště, když jsem skončil vyprávění.

Přikývli mi na souhlas.

„Ten Pátek,“ pokračoval jsem, „zažil velkou životní radost, že mohl tak krásně posloužit svému pánu. Měl, jak se říká, na růžích ustláno. Hodně lidí by chtělo být na jeho místě a závidělo by mu štěstí, které prožíval…“

Chlapci mlčeli upjatě zahleděni do ohniště. Tvářili se nějak neurčitě.

„Nejste stejného mínění?“ zeptal jsem se udiven.

Po chvíli Arnak tiše zamumlal:

„Ne, pane.“

„Ne?!“

„Ne,“ opakoval Arnak a plaše na mě pohlédl.

„Snad jsi neporozuměl mému vyprávění?“

„Porozuměl.“

„A nemyslíš, že Pátek byl šťastný?“

„Nemyslím, pane…“

Chtěl ještě něco říci, ale zmaten se zarazil. Obával se mého hněvu.

„Pověz upřímně, co máš na mysli,“ pobídl jsem ho vlídně.

„Pátek,“ prohlásil Arnak, „Pátek byl otrokem pana Robinsona…“

Přiznám se, že jsem v prvním okamžiku ustrnul:

„Otrokem?“

„Ano, pane. Ubohým otrokem.“

Začal jsem se domýšlet Arnakova myšlenkového pochodu. Znal jsem dosti dobře život a zvyky severoamerických Indiánů a to mi nyní pomohlo snadněji vniknout do světa představ mých druhů.

Primitivní, polodivoká indiánská plemena, a tedy určitě i Arawakové, tvořila volná společenství svobodných lidí, kteří vykonávali pouze nejjednodušší práce, aby se udrželi naživu, kteří neznali složité formy práce a závislostí jedněch na druhých, jež charakterizují naše společnosti civilizovaných lidí. Indiáni se zmocňovali ve válce zajatců, ale za tím účelem, aby je včlenili do svého kmene jako rovnoprávné s ostatními, nebo aby je zabili k jakýmsi temným náboženským obřadům. Otroctví – přinejmenším toho druhu jako naše – nakolik je mi známo, u nich neexistovalo, zavedli je v Americe teprve Evropané, a to nejbrutálnějším způsobem, na svých plantážích a v dolech. U Indiánů rovněž neexistovala žádná jiná pracovní povinnost, dobrovolná nebo nucená, takže pro Arnaka a Waguru byl poměr duší i tělem oddaného Pátka-služebníka k Robinsonovi čímsi zhola nepochopitelným, nepředstavitelným. Jestliže Pátek pracoval po celý život pro Robinsona, byl tedy otrokem bílého pána – v prostém chápání mých mladých druhů – a jestliže se při tom ještě radoval, nebyl zcela při rozumu.

Uvědomil jsem si, že chci-li dospět k cíli a vpravit mladé Indiány do úlohy Pátků, budu muset překonávat nejeden vzdor, ale to mě neodstrašovalo. Naopak, vzmáhala se ve mně netrpělivost. Snad se zase ozývala pýcha neodrodilého Virgiňana. Předčil jsem holobrádky inteligencí, zkušeností, věkem, silným svalstvem, nemluvě již o ujařmující síle mé vůle – proč jim nevnutit svou vůli, proč je nepřizpůsobit svým potřebám?

Ještě jednou jsem jim vylíčil lákavými barvami Pátkův život a co nejpřístupněji jim vyložil rozdíl mezi dobrovolným služebníkem a otrokem. Chlapci poslouchali roztržitě, uzavřeni, v mrzutém mlčení. Když jsem dosyta vynachválil dobré vlastnosti oddaného Pátka, obrátil jsem se k Arnakovi:

„Podle vzoru Robinsona Crusoe ti dám nové jméno. Ode dneška se budeš jmenovat Pátek.“

„Já jsem Arnak, pane,“ skromně odvětil chlapec s jiskřičkou veselí. „Arnak, ne Pátek l“

„Pátek!“ řekl jsem důrazně. „Dnes umřel Arnak, narodil se Pátek.“

Pohlédl na mě pozorně, jako by chtěl prozkoumat mé záměry. Za okamžik mě ujistil s vážnou tváří: „Ne, pane. Arnak žije!“

„To není pravda!“ popřel jsem hlasitěji. „Arnak přestal existovat. Jsi Pátek – a dost!“

Chlapec, trvaje na svém, procedil s naprostým klidem:

„A – r – n – a – k, pane!“

Jeho chladná zatvrzelost mě podráždila. Byla pro mě čímsi novým, nečekaným v jeho povaze. Odkud se v mladém rudokožci bralo tolik neústupnosti?

Rozhodl jsem se změřit síly, i kdybych ho měl zmrskat za neposlušnost.

„Pátku!“ řekl jsem Arnakovi rozkazovačným tónem. „Podej mi tu tykev s vodou!“

Tykev ležela na zemi několik kroků od ohniště.

Chlapec uhádl, že je to vyzvání. Ustrnul v pohybu, vznikla v něm chuť postavit se na odpor. Tvrdě na mě pohlédl. Avšak zcela jistě odraz vnitřní nálady, patrný na mém obličeji, ho varoval před bouří. Vstal, pomalým krokem odešel od ohniště a přinesl mi tykev s vodou.

Přátelsky jsem se naň usmál. Vypil jsem doušek vody.

„Děkuji ti, příteli Pátku!“ řekl jsem.

Chlapec si sedl na své místo vedle ohniště. Nervózně si přihladil vlasy. Dívaje se do ohně vysvětlil mi zdvořile, ač s obezřelým důrazem:

„Arnak ti přinesl vodu, pane!“

„Je to ale hrdý chlapík!“ pomyslil jsem si s obdivem, třebaže se mne zmocňovala zlost.

Údobí dešťů míjelo, přestávalo pršet. Slunce, jež do nedávná v poledních hodinách svítilo na severu, se pomalu vracelo do nadhlavníku. Den ze dne vzrůstal strašnější žár. Těžkou práci jsme vykonávali pouze ráno od svítání a odpoledne až do soumraku.

Obdělané pole, moje chlouba, mi působilo jen poloviční radost. Kukuřice vyrazila tak bujně a zdravě, že se srdce na ni smálo, naproti tomu ječmen naprosto zklamal. Děly se s ním divné věci. Nedosti na tom, že nanicovatě vyrůstal, ale když se stěží pozvedl na mizernou stopu, jakoby poděšen touto opovážlivostí, začal se kroutit, chřadnout, usychat. Neměl se k životu. Zůstávalo pro mě nerozluštitelnou hádankou, že se ječmen Robinsona Crusoe na ostrově tak pěkně rozrůstal a dával tak hojně zrna. U mne – fiasko. Horké tropické podnebí se nehodilo k pěstování ječmene. Třebaže jsem se vyznal v zemědělství jen v naší Virgínii, a nikoliv v horkých krajích, přece jsem jasně pochopil, že ječmen, rostlina mírného pásma, vůbec nesnáší tropické slunce. Zato moje kukuřice – jak se krásně vyvíjela. Avšak když přerostla výšku člověka a když dozrávaly plody v podobě klasů nabitých kolem dokola četnými zrny, vznikly pro nás nečekané trampoty. Všechna darebná cháska, ptačí, jakož i čtvernohá, brousila si zobáky a zuby na mé pole a s neuvěřitelnou žravostí vykrádala úrodu. Navzájem se střídajíce, řádně jsme hlídkovali od svítání do soumraku, a zakrátko po celý den, neboť jsme objevili, že milovníci kukuřičné pochoutky se scházeli i v noci.

Hlídkoval jsem stejně jako Indiáni. Jednoho dne v hodinách, jež připadaly na mou hlídku, potřeboval jsem si doběhnout do houštiny, kde jsem políčil nový druh osidel na zajíčky. Arnakovi, který v tom okamžiku neměl nic na práci, jsem nařídil, aby za mě zaskočil.

„Pátku!“ zavolal jsem. „Musím jít k osidlům do lesa. Pohlídej zatím kukuřici!“

Přesvědčen, že mě poslechl, jsem odešel. Po návratu z lesní houštiny jsem ho zastal ke svému ustrnutí na témže místě, na němž jsem ho opustil.

„Proč nejsi tam, u kukuřice?“ zaláteřil jsem.

Upíraje na mě umíněný pohled, neodpověděl.

„Je Wagura na poli?“ zeptal jsem se.

„Nevím.“

„Kukuřice je bez dozoru?“

„Snad ano.“

Zmocnil se mne prudký hněv:

„Co to znamená? Nařídil jsem ti, abys tam šel!“

„Ne, pane.“

„Cože? Ne? Ještě k tomu lžeš?!“ zařval jsem.

Zavřelo to ve mně. Zvedl jsem ruku, abych ho udeřil do hlavy. Očekávaje ránu, ani sebou neškubl.

Neuhodil jsem ho. V jeho očích jsem kromě zarputilosti uzřel zděšení a jakoby prosbu. Ruka mi klesla. Byla to němá prosba, abych ho neurážel. Vzpamatoval jsem se.

„Arnak,“ řekl chlapec se sevřeným hrdlem, „Arnak nelže.“

„Nelžeš?“ zaťal jsem pěstí. „Nenařídil jsem ti, abys hlídal pole?“

„Ne, pane. Mně ne.“

„Komu tedy, k čertu?“

„Pátkovi.“

Potom dodal tišeji:

„Já nejsem Pátek. Já jsem Arnak.“

Pomalu se mi otvíraly oči, poznával jsem skryté koutky jeho duše. Nebyla to obyčejná zatvrzelost nasupeného Indiána.

Vzpoura mladých Indiánů

Míjely týdny společného života. Stále pevněji jsem se utvrzoval v přesvědčení, že Indiáni nechovají vůči mně nepřátelské úmysly. V každém případě jsem u nich nezpozoroval nic podezřelého. Spíše naopak: já jsem v nich budil stále nějaké obavy. Často jsem je přistihl, jak na mě úkradkem vrhají bázlivé pohledy. Nemohl jsem si to vysvětlit, neboť naše spolupráce se celkem utvářela zdárně, a vbrzku jsem zanechal myšlenky dát jim nová jména, když jsem narážel na takový odpor proti tomu.

„Čeho se bojíte?“ zeptal jsem se jich jednou bez obalu.

Pohlédli na sebe a neodpovídali. Jejich mlčení bylo pro mě dostatečným důkazem, že jsem se nemýlil. Vždy jsem s nimi jednal spravedlivě, často se těšili mé přízni. Divil jsem se tedy jejich nedůvěřivosti.

„Arnaku!“ dožadoval jsem se. „Jsi starší a rozumnější. Žádám tě, abys mi řekl, proč se mne bojíte! Že jsem běloch?“

Arnak otálel s odpovědí. Byl na rozpacích.

„Protože jsem běloch?“ naléhal jsem.

„To ne, pane,“ odvětil posléze. „Ne tak docela…“

„Mluv tedy už jasně, ke všem čertům…“

„Byl jsi na korábu…“

„Na korábu?“

„Ano, pane.“

„Nu, a co z toho. Však jsem ti chtěl na korábu pomoci. Což jsi už na to zapomněl?“

„Ne, pane. Ale koráb byl zlý… Přepadal naše vesnice, zabíjel Indiány, odvlékal lidi do otroctví, ukrutně je týral… Tys patřil k posádce…“

„Myslíš tedy, že jsem stejný zločinec a pirát jako tamti druzí?“

„Ne docela stejný, ale…“

„Ale přece pirát, co?“

„Ano, pane!“ odvětil Indián otevřeně.

„Mýlíš se, Arnaku! Nejsem pirát ani zločinec! Přišel jsem na kaperský koráb z donucení, ne z vlastní vůle… A snad se bojíte, že vás jednou prodám do otroctví?“

„Neprodáš, pane, protože k tomu nikdy nepřivolíme. Budeme bojovat doposledka.“

„Zbytečně to říkáš, chlapče. Nikdy k tomu nedojde. Nikdy nepoužiji vůči vám násilí… Jestli se odtud jednou dostaneme – neboť jednou k tomu přece dojde – vy odplujete do vaší vesnice, a já do své vlasti na severu…“

Abych dodal těmto slovům váhy, vyprávěl jsem jim přístupným způsobem o svých posledních příhodách ve Virgínii, vysvětluje, proč jsem se volky nevolky octi na kaperském korábu. Indiáni poslouchali velmi napjatě, když jsem však dovyprávěl, nemohl jsem z jejich uzavřených tváří vyčíst, zda jsem jejich pochybnosti rozptýlil nebo ne. Domníval jsem se, že spíše ano.

Za večerů u ohniště se naše rozhovory často vracely k tomu, jak bychom se vysvobodili z našeho ostrovního vězení. Rozhodl jsem se, že spolu s chlapci dorazím do jejich rodné vesnice, o níž jsme se domýšleli, že leží někde nedaleko na východ od nás, na pobřeží pevniny. Věděl jsem, že dříve než bouře roztříštila náš koráb „Dobrou naději“, hnala jej mnoho dnů na západ, museli jsme tedy nyní hledat na východě jak ústí řeky Orinoko, tak nepochybně i rodnou vesnici mých druhů. A když už bych byl v této vesnici, snáze bych odtamtud dospěl s pomocí Indiánů k Antilským ostrovům osídleným Angličany.

Jednoho dne jsem se odebral s Arnakem – Wagura zůstal u kukuřice – na jižní stranu ostrova, abych se ještě jednou podíval na úžinu mezi námi a pevninou. Úžina nebyla široká, měla snad osm devět mil, ale jak ujišťoval Arnak, hnal se jí od západu k východu nadobyčej bystrý proud, který potom odbočoval k severu, na širé moře. Určili jsme místo, odkud bychom nejlépe mohli odrazit od našeho ostrova, ale na čem?

„V tom je háček, na čem přeplujeme?“ řekl jsem nahlas, více pro sebe než k druhovi. „Nejjistější by to bylo člunem, ale jak dlouho bychom museli stavět člun jedním malým nožem?“

„Což vypálit strom, pane,“ navrhl Arnak.

„Vypálit – to také potrvá mnoho měsíců. Myslím, že to ještě jednou zkusíme s vorem. Co ty o tom soudíš?“

„Velký proud…“

„Postavíme pevný a pohyblivý vor, a kromě toho vyřežeme tři dobrá vesla. Vztyčíme plachtu a vyrazíme jen tehdy, když zavane vítr od severu směrem k pevnině. Překonáme velký proud.“

„Plachtu?“ zeptal se Indián.

„Ano, jednoduchou, menší plachtu. Chybí nám na to plátno, ale nač máme štědrou přírodu. Upleteme si z tenkých lián hustou stěnu, která bude pevná a lehká jako plátno. Pokryjeme ji širokými listy – uděláme plachtu jaksepatří…“

Byl jsem pln víry v úspěch a tuto víru sdílel i Arnak. Přeplutí úžiny ve trojici se třemi vesly a pomocí provizorní plachty se nám zdálo proveditelným předsevzetím. Nepochyboval jsem, že vbrzku opustíme ostrov. Rozhodli jsme se, že se ihned po sklizni kukuřice pustíme do stavby voru.

Když jsme dospěli k jižnímu pobřeží, bylo ještě brzo. Do poledne bylo ještě daleko. Podmračný a nepříliš parný den nám dovoloval čile se pohybovat, šli jsme tedy podél moře dál, na západní stranu ostrova, kterou jsem doposud vůbec neznal. Potvrdila se dřívější vyprávění chlapců: přišli jsme zde na mnoho stop po želvách, jež v noci vycházely z moře na souš. Jakési želví pastviště, obzvláště bohaté na výběžku vysunutém do moře. Tu a tam ležely krunýře těchto plazů, které na souši zastihla smrt.

„Krunýřů je hodně,“ poznamenal jsem. „Plazi zde hynuli…“

„To je jeho kousek!“ vysvětlil Arnak. „On rád žere želvy.“

„Jaguár?“

„Ano, pane.“

„Opravdu jaguár z pevniny přeplouvá úžinu, jaks mi už dříve povídal?“

„Ovšemže.“

„Navzdory proudu?“

„Je zřejmě silnější než proud.“

Prohledali jsme z kraje houštinu, jež začínala hned za mořskými přesypy, a netrvalo dlouho, našli jsme želvu. Exemplář středních rozměrů vážil asi padesát liber. Převrátili jsme ji na hřbet, zapíchli a maso vyřízli z krunýře. Zavinuli jsme je do listů a vložili do dvou košíků, které jsme nesli na zádech.

Než jsme se vydali na zpáteční cestu, objevil Arnak nablízku zajímavou věc. Vyburcoval mě varovným výkřikem. Chystaje luk k výstřelu, rozběhl jsem se k němu.

„On!“ zašeptal Indián a ukázal na zem.

Zřetelně se tu rýsovaly stopy jaguára, otisknuté na písku i v trávě. Když jsem se na ně podíval důkladněji, pochopil jsem Arnakovo varování. Stopy byly čerstvé. Ještě dnes ráno zde dravec loupil. Nehýbajíce se z místa, přelétli jsme zrakem okolní houštiny.

„Pojďme odtud, pane!“ šeptl mi do ucha druh.

Na tváři, jež nabyla olověné barvy, se mu zračilo vzrušení.

Ke břehu moře nebylo daleko. Asi deset skoků ostnatým houštím a již jsme vyběhli z křovin na bezpečnější místo. Po okraji vody jsme se vydali na zpáteční cestu.

„Snad spal blízko nás,“ vysvětloval Arnak a ve tváři zase nabýval zdravé hnědé barvy.

„To je docela možné!“ přiznal jsem. „To bychom se měli, kdybychom ho náhodou probudili…“

Pohlédl jsem na naše kopí a luky, které, byť zhotovené v poslední době z nejvhodnějšího dřeva, přece byly nedostatečnou zbraní na tak mohutné zvíře jako jaguár.

Po několika hodinách cesty jsme se blížili ke známým místům v blízkosti naší jeskyně. Když jsme šli kolem kapitánova hrobu, odbočil jsem o několik desítek kroků, abych dospěl k tomu místu. Arnak beze slova šel za mnou. Hrob jsem nenašel. Deště vyrovnaly půdu a zahladily veškeré stopy.

„Tady je někde pochován,“ řekl jsem Indiánovi úkosem pozoruje výraz jeho tváře.

Věděl, o kom mluvím, poněvadž se neptal, kdo je pochován. Nejevil žádný neklid ani rozpaky.

„Dlouho jste s ním zápasili?“ zeptal jsem se znenadání.

„Ne, pane,“ odvětil klidně, dívaje se mi přímo do očí. Poprvé jsem pocítil obdiv pro jeho odvážnou pravdomluvnost.

„Kdy jste ho přepadli?“ vyptával jsem se. „Hned když vyšel z vody?“

„Ne.“

„Pověz mi, jak se to stalo.“

Jeho vyprávění bylo prosté a otřásající:

Vlny vyrvaly Arnaka z tonoucího korábu. Držel se posledními silami na hladině vody a navzdory bouři doplaval k ostrovu a klesl na písek. Po dlouhé chvíli zaslechl něčí kroky. Byl to Wagura, kterého vlny rovněž vyhodily nedaleko na souš. Trmáceli se spolu dál. Na okraji houstni zaslechli divný praskot větví. Když popošli, octli se tváří v tvář kapitánovi, ležícímu na zemi. Byl při vědomí, hýbal se však s námahou, jako by si natrhl šlachu na noze. Když je uviděl, vzepřel se na lokty a sáhl po bambitce. Vida, že chtějí utéci, zakřičel ochraptěle, jak byl zvyklý volat na ně na korábu: „Arnaku, ke mně, ty pse!“

Utekli. Když se vzpamatovali z úděsu, uvědomili si, že ho musí zabít. Tehdy ještě nevěděli, že jsou na ostrově a že zabití nelidského kapitána je nevyhnutelnou podmínkou jejich života. V houštinách se rychle ozbrojili dvěma klacky a vrátili se ke kapitánovi. Zastihli ho ležícího na otevřené přímořské písčině. Vyplazil se z houští, zřejmě v obavě, aby ho nepřekvapili.

Bez dlouhého rozmýšlení se k němu vrhli. Povstal. V levé ruce měl bambitku, v pravé silný kyj. Chtěl vystřelit, namířil zbraň na Arnaka, ale rána nevyšla. Zvedl kyj, aby udeřil. Arnak ho strašlivou ranou klackem do hlavy srazil k zemi, zatím co mu Wagura vytrhl z ruky kyj. Vidouce, že je mrtev, utekli na jižní stranu ostrova v obavě před jinými piráty, kteří se snad zachránili stejně jako kapitán a oni.

Arnak dovyprávěl. Pronikavě se na mě zahleděl a vůbec nevypadal jako viník. Za okamžik se mě zeptal hlasem, jenž zněl hrdě, bezmála útočně:

„Divíš se, že jsme ho zabili?“

Překvapen takovým postojem u dvacetiletého Indiána, plným pocitu vlastní důstojnosti, proběhl jsem v mysli všemi příhodami, které jsem s ním prožil. Jak tento mladík vyvracel mé dosavadní představy o rudokožcích, běžné, otřelé, povrchní a – až je mi nepříjemné se přiznat – tak mylné představy! A já naivní jsem si chtěl udělat z něho druhého Pátka, jakéhosi přítulného anděla v podobě divocha, žijícího jediným štěstím, že může sloužit svému bílému pánovi jako věrný otrok! Ó směšný, naivní Jene!

Poněvadž jsem Arnakovi neodpověděl, a on čekal, položil mi novou otázku:

„A ty bys, pane, neudělal na našem místě totéž?“

„Určitě,“ zabručel jsem.

Vždyť jsem nezapomněl na to, že jsem sám měl na kaperském korábu v úmyslu zabít kapitána za bouře, považuje to za nezbytný čin sebeobrany.

Kukuřice na poli již dozrála. Hned příštího dne po vycházce na jih a západ ostrova jsme zahájili sklizeň. Na nevelkém políčku nebylo mnoho práce. S uřezáváním klasů a s vylupováním zrn jsme byli hotovi během necelého dne. Sklidili jsme docela slušnou úrodu, snad půldruhého korce, kterou jsme po usušení zrní uložili v několika košíkách.

Lze si představit, jak nám chutnaly první placičky, upečené z kukuřice rozdrcené na mouku. Když jsme je pojídali se žlutými plody, rajskými jablky a s opečeným želvím masem, zdály se nám královskou pochoutkou, ačkoliv připouštím, že vybíravý kuchař by je spíše dal psům, než předložil k jídlu lidem. Ale my na liduprázdném ostrově jsme nebyli vybíraví a poněvadž jsme se v tomto údobí těšili znamenitému zdraví, jedli jsme všechno, co dodávalo síly.

Tři nebo čtyři dny na to jsem prožíval vzrušující chvíle, jež jsem na ostrově ještě nezažil, snad pouze oné noci, kdy jsem překvapil Arnaka u zaječí jámy a zajal ho.

Šli jsme ve trojici na kokosové ořechy, jež rostly míli na sever od našeho pobřeží. Chlapci lezli na palmy a trhali plody, já jsem stál dole. Když jsem náhodou pohlédl na širé moře, ustrnul jsem. Plula tam velká loď, vzdálená od nás asi čtyři pět mil. Bílé plachty zářily v ranním slunci. V prvním okamžiku jsem myslel, že je to zrakový klam.

„Arnaku! Waguro!“ houkl jsem a ukazoval na loď.

Vlna radostného vzrušení mi zaplavila srdce. Ale již dávno jsem předvídal takovou možnost a okamžitě jsem věděl, co dělat:

„Do jeskyně!“ zakřičel jsem na druhy a co mi síly stačily, rozběhl jsem se napřed.

Ohniště po ranní snídani ještě řeřavělo. Snadno se mi podařilo rozfoukat plamen a přiložit suché větve. Indiáni přišli za mnou, ale poněkud později. Zřejmě neběželi příliš rychle.

„Nahoru!“ zvolal jsem. „Vezměte s sebou paliva, kolik ho unesete!“

Sám jsem popadl pochodeň a začal vystupovat. Hora, u jejíhož úpatí byla jeskyně, se zvedala asi tři sta stop nad hladinu moře. Když jsem udýchán a zpocen dorazil k vrcholu, pochodeň ještě neuhasla.

Všude nablízku, na svazích, a na samém vrcholu hory, rostly keře. Nalámal jsem z nich spoustu větví a rozdělal ohniště. Bujně se rozhořelo, ale vytvářelo málo kouře, neboť keře byly suché, málo vydatné, ke všemu plné ostnů.

Shora jsem přehlédl širší obzor. Loď se na moři jasně rýsovala jako na dlani. Plula pod plnými plachtami z východu a směřovala přímo k velkému ostrovu, jehož obrysy se v dálce objevovaly na severu. Vynořil se mi v paměti rozhovor s mladými Indiány o ostrovu Margarita a naše domněnka, že tímto ostrovem je právě země, kterou bylo vidět na severu. Nyní směr lodi jako by potvrzoval tehdejší dohady. Že by to opravdu byla Margarita?

Musel jsem zčerstva přiložit na oheň šťavnaté palivo, abych docílil hustšího kouře. Rozhlédl jsem se po dolejšku, kde se loudali chlapci. Zpozoroval jsem je na úbočí hory, jak zvolna stoupají.

„Hej, rychleji!“ zavolal jsem na ně.

Vůbec nepřidali do kroku. Křikl jsem ještě jednou. Tehdy jsem s údivem zpozoroval, že nepřinášeli zdola dříví, jak jsem nařídil, ale – neklamal mě zrak? – v rukou měli jen luky a šípy. Jsou to ale darební usmrkanci! Zaslouží si ostrou důtku a zapamatují si ji!

Když se blížili, překvapil mě zarputilý výraz jejich tváří.

Přišli na několik kroků a zastavili se.

„Pane!“ ozval se Arnak ponuře a útočně, rozhodným hlasem. „My nechceme, aby byl oheň!“

Jako by do mne uhodilo.

„Arnaku, co to říkáš?… Takhle nás nezpozorují!“

„Nesmí nás zpozorovat!“

„Copak jsi pozbyl rozumu?“

„Ne, pane!… Oheň nebude!“

Ztratil jsem řeč. Rozhostilo se mlčení. Jenom praskot dohasínajícího ohniště přerušoval ticho. Nechápal jsem Indiánovu zarputilost. Upřel jsem naň káravý zrak a přistupoval k nim.

„Pane!“ zvolal Arnak spěšně. „Prosím, nepřibližuj se k nám!“

Luky drželi napjaty, třebaže šípy obrátili k zemi.

Nevšímaje si jejich slov ani luků, kráčel jsem dále. Začali ustupovat. Vyhýbali se střetnutí.

„Co vám to napadlo! Mluvte, k čertu!“ rozkázal jsem přísně.

„Nechceme být otroky!“ prohlásil Arnak.

„Nebudete! Nikdo vás k tomu nepřinutí!“

„Mýlíš se, pane! To jsou zlí lidé!“ ukázal očima na loď. „Odvlekou nás do otroctví.“

„Jsi si tím tak jist?“

„Ano, pane. To je určitě španělská loď.“

„A jestli jiná? Anglická, holandská?…“

Arnak ani slovem neodpověděl, pouze smutně pokýval hlavou na znamení, že je to všechno jedno.

Chlapec měl pravdu a zdravou orientaci. Jeho životní učení nepřišlo nazmar. Sem, do bohatých vod Karibského moře, vysílaly všechny přímořské evropské národy své nejhorší stvůry. Tady tvořili dějiny a dobývali ostrovy pro své státy piráti a rovněž lidé s pirátskými charaktery a zvyky. Tady ustavičně vřela lotrovská válka kdekoho s kýmkoliv, aby jeden vyrval druhému kořist, dobytou již pěstním právem na jiných. Naproti tomu všichni jako jeden muž pronásledovali indiánské obyvatelstvo, považujíce je všude za zvěř, kterou je třeba olupovat, hubit nebo chytat do otroctví. Námořník William mi často vyprávěl o tom i o hrůzostrašných kouscích našich anglických krajanů.

Opojen náhlou radostí, že jsem po tolika měsících uzřel první znamení z civilizovaného světa, neuvažoval jsem o tom, zda to je hlasatel dobré nebo špatné věštby. Pro mé druhy nepochybně špatné věštby, a kdo ví, zda pro mě s veškerou určitostí dobré? Pravděpodobně tam plul Španěl, čemuž nasvědčovaly všechny známky, kdybych tedy upadl do rukou Španělů, jaký bídný osud bych musel očekávat, dokonce i kdyby se dalo skrýt to, že jsem se plavil na kaperském korábu? Angličané a Španělé, jak známo, soupeřili na těchto vodách po mnoho pokolení a planuli vůči sobě strašnou nenávistí.

„Dobře! Oheň nebude!“ rozhodl jsem k neskrývané radosti druhů a rozkopl nedohořelé zbytky ohniště.

Když jsem sestupoval s hory, dumal jsem nad podivnou rozhodností, řekl bych více: neoblomností chlapců. Bylo to výsledkem výjimečně tvrdé školy života?

Po tolika týdnech družného soužití to byl první nepříjemný falešný tón, zřetelně nepřátelské střetnutí, a přece bylo lze záležitost jinak předložit a stejně dobře vysvětlit, aniž by se uchýlili k násilí. Ještě než jsme přišli k jeskyni, vyčinil jsem jim od srdce:

„To není správné, chlapci! Takhle přátelé nejednají!“ Pohlédli na mě znepokojeni.

„Jestli máte něco na srdci,“ říkal jsem, „tak přijďte ke mně a pohovořte si lidsky, upřímně, přátelsky…“ Později jsem vyčítavě dodal: „A luky si schovejte na nepřátele!“ Arnak zrudl v hnědém obličeji, Wagura si povzdechl. „Ano, pane,“ řekl Arnak.

„Ano, pane!“ opakoval po něm jako ozvěna mladší kamarád. Až do pozdního večera jsme sledovali loď. Plula nepochybně k ostrovu na severu. Je to tedy přece Margarita? Indiáni již o tom neměli žádných pochybností. Pouhé pomyšlení na to v nich budilo strach: byl to přece ostrov zlých lidí, krutých lovců perel a Indiánů.

Příštího dne loď nebylo vidět. Moře zase pusté šumělo a vlnami naráželo na náš ostrov.

Boj s jaguárem

To, že se v našich vodách objevila loď, mělo rovněž i dobrou stránku. Uvědomil jsem si, že nesmíme očekávat pomoc od lidí na moři, neboť nám mohli uchystat nejistý a smutný osud – a původní plán dorazit vlastními prostředky k pevnině se jevil jako nejvhodnější.

S chutí a nadšením jsme se pustili do práce. Především šlo o to, abychom vybudovali lehký, pevný a pohyblivý vor, který bychom mohli snadno řídit. Poněvadž jsme měli jako nářadí pouze lovecký nůž, nezamýšleli jsme porážet stromy, ostatně to nebylo nutné. Hledali jsme odumřelé a suché kmeny, takové však, které ještě stály, protože ležící na zemi snadno trouchnivěly. Sbírali jsme stavební dříví poblíže potoka, kde rostl v nitru ostrova nejhustší les a odkud se nám podařilo bez obtíží splavit menší klády během přílivu po říčce k moři. Tady jsme si zřídili svou „loděnici“.

Když jsme shromáždili dostatečnou zásobu kmenů, přinášeli chlapci liány, v jejichž druzích se znamenitě vyznali. Dlouhá lýková vlákna sedřená s těchto rostlin, sloužící k vázání kmenů, si rovněž i ve vodě dlouhou dobu uchovala pevnost konopných provazů.

Abychom zvýšili odolnost voru, rozhodli jsme se mu dát dvě vrstvy kmenů, položené jednu na druhé, přičemž vrchní kmeny měly ležet napříč spodních. Tehdy se vynořila otázka, zda by nebylo lepší použít místo těch vrchních kmenů prken, která jsem svého času posbíral ze ztroskotaného záchranného člunu „Dobré naděje“ a použil jich k vybudování klece pro papoušky.

Avšak dříve než jsme tuto otázku vyřešili, nastaly události, kdy jsme jen taktak ušli smrtí, a jež oddálily odplutí z ostrova o celé měsíce.

Jedné noci mě probudil Wagura chvatným odstrkáváním kamenů, které uzavíraly vchod do mé jeskyně. Chlapci, jak známo, spali venku ve vlastní chatrči hned nablízku.

„Co se děje?“ vykřikl jsem a vyskočil.

Hoch byl tak vyděšen, že jen něco nesrozumitelně zakoktal.

„Kde je Arnak?“ zeptal jsem se.

Současně jsem odhodil kameny z vnitřku.

„U ohniště…“ zamumlal.

Vchodem v mžiku otevřeným skočil udýchaný Wagura dovnitř. Vtom venku problesklo tmou světlo. To Arnak rozdmýchal v popelu oheň, s horečným chvatem naň přihodil větve a bez dechu přiběhl k nám. Jako posedlý začal zandávat vchod kameny. Pomohl jsem mu.

„On!“ hekl.

„Kdo? Jaguár?“

Škvírami mezi kameny jsme nyní viděli celé prostranství před jeskyní, ozářené světlem ohniště.

„Jak jste ho zpozorovali?“

„Přikradl se k naší chatrči. Vykřikli jsme; couvl. Odešel do houští. Tam sedí.“

Neslyšel jsem jejich výkřik, zřejmě jsem spal hlubokým spánkem.

Ohniště stále vrhalo záři, dlouho to však netrvalo. Dokud světlo zcela nezaniklo, napínal jsem zrak, abych vypátral něco v okolí. Divoká zvířata se vyhýbají takové záři, takže jsem neočekával, že toho mnoho uvidím, a jestliže tam jaguár opravdu byl, tak číhal pod ochranou keřů.

„Snad se vám jen zdálo, že se hnul vidíte?“ zeptal jsem se druhů položertem. „Nezdálo se vám to?“

Rozhorleni do hloubi duše, rozhodně to popřeli.

„Ne, pane, byl tady!“ ujistil Arnak.

„Viděl jsem ho, viděl!“ přisvědčil Wagura.

Zatím plameny ohniště pohasly, zbyl jen žár popelu, rozhostila se hluboká tma.

Za chvíli Wagura, jenž měl znamenitý čich, do mne dloubl a zašeptal:

„Cítíš, pane?“

Opravdu jsem cítil. Byl to pronikavý pach, který k nám čas od času přinášel sotva znatelný závan větříku. Takový pach vydávají ze sebe dravá zvířata.

Vbrzku se rozptýlily všechny pochybnosti, když jsme uzřeli na palouku před sebou podlouhlé, ohromné tělo zvířete. Vyplazilo se z tmavé stěny houští a plížilo se k papoušci kleci. Viděli jsme je všichni tři, nebyl to zrakový klam.

Náhle se rozlehla hlučná rána a pronikavý praskot lámaného dřeva. To se rozbořila klec pod dopadem dravcových těžkých tlap. Současně poděšení papoušci zavřeštěli a zatřepetali křídly.

„Vrchní paluba našeho voru se rozletěla v třísky,“ řekl jsem s trpkým humorem.

Papoušci vřeštěli jako by je na nože bral. Zřejmě je jaguár chytal a trhal. Slyšeli jsme jejich předsmrtné skřeky. Některým ptákům se však podařilo uniknout. Ohromeni kroužili ve vzduchu a těžce tloukli křídly. Usedali na vrcholcích blízkých stromů a stále tam ještě vřeštěli.

Po čtvrthodině nastalo ticho. Rovněž i u zbořené klece ustal hluk. Napjali jsme zrak, jak jen jsme mohli; nebylo nic vidět. Jaguár jako by se propadl.

Plané naděje! Najednou se rozlehl praskot lámaných větví a jakýsi děsivý, příšerný kvikot, hvízdot nebo pískot. Jaguár se dostal k jámě se zajíčky. Skočil do ní a prorazil kryt z větví a nyní s naprostým klidem řádil mezi našimi hlodavci. Slyšeli jsme to jasně. Neměl naspěch. Oběti mu z jámy nemohly utéci. Dobrou chvíli k nám dolétalo jejich zoufalé pištění, jakož i ohlasy chroupaných kostí, spolu s jaguárovým mlaskáním a občasným zamručením, neznámo zda spokojenosti nebo zuřivosti.

Když pak veškeren kvikot zajíčků utichl, vyskočil jaguár z jámy a dlouhou dobu, snad hodinu nebo dvě, se potuloval nablízku. Ve světíc hvězd jsme ho často viděli na palouku, ne dále od nás než patnáct dvacet kroků. Mručel, funěl, občas netrpělivě tlumeně zařval.

„Hledá novou oběť,“ zašeptal Arnak. „Větří nás, ale neví, jak by se k nám dostal.“

Pověděl jsem chlapcům o svém setkání s jaguárem v prvních dnech pobytu na ostrově. Dravec se tehdy mohl snadno na mě vrhnout, ale v posledním okamžiku jako by ztratil odvahu. Snad to byl jiný jaguár?

„Byl to týž!“ vyjádřil Arnak své přesvědčení. „Známe ho. Připlouvá sem z pevniny jenom jeden.“

„To myslíš, že se tak změnil? Stal se tak troufalým?“

„Ano, pane. On dovede pozorovat a myslet. On ví, že jsme bezbranní.“

Ach, bezbranní! Kolik tragické bezmocnosti tkvělo v tom slově! Jedna rána z pušky, jedno pořádné zarachocení z hlavně, třebaže by v noci nezpůsobilo útočníkovi žádnou škodu, přece by mu však nahnalo pořádný strach a jednou provždy by ho zahnalo za devatery hory.

Naši pozornost upoutal nový praskot hned u jeskyně. Domyslili jsme se, že se zřítila chatrč mých druhů. Potom bylo ticho až do samého rána.

Teprve když vyšlo slunce, nabyli jsme odvahy a opustili jeskyni. Srdce nám lítostí krvácelo. Klec roztříštěna, prkna přeražena, jáma pobořena, zajíčci – mrtvi, ačkoliv jen polovinu z nich dravec sežral; chatrč stržena, půda všude zběsile rozryta. Dravec vyléval svou zuřivost na všem, co bylo naše, potloukl část hrnců, dokonce rozkousal Arnakovo hotové veslo, jež pracně vyřezával nožem několik dnů.

Zachváceni nerozumnou panikou, rozběhli jsme se k potoku, k našemu rozestavěnému voru. Byl nedotčen. Samozřejmě, jaguár ničil pouze to, co nacházel v blízkosti našeho sídliště. Naštěstí košíky s kukuřicí ležely v bezpečí jeskyně.

Několik papoušků, kteří přežili noční katastrofu, se potloukalo ještě nablízku. Poněkud ochočeni, nechali se pochytat na stromech mrštnými chlapci.

Jaguáři mají ve zvyku vracet se příští noc ke zbytkům svých hodů. Abychom tomu zabránili, zakopali jsme hluboko do země nesežrána těla zajíčků i zbytky potrhaných papoušků. Potom jsme vyndali z rozbité klece všechna nepoškozená prkna. Bylo jich ještě dostatečné množství na vor. Novou chatrč jsme nestavěli. Chlapci měli spát u mne v jeskyni během těch několika nebo více než deseti dnů, které jsme měli na ostrově ještě strávit.

Zatím co já jsem se okamžitě pustil do stavby voru a vyřezávání vesel, Indiáni se vydali na lov. Nešlo jen o to získat maso, ale nasbírat takové kořeny a plody, které bychom mohli vzít na cestu. K večeru jsme byli zase pohromadě v jeskyni.

Jak jsme předvídali, jaguár se příští noci objevil. Chodil po palouku, vrčel, zneklidňoval nás hned lámáním větví, hned šramocením, hned řevem. Nezamhouřili jsme oka. V polovině noci vyskočil na kopeček nad naší jeskyní a drápy rval zemi. Zřetelně jsme ho slyšeli nad sebou. Chtěl se dostat k nám shora. Když v tvrdé skále nic nepořídil, nechal škrábání a snažil se vtrhnout k nám vchodem. Avšak i zde důmyslně uložené kameny byly pro něho nepřekonatelnou překážkou.

Útočnost čtyřnohého lovce, jeho krvežíznivá urputnost vůči nám měla v sobě něco přízračného. Snažili jsme se ho zastrašit divokým křikem a střílením z luku skrz otvory mezi kameny – směšné úsilí. Všímal si toho tolik jako bzučení mušky. Klidně, trpělivě, houževnatě si dělal svoje dál.

Teprve úsvit na obloze zchladil jeho chuť na lidské maso. Zvíře rozzlobeně zařvalo, jakoby na rozloučenou, odešlo od nás a nechalo nás na pokoji. Zalezlo do houští.

Po dvou probděných nocích jsme pochopili, že musíme podniknout rozhodná záchranná opatření, jinak nám dříve nebo později hrozila záhuba od tak urputného nepřítele. Již to nebyl rovný zápas. Dravec silnější než my nám vnucoval své podmínky boje. Nám zbyla pouze obrana vlastního života.

Když jsme seděli ráno u ohniště, porozkládali jsme na zemi všechny naše zbraně a kriticky je hodnotili. Byl to výjimečně mohutný jaguár, sami Indiáni to přiznávali, a zbraně, které jsme měli – luky, šípy, kopí, hole, nůž – tak nedostatečné. Když jsem smutně hleděl na tento primitivní arzenál, vzpomínal jsem si na prostředky jihoamerických Indiánů, o nichž jsem kdysi slyšel.

„Je to pravda,“ ozval jsem se, „že znáte jedy, které okamžitě usmrcují?“

„Ano, pane, jsou takové jedy,“ oživli chlapci.

„Že s nimi napouštíte šípy, které zvíře škrábnou a už je po něm?“

„Ano, pane, to souhlasí.“

„A umíte připravovat tyto jedy?“

„Umím,“ odvětil Arnak.

„Z čeho se dělají?“

„Z plodů jedné liány. Vaříme je…“

„A tady na ostrově ty liány rostou?“

„Rostou, pane, viděli jsme je.“

„Tak už pro ně upalujte!“

Chlapci čile vyskočili. Jejich nadšení však rychle pohaslo.

„Jed,“ ozval se Arnak, „budeme potřebovat dnešní noci?“

„Ano, dnešní!“

„To se nepodaří, pane. Plody se musí vařit několik dnů, jinak jed nepůsobí…“

To byla bohužel nepřekonatelná překážka. Použití otrávených šípů padlo, aspoň prozatím. Hledali jsme jiné východisko. Vyptával jsem se chlapců, jak lovil jaguáry v lesích jejich kmen.

„Můj kmen je neloví,“ odvětil Arnak vážně.

„Můj kmen se jich bojí a považuje je za božstva… Přinášíme jim oběti –“

„Na lidech?“

„Ne, pane. Nějakého psa, když pojde, nebo část zvěře, když hodně ulovíme…“

„A pomůžete mi tohoto jaguára zabít?“

„Ano, pane, pomůžeme.“

„Nebojíte se božstva?“

„Ne, my už nevěříme v takové božstvo…“

Pohlédl jsem na chlapce se zájmem. Doposud jsme se nikdy nedostali k tomu, abychom se dotkli předmětu jejich náboženských pověr. Že by čtyřleté otroctví a to, že se ostříleli v širém světě, měly aspoň ten příznivý vliv, že je zbavily předsudků?

„A nikdo u vás ve kmeni nelovil jaguáry, nikdo?“ snažil jsem se vypátrat.

Ukázalo se, že čaroděj potřeboval jaguáří kůže, kosti a špičáky ke svým obřadům, sám však je nelovil. Nařizoval bojovníkům kmene, aby kopali hluboké jámy-pasti, a uvazoval u nich jako návnadu živého psa. Když jaguáři řádili v okolí, někdy se chytli do jámy, z které se nemohli dostat ven. Tehdy je čaroděj zabíjel oštěpem.

„A ty jsi, Arnaku, kopal takové jámy?“

„Kopal, pane.“

„Tak to máme vyřízené. Zkusíme to.“

Po rozvážení se nám nápad s pastí zdál výborný. Jako návnadu jsme měli zbytky zajíčků, a past jsme mohli vykopat tak, že bychom prohloubili dosavadní jámu na zajíčky. Několik lopat z želvích krunýřů jsme měli po ruce.

Neprodleně jsme se dali do práce. Jáma na zajíčky byla hluboká tak na výšku půldruhá muže. Museli jsme ji prohloubit skoro třikrát tolik, a to tak, aby vytvořila jakousi nálevku, zužující se směrem ke dnu. V případě, že by jaguár do ní spadl, hluboká a těsná díra na samém dně mu měla ztěžovat pohyby.

Pracovali jsme střídavě bez oddechu téměř celý den. Z počátku šlo kopání snadno, ale záhy bylo místo na práci v jámě jen pro jednoho.

Druzí dva, kteří stáli na povrchu země, vytahovali nahoru liánami v košíkách vykopaný písek. Wagura, jako nejslabší z nás tří, pracoval pouze na povrchu.

V odpoledních hodinách se dílo blížilo ke konci. Pod námi se rozevírala opravdová propast. Na první pohled se propast zdála bezedná, tak byla hluboká. Prodchnuti důvěrou i zarputilostí, hleděli jsme s uspokojením do jámy, vědouce, že co se tam zřítí, ven se snadno nedostane.

Přikrýt povrch větvemi a rozmístit ze země vyhrabané zbytky zaječích těl nám nezabralo mnoho času. Jen jsme ještě složili velkou zásobu paliva, abychom měli světlo, jestliže se události tuto noc odehrají – a to již bylo všechno.

Asi hodinu před západem slunce pospíšil Wagura do houští, aby se podíval na nástrahy políčené na zajíčky. Sotva odešel, když tu přiběhl zpět zsinalý zděšením, bez dechu, s příznaky pomatenosti v očích.

„On!…“ vypravil ze sebe. „Vlezl mi do cesty… Honí mě… Utíkejte!“

A chlapec uháněl do jeskyně. Chopili jsme se zbraně a stanuli v blízkosti úkrytu.

Skutečně, necelých sto kroků od palouku se mihlo v houštinách podlouhlé žlutavé tělo. Setkání s hrozivým dravcem by bylo příliš nebezpečné. Uznali jsme svou porážku a skryli se v jeskyni.

„Jestli to tak půjde dál,“ poznamenal jsem, „skončí to špatně… Už i ve dne nás honí!“

Počítali jsme s tím, že jaguár vyběhne na palouk, a zlákán políčeným vnadidlem, chytne se do pasti. Ale neobjevil se.

Toho večera jsme již ven nevyšli. Povečeřeli jsme v šeru jeskyně a zabarikádovali se kameny. Spolu s námi byli papoušci.

Bděli jsme střídavě. Když po půlnoci přišla řada na mě, stále vládl nerušený klid. Předešlou noc jsme již dávno tou dobou měli strašlivého hosta.

„Copak nepřijde?“ pomyslil jsem si zklamaně.

Když uplynula má hlídka, jež trvala asi dvě hodiny, vzbudil jsem Arnaka. Sotva jsem ulehl na lůžko, usnul jsem jako by mě do vody hodil, zmořen po celodenní práci a dvou zpola probděných nocích.

Náhle mě probudil nezvyklý ohlas jakoby temného řevu. Indiáni rovněž vyskočili.

„On!“ zašeptal Arnak.

Zbystřili jsme sluch a napjali zrak. Modrající se obloha na východě věstila brzké svítání. Palouk a za ním černé houštiny tonuly v tichu, jen k nám dolétal obvyklý šelest a bzukot tropického nočního hmyzu.

Vtom směrem od pasti – pronikavý šramot a zuřivé mručení. Jasné: jaguár sletěl do jámy. Omráčen, chvíli seděl tiše, nyní sebou začal házet.

„Vyjděme!“ zvolal jsem přidušeně.

Co nejtišeji jsme odsunuli kameny z jeskyně, vzali zbraně a vyhrnuli se ven. Opatrně jsme se přikradli k okraji jámy. Noční tma stále zahalovala přírodu, proto jsme se měli na pozoru, abychom se nedopatřením nezřítili do propasti.

Jáma byla nadále pokryta větvemi, jen v jednom místě zela díra, kudy se dravec propadl. Zvíře patrně zaslechlo, jak se blížíme, neboť se číhavě přikrčilo.

Nařídil jsem, aby nablízku rozdělali ohniště, a při světle pochodně, kterou držel Arnak, podíval jsem se do hloubi. Šelma tam seděla! Vmáčknuta do díry, obludná, s lesknoucíma se zelenýma očima, se vzhůru ‚napřaženými tlapami. Dokonce i v této pasti – obraz děsivé hrůzy a krutosti, skutečný vládce pralesa. Husí kůže naskakovala při pomyšlení, kdyby tak člověk náhodou spadl do jámy. Jaguár přikrčen temně vrčel a cenil na nás příšerné špičáky. „Posviť lépe!“ nařídil jsem Arnakovi.

Napjal jsem luk co nejpevněji a vystřelil do jámy. Jaguár zařval. Šíp, který mu uvázl v krku, drápy a tlamou vytrhl. Rozzuřen snažil se vyskočit – nadarmo. Půda se mu sesouvala pod drápy.

Záhy se uklidnil. Vybral jsem nejdelší kopí, jaké jsme měli, a vší silou jsem mu je vrazil do krku. Cítil jsem, jak mu vjelo hluboko do těla. Dravec však jedním úderem zlomil zbraň, přičemž jsem dostal dřevcem takovou ránu do ramene, že jsem se odkulil několik kroků a klesl jako mrtvý.

Jaguár se opět s příšerným řevem zmítal v jámě. Zanedlouho ztichl, a tehdy jsme s neklidem zpozorovali, že zvíře nezmar nasypalo pod sebe hodně země, jak drásalo stěny pasti. Bylo značně výš než dříve.

Využili jsme chvíle klidu a odstoupili od jámy. Svítalo nadobro. Rameno mě citelně bolelo a nevím, jak jsem vypadal, naproti tomu mým druhům se v strnulých očích a na tvářích zračily strach, zmatek a zoufalství.

„Takhle nedojdeme k cíli!“ zjistil jsem. „Jestli ho rychle nezabijeme, je schopen utéci.“

„Neuteče, pane! Nejdřív se vrhne na nás.“

„Právě!“

Jaguár, když jsme na něho nedotírali, seděl v díře klidně. Rozhodli jsme se tedy čekat, dokud se úplně nerozední, a potom ho zasypat šípy současně ze tří luků. Šípů jsme měli skoro třicet. Museli jsme střílet kvapně, abychom ho přemohli dříve, než si ve své zběsilosti nasype hromadu země dost velkou, aby vyskočil z jámy.

Čekali jsme půl hodiny. Vyšlo slunce. Za této přestávky, stojíce pohotově s luky, jsme narychlo snědli po několika žlutých jablkách. Zvíře se přikrčilo a nevydávalo ani hlásku. Věděli jsme, že jsem mu nezasadil smrtelnou ránu.

„Mířit do očí!“ napomínal jsem. „Ne do lebky, protože se nedá prostřelit! Zachovat klid! Všechno nyní záleží na přesných ranách.“

Obstoupili jsme jámu kolem dokola, každý z jiné strany, a na dané znamení jsme strhli příkrov z větví a odkryli past.

Jaguár přimhouřil oči, sklonil hlavu, vypjal tělo jako ke skoku, ale neskočil, přitiskl se k zemi. Upřel na nás žhoucí zrak. Tolik nenávisti planulo v jeho strašných očích, že mi přejel mráz po zádech. Srst měl žlutou, posetou černými skvrnami. Byl to obr. Svou žlutí vyplňoval celé dno jámy.

Vystřelili jsme téměř současně. Nejpřesněji Arnak, neboť jeho šíp vletěl dravci do samého oka. Zda pronikl do mozku, to jsme nevěděli. Příšerný řev, prudký skok. Zvíře si šíp vyrvalo tlapou. Jaguár při skoku nedosáhl horního okraje a těžce se svalil dolů, až země zasténala.

„Dál! Střílejte rychleji!“ houkl jsem zachvácen vzrušením.

Stříleli jsme zběsile, vášnivě, plni nepříčetné mstivosti.

„Do druhého oka! Do druhého oka!“ křičeli chlapci.

Přestože jaguár sebou šíleně házel, snadno se nám střílelo. Na tuto nepatrnou vzdálenost takřka všechny šípy uvázly v jeho těle. Nejvíce jich zasáhlo krk. Krev stříkala na všechny strany. Ale život netvora se zdál nezničitelný. Byl prošpikován šípy, pořád se však s nepochopitelnou silou vzpínal, drásal stěny pasti a svrhával hromady země. Přitom řval, supěl a prskal, až nám sluch přecházel.

Zmocňovalo se mne zoufalství: zásoba šípů se chýlila ke konci, zatím co on, přízračný a nepřemožitelný, řádil nadále s neutuchající zlobou. Ještě několik minut a zasype jámu a dostane se ven.

„Kameny! Přineste kameny!“ křikl jsem na chlapce a ukázal na vchod do naší jeskyně.

Pochopili. Vyskočili. Zatím jsem oštěpem srážel jaguára dolů. Přivlekli kameny. Oběma rukama jsem popadl jeden kámen velký jako tři cihly, a když jsem pečlivě namířil, ze všech sil jsem jím mrštil do jaguárovy hlavy. Zvíře tlumeně heklo a omráčeno kleslo na dno jámy. Nové kameny do ruky a znovu do něho!

Jaguár k našemu úžasu v okamžení přišel k sobě, zvedl se a běsnil dál jako předtím. Jeho životnost nám naháněla takovou hrůzu, že jsme na okamžik ztratili řeč a ustali.

Na rozmyšlenou nebylo kdy. Jaguár pobořil stěny do té míry, že vbrzku mohl vyskočit z jámy. Události se odehrávaly bleskurychle. Během příští minuty zápas musel být rozhodnut. Zbyl ještě jeden zoufalý prostředek: oheň.

„Waguro!“ zvolal jsem. „Rozdělej velké ohniště! Tady, hned u samého okraje!“

Hromada suchých větví ležela na palouku od minulého dne. Vzápětí vyrazily vysoké plameny.

„To je ještě málo!“ zvolal jsem. „Přiložte více! Arnaku, pomoz mu!“

Se zarputilostí člověka zpola otupělého jak bojem, tak zoufalstvím, hleděl jsem na ukrutného nepřítele. Nastal jeho konec. Byl houževnatější než naše šípy, kopí a kameny, před ohněm se však neuchrání.

Společnými silami jsme svrhli dolů obrovskou hranici ohniště. Oheň pokryl dno jámy spolu s jaguárem. Ohlušující řev. Dravec se skrčil, udělal ohromný skok – dosáhl předními tlapami se zachytil okraje jámy. Přiskočil jsem k němu, vrazil mu oštěp do krku a snažil se ho srazit do díry. Oheň však v něm rozpoutal šílenou sílu. Zvíře jsem nezadržel. Dříve než mi Arnak a Wagura přispěchali na pomoc, jaguár se dostal zcela nahoru. Na jedno oko slepý, krvácející z nesčetných ran, a přece stále nezadržitelný, rozlícený zuřivec, strašlivý ve svém běsnění.

Stalo se to v mžiku: jaguár mi vytrhl z rukou oštěp a jedním úderem tlap mě srazil k zemi. Svalil se na mě. Bezděčně jsem vystrčil levé rameno, abych si ochránil hrdlo a obličej před jeho špičáky. Chytil mé rameno do tlamy a skousl. V posledních okamžicích mizejícího vědomí jsem spatřil, jak mu Arnak prudce vrazil kopí do boku a svrhl ho se mne.

Ještě jsem slyšel řev a viděl, jak se zvíře vrhá na Arnaka. Potom mě obklopila tma. Pozbyl jsem vědomí.

Neblahý mořský proud

Rozkošná hudba laskala můj sluch. Líbeznou melodií se proplétal čarovný zpěv veselých ptáků. Poté konejšivý šumot, jakoby tichého moře či vlahého vánku, přiléval medové sladkosti. Vyvstávaly barvy a beztvaré obrazy, stále jasnější, stále růžovější, až se mi pozvolna rozevřela víčka. Pouze na okamžik, jenž však postačil, abych se zachvěl hrůzou při pohledu na příšernou věc: jaguára. Když jsem si zvykl na oslnivé denní světlo, znova jsem otevřel oči a přesvědčil se, že to není snový přízrak. Jaguár, či spíše jeho kůže visela napjata mezi dvěma nejbližšími agáve a sušila se na vzduchu.

Pocítil jsem příliv prudké radosti.

„Zhynul!“ zašeptal jsem si spokojeně pro sebe.

„Ano, pane, zhynul!“ zaslechl jsem hlas vedle svého lože.

Otočil jsem hlavu. Vedle mne ležel Arnak. Chtěl jsem se zvednout, nemohl jsem však, taková bolest mi projela celým tělem. Rozhlédl jsem se. Leželi jsme oba před jeskyní. Podle slunce jsem poznal, že je ráno.

„Kde je Wagura?“ znepokojil jsem se.

„Šel do lesa. Na lov a pro byliny…“

„A ty? Co je s tebou?“

„Rozdrásal mi nohu. Nemohu chodit.“

Zatanuly mi na mysli poslední okamžiky boje s jaguárem, kdy mě už zvíře mělo pod sebou. Kdyby nebylo Arnakova odvážného útoku, nepochybně by mě zakouslo. Pohlédl jsem na statečného chlapce s velkou vděčností a uznáním.

„Krásně ses vyznamenal!“ pochválil jsem ho. „Ještě okamžik a bylo by po mně!“

„To bylo jeho poslední vypětí, pane,“ odvětil Arnak prostě.

„Děkuji ti, Arnaku,“ řekl jsem.

Chlapec mi rukou ukázal na skupinu dosti vysokých kaktusů, jež se vynořovala z houští tři sta kroků od nás jižním směrem.

„Vidíš?“ zeptal se.

Kroužili tam ve vzduchu četní černí supové, jiní seděli na keřích.

„Teď mají hody oni!“ vysvětloval. „K tomu místu se dovlekl a tam pošel. Wagura zpozoroval ptáky… Šel tam a našel ho mrtvého… Stáhl z něho kůži… Teď ptáci žerou jeho zdechlinu a my žijeme…“

Arnak se usmál a obnažil své nešťastné mezery v ústech.

„Jak dlouho ležíme?“ zeptal jsem se.

„Pátý den, pane.“

„Už pátý den?! Tak dlouho jsem spal?“

Bylo to se mnou špatné. Jaguár mi drápy zasadil hluboké rány na prsou a pokousal svaly na levém rameni, na štěstí však nezlámal kosti. Byla obava, že nastane otrava krve a sněť. Šťastnou shodou okolností neutrpěl Wagura v dobrodružství žádnou úhonu a že kdysi v rodné vesnici pomáhal čaroději, jakž takž se vyznal v bylinách. Tato znalost se nám nyní znamenitě hodila a kdo ví, zda jsme jí nevděčili za život. Chlapec začal přinášet z lesa rozličná léčiva, z nichž jedna stavila krev, hojně prýštící z ran, druhá zabraňovala otravě, ještě jiná, vlévaná do úst, podporovala očišťování organismu od ohavných jedovatin. Arnak, třebaže nebyl tak těžce raněn jako já, prodělával touž léčbu. V prvních dnech visel můj život na vlásku, ale nějak jsem překonal tyto trampoty, a když jsem pátého dne nabyl vědomí, cítil jsem, že nejhorší chvíle mám už za sebou.

Dobrodružství s jaguárem a jeho následky šeredně zkřížily naše plány na brzké odplutí z ostrova. Rány se díky Wagurově péči zajizvovaly celkem dobře, ale návrat k úplnému zdraví se vlekl hlemýždím tempem. Sil jsem nabýval strašně pomalu: míjely týdny a měsíce. Musel jsem se vyzbrojit velkou trpělivostí a ležet, neustále ležet.

Potravy nám nechybělo, přestože pouze jediný Wagura chodil do lesa. Příroda nám poskytovala nadbytek rozličných plodů, ořechů, jedlých částí rostlin a kořenů. Zajíčků bylo ovšem stále méně; zdá se, že jsme je v naší části ostrova vychytali. Masa jsme celkem měli nedostatek, nějak jsme se však bez něho obešli. Na výpravy za želvami v západní částí ostrova bylo příliš daleko, a kdysi rušné hnízdiště papoušků na severu bylo stále pusté, jak se o tom Wagura přesvědčil. Zřejmě ještě nenastalo pravé údobí páření.

Když jsem takto celé týdny odpočíval v nucené nečinnosti, napadaly mě zvláštní myšlenky. Když jsem se pak díval na tužícího se Waguru, bez jehož pomoci bych zahynul hlady, a vedl s Arnakem časté rozhovory o jeho rodném kmeni, prožíval jsem v sobě velké změny. Roztával ve mně dřívější nesmyslný předsudek vůči Indiánům.

Dnes jsem dospíval k jádru věci: jak jsem se mýlil! Mýlili se Virgiňané a mýlili se puritáni Nové Anglie, když hanebně olupovali domorodce o jejich půdu a házeli po nich blátem pohrdání a nenávisti kvůli pokryteckému klidu vlastního svědomí. Postižen na tomto liduprázdném ostrově tělesnou nemohoucností, uzřel jsem jasně pravdu dalekých věcí, jakoby ve světle blesku. Uviděl jsem spletitou souvislost mezi chtivostí lupičů a jejich nespravedlivým míněním o okrádaných.

Již dříve, před mnoha týdny, jsem zpozoroval, že moji dva druhové ani v nejmenším nejsou bezmyšlenkovité bytosti. Když jsem se na ně díval důkladněji a blíže, objevoval jsem v nich tytéž vlastnosti, jež charakterizují nás, Evropany. Mladí Indiáni podléhali týmž vzrušením jako já, měli podobné strasti a podobné radosti, byli schopni nenávidět nepravosti a milovat ty přednosti, jež jsou u nás pokládány za vlastnosti hodné úcty.

Chtěl jsem si z nich kdysi udělat Pátky, aby mi věrně sloužili. Jaký to byl z mé strany omyl! Vzepřeli se mým záměrům, nechtěli být služebníky, nebyli povolní, ale když nastala těžká hodina zkoušky, bez rozmýšlení mi zachránili život jako nejlepší přátelé, sami se vydávajíce v nebezpečí.

Vzmáhal se ve mně stud, že jsem v životě doposud tak nespravedlivě posuzoval Indiány, a vzmáhalo se ve mně roztrpčení na mé anglické krajany tam na severu. S každým dnem jsem si stále zřetelněji uvědomoval křivdu, kterou páchali kolonizátoři na domorodých národech. Pevně jsem se rozhodl, že když se jednou vrátím mezi civilizované lidi, budu jim otvírat oči a budu se snažit zapůsobit na jejich svědomí tragickým a nezaviněným.osudem Indiánů. Umínil jsem si, že v budoucnu prohloubím své vědomosti a osvojím si spisovatelské umění, abych byl s to vylíčit své nynější zkušenosti a ukázat hnědé druhy ve světle pravdy, které byli hodní.

Arnak se uzdravil mnohem dříve než já. Často nyní chodil s Wagurou na výlety za živobytím, přitom však nezapomínal na nejnaléhavější záležitost: na vor. Tolik ještě bylo věcí, které jsme museli dokončit. Vesla, plachtu, kormidlo a vidlice pro vesla, nemluvě již o samém voru. Neodkladné práce byla tedy spousta.

Jedna starost mi nešla z hlavy. Když jsem prožil útrapy s jaguárem, chtěl jsem být připraven na všelicos raději předem. Když jsem se kteréhosi dne cítil lépe, zavolal jsem chlapce k sobě a navázal na rozhovor, který jsme vedli tehdy v pohnutých dnech jaguářího dobrodružství.

„Kdybychom tenkrát, když nás jaguár přepadl, měli připraveny otrávené šípy,“ řekl jsem, „jak snadno bychom byli sehnu přemohli!“

„To je pravda, pane!“ přisvědčili Indiáni.

„A ještě nevíme, co nás čeká!“ pokračoval jsem. „Dostaneme se na pevninu.

Tam bude na nás číhat nejedno nebezpečí! Musíme mít otrávené šípy! Čím dříve, tím lépe!“

„Máme tedy jinou práci odložit?“ zeptal se Arnak.

„Třeba i odložit. Říkali jste, že se jed musí vařit několik dnů, než nabude účinnosti. Můžete jej vařit a dělat přitom něco jiného.“

„To můžeme, pane.“

Chystali se odejít. Zadržel jsem je. Měl jsem ještě něco na srdci. Upřímně jsem jim pohlédl do očí. Společné radosti i strasti a zvláště nedávný boj s jaguárem nás ohromně sblížily:

„Poslechněte! Proč se mnou vždycky mluvíte takhle: ‚Můžeme, pane; ne, pane; ano, pane.‘ Neříkejte mi tak. Jsme přátelé a přestaňte s tím ‚panem‘.“

Byli poněkud překvapeni. Arnak v rozpacích nevěděl, co má dělat s rukama, v nichž držel rozdělané veslo. Zrudl v obličeji.

„Ano… pane!“ odvětil nesměle, a když postřehl svůj omyl, zasmál se.

„Jene, Jene,“ zvolal jsem a žertovně mu pohrozil prstem.

Wagura si stoupl mezi nás, ukazoval na nás po řadě prstem, jako by nás představoval, a vyjmenovával:

„Wagura, Arnak, Jan… Jan, Arnak, Wagura!…“

Na jedovatých liánách právě dozrávaly plody, takže chlapci, zachovávajíce veškerá bezpečnostní opatření, nasbírali košík těchto plodů, podobných naší trnce. Z počátku je vařili ve džbánu, když však odvar houstl, přelévali jej do vyhloubeného kamene a přikrytý želví deskou zahřívali dál na stejnoměrném ohni. Pak již do hustého vroucího odvaru špinavě zelené barvy namáčeli na několik hodin hroty šípů. Když oschly, byly připraveny k použití.

Zkoušky dopadly nad očekávání dobře. Kurovitý pták, podobný krocanu, zraněn běžel ještě asi deset kroků a klesl ochromen. Chvíli škubal nohama, vzápětí pošel.

„Ale to účinkuje bleskurychle!“ podivil jsem se. „A jak dlouho zachová jed na šípech účinnost?“

„Mnoho měsíců,“ odvětil spokojeně Arnak.

Hroty šípů, stejně nebezpečné pro nás jako pro zvířata, uschovávali chlapci v zavázaných pytlíčkách ze zaječích kožek.

V tomto údobí jsem pomalu začal vstávat, a ač zesláblý, pokoušel jsem se pomáhat při některých lehčích pracích. Po měsíci nejenže se mi zahojily rány, ale nabyl jsem opět takřka dřívějších sil. Pouze mi na prsou a na levém rameni zůstaly hluboké jizvy.

Po listopadu, jenž nás často obdaroval lijáky, nastal prosinec s lepším počasím. Na počátku ledna se počasí ustálilo. Slunce se odchýlilo na jih, a ačkoliv nám pořádně připalovalo, nepražilo takovým žárem jako v předešlých měsících, kdy procházelo nad námi.

Přípravy k odplutí byly skončeny. Na vrchní palubu voru jsme nepoužili prken, ale bambusových tyček, dosti pevných a mnohem lehčích. Bambus rostl za jezerem Hojnosti. Na několika krátkých výletech na moře jsme vyzkoušeli dílo mnohatýdenní námahy. Vor dobře nesl.

„Je lepší než ten, na němž se vám nepodařilo přeplout úžinu?“ zeptal jsem se Indiánů.

„Ach, Jene!“ odvětil Arnak. „To se nedá porovnat!“ Nastaly poslední chvíle pobytu pod naší horou. Strávil jsem tu bezmála celý rok, slušelo se tedy, abych navštívil před odjezdem zákoutí, která mi přirostla k srdci. Přiznávám se, že jsem se s jakýmsi rozlítostněním naposledy díval na jezero Hojností, na potok, který mě napájel sladkou vodou, na část lesa, nazvanou kdysi Zaječím zákoutím, kde jsme dávno vyhubili posledního zajíčka, a na ještěrčí palouk, na němž již řadu měsíců ještěrky nebyly.

Nevěděli jsme, co si počít s živými papoušky, jichž jsme měli osm. Byli ochočeni, nemělo však smysl, abychom je vzali s sebou na cestu. Pustili jsme je na svobodu. Vzlétli na stromy v blízkosti jeskyně a hrozně vřeštěli na jejich vrcholcích jakoby nějakou podivnou lítostí. Vůbec nepomýšleli na to, aby odletěli.

Jednoho bezvětrného dne jsme naložili zásoby na vor a po klidném moři jsme vykonali první část plavby. Přistáli jsme asi tři míle dál na jih, na mysu, který vybíhal z ostrova u jeho jihovýchodního pobřeží. Rozhodli jsme se, že odtud přeplujeme napříč úžinou za příznivého větru, to znamená vanoucího od severu k jihu, směrem k pevnině.

Nyní, když jsme každým dnem měli opustit ostrov, moje myšlenky často zalétaly vpřed, k přemnohým dobrodružstvím, která mě ještě čekala v budoucnu. Věděl jsem málo o povaze a zvycích kmene Arawaků, k němuž jsme se chystali, kromě toho, že nenáviděli bílé nájezdníky a – byli lidožrouty. O tomto lidožroutství jsem se naposlouchal hodně hrůzostrašných vyprávění a načetl se třebas v knížce o Robinsonovi Crusoe.

Když jsme dorazili na výběžek a utábořili se, zeptal jsem se mladých druhů, jak to bude, zda mě Arawakové nebudou třebas pokládat za nepřítele a nepodřežou jako zajíčka?

Chlapci na mě nechápavě vykulili oči:

„Proč by tě měli pokládat za nepřítele?“

„Jsem běloch…“

„Běloch – ano, ale náš přítel!“

„A jestli vás neposlechnou – tak co potom?“

„Musí poslechnout, protože povíme nejvyššímu pohlavárovi všechno, co se přihodilo, i to, žes byl vždy naším přítelem a… a…“

„A to bude stačit?“

„Bude, Jene!“

Po chvilkovém zadumání pozvedl Arnak ke mně zrak, neskrývající lítost, a takhle mi to vyložil:

„Běloši nás pokládají za kruté divochy, bližší zvířatům než lidem. Běloši si myslí, že nemáme ani cit, ani pořádek a že každý jedná jako hloupé stvoření, bez rozumu. Tak tomu není, Jene!“

„Vím o tom, Arnaku!“

„Ty víš, ale druzí nevědí. Jestli já v kmeni prohlásím, žes mým a naším přítelem, tak všichni Arawakové, kdekoliv v lesích nebo na stepích, budou tě považovat rovněž i za svého přítele. Nikdo se tě nesmí dokonce ani prstem dotknout. Tím se snad lišíme od bělochů!“ dodal Arnak s trpkým úsměvem.

„A jak je to s tím lidožroutstvím?“ zeptal jsem se ho. „Řekni mi docela poctivě, existuje nebo ne?“

„Existuje,“ odvětil chlapec zcela upřímně, „a spíše existovalo dříve, ale ne takové, jak je u nás chtěli vidět běloši. U nás jsme jedli tělo poraženého nepřítele z jiných příčin, ne z hladu…“

„Jako náboženský obřad?“

„Ano, Jene! My jsme věřili, že nepřítelova odvaha přejde na vítěze, jestli sní srdce nebo jinou část těla zabitého…“

Třetího dne byly příznivé podmínky. Klidné moře, mírný vítr od severu. Hodinu po východu slunce jsme spustili naložený vor na hlubší vodu a zaujali na něm určená místa. Nevelká plachta upletená z lián, připevněná napříč voru, dobře zachytila vítr. U vesla na levé straně jsem seděl já, na pravé Arnak, u kormidla Wagura.

Příliš jsme neveslovali, vítr nás znamenitě hnal. Po deseti minutách jsme se vzdálili od břehu dobře na čtvrt míle. Všechno šlo hladce, lehké vlny šplouchaly o okraj voru.

Opět se mě zmocnilo vzrušení, když jsem se naposledy díval na břeh a rozeznával zákoutí blízká srdci: návrší s jeskyní, známé plochy houštin, mělké ústí říčky, jednotlivé palmy, všechno to, na co jsem se tak dlouho nahleděl odjinud, ze souše.

„Jsem zvědav,“ ozval jsem se, „zda se ten ostrov nějak jmenuje.“

„Myslím, že ano,“ odvětil Arnak.

„A možná, že ne. Pomysli si, Arnaku, že je liduprázdný, žádné stopy lidské přítomnosti, dokonce ani dávné, jsme nezpozorovali, a zdá se mi, že jsme byli první lidé, kteří se tu usadili.“

„Určitě, Jene.“

„Proto tedy, Arnaku, pojmenujme nějak tento ostrov! Ale jak?… Už vím: Robinsonův ostrov. To je jedno, zda Robinson existoval nebo ne, to je jedno, že na tomto ostrově nikdy nebyl, avšak já jsem přece na něm žil jako Robinson na své samotě. Často jsem si tady vzpomínal na knížku o tomto trosečníkovi… Ano, bude to náš Robinsonův ostrov!… Souhlasíte, Arnaku, Waguro?“

„Souhlasíme, Jene!“

Za hodinu jsme odpluli od ostrova již tak daleko, že jeho břehy, rostlinstvo a hora se zahalily mlžným oparem, jenž dodával všemu jednotvárného modravého zabarvení. Větřík, zpočátku svěží, podle toho jak jsme se dostáván dál na moře, ztrácel bohužel na síle, až nakonec úplně ustal. Chopili jsme se vesel. Po několika hodinách pořádné dřiny jsme urazili snad jednu třetinu cesty. Nejasné obrysy břehů, k nimž jsme směřovali, se rýsovaly zřetelněji.

Moře bylo tak klidné, že místy připomínalo nehybnou hladinu velkého jezera. Když jsme však dorazili asi doprostřed úžiny, zpozorovali jsme necelé půl míle před sebou pás moře podivně zčeřeného – jakoby četnými drobnými vlnkami. Toto místo se odráželo od ostatní hladiny sytou tmavomodrou barvou. Indiáni jevili neklid.

„Že by tam foukal větřík?“ ukázal jsem před sebe.

„Ne, Jene, to není větřík,“ odvětil Arnak. „To je proud! Známe to.“

„To tedy brzo začne zábava?“

„O jé, začne!“

Posilnili jsme se kukuřičnými plackami a sladkými plody, našimi „rajskými jablky“.

Místa u vidlic jsme zaujímali jako doposud. Já u levého vesla, neboť z této strany bylo třeba silněji zabírat, abychom čelili síle proudu, Arnak u pravého vesla a Wagura na zádi voru u kormidla. My veslaři jsme samozřejmě seděli zády dopředu, takže jsme dobře neviděli, co se s námi děje, záhy jsme však pocítili jakési změny na veslech. Proudění vody je zadržovalo neviditelnými tlapami, museli jsme silněji veslovat a rovněž i Wagura se nyní pevněji opíral kormidlem, abychom neodbočili ze směru plavby: vplouvali jsme do pásma proudu.

Proud plynul jako řeka široká několik mil, od východu na západ, podél souše, kterou jsme pokládali za pevninu. Čím dále jsme pronikali do jeho vln, tím více sílil. Voda s hlasitým klokotem narážela na kmeny voru. Přes nadlidské úsilí jsme se nemohli udržet na vyznačené tratí. Proud nás nejen hnal stranou, na západ, ale ke všemu ještě dvakrát otočil naším vorem kolem dokola, jako by si s ním pohrával.

„To nic není!“ zvolal jsem na své druhy a na chvilku vytáhl veslo z vody. „Neztrácejme nadarmo síly. Co na tom, že nás proud zanese na západ o několik mil? Stejnoměrně, trpělivě veslujme směrem k souši, a nakonec se pomalu prodereme přes ten ďábelský proud…“

„A vor vydrží?“ zeptal se Wagura a nedůvěřivě hleděl na kmeny. „Jak skřípá!“

Skutečně skřípal. Nápor dorážejících proudů vytvářel opravdové nebezpečí. Vor se mohl rozletět a proti tomu se nedalo nic dělat. Liány, jimiž jsme vázali kmeny, jsme vybírali nejpevnější; zatím držely docela dobře. Museli jsme doufat, že vydrží do konce.

Málo pohyblivý vor se nakonec stal hříčkou vírů, již s ním pohazovaly sem a tam. Když byl otočen přídí směrem k pevnině, tehdy jsme chvatně veslovali, abychom jej aspoň kousíček přiblížili k cíli. Byla to namáhavá dřina, neboť proud byl prudký, přesto jsem však ani na okamžik neztrácel naději. „Přece jen se blížíme k souši!“ poznamenal jsem. „Jen abychom nepolevili!“ Indiáni přikyvovali. Kokosové palmy, jež rostly na pevnině, vypínaly stále zřetelněji své široké chocholy nad nižší porost.

„Jen ještě tři míle, nanejvýš čtyři!“ odhadl jsem vzdálenost dělící nás od vytouženého břehu.

Druhové neodpovídali, pouze s neskrývaným strachem sledovali rychlý běh voru na západ. Již jsme minuli jižní pobřeží Robinsonova ostrova a octli se ve výši jeho západního okraje.

„Tehdy jsme uháněli stejně,“ zamumlal Arnak. „Hned nás uchvátí měnivé proudy…“

Bohužel, jeho slova se až příliš brzy potvrdila.

Dále k západu pevnina náhle skončila. Pobřežní čára se tam ostře stáčela k jihu a oceán zde tvořil hluboký záliv. Z tohoto zálivu se valily k severu silné proudy, které se vlévaly do západního proudu, jenž nás unášel, a vytvářely zde víry, aby potom rozbouřené vodní spousty obrátily k severu.

Dříve než jsme se dostali do těchto kypících vod, zoufale jsme veslovali, abychom se probojovali na jih, čím však byla naše vesla proti strhujícímu náporu vody? V tomto pekle vířících vod prokázal vor svou odolnost, bohužel náš úmysl dorazit k pevnině byl obrácen vniveč. Proudy nás s nezadržitelnou silou odháněly od cíle a unášely k severu.

„Prohráli jsme!“ procedil jsem hněvivě a odložil veslo stranou, když se další boj ukázal bezvýsledným. Sotva jsem lapal po dechu, pot se ze mne lil potůčky. Druhům se nevedlo lépe. S nenávistí poražených jsme mysleli na nepřátelský živel.

Na odpočinek nebyl čas. Jestliže jsme se dosud snažili proniknout na jih, pak jsme nyní stanuli tváří v tvář novému zápolení, vyvstal před námi nový úkol: jak se vrátit na Robinsonův ostrov. Ležel na východ od nás, a proud unášel náš vor k severu, kde se stále zřetelněji vynořoval z moře domnělý ostrov Margarita. Byl to – jak jsme nyní na vlastní oči zjistili – rozsáhlý kus země, prostírající se od východu na západ asi na rozloze dvaceti mil, a možná i více.

„O je, to je zlé, to je zlé!“ volali Indiáni. „Tam jsou krutí lidé!“

Proud nás unášel k velkému ostrovu. Veslovali jsme všichni tři jako posedlí, abychom se dostali ven z jeho přesily. Podařilo se nám to. Po půlhodinovém obrovském úsilí jsme zpozorovali, že proud kolem nás již není tak prudký a že se můžeme nyní snáze probojovávat šikmo přes něj. Ještě několik set usilovných úderů vesly – a obklopila nás tichá voda. Proud zůstal někde za námi. Radostí jsme vykřikli.

K Robinsonovu ostrovu jsme měli dvě míle. Moře zde bylo klidné. Veslovali jsme beze spěchu a k večeru jsme dorazili k severozápadnímu břehu našeho ostrova. Během dne jsme jej obepluli obrovským, mnohamílovým obloukem. Byli jsme utahaní jako psi, sklíčeni utrpěnou porážkou, způsobilo nám však radost, když vor se skřípotem narazil na břeh ostrova, a přátelský písek nám vrzal pod nohama.

Noc jsme přespali na místě, kde jsme přistáli. Příští den jsme přetáhli vor podél pobřeží na východní stranu ostrova k ústí naší říčky a nastěhovali se do starého sídla.

Nablízku jeskyně nás ochočení papoušci, kteří ještě neuletěli, přivítali veselým vřeskem, což dojalo naše srdce, neboť na okamžik se nám mohlo zdát, že jsme se vrátili pod rodnou střechu.

Námořní bitva

„Udělali jsme dvě chyby,“ prohlásil jsem Indiánům, když jsme seděli u ohniště a rozvažovali jak o budoucnosti, tak i o tom, co bylo. „Udělali jsme dvě chyby, a proto se nám nepodařilo odplout!“

„Vím!“ zvolal Wagura. „Vor je mizerný!“

„Uhádl jsi. Musíme postavit jiný vor: lehčí a užší, aby byl pohyblivější.“

„Ale jak – lehčí?“ zeptal se Arnak. „Vzali jsme přece suché kmeny.“

„Vezmeme teď jenom bambus. U jezera Hojnosti ho roste dostatek. Bambus je nejlehčí a přitom odolný.“ Arnak měl, co se toho týče, jisté pochybnosti, proto jsme se dohodli, že vor postavíme z bambusu, ale vyztužíme jeho okraje nepříliš silnými, suchými kmeny.

„A druhá chyba?“ připomněl Arnak.

„Proud nás uchvátil příliš rychle… Musíme se v budoucnu vyhnout vírům na západě. Pronikneme tedy po klidném moři co nejdále na východ a už tam se začneme probíjet proudem k pevnině.“

V tom okamžiku se s hlasitým šumotem spustil silný liják a museli jsme se uchýlit do jeskyně. V posledních dnech se přehánělo nad ostrovem během dne vždy několik prudkých, ač krátkých bouřek, jež věstily příchod deštivého údobí.

Příval rychle ustal, ukázalo se slunce. Když jsme vycházeli ven, nadhodil jsem otázku s kukuřicí.

„Co soudíte, stojí za to oset nové pole?“ zeptal jsem se druhů. „Zůstalo nám trochu kukuřičného zrna na osev.“

„To myslíš, Jene, že se tady zdržíme ještě tolik měsíců?“

„Nevím, co si mám myslet. Vás se ptám a vy raďte!“

„Škoda práce!“ rozhorlil se Wagura. „Kukuřice dozraje, když už my dávno budeme v rodné vísce.“

„A jestli nám zase něco vleze do cesty, nějaká nepředvídaná překážka?“

Nakonec jsme společně uvážili, že připravíme pole, a využívajíce deštivého údobí, osejeme je kukuřicí.

Následující týdny nám ubíhaly v pilné práci. Lovili jsme, sbírali plody a kořeny, stavěli nový vor a rovněž jsme očišťovali od křovisek a plevele kousek půdy u říčky k setbě. Masa nám nyní nechybělo, neboť jako loňského roku, slétlo se mračno papoušků do hnízdiště v háji na severu, a z výpravy do západních končin ostrova jsme přivezli na starém voru přes deset pěkných želv, které jsme chovali živé.

Jednoho dne, využívajíce pěkného počasí, jsme zrovna osévali pole kukuřicí, když náhle jako opaření všichni tři jsme nechali práce. Proměněni v sluch, zachycovali jsme zvláštní ohlasy, jež zalétaly z dálky. V té době často burácelo nad ostrovem hromobití, avšak to, co jsme zaslechli, nebylo obyčejné“ hřmění. Slunce svítilo, a přece se vzduchem neslo časté dunění.

„To není bouře!“ vykřikl Arnak.

„Jde to od moře!“ zjistil Wagura.

Odhodili jsme lopaty a rozběhli se k návrší. Když jsme se vyškrábali na úbočí nad vrcholky stromů a pohlédli na moře, ukázal se našim očím vzrušující pohled: na vodě asi míli od ostrova byly dva koráby. Vzdálené od sebe na čtvrt míle, ostřelovaly se navzájem. Bylo vidět výbuchy dělových výstřelů. Kotouče dýmu ze spáleného prachu zahalovaly oba koráby. Když jsme napjali zrak, dokonce jsme viděli, jak v blízkosti bojujících dopadají koule na hladinu a rozstřikují vodu.

Se zatajeným dechem jsme sledovali bitvu. Podle stěžňů jsem poznal, že jsou to dvoustěžňové brigantiny, každá vyzbrojená četnými děly. Kanonáda byla pekelná.

„Jsou to ale zuřiví psi!“ zvolal jsem.

Koráby neustále měnily svou polohu, zřejmě se chtěly natočit k protivníkovi tak, aby mohly do něho co nejúčinněji pálit. Některé střely zasahovaly lodní trup a lanoví a rvaly stehy i jednotlivé plachty, ale přes tyto škody, které jistě nebyly příliš hrozivé, boj stále pokračoval.

„Kdo jsou ti lidé, Jene?“ ptali se druhové. „Jsou to piráti?“

Na hlavním stěžni brigantiny, která byla blíže ostrova, visela vlajka, a ačkoliv vinoucí se kouř ztěžoval viditelnost, přece jsem rozeznal, že je to španělská vlajka. Na druhém, poněkud vzdálenějším korábu, jsem nemohl nic zahlédnout a jistě tam žádná vlajka nebyla.

„Dal bych na to krk, že ten druhý je pirát!“ řekl jsem. „A ten bližší je Španěl.“

Koráby se při neustálém manévrování přesunuly trochu na sever, do okolí pěti nevelkých skalisek, jež vyčnívala z vody ve vzdálenosti necelé půl míle od břehu. Odehrávalo se to blízko pobřeží, takže jsme shora viděli každou podrobnost bitvy.

Byl to urputný, napínavý boj. Pirátská loď – mám-li ji už tak nazvat – se snažila přirazit k protivníkovu boku a jistě dobýt jeho paluby sečnou zbraní, ale Španěl se měl na pozoru a důmyslné se vyhýbal přiražení. Když se však poněkud uhnul, tamten dotíral tím prudčeji. Španěl na okamžik triumfoval, dosáhnuv nad pirátem značné převahy: dobře mířenou ranou mu strhl přední stěžeň a značně zmenšil jeho pohyblivost. Ale za několik minut došlo na jeho palubě k strašlivému výbuchu prachu a koráb se octl celý v plamenech. To rozhodlo boj ve prospěch piráta. Děla umlkla.

Z planoucí brigantiny se zachraňovali lidé skokem do moře. Spustili na vodu dva čluny. Námořníci se chvatným veslováním vzdalovali od místa požáru. Směřovali k našemu pobřeží.

Arnak mě křečovitě chytil za rameno a ukazuje na čluny vyjekl:

„Neštěstí! To jsou zlí lidé!“

„Utíkejme odtud!“ zvolal Wagura a chtěl se rozběhnout.

„Klid, přátelé, klid!“ zdržoval jsem je. „Nic zlého vám ještě nehrozí!“

„Tobě snad ne!“ prohlásil Arnak a svraštil čelo. „Ale nám ano!“

Netrpělivě jsem na ně houkl:

„Nemluvte hlouposti. Mezi vámi a mnou není žádný rozdíl! Náš osud je společný! Ať se stane cokoliv, neopustím vás a nedovolím, aby vám ublížili. Spolu žijeme a spolu se bráníme! Vaši nepřátelé jsou i mými nepřáteli!“

Cosi se lehce mihlo v Arnakových očích, jakoby záblesk vděčnosti. Indián se mě zeptal:

„A ti v člunech jsou tvoji nepřátelé?“

„Moji nepřátelé!“ odpověděl jsem.

Nespouštěli jsme z očí čluny blížící se k pobřeží ostrova. Sedělo v nich asi dvacet pět námořníků. Hbitě zabírali vesly a bylo vidět, že mají naspěch, neboť vztyčili na přídi nějaké tyče jako stěžně a napjali na nich plachty.

Neminulo ani půl hodiny a přistáli na souši necelou míli od našeho kopce. Všichni vysedli a jeden člun, větší, zakotvili dál od břehu. Obávali jsme se, že budou chtít jít do nitra ostrova, ale příchozí se utábořili u samého moře a neopouštěli pobřežní písčinu.

Z dálky jsme viděli, že všichni napjatě pozorovali, co se dělo na moři. Tam nadále planul jejich koráb. Druhá brigantina k němu připlula na vzdálenost dostřelu z muškety, načež se odpoutal od jejího boku člun s ozbrojenými lidmi.

Španělé na souši se při pohledu na to silně znepokojili, jistě v domnění, že jsou pronásledováni. Pobíhali zmateně na břehu, hledali vhodná stanoviště k obraně a chystali zbraně k boji. Jak jsme stačili postřehnout, téměř každý druhý námořník měl ručnici. Ale jejich obavy se neuskutečnily. Šalupa z pirátského korábu zůstala u hořící brigantiny a obeplouvala ji kolem dokola. Když zjistili, že se pro plameny nemohou dostat na palubu, vrátil se člun k svému korábu, který zakrátko rozvinul všechny nepoškozené plachty a odplul východním směrem. K večeru jsme jej za obzorem ztratili z očí.

Přikvačila tedy na nás nová starost, vznášelo se nad námi velké nebezpečí. Poněvadž na vodách Karibského moře byl každý člověk člověku vlkem, ihned jsme tyto cizí, neznámé příchozí z hořícího korábu považovali za nepřátele a za zdroj strachu!

Nejdůležitější věcí bylo vyzvědět, kdo jsou a co mají za lubem. Využili jsme houštin a přikradli se na vzdálenost sto padesáti kroků od jejich tábora a přikrčili se mezi hustými křovinami. Viděli jsme odtud všechno jako na dlani. Pro všechen případ jsme měli s sebou luky s otrávenými šípy.

Napočítali jsme jich třiadvacet. Podle oděvu jsem poznal, že to nejsou Angličané, ani Holanďané. Odplutí pirátského korábu je poněkud uklidnilo, ale nyní velmi živě rokovali mezi sebou a bylo vidět, že mezi nimi došlo k urputné hádce. Jedni křičeli a ukazovali na sever, kde se na obzoru rýsovaly štíty domnělého ostrova Margarita, druzí se rozháněli opačným směrem, k pevnině. Snadno jsme uhodli, oč se přeli, a nesmírně nás potěšilo, že příchozí brzy zamýšleli opustit ostrov.

Poněkud stranou od hlavní skupiny jsme viděli jejich palné zbraně, postavené do jehlanů. Bylo tam přes deset pušek různého kalibru, mezi nimi muškety mohutných rozměrů. Chtivým zrakem jsem hltal poklady, po kterých jsem již rok marně toužil, a mimoděk jsem začal uvažovat, jak bych se jich zmocnil.

Proti svému prohlášení, že příchozí pokládám za nepřátele, vířil mi v nejskrytějších koutcích hlavy zpozdilý nápad jít k nim a pohovořit s nimi. Přece tak dlouho odloučen od lidí svého světa, toužil jsem jako ryba po vodě setkat se s nimi. Byl jsem ohromně zvědav, jak by mě přijali! Vůči Angličanům bych příliš dlouho neváhal. Avšak to nebyli Angličané. Jeden z nich, jenž hlasitěji vykřikl, až jeho slova doletěla k našemu úkrytu, rozptýlil všechny pochybnosti: byli to Španělé. Lidé, kterých se jako ohně museli vystříhat jak moji indiánští druhové, tak i já sám.

Zaujat vábným pohledem na pušky, pozoroval jsem bedlivě chování Španělů. Necítil jsem, jak mě Arnak mírně dloube do boku.

„Jene!“ zašeptal Indián konečně. „Podívej se tam, na vodu!“

„Na vodu?“

„Nevidíš?“

„Vidím dva čluny.“

„Ano, dva čluny!“

Řekl to tak vzrušeným hlasem, že jsem okamžitě pochopil běh jeho myšlenek. Čertův chlapík je ten Arnak, není nad něj! Dovedl se bystře dívat. Zatím co já jsem hltal zrakem lákavé zbraně, on uvažoval o naléhavější záležitostí, a to, jak se dostat z ostrova. Byly tam dva čluny vyzbrojené plachtami, z nichž menší – jakoby stvořený pro naše záměry. Ale jak se ho zmocnit? Do poloviny vytažený přídí na písek, ležel hned vedle lidí, kteří si posedali na břehu. Myš by k němu neproklouzla nepozorována, a což teprve člověk! Druhá šalupa, větší a s hlubším ponorem, stála na kotvě asi dvacet sáhů od břehu.

„Člun by se nám hodil!“ říkal jsem spíš pro sebe než druhům. „Ale není možné se k němu dostat.“

Den se chýlil k večeru. Na severozápadním obzoru vyrůstal nad oceánem černý bouřkový mrak. Deštivé údobí nám denně sesílalo vydatné lijáky.

Jakmile Španělé zpozorovali blížící se bouři, několik z nich vytáhlo z člunu sekery a tesáky a rozběhlo se do houštin. Sotva jsme před nimi pokradmu uprchlí. V houští se rozlehly ohlasy úderů. Záhy přivlekli kmeny a velké větve, z nichž na okraji houštiny postavili tři prostranné chatrče. Když byli hotovi, první velké kapky začaly bubnovat na listí a písek. V letu snesli pod střechu zbraně, a kdo měl, i tlumoky, a sami se schovali.

Byl večer. Rozpoutala se bouře. Moře hučelo, vichr skučel. Čluny ležely opuštěny; Španělé nepostavili žádnou stráž, jistě přesvědčeni, že ostrov je liduprázdný. Chatrče se tyčily od břehu moře asi na dvacet kroků, přál nám však hustý liják. Uprostřed rychle se snášejícího soumraku nemohli jsme ani na tuto nevelkou vzdálenost postřehnout, co se děje u člunů.

Čekali jsme ještě jen na úplnou tmu, povzbuzeni nadějí, že se všechno znamenitě podaří. Za těchto okolností, kdy nám neprozíravost Španělů šla na ruku, nebylo zatěžko ukrást menší člun.

Déšť byl poněkud chladný, třásli jsme se zimou. Okamžiky zdlouhavě míjely v trpělivém vyčkávání. Přemýšleli jsme o tom, co nastane později, po ukořistění člunu.

„Španělé,“ ozval jsem se k druhům, „nebudou vědět, kdo jim člun vyfoukl. Bouře zahladí všechny stopy. Budou si myslet, že jej odnesly vlny. Ale co dál? Snad jej budou hledat zítra na pobřeží?“

„Vydejme se ihned na moře!“ navrhl Wagura. „Ihned prchněme z ostrova!“

„Žvaníš hlouposti,“ obořil se na něho Arnak. „Za polovinu noci, do rána, toho moc neuplujeme. Zítra by nás Španělé snadno objevili. Ostatně, jak bychom se mohli vypravit v takovém počasí?“

„Tak co tedy uděláme?“

„Hned se vydat na širé moře nedokážeme,“ přerušil jsem mírně spor. „Nejdřív se musíme obeznámit s plachtou a vesly. Musíme proto člun schovat…“

„Ale kde?“

„Snad abychom jej přetáhli podél pobřeží na druhou stranu ostrova?“ navrhl Arnak. „Tam jej Španělé hledat nebudou.“

„Proč tak daleko? Myslím, abychom jej zatáhli nahoru na naši říčku a tam schovali mezi křovinami.“

„Správně! Takhle to bude nejlepší!“ zvolali Indiáni. „Zatáhneme jej na říčku!“

„Jak je vidět, Španělé chtějí rychle vyklidit náš ostrov. Ale zda odplují, jestli jim bude chybět jeden člun?“

„Odplují, Jene, odplují! Vejdou se všichni do většího člunu!“

Nebyl jsem si tím tak jist. Otázka: zda odplují nebo ne – byla pro nás bezmála otázkou života a smrti. Kdyby Španělé zůstali na ostrově delší dobu, dříve nebo později by nás objevili. Tomu jsme museli za každou cenu předejít.

„Jediná rada,“ prohlásil jsem, „je zůstat v úkrytu celý zítřejší den a hned s příchodem noci opustit ostrov.“

Zatím v počasí nastala změna spíše zneklidňující. Bouře na našem ostrově, jak jsem se již zmínil, bývaly náhlé a prudké, ač netrvaly dlouho. Tak i nyní příval rychle pominul, obloha se vyjasňovala, mezi mraky zasvitly hvězdy. Po bouři zvedal ještě vítr na moři vysoké vlny a hukot byl mohutný, na zemi a na moři však bylo více vidět než předtím, na začátku noci.

Přikročili jsme k provedení plánu. Výpravy se mnou se účastnil pouze Arnak; Wagura měl čekat opodál na břehu. Shodili jsme se sebe bederní opasky a několik set kroků od chatrčí jsme vlezli do vody, až nám sahala po krk, načež jsme se pomalu brouzdali rovnoběžně s pobřežím, místy se brodíce, místy přeplouvajíce hlubiny. Vzal jsem s sebou lovecký nůž, většinou jsem jej držel v zubech.

Mraky se na obloze protrhávaly stále víc, a ač měsíc nesvítil, dostatečný jas hvězd nám dovoloval rozeznat věci na několik desítek kroků. Když se vynořily před námi tmavé obrysy člunu, dbali jsme, aby nám z vody vyčnívaly jen hlavy.

Nejdříve jsme dorazili k větší šalupě, zakotvené dál od břehu. Jak jsme očekávali, nebyla v ní živá duše. Přeskočili jsme přes roubení a dostali se dovnitř. Na dně bylo plno vody po bouři. U přídě se kupila hromada svinutých plachet. Chvatně jsme prohledali celou palubu, abychom našli něco užitečného. Nic jsme neobjevili.

„A pod plachtou?“ zašeptal jsem Arnakovi. „Nu, podívej se tam!“

Zakrátko jsem zaslechl, jak Indián radostí vyprskl.

„Co je tam?“ přiskočil jsem k němu.

„Nějaká truhlice…“

Otevřeli jsme víko a našli v ní součástky starých oděvů. Předměty, které v tomto okamžiku neměly pro nás žádnou cenu. Když jsme však potmě hmatali dál, narazili jsme vedle truhlice na něco tvrdého. Na sekeru.

„Ó!“ zaradoval se mladý druh a zálibně se rozmáchl kořistí vzduchem.

„Dobře! Vezmi ji s sebou!“ řekl jsem. „Bude se nám hodit.“

Když jsme nic více neobjevili, tiše jsme vklouzli do vody a zamířili ke břehu. Moře bylo stále mělčí, spustili jsme se tedy na všechny čtyři a doplazili se dál ke člunu, o který nám šlo.

Z dálky se nám nezdál ani moc velký ani těžký, když jsme jej však nyní měli spouštět z písku na vodu, museli jsme pořádně napnout síly. Konečně se nám jím podařilo hnout.

„Podívej se, jestli jsou v něm vesla a plachta?“ zašeptal jsem Arnakovi.

„Jsou!“ ujistil se, zatím co já jsem se snažil dostat člun na vodu.

Tak jsme byli zaujati nezvyklou dřinou, že jsme zapomněli na celý svět. Vtom jsem zaslechl podivné vrzání písku. Otočil jsem hlavu a se zděšením jsem uzřel člověka, jak kráčel k nám. Šel od chatrčí. Sotva zpozoroval, že člun není na svém místě, zastavil se na okamžik jako přikován.

„Caramba!“ zařval z plných plic a pak ještě vykřikl několik jiných španělských slov.

Skokem jako jaguár vletěl do vody, aby zadržel odplouvající šalupu. Je možné, že nás doposud ještě nezpozoroval, neboť se k nám hnal jako blázen. Arnak ho hbitě udeřil sekerou do hlavy. Španěl jen tiše zasténal a v bezvědomí se svalil do vody. Ale křik, který předtím nadělal, probudil lidi v chatrčích. Vyběhli a hnali se teď k nám.

Nebylo jiného východiska než nechat člun člunem a zachránit se útěkem. Nepozorovaně, avšak čile jsme se vzdálili od člunu. Zprvu jsme plavali na mělčině, koleny se dotýkajíce písku, potom to šlo již jako obvykle. Za námi se rozlehla zmatená volání Španělů.

Když jsme se ujistili, že nás nepronásledují, přestali jsme plavat, zvědavi, co se děje ve španělském táboře. Rozdělali tam na písku oheň, člun úplně vytáhli z vody, Španěla, jenž byl dosud v bezvědomí, křísili. Měli jsme dojem, že se nedomýšleli naší přítomnosti.

„Sbohem, lodičko!“ procedil jsem.

Měl jsem zlost. Nejenže jsme člun neukořistili, ale k dovršení všeho zlého jsem na útěku ztratil ve vodě lovecký nůž, svého věrného přítele po celý rok.

„Máš sekeru?“ zabručel jsem na Arnaka.

„Mám!“ odvětil.

Statečný chlapík! Alespoň on nezklamal.

„Hlídej ji jako oko v hlavě! Nůž jsem ztratil…“

Několik set kroků od tábora jsme zastihli na smluveném místě Waguru. Spolu s ním jsme se znova přikradli k chatrčím a přitisknuti ke keřům jsme pozorovali Španěly.

Zatím člověk sražený Arnakem přišel k vědomí a vyprávěl druhům asi hrůzostrašné historky o přepadení, neboť v táboře zavládlo vzrušení. Na větší šalupu okamžitě poslali dva ozbrojené strážce a menší zatáhli na písek, ještě dál od vody. Jistě v obavě před útokem zbytek noci nespali a pobíhali v blízkosti chatrčí po břehu moře.

„Ti čerti vyčenichali,“ ozval se Arnak, „že jsme na ostrově.“

„Snad nás budou ráno hledat?“ znepokojil se Wagura.

„Přece nevědí, kolik nás je,“ prohlásil jsem.

„Myslíš tedy,“ pokračoval Arnak, „že nám proto dají pokoj?“

„Ano.“

Šlo to ještě lépe, než jsem předpokládal. Před svítáním jsme zpozorovali v jejich táboře rušnější shon, a když jsme přišli blíže, pocítili jsme náramnou radost: Španělé se chystali k odplutí. Horečně pobíhali sem a tam, chvátali, jako by je honil sám Lucifer.

„Počítejte přesně, kolik jich nasedá!“ nařídil jsem Indiánům.

Připlazili jsme se ještě blíž, abychom nic a nikoho nepřehlédli.

„Bojíš se, Jene, že mohou nalíčit nějakou léčku?“ zeptal se Arnak.

„Opatrnosti nikdy nezbývá.“

Když nasedali do člunů, těžko jsme se jich ve zmatku mohli dopočítat, zdálo se však, jako by byli přítomni všichni Španělé a nikdo nezůstal. Konečně odrazili od břehu, kolem dokola se rozhostilo blahé ticho. Jakmile se rozednilo, opatrně jsme prohledali celé okolí, ale nikdo tam nebyl.

Pocítili jsme velkou úlevu. V prvních paprscích vycházejícího slunce se bělaly na obzoru dvě napjaté plachty směřující k severu, k domnělému ostrovu Margarita.

Vydali jsme se k místu, kde předtím na písku ležel člun. Když jsme namátkově hledali ve vodě, měli jsme štěstí. Wagura našel na mělčině lovecký nůž, a z toho jsem měl takovou radost, že jsem mladíka pořádně zobjímal.

Byl by na omylu, kdo by soudil, že tím nezvyklé dobrodružství skončilo.

Ukázalo se, že včerejší příval uhasil požár na španělské brigantině a bouře zahnala trosky jejího trupu na jedno z pěti skalisek, v jejichž blízkosti se odehrál poslední boj, a tam ji zanechala. Příď korábu, úplně vypálená, se propadla a záď jako by vyvázla bez úhony, ačkoliv se stále ještě prodíral z jejího nitra kouř.

Pustili jsme se toho rána do obvyklé práce. Kolem poledne mi probleskl hlavou nápad. Až div, že mi to nenapadlo dříve. Vrak! V troskách brigantiny byla nepochybně spousta věcí pro nás nadobyčej užitečných, snad dokonce prkna, kladiva a hřebíky, jimiž bychom mohli stlouci docela dobrý člun. Vrak, stojící půl míle od pobřeží, byl naším vorem snadno dosažitelný.

Hned odpoledne jsme se všichni tři pustili do díla. Vzali jsme s sebou sekeru, nůž a několik prázdných košíků. Moře bylo dosti klidné, přeplavba nepůsobila těžkosti.

Z nitra lodního trupu stále ještě vyrážel štěrbinami kouř, zdálo se mi však, že nástavba na zádi, čnějící vysoko do vzduchu, nebyla požárem příliš zničena.

Přirazili jsme rovnou k samé palubě. Kam se člověk podíval, všude byly ponuré stopy zpustošení. Oheň však nestrávil všechno. Některé trámy byly jen opálené. Ačkoliv plachty shořely úplně, stěžně částečně byly ušetřeny. Také i lanoví nebylo všude zničeno.

„Podívej se, Jene! Kolik je těch lan!“ radovali se chlapci.

Ještě jsem neměl jasnou představu, co vezmeme s sebou, ale kořist slibovala, že bude bohatá.

Uvázali jsme vor ke stěžni a vyšplhali se na palubu. Byla příkrá; zachytávali jsme se různých zábradlí i lan a vlezli jsme na záď. Oheň poněkud ušetřil zadní část korábu, snad proto, že tvrdý dub nástavby odolal plamenům. Tam byly kajuty, do nichž jsme mohli nahlédnout kulatými otvory, tak zvanými bull-eye’e. Abychom se dostali do nitra, museli jsme rozbíjet dveře sekerou. Nelitovali jsme námahy. Zřejmě zde bydleli důstojníci brigantiny, kteří na útěku vzali s sebou jen málo věcí. Všechno to nyní leželo rozházeno bez ladu a skladu, a takovým se mi to zdálo bohatstvím po roce divošského života na ostrově, že jsem nevěděl, čím dříve opájet oslněný zrak.

Dováděli jsme a smáli se jako děti. Indiáni si navlékli rozmanité oděvy jako na maškarádu, já jsem se oblékl do jakési důstojnické uniformy, bohatě vyšívané zlatými prýmky. Na hlavu jsem si nasadil nádherný klobouk španělského granda.

„Vypadáš jako kapitán při přehlídce!“ volali Indiáni a dívali se na mě s nadšením a maličko se strachem. Tolik vytrpěli od lidí, kteří nosili podobné uniformy, že dokonce pouhý pohled na oděv v nich budil bázeň.

„Dost zábavy!“ řekl jsem. „Svlékat se! Vraťme se ke své kůži.“

„Ty obleky s sebou nevezmeme?“ ptali se rozčarováni.

„Ne! Potřebujeme užitečnější věci.“

Hledali jsme především nářadí a zbraně. Našel jsem v koutě pohozenou bambitku, byla však poškozena, chyběl jí kohoutek. Pytlík, schovaný pod kójí, vzbudil naši zvědavost. Když jsem se podíval dovnitř, až se mi udělalo horko přílišným vzrušením; v pytlíku byl prach! Přes deset liber prachu. Bambitka, kterou jsem měl v jeskyni, už mi nebude sloužit jen k vykřesání ohně. Objevili jsme také slušnou zásobu olova. Již celé měsíce jsem se tak nezaradoval, jako v tomto okamžiku. Jako by mi spadl těžký kámen ze srdce. Nebyl jsem přece nadarmo lovcem ve virginských lesích; dovedl jsem náležitě ocenit, co je to mít opravdovou palnou zbraň!

A zase jsem byl hotov tančit s chlapci tanec vítězství. Když jsme se dál hrabali v kajutě, jež patřila zcela jistě kapitánovi, přišli jsme na námořní dalekohled. Byl dlouhý na půldruha lokte a přesně fungoval, neboť když jsem jej náležitě zaostřil a nařídil na ostrov, uzřel jsem listí vzdálených kokosových palem tak zřetelně, jako by byly na dostřel šípu z luku. Druhové, kteří se dalekohledem nikdy nedívali, ztratili řeč a byli s to věřit v ďábelské čáry. Srdečně jsem se jim vysmál, dalekohled jsem pečlivě uschoval do pouzdra a podal Wagurovi, aby jej hlídal jako poklad.

„Tu rouru vezmeme s sebou?“ zeptal se Arnak.

„To se rozumí!“

V kapitánské kajutě jsme už nic zajímavého nenašli. Když jsme však pronikli do dalších kajut – byly celkem čtyři – přišli jsme v poslední na opravdovou zbrojnici. Leželo tam více než deset pušek různé ráže, od pěkných kulovnic až po těžké muškety. Chvěly se mi ruce.

„Nač měli tolik zbraní?“ podivil se Arnak.

„Mám takové podezření,“ nadhodil jsem, „že i oni byli piráty.“

Ukázal jsem na zbraně a řekl:

„Všechno to vezmeme s sebou na vor!“

Arnak na mě úžasem vyvalil oči.

„Všechno?“ zeptal se. „Jsme jenom tři!“

„Všechno!“ učinil jsem rozhodný pohyb rukou. „Nenecháme tady ani jednu pušku.“

„Ale Jene! Nač bychom jich tolik potřebovali. Škoda se s tím tahat. Z ostrova to všechno neodvezeme!“

„To je jedno!“ trval jsem na svém. „Jestli zbraně jsou, tak je vezmeme… Přenášejme!“

Přiznám se sám, že jsem neměl všech pět pohromadě, co se týká zbraní, ale co dělat; nemínil jsem ustoupit od svého úmyslu ani o krok. Arnak se vzdorovitě zatvářil a položil svou podmínku:

„Dobře, Jene, ať je tomu tak! Ale dovolíš, abychom vzali s sebou na ostrov všechny obleky!“

„Všechny? Snad i tu uniformu se zlatými prýmky?“

„Ano. I uniformu, i klobouk!“

Mávl jsem rukou na souhlas, poněvadž na vor se toho vešlo hodně.

Přenášení kořisti netrvalo dlouho. Rozhlížel jsem se po palubě, hledaje prkna na stavbu člunu, ale vhodné stavební dříví tam nebylo. Zato jsme vytáhli z kajut několik lavic, stolů a židlí, a hodili je do vody. Uvázali jsme všechno na lano, abychom to mohli táhnout za vorem.

Byli jsme na korábu asi tři hodiny. V poslední hodině se povážlivě rozmohl kouř vycházející z nitra lodního trupu. Dusil nás a slzely nám oči. Některá místa na palubě byla horká od ohně, šířícího se uvnitř.

Chtěl jsem ještě získat nějaké nářadí, kromě sekery jsme však nic nenašli. Odpluli jsme tedy od korábu a zamířili s naloženým vorem ke břehu.

V noci zaplavila oblohu nad skupinou Pěti skalisk rudá záře požáru. Oheň pronikl palubou a stravoval zbytky brigantiny.

Vylodění záhadných lidí

V práci jsme pokračovali tam, kde jsme ji přerušili pro ohlas námořní bitvy: na kukuřičném poli. Veškerou zbylou zásobou zrna jsme svědomitě oseli úrodnou půdu u říčky, třebaže jsme všichni doufali, že opustíme ostrov dříve, než úroda dozraje.

Z lavic a stolů, jež jsme sebrali z brigantiny v naději, že z nich stlučeme lodici, se nedalo nic udělat. Chybělo nám potřebné nářadí, pila, hoblík, kladivo, hřebíky, kromě toho se ukázalo, že stavební dříví je nevhodné, nezpůsobilé k obrábění, takže jsme se museli vrátit k původnímu plánu s vorem. Několikrát jsme jej přestavovali a zkoušeli jeho nezpůsobilost na vyjížďkách na moře. V této práci jsme nabyli zručnosti již dříve.

Během těchto týdnů jsme nezanedbávali výcvik ve střelbě. Záleželo mi na tom, abych vycvičil chlapce na výborné střelce. Už dávno, v otroctví, se dosti načichali střelného prachu a ostříleli při hřmění děl, ačkoliv nikdy nedostali zbraň do ruky. Nyní jsem je rychle naučil nabíjet, zalícit pušku, mířit, střílet a také i čistit. Pálili jsme vždy do terče, udělaného ze dvou za sebou vztyčených stolních desek. Tímto způsobem jsme neztráceli olovo, jež jsme mohli ze dřeva vydloubat.

Po vyzkoušení všech pušek jsme vyřadili dvě jako nezpůsobilé a ze zbylých jedenácti jsme si vybrali tři, jež nejlépe nesly: dvě kulovnice pro chlapce a pro mě mušketu. Rozhodli jsme se, že se od těchto zbraní cestou do indiánské vesnice neodloučíme ani na krok a vždy je budeme mít pohotově.

„Teď vidíte, proč jsme vzali s sebou na ostrov všechny zbraně!“ vysvětlil jsem druhům. „Není puška jako puška. Hodilo se nám, že jich máme tolik, abychom si vybrali nejlepší.“

„A co uděláme s ostatními?“ zeptal se Arnak a lítostivě se díval na osm kulovnic a mušket, jež ležely v řadě vedle sebe. „Necháme je tady, v jeskyni.“

„Jaká je to škoda! Jsou takové pěkné! Vždyť i tyhle nestřílejí špatně!“

„Nedá se nic dělat. Jsou moc těžké, abychom se s nimi vláčeli. Stejně ze šatstva vezmeme s sebou jen nejpotřebnější kusy, zbytek tady zanecháme.“

Mladíkům se střelba do terče tak líbila, že by nejraději bouchali bez ustání, záhy jsem však udělal zábavě konec. Vypočítal jsem, že nám zbylo prachu a olova na nějakých tři sta ran. Jakmile Indiáni nabyli takové zručnosti, že na deset ran devět zasahovalo cíl na vzdálenost sta kroků, považoval jsem výcvik za ukončený, nechtěje plýtvat vzácným prachem. Pořídili jsme si ze zaječích kožek po dvou pytlíčcích na cestu, jeden na prach, druhý na kulky – a výzbroj byla hotova. Vlastně nám nic nepřekáželo, abychom se vydali na moře. Údobí bouří minulo, počasí se ustálilo, parné dny se vrátily a dohotovený vor čekal na říčce. Bylo nám však líto rozloučit se s kukuřičným polem. Pěkné rostliny vyrostly. Ještě tři čtyři týdny chyběly, aby zrna úplně vyzrála. Rozhodli jsme se tedy čekat a opustit ostrov teprve po žních. Tak jako loni museli jsme opět hlídat pole, aby nám škůdcové nesežrali dozrávající úrodu. Nejeden mlsný pták při tom padl za oběť našim šípům. Střílel jsem z luku již mistrovsky, ne hůř než Arnak a Wagura.

Nezvyklé a vzrušující události, jež na mnoho dnů měly rozvířit klid Robinsonova ostrova, snesly se na nás neočekávaně jednoho slunečného dne, kdy bys na blankytné obloze neobjevil ani mráček, a osvěžující vánek od moře opájel rozkoší. Ráno tohoto dne se Wagura vypravil na sever, aby se podíval do papouščího háje, zda se tam ptáci ještě líhnou. Za tři hodiny se úprkem vrátil udýchaný, s vyděšenýma očima.

„Lidé… Lidé…“ koktal nesrozumitelně, uřícený, neschopen popadnout dech.

Jako posedlý ukazoval stále dozadu, za sebe,

„Co, lidé?! Jací lidé?“

„Mnoho lidí… Moc… Moc…“

„Na moři?“

„Ne!… Vylodili se!“

„Daleko odtud?“

Wagura se zakuckal, ústa se mu chvěla jako v horečce. Teprve po chvíli byl s to odpovědět.

„U háje, kde jsou papoušci…“

„Kolik jich je?“

„Nevím… Hromada… Celá spousta!…“

„Honili tě?“

„Ne.“

„Neobjevili tě?“

„Ne.“

„To je dobře!… A jací jsou to lidé? Španělé?“

„Ano, Španělé!“

„Podle čeho jsi poznal, že jsou to Španělé?“

Wagura nedovedl odpovědět, podle čeho je poznal, ujišťoval však, že jsou to Španělé.

Hned mi napadlo, že je to snad trestná výprava Španělů z ostrova Margarity proti nám. Co nejčiperněji jsme skočili do jeskyně pro zbraně. Naše tři pušky byly připraveny k střelbě. Zbylých osm jsme hbitě nabili a postavili je u stěny tak, aby byly hned po ruce.

S dalekohledem v ruce jsme vylezli na naši horu, ale ani ze samého vrcholu jsme nedovedli postřehnout jakékoliv stopy příchozích. Papouščí háj, vzdálený asi tři míle, nám zmizel z očí za výběžkem, jejž zde vytvářelo obloukovitě zahnuté pobřeží ostrova.

„Musíme se na ně podívat zblízka,“ prohlásil jsem. „Přikrademe se k nim.“

„Jak dobře, že máme pušky!“ oddechl si spokojeně Arnak.

„A jak dobře, že jste se naučili střílet!“

Do poledne ještě zbývalo dosti času, a den sliboval, že bude svízelný a pln neznámých dobrodružství. Přichystali jsme si tedy trochu živobytí na cestu, pečlivě prohlédli pušky, já jsem si mimo to strčil za opasek nabitou bambitku, a kromě střelných zbraní jsme vytáhli luky: mohlo se stát, že budeme muset střílet, aniž bychom se však prozradili třeskem výstřelů.

Zprvu jsem pomýšlel na to, že nechám Waguru u jeskyně, aby ji obhájil v případě útoků cizinců, holobrádkovi to však nebylo po chuti a velmi se zarmoutil.

„Co je s tebou? Nechceš tady zůstat?“ podivil jsem se.

„Raději chci jít s vámi!“

„Bojíš se být sám?“ zeptal jsem se podrážděně.

Moje kousavá slova ho zabolela.

„Nejsem zbabělec, Jene!“ namítl prudce. „Nejsem zbabělec.“

Bylo mi ho líto, že jsem se tak unáhleně dotkl jeho ctižádosti. Jakýpak by byl z něho obránce našeho sídla, kdyby musel čelit tlupě nepřátel? Jistě by klesl na duchu, naproti tomu spolu s námi mohl prokázat užitečnou službu. „Dobře, Waguro! Půjdeš s námi!“

Pro jistotu jsme zanechané zbraně schovali tak šikovně, aby je nikdo neobjevil.

Vydali jsme se na výzvědnou výpravu, to znamená, že jsme nezamýšleli na nikoho útočit, nanejvýš se bránit zblízka, jestliže nás napadnou – takže jsem těžkou dalekonosnou mušketu tady nepotřeboval.

Místo ní jsem vzal lehá kulovnici. Vyměnili jsme také náboje. Vyňali jsme kulky a nabili pušky sekaným olovem, abychom v případě šarvátky poranili více než jednoho útočníka.

Mlčky jsme opustili jeskyni. Od samého počátku se měl každý z nás na pozoru. Kráčeli jsme husím pochodem – já první, Wagura poslední – držíce se okraje houštin. Často jsme se zastavovali a lovili sluchem ohlasy, ale kromě šumotu blízkého moře a obvyklého křiku lesního ptactva nic k nám nezalétalo. Když jsme obešli výběžek, zpozorovali jsme je ve vzdálenosti jedné míle. Přiložil jsem dalekohled k oku. Část příchozích ležela na přímořském písku ve stínu kokosových palem a spala, jakoby přemožena smrtelnou únavou. Druzí se potulovali nablízku a zřejmě hledali něco k snědku, neboť jich několik vylezlo na palmy a trhalo plody. Napočítal jsem asi třicet lidí, další však mohli být v houští. Překvapilo mě, že jsme neviděli na moři žádný koráb, kterým by sem připluli, a u břehu ležely pouze tři loďky. Podal jsem dalekohled Arnakovi a pokrčil rameny. „Oslepl jsem nebo co? Jen se dobře podívej! Jak sem připluli?“ Indián pozorně hleděl do dálky. Na obličeji se mu zračil úžas, když odložil dalekohled od oka.

„Nevidím žádnou loď!“ řekl. „Snad je vysadila na ostrov a odplula.“

„Pochybuji! To by neměli tři loďky, nanejvýš jenom jednu…“

„Myslíš, Jene, že připluli na těch třech loďkách z daleka?“

„A jak jinak? Loďky nejsou velké. Musely být pořádně přetíženy, aby unesly tolik lidí!“

„Fí, dokonce ani plachty nemají! Plavili se pouhým veslováním. Ale odkud?“

„Prostě z ostrova Margarity…“

„V takovém případě jsou to tedy Španělé?!“

Celá věc nám připadala divná a záhadná. Který rozumný člověk by se vydával po širém moři na dalekou výpravu s tak nedostatečnou výzbrojí, na tak vratkých loďkách? A k tomu v tak nadměrném počtu? Počasí veslařům přálo, to je pravda, avšak jen kdyby se doposud klidné moře trošičku rozhoupalo, katastrofa by byla hotová. Podivná lehkomyslnost cizích lidí.

„A snad jsou to Indiáni?“ nadhodil Wagura.

Podívali jsme se dalekohledem ještě jednou. Ne, nevypadali jako Indiáni. Ve skutečnosti jsme na tuto vzdálenost nedovedli rozeznat rysy jejich obličejů, měli však na sobě – při nejmenším někteří – oděv, buď košili, či kalhoty, známka, že to nejsou Indiáni: domorodci v těchto končinách neměli takový oděv. Ostatně tři loďky byly jasně evropského původu.

„Zpozoroval jsi u nich pušky nebo jakoukoliv zbraň?“ zeptal jsem se Arnaka.

„Ještě jsem nic neobjevil,“ odvětil Indián.

„Že by byli beze zbraní?“

„Skoro to tak vypadá, Jene…“

Náhle hoch, dívající se nějakou chvíli dalekohledem, překvapeně vykřikl. Jen vykoktal, když mi rychle strkal dalekohled:

„Podívej se sám!“

Jedna z bytostí, jež doposud spaly pod palmami, vstala. Byla to žena. A vedle ní se objevilo něco menšího: dítě. Záhada stále spletitější, stále nevyzpytatelnější.

„Snad tam leží na písku ještě více žen?“ zabručel Arnak.

„Docela možné. Je to snad nějaké stěhování rodin. V každém případě musíme věci přijít na kloub a vyzkoumat, proč sem připutovali.“

Nezanedbávajíce bezpečnostní opatření, pokračovali jsme v cestě a jako předtím jsme se kradli po okraji křovisek. Zakrátko nás obklopila houšť ostnatých křovin. Rostly zde obrovité kaktusy. Tlusté rostliny se tyčily ve vzdáleností asi pěti set kroků od ležení příchozích, tvoříce neprostupnou houštinu, která nám poskytovala znamenitý úkryt. Přikrčili jsme se. Odtud se rozvíral skvělý pohled na ústí potůčku, jenž zde vtékal do moře, pak na vysokokmenný les, náš papouščí háj, zelenající se poněkud dál od pobřeží, a na tábor cizích lidí, hned za ústím potoka, na jeho druhém břehu.

Dalekohledem jsem nyní podrobně sledoval všechno, co se dělo v táboře, žádná maličkost neunikla mé pozornosti. Okamžitě jsem zpravoval své druhy o postřehnutých objevech:

„Mezi ležícími jsou ženy a děti…“

„Je jich hodně?“ ptal se Arnak.

„Není. Tři čtyři – a stejně tolik dětí…“

„A mají muži hodně zbraní?“

„Vůbec je nevidím… Aha, mají! Jeden drží dlouhý nůž, teď jím uřezává větve… Druhý mu pomáhá, má taky nůž…“

„A luky jsi objevil?“

„Ani stopy po nich!“

„Ani žádnou pušku?“

„Žádnou!“

„Snad zbraně poschovávali?“

„Eh, chlapče! Nač by je měli schovávat a před kým? Na liduprázdném ostrově? Za takových okolností má člověk zbraň po ruce, ledaže jde o to, aby pověsil někomu bulíka na nos, uchystal mu léčku. Tady ten ‚někdo‘ není!“

„Já bych jim nedůvěřoval!“ vmísil se Wagura.

Výrostek to řekl tak vážným tónem, že se mi chtělo propuknout v smích. Zdržel jsem se však, abych ho neodradil zbytečným posměškem.

„Ujišťuji tě,“ řekl jsem, „že budeme na ně dávat dobrý pozor a budeme ostražití. Ale nesmíme přepínat naši podezíravost…“

Když jsem se nadále díval dalekohledem, překvapením jsem povyskočil.

„Počkejte! Vidím něco divného! Jaká je to nevšední společnost! Není tam ani jeden Španěl! Ani jeden běloch!“

„Jak to?“

„No není! Jsou to samí Indiáni a – černoši!“

„Černoši?!“

„Ano, černoši!“

Podal jsem Arnakovi dalekohled, aby se přesvědčil sám. Potvrdil moje pozorování.

„Co je sem přivedlo?“ uvažoval chlapec.

„V každém případě připluli z končin obydlených bělochy,“ podotkl jsem.

„Z čeho tak usuzuješ?“

„Nevidíš? Jsou mizerně oblečeni, jako bývají otroci na plantážích, a kromě toho – ti černoši. Tady nejsou černoši, kteří by žili na svobodě!“

„Ovšem.“

Přítomnost více než deseti Indiánů mezi příchozími vyvolala u mých druhů pochopitelné vzrušení. Mohli to být vlastní lidé, mohli však také patřit k nepřátelskému kmeni. Nenávist mezi některými plemeny tak šeredně a hluboko otravovala duše domorodců, že někdy ani kruté otroctví u cizích nedovedlo vyhladit ani ztlumit nepřátelské city. Proto ten neklid chlapců.

Po delším pozorování tábora jsem došel k přesvědčení, že tito lidé sem nepřiputovali s útočnými úmysly. Byli zcela utrmáceni, sklíčeni a často se starostlivě rozhlíželi po severním obzoru, odkud dozajista připluli. Strachovali se, jako by jim odtamtud něco hrozilo.

„Bojí se pronásledování!“ zjistil Arnak a já jsem měl týž dojem.

Jeden z mužů, urostlý a svalnatý, přistoupil k potoku. Napil se z dlaně vody, pak si vysvlekl košili a začal se mýt. Arnak, který dalekohledem sledoval jeho pohyby, v náhlém rozčilení zacloumal Wagurovi ramenem a nařídil mu, aby se podíval dalekohledem. Oba se úryvkovitě domlouvali v arawackém jazyce, vzrušeni čímsi důležitým, a hned zjišťovali něco neobyčejného, hned zase byli na pochybách, hned se přeli mezi sebou, a pak opět brali dalekohled, aby se ještě jednou ujistili. Postřehl jsem však, že často opakovali slovo Manauri. Jejich nezvyklé vzrušení vzbudilo mou zvědavost.

„Co je s tím Manauri nebo co jste to říkali?“ zeptal jsem se jich.

„Ach, Jene!“ odvětil Arnak. „Ten, co se koupe, je strašně podobný Manaurimu.“

„A kdo je to Manauri?“

„Manauri je bratr Wagurovy matky a jeden z pohlavárů v našem kmeni.“

„Je tedy váš blízký příbuzný!“

„Nejsme si jisti, jestli je to on. Mně se zdá, že je, ale Wagura pochybuje… Neviděli jsme ho čtyři roky. Mohl se změnit, chápeš!…“

„To není Manauri!“ rozhodně ujišťoval Wagura.

„A já myslím, že je! Určitě Manauri!“ trval na svém Arnak.

Nařídil jsem jim, aby se utišili, a prohlásil jsem:

„Je velmi důležité, abychom si zjednali jistotu. Skočte do křovisek a popojděte k němu ještě sto kroků, tamhle k té kupě kaktusů! Snad ho pak poznáte.“

Vběhli s dalekohledem do hustého porostu a co nejrychleji uháněli směrem k potoku. Upalovali bystře, příliš to však nepomohlo. Nedostali se daleko, když Indián vyšel z vody, a obrácen k nám zády, oblekl si košili a vrátil se ke svým.

Když jsem dorazil k chlapcům, byli stále vzrušeni a nejisti, co mají soudit o koupajícím se člověku.

V kaktusové houštině jsme dali hlavy dohromady a ostražitě pozorujíce cizí ležení, radili jsme se, co máme dělat dál. Museli jsme učinit nějaké rozhodnutí, neboť příchozí, jak vysvítalo z jejich chování, nezamýšleli brzy opustit ostrov.

Již dávno jsem zavedl zvyk společně se radit ve trojici před každým důležitým krokem. Bylo záhodno, abych vyslechl mínění chlapců, neboť jsme tvořili sehranou bratrskou družinu, a kromě toho taková důvěra se mladíkům ohromně líbila. Ostatně si ji plně zasluhovali a často jsem těžil z jejich nadobyčej trefných a správných poznámek – zvláště Arnakových.

Nyní jsme tedy společně rozhodli, že bude lépe, když se otevřeně ukážeme příchozím, dříve než objeví naši přítomnost a podniknou proti nám nepřátelské kroky. Nezdáli se nám hroziví; snad dokonce potřebovali naší pomoci, možná že i nám by jejich pomoc přišla vhod, měli přece tři čluny.

Když jsem se chystal vyjít z křoví, odložil jsem kulovnici na zem, abych s ní lidi nepolekal. Postačila mi bambitka, zastrčená za pás a zpola schovaná.

„My také půjdeme bez pušek?“ zeptal se Arnak.

„Vůbec nepůjdete!“

„Cože? Co to říkáš, Jene? Proč ne?“ chtěli chlapci odporovat.

Hleděl jsem na ně poněkud s posměšným úsměvem, což je značně zarazilo a zchladilo.

„Je vidět,“ vyložil jsem jim za okamžik, „že jste už dávno odvykli životu v pralese… Musíme doufat, že máme před sebou přátele, ale zatím kdo by chtěl na to přísahat? Co kdyby jim vlezlo do hlavy něco hloupého? V pralese je každý cizí člověk podezřelý a na začátku nikdy nesmíme odkrývat všechny karty.“

„Co to znamená, Jene, odkrývat karty?“

„Nesmíme mu ukazovat všechny svoje síly. Proto vyjdu pouze já sám a uvidíme, jak se budou chovat. Vy, moje vojsko, zůstanete nadále v úkrytu, dokud vám nedám zřetelné znamení. Lépe, když o vás nebudou nic vědět, i kdyby to mělo trvat hodně dlouho… Pochopili jste? Prostě jste moje skrytá záloha… Jdu!“

Abych Arnakovu a Wagurovu skrýš neprozradil, ustoupil jsem křovinami o dobré čtvrt míle a teprve tam jsem vyšel na břeh moře. Šel jsem co noha nohu mine, jako na procházku, směrem k ležení, a zprvu jsem měl před sebou kokosové palmy, jejichž kmeny mě zacláněly před zraky příchozích. Později jsem se dostal na otevřenou pláň. Tamti však zřejmě z této strany nikoho nečekali, poněvadž jsem ušel kus cesty a byl jsem již blízko potoka, když mě posléze objevili.

Strhl se nepopsatelný zmatek! Ženy se daly do křiku a rozprchly se. Uháněly do houštin a cestou sbíraly děti. Když muži uviděli pouze mne jednoho, nedali se na útěk, naopak ihned se chápali zbraní. Jedni tedy nožů, druzí kyjů, a každý, kde se octl, stanul jako přikován a pohlcoval mě planoucím zrakem. Po zmatku v prvním okamžiku zavládlo zlověstné ticho.

Stejným krokem jako doposud jsem postupoval dál, až jsem dorazil k ústí potůčku. Od nejbližších mužů mě dělilo asi třicet čtyřicet kroků.

Den byl výjimečně klidný, bezvětrný. Hladina potoka nedaleko ústí byla rovná jako zrcadlo. Když jsem došel k břehu a podíval se na vodu, abych si vyhledal místo k přechodu, uviděl jsem svůj odraz ve vodě. Asi rok neholeny vous obrostl mou spodní čelist jako bujný prales, a dlouhé vlasy jako lví hříva mi splývaly na šíji. Až jsem se trošku poděsil sebe sama, podobnějšího spíše lidožroutovi než křesťanovi.

Přátelsky jsem pokynul rukama a hlasitě pozdravil muže:

„Welcome – vítejte!“

Samozřejmě anglicky, neboť jak známo, znal jsem pouze tento jediný jazyk.

Ani se nepohnuli.

„Good day – dobrý den!“ zvolal jsem a zeširoka se přátelsky usmál, ačkoliv čert ví, zda cokoli pronikalo navenek skrz příšernou houšť mého vousu.

Na můj pozdrav „dobrý den“ – zase hluboké mlčení.

„Což z vás nikdo nerozumí anglicky?“ zeptal jsem se.

Nejapná otázka, neboť kdyby někdo rozuměl, jistě by už odpověděl.

Námořník William mě kdysi naučil několika španělským slovům. Posbíral jsem je teď v hlavě a zakřičel:

„Buenos dias – dobrý den!“

Na tamté straně ticho, nikdo ani nemukl. Jen kdosi, stojící poněkud dál, pohnul rukou a někdo jiný jako by si tiše povzdechl. Zpozoroval jsem na tvářích nejblíže stojících, že uměli španělsky.

Za okamžik jsem zase pokračoval:

„Amigo – přítel! Bueno amigo – dobrý přítel!“

Přitom jsem ukazoval na sebe a bil se do prsou, aby nebylo pochyb, že onen dobrý přítel jsem já.

Ale tamti jako by se proměnili v solné sloupy. Nečekal jsem tak nevlídné přijetí. Že by se tak strašně poděsili při pohledu na vousáče, že úplně strnuli a ztratili řeč?

Ještě jsem se nevzdal.

„Amigos – přátelé!“ řekl jsem a opsal rukou směrem k nim široký kruh: snadno pochopitelný, jednoznačný pohyb, že je všechny považuji za přátele.

V jejich středu se tu a tam rozlehl tlumený šepot, vzápětí však ustal a zase jsem se nedočkal žádné odpovědi.

Už se mi nedostávalo slov ani důvtipu. Co bych měl ještě udělat, abych je oživil a přesvědčil? Domýšlel jsem se, že podle vousu ve mně poznali Evropana a to že je naplnilo vůči mně takovou nedůvěrou. Zbyl mi ještě jeden prostředek, velmi však nejistý. „Manauri!“ zvolal jsem.

Odněkud ze strany zalétl ke mně ohlas překvapení. Chytil jsem se ho jako tonoucí stébla.

„Manauri!“ opakoval jsem, vyslovuje jméno co nejzřetelněji. „Oho!“ odvětil urostlý Indián a vyšel z úkrytu za palmou, kde doposud stál. Byl to týž muž, který se předtím koupal v potoce.

Vlna radosti mi zaplavila srdce. Byl to tedy krajan mých chlapců, Wagurův příbuzný.

„Manauri?“ opakoval jsem ještě jednou tázavě, abych se ujistil.

„Si, si – ano, ano! Manauri!“ odvětil Indián.

Na obličeji se mu zračil ohromný údiv. Živě jsem si představoval, co se dělo v duši tohoto člověka: uprchl spolu s ostatními na liduprázdný ostrov, a tu se před ním objevuje jako přízrak cizí vousatý chlap, Evropan, kterého v životě nikdy neviděl, a volá naň jménem!

Manauri, stále s užaslou tváří, vykročil ke mně, když tu k němu znenadání přiskočil obrovský černoch a zadržel ho. Vzrušen, chvatně něco Indiánovi vykládal a výhružně ukazoval na mě. Zcela jistě ho varoval přede mnou.

Manauri byl vysokého vzrůstu, černoch ho však ještě převyšoval o půl hlavy. Musel to být pořádný silák; na rozložitých ramenou a vyklenuté hrudi se mu vlnily mohutné uzly svalů. Jak jsem mohl z dálky odhadnout, měl bystré, pronikavé oči, čilé pohyby a velitelskou, pánovitou postavu. Byl to pravděpodobně jejich pohlavár.

Rozhovor Manauriho s černochem měl bouřlivý průběh. Přeli se. Černoch prchlivě, Manauri s větší umírněností. Tušil jsem, že černoch usiloval o to, aby ho zadržel, a on chtěl jít ke mně a pohovořit.

„Manauri amigo!“ volal jsem zplna hrdla na Indiána, počítaje s tím, že nepodlehne černochovu přemlouvání. „Amigo Manauri!“

V nervovém napětí jsem zoufale lovil v paměti všechna španělská slova, jež jsem kdy zaslechl. Šlo o to, abych překonal nevraživost zarputilého černocha a přesvědčil ostatní o svých přátelských citech.

Kostrbatá slova se mi vynořovala jako plaší ptáci.

„Yo… amigo… de todos – já jsem přítelem všech!“ dal jsem dohromady a rád, že se mi tak podařilo, hlasitě jsem to několikrát vykřikoval jako slavnostní zaklínání.

Velký černoch vydal spěšné rozkazy několika druhům, kteří nato úprkem vletěli do houštin a prodírali se jimi, aby mi odřízli ústup. Když jsem pochopil jejich úmysly, hlasitě jsem se ohradil a posuňky projevil nesouhlas, načež jsem vzal do zaječích. Uháněl jsem před pronásledovateli ve vzdálenosti asi sta kroků. O tom, že by mě dostihli, nemohlo být ani řeči, neboť kdysi ve Virgínii proslulý rychloběžec, nepozbyl jsem na ostrově ani trochu rychlosti.

Obrátil jsem se k pronásledovatelům a kýval jsem na ně, aby mě nechali, oni však uháněli tím horlivěji. Bylo jich šest nebo sedm. Jestliže se v posledním okamžiku nevzpamatují, bude zle: poteče krev, jejich krev.

Když jsem upaloval ke kaktusovému houští, za nímž byli na stráži moji druhové, začal jsem na ně již z dálky volat:

„Arnaku! Waguro! Vyskočte z úkrytu!… Pušky! Ukažte jim pušky!“

Kolik v tomto okamžiku záviselo na tom, zda mě dobře pochopí a zda si povedou obezřetně! Závisely na tom jak životy těch sedmi stihatelů, a kdyby už jednou tekla krev – tak jistě i naše životy!

Na štěstí se všechno znamenitě vydařilo. Hoši skvěle pochopili odehrávající se výjev. Vyskočili z úkrytu nejen s hrozivým šermováním kulovnicemi, ale nadto s tak příšerným křikem, že by mohli nahnat strach i početnějšímu protivníkovi. Když jsem k nim přiběhl, hodil mi Arnak do rukou připravenou pušku a zvolal:

„Už jsou pryč! Ustoupili!“

Pušky pouhým svým zjevem jaksepatří splnily svůj úkol – pronásledovatelům zašla chuť na další šarvátku. Kryjíce se v houštinách, vzali nohy na ramena.

„Pojďme odtud! Rychle!“ zašeptal jsem chlapcům.

„Myslíš, že se poženou za námi?“ zeptal se Arnak.

„V tomto okamžiku určitě ne. Ale když se vzpamatují, pak nevím… V každém případě jim musíme zmizet z očí!“

Mateo

Kličkovali jsme a zahlazovali za sebou stopy, jak jen jsme mohli, a tak jsme se vrátili k jeskyni. Slunce stálo v polovině své dráhy mezi polednem a večerem. Tohoto dne jsme neočekávali nemilou návštěvu.

Vydatně jsme posvačili, načež jsem začal brousit na kameni lovecký nůž. Tato činnost, jakož i horlivost, s níž jsem ji prováděl, zdála se chlapcům tak podivná, že zprvu nedůvěřivě přihlíželi, poté tázavě pohlédli na sebe, až to nakonec Wagura nevydržel a posměšně se mě zeptal:

„Koho chceš podřezat tak ostrým nožem?“

„Sebe.“

Umlkl. Za chvíli ukázal na svůj krk a posuňkem naznačuje podřezávání, vyprskl:

„Tuhle?“

„Uhádl jsi, ty mudrlante! Tuhle!“

„To si chceš vzít život?“

„Ne. Jenom vous.“

„Á…“

Indiáni propukli ve veselý smích. Ještě nikdy jsem je neviděl v tak skvělé náladě.

Dokonce obvykle zasmušilý Arnak neměl daleko k veselí. Věděli, že se za několik hodin, nezávisle na zlé nebo dobré vůli velkého černocha, setkají s krajanem Manaurim – takovou je to opájelo radostí.

Když jsem nabrousil nůž, vyhledal jsem dvě vhodná prkénka a všichni tři jsme šli k říčce. Vousy jsem si namazal zaječím tukem, aby změkly, a pak vkládaje je mezi prkénka, nařizoval jsem chlapcům, aby je nakrátko uřezávali.

„Nebudeš tak hezký!“ varoval mě s předstíranou starostlivostí Wagura. „Nebudeš takový tygr!“

„Zato se jim bude víc líbit!“ usoudil Arnak.

„Komu?“

„No těm ženám. Neviděl jsi je?“

Rošťáci se smáli na můj účet a tomu, jak jsem trpěl. Nůž, třebaže ostrý, nebyl přece břitvou, vousy spíše vytrhával, než uřezával. Po vousu, z něhož zbyl nepatrný pozůstatek dřívější bohatosti, přišla řada na vlasy. Něco tam ještě zůstalo, avšak krk prokoukl na denní světlo. Když jsem se po skončené proceduře prohlédl ve vodě, měl jsem jaksi lidštější vzhled.

K našemu sídlu jsme samozřejmě nepřišli jen posvačit a uříznout vlasy. Šlo o to, abychom ukryli všechny důležitější předměty pro případ útoku za naší nepřítomnosti. Oba vory jsme tedy přetáhli do takového ústraní, kde splývaly nad říčku husté keře jako baldachýn. Zásobní zbraně jsme zahrabali v koutě jeskyně pod kupou sena. Co se dalo, schovali jsme v okolních houštinách, dokonce jsme tam ve skrýši uvázali několik velkých živých želv, které jsme měli v našem hospodářství.

Uklidněni, že jsme dostatečně zabezpečili náš majetek, vydali jsme se opět na cestu k ležení. Když jsme tam docházeli, slunce právě zapadalo. Dokud bylo vidět, prohlíželi jsme houštinu v blízkosti našeho stanoviště, abychom se uchránili léčky. Ale všechno bylo v pořádku, nikdo v houští neseděl, příchozí tábořili na starém místě, na druhém břehu ústí potůčku.

Tentokrát jsem zůstal v úkrytu já se dvěma kulovnicemi po ruce a druhové šli do tábora. Vzali s sebou pušky, aby tamti viděli, že jsme ozbrojeni, ale oba tyto kusy byly poškozené a odložené, a kromě toho nebyly nabity: kdyby se chtěli na chlapcích dopustit násilí a sebrat jim zbraně, nebyly by zrádcům k ničemu.

Na odchodnou jsem ještě jednou dával mladým přátelům pokyny jako žehnající otec.

„Jděte tedy a promluvte s Manaurim! Za nic na světě neprozraďte nikomu, kolik nás tady je. Dokonce ani Manauri to zatím nesmí vědět.“

„A když se na to zeptají?“

„Prohlaste, že jsem vám to přísně zakázal říkat – a dost! Také neprozrazujte, kolik máme zbraní!… Ujistěte Manauriho a toho obra, že jsem nejen poctivý člověk, ale i přátelsky nakloněn jak Indiánům, tak i černochům, a rád jim pomohu, jestli budou potřebovat mou pomoc.“

„Řekneme to tak, Jene!“ prohlásil Arnak. „Je to svatá pravda!“

„Nu, dobrá, dobrá… Oni jsou zřejmě v náramně svízelné situaci, něco na ně strašlivě dolehlo. Začínat ještě k tomu nerozumnou válku se mnou by bylo vrcholem hlouposti.“

„A když nás ten obr bude chtít zabít?“

„To je málo pravděpodobné, třebas už vzhledem k Manaurimu. Ale snad je to nepříčetný šílenec! Kdyby vyhrožoval, řekněte, že jsem v blízkosti na stráži, a dříve než vám ublíží, dostane kulku do hlavy. Potřebujete jenom na mě zavolat…“

„Dávej pozor, Jene! Budeme se držet u ohniště, abys nás měl stále na očích.“

„Výborně!… Ať se stane cokoliv, budu vás bránit jako svůj vlastní život. Už jsem vám to jednou řekl, že vás v tísni nikdy neopustím!“

„Pamatujeme, Jene!“

Odešli. Soumrak houstl nadobro, takže jsem se přikradl za nimi až k břehu potoka. Tam jsem se přitiskl ke křoví. Ležení bylo několik desítek kroků ode mne a mohl jsem nejen slyšet, jestliže něco hlasitěji říkali, ale i vidět, přestože byla noc, neboť rozdělali dvě menší ohniště.

Vbrzku ke mně zalétla hlasitější, úryvkovitá slova. To se v táboře objevili chlapci. Viděl jsem, jak kráčeli k ohništi a jak se kolem nich shromažďoval zástup lidí.

Skrz tlačenici jsem těžko mohl sledovat, co se s nimi děje: zakrýval je přede mnou chumel postav. Bedlivě jsem se rozhlížel kolem. Několik kroků ode mne rostla kokosová palma. Při zemi kmen vybíhal šikmo a teprve mnohem výše se tyčil kolmo. Bosýma nohama jsem snadno vylezl na tento nakloněný kmen a shora dokonale přehlédl celý tábor. Chlapci stáli u ohniště, tak jak přislíbili. Dělilo nás nějakých osmdesát kroků; na výstřel v noci trochu mnoho. Jednu pušku jsem vzal s sebou nahoru, abych ji měl okamžitě pohotově; druhou jsem položil na zem vedle kmene.

Viděl jsem Manauriho, jak poznal chlapce a pohnutě se s nimi zdravil. Stejně srdečně je objímalo několik jiných Indiánů, nepochybně pocházejících z téhož kmene. Přítomní černoši projevovali stejnou radost, a dokonce obr převyšující všechny o hlavu vlídně vítal mladé hosty. Spadl mi kámen ze srdce a pln dobré mysli jsem vyčkával dalších událostí.

Arnak dal kolemstojícím lidem hlasitý příkaz a ti si sedli do dřepu na zem. Nesedl si pouze on, Wagura, Manauri a velký černoch.

„Čertův chlapík!“ pomyslil jsem si s uznáním o mladém Indiánovi, neboť díky jeho důmyslnému nařízení jsem lépe přehlédl celé jeviště, o což zřejmě usiloval.

Jejich rozhovor, jenž se protáhl do pozdní noci, byl vzrušený a dosti spletitý. Nejprve Arnak dlouho obšírně vyprávěl zcela jistě o svých zážitcích na kaperském korábu a na ostrově. Ukazoval zuby vyražené kapitánem, a Wagura jizvy na zádech a chybějící kus ucha. Arnak mluvil pochopitelně arawacky a Manauri překládal bezmála slovo za slovem do španělštiny, aby rozuměli všichni černoši. Poté Manauri sám vyložil mým druhům stručně, leč výstižně své příhody, spjaté, jak jsem vytušil, s rozlehlým ostrovem na severu, neboť často ukazoval tímto směrem. Hovořil s velkou vervou, bylo vidět, že to byl člověk životem protřelý a zvyklý vystupovat v početném shromáždění, a jeho hřmotný hlas zvučel mezi palmami a kaktusovými křovisky jako prudká horská bystřina.

Když skončil, ozval se zase Arnak a určitě mluvil nyní o mně: Indiáni jeho slovům ochotně popřávali sluchu, zato mezi černochy, když Manauri vše přeložil, propuklo nevraživé bručení. Vystoupil obr a strašlivě spílal. Indiáni ho přerušovali a odporovali mu.

Vznikla z toho ohromná vřava, dokud Manauri hlasitě a rozvážně nepromluvil znesvářeným do duše a neutišil bouři. Došlo jakž takž ke smíru, napětí zřejmě polevilo, a Arnak se vydal za mnou a volal, kde jsem.

Ozval jsem se mu. Když přišel, několika slovy mi vysvětlil situaci:

„Všechno je v pořádku, Jene!“

„Jak to?“ podivil jsem se. „A co ta hádka?“

„Indiáni ti důvěřují a jsou na tvé straně. Černoši vlastně také, jenomže…“

„Jenomže?“

„Bojí se všech bělochů. Ale my jsme je přesvědčili.“

„Určitě?“

„Snad ano.“

„A proč sem připlula celá tahle skupina? Co říká Manauri?“

„Na severu je opravdu ostrov Margarita, nemýlili jsme se. Tam černoši a Indiáni strádají ve strašném otroctví. V poslední době došlo k nepokojům. Otroci se vzbouřili proti Španělům. Avšak prohráli. Majitelé je nelítostně trestají, hodně jich vraždí. Tady těm se podařilo zmocnit se tří člunů, v noci odpluli. Po dvou dnech se dostali na náš ostrov.“

„A co zamýšlejí dál?“

„Utéci na pevninu, a předtím si trochu odpočinout a opatřit si živobytí. Zbylo jim toho k jídlu málo…“

„To tady pobudou nejméně několik dní?“

„Ovšem.“

„A nebojí se pronásledování?“

„Mínění jsou rozdílná. Vypluli odtamtud v noci, nikdo je neviděl. Doposud nezpozorovali žádné pronásledovatele. Domnívají se, že tomu tak bude i nadále a že bez pohromy doplují k pevnině.“

„A vědí něco o proudu?“

„O tom jsme se nezmiňovali.“

Abych nebudil dojem směšného vojáka, chodícího se dvěma puškami, vzal jsem s sebou pouze jednu a zavěsil si ji přes rameno, druhou jsem nechal opřenou o kokosovou palmu. Nikdo to nezpozoroval: u potoka vládla hluboká tma. Přebrodil jsem vodu, jež mi sahala k lýtkům, a kráčel přímo k ohništi, u něhož stáli stařešinové.

„Buena noche – dobrý večer!“ přivítal mě Manauri. „Buena noche!“ odpověděl jsem a přistoupiv podal jsem mu ruku. Pevně jsme si stiskli ruce. Byl to asi čtyřicetiletý muž, s klidným, rozumným výrazem tváře, jež budila důvěru. Na jeho úsměv jsem odpověděl upřímným úsměvem.

Kolem ohniště stálo několik mužů, Indiánů a černochů. Přistupoval jsem po řadě ke každému a zdravil se s nimi podáním ruky. Velký černoch, jenž stál stranou, měl v úmyslu se potichu vzdálit, pospíšil jsem však k němu, vztáhl ruku a zvolal: „Buena noche, amigo!“

Všichni se na nás dívali, takže se jaksi nehodilo, aby mi odmítl podat ruku. Sotva se jí dotkl. Díval se do země; vypadal jako rozčepýřená sova. V obličeji se mu zračila nadprůměrná bystrost a jakási vyzývavá pýcha, ale zároveň i divoká urputnost. Kdyby nebylo této nasupeností, mohl by člověk spatřit v jeho rysech poutavý výraz. S úžasem jsem zjistil, že obr byl poměrně mladý; bylo mu nanejvýš pětadvacet let, byl tedy o něco mladší než já.

„Amigos!“ promluvil jsem k přítomným a hned jsem přešel na angličtinu. „Amigos. Jako trosečník, žijící na tomto ostrově už více než rok, vás srdečně vítám. Ujišťuji vás, že vám poskytnu veškerou pomoc, jež je v mých silách, abyste opět mohli nabýt naprosté svobody…“

Proslov ke všem v táboře znamenal náramnou svízel, neboť nejprve Arnak překládal mou angličtinu do arawackého jazyka a Manauri z arawackého do španělštiny. Byla to křivolaká cesta, vedla však k cíli. Když Indiáni slyšeli má slova, neskrývali radost, a Manauri poděkoval a prohlásil, že se budeme společně snažit dosáhnout této svobody, neboť jak mu řekl Arnak, i já mám v úmyslu se odebrat na pevninu, a že jsem člověk v přírodě zkušený a obeznámený s ostrovem, rádi budou poslouchat mých pokynů a rad.

Dopředu vyskočil velký černoch. Všecek se zachvěl, z očí mu sršely hněvivé blesky.

„Lidé!“ zakřičel. „Přišli jste o rozum?! Nevidíte, že je to běloch? Byl vám někdy běloch přítelem?“

„Mateo, uklidni se!“ mírně ho zdržoval Manauri.

„Což máte tak krátkou paměť, vy ptačí mozky?“ zlobil se prchlivý černoch. „Už jste zapomněli, jak vám ubližovaly ty šelmy v bělošské kůži?… Kdo nám vypálil na lících znamení otroků na celý život?… Kdo nám rozdrásal záda až na kost?… A vy mu chcete důvěřovat?… Vy, hlupáci, ho ještě volíte za náčelníka?“

„Jenom na ostrově!“ ozval se jeden z Indiánů.

„On je jiný než tamti!“ zaručil se Manauri.

„Proč jiný? Sám je v tísni, proto se lísá. Ale jen až se odtud dostane!… Odkud víš, že je jiný než tamti?“

„Arnak to říkal.“

„Arnak! Arnak! A možná že Arnak je pes žeroucí z pánovy ruky, který vlastní bratry roztrhá, jen aby se pánovi zalíbil? Málo známe takových patolízalů? Odkud víte, že Arnak není takový?“

„Známe Arnaka…“

„Z dávných let! Otroctví člověka mění!“

„Otroctví ho zocelilo, jak jsem se přesvědčil!“

„On je jiný! On je jiný!“ hněvivě prskal jízlivým hlasem Mateo, jak černochovi říkali, cedě skrz zuby Manauriho předchozí slova. „Proč jiný? Nebyl na pirátském korábu? Byl, Arnak sám to prozradil. A neútočí pirátské koráby na mírumilovné vesnice a nechytají Indiány do otroctví? Proč jsi byl na pirátském korábu, řekni nám to, ty?!“

Upřel na mne planoucí zrak a čekal jako neúprosný soudce. Když jeho otázka dospěla ke mně – ze španělštiny přes arawacký jazyk do angličtiny – odvětil jsem prostě:

„Donutili mě.“

„Donutili tě? Byl jsi otrokem?“

„Takřka otrokem. Utíkal jsem před pochopy, tak jako vy teď utíkáte. Neměl jsem jiného východiska než pirátskou loď.“

„Jak to? Že by existovali bílí otroci? Slyším to poprvé.“

„On je Angličan, ne Španěl! Na to nezapomínej!“ podotkl na vysvětlenou Manauri. „Španělé nemají bílé otroky, ale u Angličanů, jak je mi známo, jsou takoví. Je to pravda?“

Na tuto otázku, jež patřila mně, jsem vysvětlil, že je to pravda.

„A pracují na plantážích jako ostatní otroci?“ vyprskl Mateo nedůvěřivě.

„Pracují stejně jako druzí, dokud se po letech nevykoupí.“

„To se mi zdá divné!… Vím, že Angličané nejsou lepší než Španělé. Na ostrově Jamajce vyvraždili Indiány a dovezli tam tisíce černošských otroků. Týrají je stejně jako Španělé. Ale o bělošských otrocích jsem neslyšel… I ty jsi byl takovým otrokem, řekni?“

Posměvačný, nadutý způsob jeho řeči mi začal jít na nervy. Vzbuzoval ve mně odpor. Byl bych mohl odpovědět, že jsem byl otrokem a krátkou cestou tuto záležitost vyřídit. Nechtěl jsem se však vůči tomuto domýšlivci snižovat ke lži, třebas nepatrné.

„Takovým otrokem jsem nebyl!“ odvětil jsem.

„Slyšíte, že se přiznává?“ vykřikl Mateo vítězoslavně na Indiány.

„Ale stíhali mě,“ dodal jsem vzrušeným, rozhorleným hlasem, „a musel jsem uprchnout na pirátskou loď!“

„A chceš po nás, abychom tomu věřili?“ zasmál se zlomyslně.

„Ano, chci! Protože jsem sám poctivý a i vás pokládám za poctivé!“

Mateo se změnil v obličeji, zvážněl. Hodnou chvíli o něčem v mysli rozvažoval, zahleděn do plápolajícího ohniště. Potom pozvedl zrak, v němž se zračila hluboká starost, a řekl Indiánům:

„Doposud vládla mezi námi shoda, spojovalo nás společné neštěstí. Spolu jsme se vyprostili z otroctví a připluli na tenhle ostrov. Tady nám vstoupilo do cesty velké nebezpečí, objevil se běloch. Běloch nám byl vždy nepřítelem. Vy říkáte, že tento běloch je výjimkou, že je přítelem…“

„Mateo!“ přerušil Manauri zapřísahaje ho. „Tohle je opravdu náš přítel, věř mi!“

„Jak ti mám věřit, když vím, že ho znáš tak krátko a málo! Zamysli se nad tím, kamaráde!“

„To je těžké, musíš věřit!“

„Nemohu věřit, protože tady jsou v sázce příliš důležité věci, osud nás všech… Ale počkejte! Háček je v něčem jiném! Dejme tomu, Manauri, že máš pravdu, že je to pořádný člověk. Je to Angličan, ano? Pamatujte, že ty ostrovy, které nás obklopují, a ta pevnina, kam máme namířeno, i to moře kolem dokola nepatří Angličanům, nýbrž Španělům, nepřátelům Anglie. Kdyby tady upadl Angličan do spárů Španělů, připravili by mu stejný osud jako nám, a kdo ví, jestli ne ještě horší!“

„Kam míříš, Mateo?“

„K jednoduchému závěru. Teď – je snad dobrý. Ale jestli se setkáme se Španěly, což může nastat brzo a snad dokonce dojde k boji s nimi, neuvědomí si tehdy on, Angličan, že je běloch, a nezradí nás v posledním okamžiku, aby zachránil svou kůži? Neprodá naše životy za cenu vlastního života?“

Rozhostilo se hluboké mlčení. Mateova slova zapůsobila silným dojmem. Tkvěla v nich zvláštní ujařmující uhrančivá moc. Byl to člověk nejen tělesně zdatný, ale měl také i bystrou hlavu. Sled jeho myšlenek byl přesný a logický, nebylo mu možno upřít, že má pravdu, jestliže – a zde se Mateo dopouštěl omylu – jestliže člověk považuje za nesporně jisté, že mám slabý a kolísavý charakter. V tom se Mateo dopouštěl nespravedlnosti…

Arnak mi horlivě pospíšil ku pomoci. Připomněl, že jsme se už dvakrát setkali se Španěly – jednou, když se u pobřeží objevila loď a snadno jsme ji mohli přilákat ohněm, po druhé, když se na ostrově vylodili Španělé z hořícího korábu – a vždy jsem jednal jako upřímný přítel Indiánů a nepřítel Španělů.

„Obviňovat,“ uzavíral Arnak, „obviňovat tohoto člověka, že je nestálý a ničemný – je směšné!“

„Případy, které uvádíš,“ odvětil Mateo, „nejsou přesvědčivé: běloch mohl jednat tak i onak. Tehdy nebyl přitisknut ke zdi a nic neztrácel… Ale když bude mít nůž na krku, když bude moci zradou vykoupit vlastní život…“

Nedokončil napovídaje posluchačům, co se stane potom.

Mateova rozhořčenost a podezíravost mrazily duše ztrápených uprchlíků. Byla to zlověstná slova, jež působila tísnivým dojmem tím více, že obsahovala hodně známek pravděpodobnosti.

Po dlouhé chvíli strastiplného mlčení obrátil se Manauri k Mateovi:

„Co tedy radíš, abychom dělali? Víš nějakou dobrou radu?“

„Vím!“

Všichni napjatě hleděli na černocha. Ten si mě prohlížel zlým, studeným zrakem. Takové studené a pohaslé oči mají dravé šelmy, když se chystají ke skoku na svou oběť. Mimoděk jsem se dotkl své pušky, abych se přesvědčil, visí-li mi na rameni.

„Poctivý nebo nepoctivý,“ zavrčel Mateo, „špatný nebo dobrý, to není v tomto okamžiku důležité. Ale sama jeho existence je pro nás velkou hrozbou. Jenom tenkrát bychom byli bezpečni, kdyby byl mrtev!“

Jakmile Arnakovi a Wagurovi přeložili tato slova, chlapci pobouřením strašně vykřikli a chopili se pušek. V nočním tichu, jež na okamžik zavládlo, se rozlehl třesk natahovaných kohoutků.

„Ne tak zhurta, hošíčkové, ne tak zhurta!“ řekl jim varovně Mateo. „Ještě jsem neskončil… Vím, že tomuto bělochovi projevujete jakousi obzvláštní přízeň. Vím, že omámil tyhle dva holobrádky, a také vás dospělé divně obloudil.

Proto nežádám jeho smrt! Ať žije! Ale žádám něco jiného. Aby nám nemohl ublížit, zadržíme ho spoutaného tak dlouho, pokud budeme na tomto ostrově. Propustíme ho teprve tehdy, až ostrov opustíme. Ať si pak tady žije dál!“

„Ne!“ prudce se ohradil Arnak. „To se nestane! Vy ho nespoutáte. A tady nezůstane, ale půjde s námi na pevninu!“

„Mlč, holobrádku!“ zpražil ho obr. „Nikdo se tě neptal.“

Wagura přispěchal příteli ku pomoci.

„On se nedá!“ zavřískl rozzloben. „On má zbraně! Máme hodně zbraní!“

Mateo ho odbyl pokrčením ramen a opovržlivě zafuněl:

„To je dobře, že má! Jeho zbraně nám přijdou vhod!“

Opět zavládlo mlčení. Černoch netrpělivě pohlédl na indiánské stařešiny a vyčítavě jim řekl:

„Mladíčkové melou jazykem páté přes deváté a naparují se jako staří, a staří ztratili řeč a mlčí!“

„Trápíš nás!“ řekl Manauri roztrpčen.

„Já že vás trápím?! To on vás trápí svou přítomností, ne já!“

„Přivádíš nás do nesnází…“

„Snad ano! Ale musíte se rozhodnout! Já jsem jasně řekl své mínění. Vyslovte se i vy!“

„Počkej!“

Tak jak stáli, odbyli Indiáni na místě krátkou poradu. Téměř každý se ujal slova. Mluvili arawacky, takže jsem ničemu nerozuměl, mé pozornosti však neušlo, že jedni jako by pevně stáli za mnou, druzí váhali.

Lhostejno, na čem by se usnesli, moje situace byla vysoce svízelná. Stáli jsme nedaleko ohniště, ale plameny, jež nějakou dobu nebyly náležitě živeny, poněkud pohasly. Křečovitě jsem svíral pažbu pušky a nenápadně se rozhlížel, kam bych skočil v okamžiku nebezpečí. Směrem k potoku se mi to zdálo nejvhodnější, neboť tam bylo málo lidí, a po několika skocích bych zmizel v husté tmě.

K tomu na štěstí nedošlo. Indiáni se vyjádřili v můj prospěch. Mateo, kousaje se do rtů a stěží ovládaje své rozhořčení, vyslechl až do konce Manauriho vysvětlování. Potom vykřikl z plných plic:

„Víte, co to znamená? To znamená…“

„To znamená,“ skočil mu do řeči Indián, „že máme spojence, který nám hodně pomůže k útěku svými zkušenostmi a svými zbraněmi, jichž má spoustu.“

„Ne, Manauri! To znamená, že já na to nepřistoupím! Já bělochovi nedůvěřuji! Já spolu s ním žít nebudu! Já a moji lidé!“

„Co tedy, k čertu, uděláš? Chceš zasévat nešvár a ničit nás všechny ve vzájemných sporech?“

„Jestli své mínění nezměníte, odejdu se svými lidmi od vás, půjdeme dál na svou pěst. Nechci o vás nic slyšet!“

„Odloučíš se od nás?“

„Ano, odloučím se!“

„Snad žertuješ, Mateo?“

Ne. Mateo nežertoval. Postavil si hlavu a jakékoliv dovolávání jeho rozvážností nevedlo k ničemu. Bylo již k ránu. Za svítání měly skupiny v úmyslu se rozdělit.

Vzal jsem Manauriho stranou a přemluvil ho, aby přestěhoval svůj oddíl do blízkosti mé jeskyně, kde nebylo zatěžko opatřit si živobytí vzhledem k snadnému přístupu k jezeru Hojnosti.

„A kam chce jít Mateo?“ zeptal jsem se.

„Nevím. On sám jistě ještě neví.“

„Snad aby šel k západnímu pobřeží, protože moje jeskyně leží na východě. Takhle si nepřijdeme do cesty a každý si snáze najde potravu ve své oblasti.“

„A je na západě dost živobytí?“

„Ach, nadbytek! Rostlinstvo je přibližně totéž jako tady, a zvířat – určitě hojněji, protože jsme tam nelovili. A co víc, na jihozápadním výběžku ostrova si vyhledává potravu nepřeberné množství mořských želv, které musí pro Matea a pro nás být v těchto dnech hlavním jídlem.“

„Uvidím, co na to řekne Mateo. Promluvím s ním…“

Mateo souhlasil, neboť toužil po tom, aby byl ode mne co nejdál. Majetku na rozdělení neměli uprchlíci mnoho, nejdůležitější byly tři čluny, jeden větší a dva poněkud menších rozměrů. O tyto čluny vznikla šeredná tahanice. Manauriho skupina byla mnohem početnější, neboť v ní bylo dvaadvacet Indiánů spolu s ženami a dětmi, kdežto Mateo měl pouze patnáct lidí. Přesto žádal pro sebe dva čluny a vysvětloval to přítomností většího množství žen a dětí než u Manauriho.

„Jakýpak rozdíl?“ zvolal Indián. „U tebe jsou tři ženy, u nás dvě. U tebe jsou čtyři děti a u nás tři. A ženy a děti zabírají přece v člunech méně místa než muži!“

Mateo rozzloben na Indiána, že se mu nepodrobil v bělochově záležitostí, se v hněvu tak zatvrdil, že byl ke všemu hluchý a slepý. Jeho tvrdošíjnost nebylo možno překonat. Chtěje urovnat roztržku a vůbec udělat konec neshodám, pošeptal jsem Indiánovi, aby ustoupil.

„Máme dva vory. Nějak si poradíme!“ vysvětlil jsem mu. „Teď když nám nechybějí veslaři, budeme si vědět rady!“

Manauri tedy souhlasil s přenecháním dvou člunů s tím, že obdrží největší šalupu, na což Mateo přistoupil. Obr byl spokojen, že jeho vůli bylo učiněno zadost.

První svit na východní obloze zvěstoval konec noci. Poslal jsem Waguru na druhý břeh potoka, aby mi přinesl kulovnici, kterou jsem tam zanechal pod palmou.

Zatím co lidé v táboře sbírali své nuzné krámy, Manauri, Mateo, Arnak a já jsme pořád stáli u ohniště. Chystali se k rozchodu, ale požádal jsem je, aby ještě okamžik posečkali. Znal jsem ostrovní přírodu a možnosti opatřit zde živobytí, proto mi otázka potravy pro tak velký počet lidí – všech dohromady jedenačtyřicet – tanula na mysli.

„Zvěře zde není tolik, aby postačila na jídlo,“ oznámil jsem. „Nezbytně musíme sbírat plody, jedlé části rostlin, kořeny…“

„Budeme je sbírat,“ prohlásil Manauri.

„Pro vás je to hračkou, poněvadž jste zdejší; ale Mateovi druhové asi neznají prales, protože přibyli z Afriky.“

„To nic!“ zvolal Manauri. „Přidělím jim jednoho nebo dva z našich lidí, ti je poučí… Ostatně Mateova žena se dobře vyzná v těchto věcech, protože pochází z našeho kmene!“

„Nechci vaši pomoc!“ obořil se obr. „Poradíme si sami.“ V tom okamžiku přiběhl zaražený Wagura a pošeptal mi, že pušku nemohl najít, že zmizela.

„Stála opřena o palmu,“ vysvětlil jsem mu.

„Hledal jsem všude kolem palmy! Není tam!“

„Hledal jsi špatně!“

„Pojď se podívat sám!“

Šel jsem. Kulovnice tam skutečně nebyla. Někdo mi ji v noci sebral. Nazvu to případněji: ukradl. Pocítil jsem hořkou nechuť, byl jsem roztrpčen.

Vrátil jsem se do ležení a zpravil Manauriho o ztrátě. Indián hned provedl vyšetřování mezi svými. Nikdo pušku neměl, ani ji neviděl.

Odebrali jsme se k Mateovi a bez obalu jsem mu prohlásil, že zmizela puška.

„Vím!“ loupl drze očima. „Mám ji! Přinesli mi ji. Nechám si ji!“

„To je přece moje puška, ne?“

„Vím!“

„No a co?“ zeptal jsem se podrážděn.

Mateo se obrátil k přítomným Indiánům, bera je za svědky:

„Teď sami vidíte, jaký je náš přítel! Říká, že má pušek hodně. Sám ví, v jaké jsme bryndě a jak potřebujeme zbraně. A on by mi ji chtěl vzít… Ne, teď je to moje puška!“

Ovládl jsem své rozhořčení. Byl jsem opět klidný. Pohlédl jsem na něj s lítostí.

„Mateo!“ řekl jsem tlumeně, dívaje se mu pronikavě do očí. „Jsi divný člověk a bloudíš po špatné cestě! Vím, že potřebuješ zbraň. Něco jiného je však krádež a něco jiného jsou lidská slova. Kdyby ses obrátil na mě s lidským slovem, jistě bych ti neodřekl.“

Vida, že se tváří vyzývavě, dodal jsem:

„Ostatně nač ti bude puška? Je v ní prachu na jednu ránu. Jednou vystřelíš a pak je konec.“

„Snad žádáš, abych tě prosil na kolenou?“ zavrčel zlostně.

„Nežádám, Mateo… A poněvadž, jak vidím, pušku mi vrátit nechceš, a vím, že ti přijde vhod, tak ti přidám ještě prach a kulky ze svých zásob.“

Mezi přítomnými Indiány a černochy se rozlehly hlasy uznání. Naproti tomu v Mateovi vyvolala moje slova naprosto nečekaný účinek. V návalu prchlivosti se mu zajiskřily oči a obr zašermoval pěstmi.

„Podívejte se na něho, jaký je dobrodinec!“ zakřičel. „Ty mě neponižuj svou šlechetností, ty mě nezesměšňuj. Nechci tvůj prach! Nechci tvou pušku! Sněz si ji!“

Zavolal na své, aby mu přinesli zbraň, a nařídil, aby mi ji dali. Lidé s provedením rozkazu nepospíchali, a Manauri ho zapřísahal, aby jednal rozvážně a pušku přijal, avšak Mateo – ne a ne!

Stále víc se rozjasňovalo. Obzor se rozšiřoval. Vylezl jsem na blízký písečný přesyp a prozkoumal oceán. Kolem dokola, kam jsem mohl dohlédnout, bylo pusto. Pronásledovatelé tam nebyli.

Do indiánského člunu jich nasedlo pouze jedenáct, to znamená ženy s dětmi a šest veslařů, ostatní ze skupiny se vydali spolu s námi pěšky. Mateo chtěl obeplout ostrov ze severu, upřímně jsem ho však od toho zrazoval: cesta opačným směrem, jihovýchodním, byla trochu kratší, a především bezpečnější, neboť jakákoliv výprava stihatelů, kdyby se vydala za nimi, přišla by ze severu, od ostrova Margarity. Obr pouze umíněně zavrtěl hlavou a zabručel, že přesto popluje severní cestou.

Když do člunů nasedaly ženy, ukázali mi Mateovu manželku. Byla to mladičká a nadobyčej hezká Indiánka, držící v náruči asi ročního synáčka. Mateo s nezvyklou starostlivostí, kterou bych nikdy nečekal u tak popudlivého člověka, vzal od ní dítě a pečlivě jí pomohl nasednout do člunu. Jeho zrak, když spočinul na ženě a dítěti, byl prodchnut láskou a oddaností. Této podívané jsem se nemohl dost vynadivit.

Manauri přišel ke mně s otázkou, nemají-li zahladit stopy po ležení.

„Určitě,“ odvětil jsem.

Všichni, muži i hoši, jsme větvemi během asi deseti minut uvedli místo do původního stavu.

Když jsem se později, kráčeje už na písku podél pobřeží, podíval na moře, zpozoroval jsem, že nejen velký člun Indiánů, ale i oba čluny černošské skupiny pluly na jih. Mateo tedy poslechl mé rady.

„Podivný člověk!“ zamyslil jsem se.

Stín z Margarity

Ačkoliv jsme noc probděli, neměli jsme čas ke spánku. Čekala nás všechny velká práce. Nasytit pětadvacet žaludků, to v našich poměrech nebyl žádný žert.

Jakmile jsme za mořského přílivu vytáhli s pomocí všech mohutný člun proti proudu potoka a schovali jej pod popínavými rostlinami, rozběhl jsem se na kukuřičné pole, od včerejšího rána osiřelé. Se mnou šel Manauri; chtěl jsem se mu pochlubit naším bohatstvím.

Nemýlil jsem se. Na dozrávajících klasech sedělo mnoho papoušků a darebáci s rozkoší vyžírali zrna. Na zemi dovádělo hejno černých ptáků, podobných velkým slepicím. Už jsem chtěl zaplašit škůdce ke všem čertům, Manauri mě však zadržel.

„Uspořádáme hon!“ zašeptal mi španělsky, což jsem snadno pochopil podle posuňků.

„Správně!“ odvětil jsem týmž způsobem.

Nevyšli jsme z houští, jen potichu jsme se obrátili a běželi ke svým. Každý popadl, co se mu namanulo pod ruku: ten luk a šípy, onen kyj nebo palici, jiný vyndal nůž. Lovci se řetězovitě přikrčili u lesa na okraji pole, nadháněči pádili směrem od říčky. Štěstí nám opravdu přálo. Z papoušků, kteří se s vřeskem vznesli do vzduchu a odletěli, spadli pouze dva, přesně zasaženi z luků. Zato kurovité ptáky, kteří běželi po svých, jsme snadno doháněli a pobili jich asi deset. Dělo se to za veselého křiku a smíchu. Takový úspěch jsme pokládali za příznivou předzvěst.

Ženy se neprodleně daly do kuchání a vaření ptáků a zakrátko nám předložily chutnou snídani. Při jídle jsme neztráceli čas a uvažovali, jak rozdělit práci. Stanovili jsme takto: dvě skupiny lovců, jedna pod vedením Arnakovým, druhá pod Wagurovým, ihned vyrazí k jezeru Hojnosti do nitra ostrova, jakož i na sever, do okolí papouščího háje; dva rybáři, ozbrojeni kopími, vyplují s vorem na moře ke skaliskům, u nichž shořela španělská brigantina; nejstarší Indián, asi padesátiletý, zůstane v táboře a s pomocí žen postaví chatrče; nejlepší lučíštník bude hlídkovat na kukuřičném poli; Indián, který se na Margaritě zabýval tesařskou prací, rozšíří druhý vor a sekerou přitesá nová vesla; a já…

Nejvíce mi ležela na srdci bezpečnost a obranyschopnost. Třebas by se neobjevili žádní pronásledovatelé z Margarity, probíjet se jihoamerickou pevninou, ovládnutou Španěly, vyžadovalo značné obezřetnosti. Měli jsme v zásobě osm použitelných pušek. Tohoto neocenitelného bohatství jsme museli moudře využít. Osm pušek v pevných rukou a spolu s našimi jedenáct – to byla za těchto okolností nepřekonatelná palebná síla. Jen ji bylo třeba probudit k životu, vycvičit lidi. Obrátil jsem se na Arnaka:

„Arnaku, zeptej se jich, kdo dovede zacházet s palnou zbraní!“ Zpočátku všichni otázce dobře nerozuměli.

„Kdo už střílel z pušky?“ položil jsem otázku jasněji. Přihlásili se tři.

„Dovedete zacházet se zbraní? Nabít, vyčistit, dobře namířit?“

„Dovedeme.“

„Potřebuji ještě pět lidí, které naučím střílet. Kdo se hlásí?“

Přihlásili se všichni. Všichni dychtili po tomto učení. Mít pušku bylo Indiánovým toužebným přáním. Manauri vybral čtyři, sám byl pátý.

Poněvadž mi záleželo na tom, abychom se beze ztráty času pustili do výcviku, museli jsme změnit už předtím stanovené rozdělení skupin, zvláště loveckých. Když se všichni rozběhli za svou prací, zůstal jsem nedaleko jeskyně s osmi žáky.

Obdivoval jsem zanícení těchto Indiánů. Znal jsem bezstarostnou netečnost některých kmenů na severu, ažaž jsem se naposlouchal o liknavých domorodcích Jižní Ameriky, proto jsem nyní nemohl vyjít z úžasu při pohledu na horlivost svých nových druhů. Jako by se přede mnou otvíral odlišný lidský svět, jako by ve mně svítalo nové pochopem.

Nezdálo se mi pravděpodobné, aby hrůzy otroctví, které tito lidé zažili, způsobily takové změny v jejich povaze. Otroctví u krutých Španělů spíše ničilo vše, co je v člověku lidské, spíše ho činilo podlým. Naproti tomu zde jsem se setkával s něčím jiným. Touha po svobodě – to je nepřemožitelná síla v lidském srdci! Tito lidé chtěli být svobodni, proto se čile pohybovali a oči jim zářily. Uzřeli před sebou cestu ke svobodě, měli vidinu lepšího zítřku – a to je naplňovalo nadšením, naráz z nich dělalo nové, srdnaté lidi.

Jako tehdy, když jsem ležel poraněn jaguárovými drápy a uvažoval o Arnakovi a Wagurovi, tak i nyní jsem si vzpomínal na své krajany na severu. A opět se ve mně vzmáhala vůči nim roztrpčenost. Kolik tam bylo lidí vůči Indiánům nenávistí nepříčetných, a to nejen mezi zarputilými puritány. Ó, kdyby ti zaslepená byli na mém místě a viděli tyto Indiány jdoucí svobodě vstříc!

Při výcviku jsem kladl obzvláštní důraz na dovednost rychle nabíjet pušky a mířit, i chránit prach na pánvičce před deštěm, a teprve později jsme přikročili k vlastní střelbě. Každému jsem dovolil dvakrát vystřelit, nejprve s použitím nepatrného množství prachu, aby se střelec nepoděsil ranou, a pak s normálním nábojem. Byli to horliví žáci a po několika hodinách dřiny jakž takž něco pochopili. Těžko by se dali nazvat vycvičenými střelci, když jsem je však měl stále pod dohledem, mohl jsem jim pušku svěřit.

„Každý den si pocvičíme aspoň hodinu, ale bez střílení. Musíme šetřit prachem!“ řekl jsem jim.

Poněvadž do západu slunce zbývalo ještě několik hodin, Manauri s několika lidmi odešel do lesa, aby nařezali větve a liány na luky a rákos na šípy. Měl jsem z toho velkou radost, neboť luky přece jen zůstaly hlavní zbraní naší skupiny a museli jsme jich mít co nejvíc dobré jakosti.

Když jsem prodléval celý den bez přestávky nablízku jeskyně, přibližně každou hodinu jsem vystupoval na vrchol naší hory, nebo tam posílal každého, kdo se mi octl po ruce. Čisté moře se však lesklo přátelsky; na obrovské hladině nebylo po nepřátelích ani stopy. Úzkostlivě jsem zachovával veškerá bezpečnostní opatření, neboť jsem to pokládal za svou povinnost jako první obyvatel ostrova a také jako čestný člověk, na něhož se s plnou důvěrou spolehly bytosti osudem tak pronásledované.

K večeru se začali scházet lovci. Táhli rozmanitou kořist, neboť měli jak zajíčky, tak i všelijaké ptáky, a kromě toho ještěrky a dokonce i hady. Bobulí a plodů přinesli několik košů, jichž jsme bohužel měli příliš málo. Za obzvláštní pochoutku pokládali vršíčky jistých palem, uříznuté nad zdřevnatělou částí kmene; a skutečně, uvařené mi chutnaly znamenitě.

Rybáři, kteří odpluli k Pěti skaliskům, ulovili tam málo ryb, sotva několik. Zato zažili vzrušující příhodu s tuleněm či s podobným tvorem, a málo chybělo a byli by přivezli spoustu masa. Zasáhli zvíře oštěpem a téměř je už měli, v posledním okamžiku se jim však vyškublo.

Při večeři jsme domlouvali plán na příští den. Určili jsme stálou hlídku, jež bude na stráži na vrcholku hory, a kromě toho jsme se rozhodli vyslat, vedle obvyklých loveckých skupin, vor s několika muži, aby nalovili želvy na západním pobřeží ostrova. Při této příležitosti se naši měli přesvědčit, jak se zařídili Mateo a jeho lidé.

Byl jsem zvědav na podrobnosti života na Margaritě. Dověděl jsem se, že tam sídlí hodně Španělů, kteří se hlavně živí lovem perel. Mořské pobřeží má skalnaté dno, na němž se zdržují zvláštní mlži, vytvářející perly; tak vzácný skvost pro několik jedinců a tak prokletý mnohými. Málokterý mlž má v lastuře perlu, lidé jich musí vydobýt z hloubi moře stovky, než přijdou na jednoho mlže s drahocenným plodem.

Jako potápěče brali výlučně otroky. Byla to tak těžká práce, že dokonce nejzdravější siláci hynuli po roce na roztržení plic. Potápěč byl za těchto podmínek odsouzen k jisté smrti a život mu po několik nebo více než deset měsíců plynul v nelidských mukách.

Následkem tak značné úmrtnosti měli Španělé na Margaritě stále nedostatek otroků, proto neustále pořádali štvanice na lidi kolem celého Karibského moře, a za drahé peníze kupovali silné černochy, kde jen se dalo. Při tom všem se v nich zrodila jakási choromyslná krutost. Otroky týrali na každém kroku při jakékoliv příležitosti. Rafinovaná muka jim působila chorobné potěšení.

Když mi to všechno Indiáni vypravovali, tvářil jsem se patrně nedůvěřivě. Zpozorovali to a ihned mi ukazovali zmrzačená těla, karabáči rozšlehaná záda, ruce s useknutými prsty, hluboké jizvy na nohou, ramenou, na prsou. Kde jen všude je měli…

Poprvé jsem se tak zblízka setkal s obludným světem otroctví. I na severu existovalo otroctví, také v mé Virgínii jedni druhým ubližovali a trápili je, nespatřil jsem to však na vlastní oči. Pokud jsem žil v západních lesích, mezi svobodnými osadníky, mnoho jsem o tom nepřemýšlel. Nyní jako bych dostal prudkou ránu. Když jsem se díval na tyto lidi, nešlo mi do hlavy, že měli druhým sloužit výlučně jako tažný dobytek, že měli nelítostně hynout z něčího rozkazu.

Toho večera u ohniště na svém Robinsonově ostrově jsem poprvé v životě uzřel s tak bolestnou výrazností celou nespravedlnost, vládnoucí mezi jedním a druhým člověkem. A kdo se jí dopouštěl, kdo přinášel na svět tolik krutostí?

„Chtěl by sis poslechnout,“ obrátil se ke mně Manauri, „jak zahynul Mateův bratr?“

„Povídejte.“

Mateův bratr byl potápěč a otrok nejbohatšího Španěla na ostrově, jménem Don Rodrigues, jehož pouhé znění zachvacovalo lidi hrůzou. Jeho pán stále požadoval, aby horlivěji dobýval lastury z moře, potápěč však již nemohl, poněvadž pracoval deset měsíců a byl u konce svých sil. Pán vida, že již z něho mnoho nevymáčkne, a chtěje dát jiným potápěčům odstrašující příklad, ho odsoudil k smrti. Rozsudek měli vykonat psi. Na Margaritě byli velcí psi, zvláště cvičení. V den vykonání rozsudku pozval pán několik španělských přátel, sehnal rovněž všechny své otroky, dokonce i malé děti musely být při tom, a uspořádal krvavou podívanou. Na aréně přikázal, aby na odsouzence poštvali hrozného psa. Mateův bratr se bránil šelmě, jak jen mohl – ačkoliv jak on, tak všichni ostatní věděli, že jeho okamžiky jsou sečteny – a držel se na nohou, nepřipouštěje rozzuřeného psa k svému hrdlu. Když už se Španělé sdostatek vynadívali na černochovo zděšení a jeho zoufalou obranu, nařídil jeho pán aby vypustili druhého psa. Dvěma psům musel nebožák podlehnout. Zatím co se oháněl před prvním, přiskočil drahý, povalil ho na zem a rozsápal mu hrdlo. Byli to strašliví psi, stejní jako jejich pánové.

„Jděte už spát!“ požádal jsem Indiány, když se rozhostilo mlčení. „Zítra nás čeká těžká práce!… Pamatujte si, že jste tady naprosto bezpečni! Spěte klidně!“

Přestože jsem jim přál klidný spánek, sám jsem se dlouho převaloval, než jsem usnul. Hořké sousto, které jsem požil, mi zřejmě poněkud zapůsobilo na nervy.

Znamení dravého supa

Nazítří jsme byli všichni za svítání na nohou a po spěšné snídani se každý vypravil po své práci. Odebral jsem se na pole, abych se podíval, zda neřádili v noci na kukuřici škůdcové, když tu Indián, jenž hlídkoval na vrcholu hory, přiběhl udýchaný ke mně a něco mi chvatně říkal a ukazoval k severu. „Hispanos! Hispanos! – Španělé!“ rozuměl jsem jen, ale i to mi postačilo. V letu jsem se vrátil do tábora, již zburcovaného, a co nejčiperněji jsem se v doprovodu Indiána vyšplhal na svah hory. Nemuseli jsme jít daleko – jen asi padesát kroků nad hladinu moře. „Tam!“ ukázal mi druh rukou.

Ze severu plula loď. Byla ještě deset až dvacet mil vzdálena, mířila však přímo k našemu pobřeží. Za dvě tři hodiny mohla přistát u ostrova. Měla dva stěžně s plným plachtovím, a byl to, jak jsem se dohadoval, škuner, rychlá loď, značně menší než brigantiny obvyklé v těchto vodách.

„Svolat všechny lidi! Přivést zpátky lovce!“ zvolal jsem na Indiána, zapomínaje, že to není Arnak ani Wagura, kteří rozuměli anglicky.

V táboře zůstali pouze čtyři dospělí: Indián, který mě zpravil o lodi, dvě ženy a já. Lovci se vypravili ve čtyřech skupinách a každou jsme museli varovat: Arnak vedl lidi do nitra ostrova k jezera Hojnosti, Wagura na sever do okolí Papouščího háje, Manauri vzal vor a vyplul na jih pro želvy, a rybáři se na druhém voru zase vydali k Pěti skaliskům, ležícím míli odtud na sever. Gesty, rukama a vyslovováním jmen jsem vysvětlil, kdo má za kým běžet, aby ho přivedl zpátky, a sám jsem si vybral nejsložitější úkol, vypravit se za Arnakem do nitra ostrova. Lovci opustili tábor asi před čtvrthodinou, proto jsme očekávali, že je brzo dohoníme. Rybáři se vypravili bohužel záhy před rozbřeskem a už dávno lovili u Pěti skalisk.

Rozběhli jsme se každý za svým úkolem. Obě ženy byly poměrně mladé a měly zdravé nohy, takže nezklamaly. Asi za hodinu přivedla jedna Wagurovu skupinu, druhá – Manauriho, jenž plul nedaleko břehu a včas zpozoroval ženu, která mu dávala znamení. Když pečlivě ukrývali vor v houštinách u potoka, vrátil jsem se i já s Arnakovou skupinou.

„Ještě tady nejsou rybáři!“ poznamenal jsem s obavou.

Za nimi se rozběhl Indián, strážce na návrší, a že byl výborný plavec, jak mě posuňky ujistil, nařídil jsem mu, aby doplaval k Pěti skaliskům, vzdáleným půl míle od břehu.

Cizí plavci zcela jistě měli na lodi dalekohled, proto jsem všem zakázal, aby se ukazovali na pobřeží a vůbec na otevřených místech, což se zvláště týkalo hlídky na hoře. Ohniště jsme uhasili.

Vykonal jsem přehlídku zbraní. Jak jsem byl rád, že jsem minulého dne neopomenul ukázat pušky těmto několika Indiánům a něčemu je přiučil. Nyní jsem každému z nich odevzdal zbraň, přičemž ti nejsilnější dostali těžké muškety, a nařídil jsem jim, aby pušky nabili. Vydal jsem každému zvlášť dávku prachu a kulek, postačující na deset ran. Po vykonání tohoto obřadu jsem prohlásil, že každý je povinen hlídat svou pušku a střelivo jako oko v hlavě a že mu ji svěřuji do té doby, pokud nenařídím jinak. „Rybáři tady ještě nejsou?“ poptával jsem se.

„Nejsou.“

Manauri vypravil za nimi dva bystronohé junáky, kteří měli vypátrat, co se stalo s nimi a s Indiánem poslaným za nimi.

Nebylo pochyb, že škuner – loď, jak se skutečně ukázalo, byl škuner – směřoval k našemu ostrovu. Přiblížil se asi na čtvrt míle ke břehu a plul stále v této nevelké vzdálenosti od severu k jihu podél východního pobřeží. Přitisknutí k balvanům na svahu hory jsme jej dobře viděli.

„Připlouvá teď k Pěti skaliskům!“ poznamenal Arnak.

„Podívejte se!“ zvolal jsem. „Skasali hlavní plachtu.“

„Že by se chtěli zastavit?“ zabručel Wagura.

„Asi ano!“ odvětil jsem.

Nikoliv. Nezastavili se, jen zpomalili plavbu. Zřejmě jim záleželo na tom, aby si mohli beze spěchu prohlížet ostrov. Dalekohledem jsem rozeznal chumel lidí stojících u pažení a napjatými zraky pozorujících náš ostrov. Jeden z nich měl rovněž námořní dalekohled. Ano, byla to výprava Španělů z Margarity, vyslaná za uprchlíky! Snažil jsem se je spočítat. Mužů bylo asi patnáct.

Nedal jsem na sobě nic znát, v hloubi srdce jsem se však zachvěl. Více než deset po zuby ozbrojených Španělů, k tomu snad ještě se smečkou zuřivých psů, by snadno přemohlo náš houf, sice početnější, oč však hůře vyzbrojený. Již jsem neskládal tak velké naděje jako předtím v užitečnost novopečených střelců, a kdo ví, zda by za tohoto stavu nebyl nejvhodnější zbraní v jejich rukou luk. S těmito obavami jsem se svěřil přítomným na návrší, Manaurimu, Arnakovi a Wagurovi.

„Myslím,“ odvětil Arnak, „že ti tři, co už dříve dovedli střílet, nás určitě nezklamou.“

„A ti druzí?“

„Což já vím?“

„Co ty o tom soudíš, Manauri?“

„S těmi třemi je to v pořádku. Druzí – nevím.“

„V takovém případě tedy stojí za to, abychom jim všem dali kromě pušek luky?“

„Z luku dovede každý dobře střílet,“ potvrdil Manauri.

„A snad ještě jinak: střílet bude jenom nás šest, to znamená ti tři a Arnak, Wagura a já, a druzí budou jen nabíjet pušky a podávat je!“

„Tak je to opravdu ještě lepší!“ přiznali.

Loď mezitím minula Pět skalisk a pomalu se blížila k nám. Druhá, neskasaná plachta se stále výrazněji rýsovala na pozadí azurového oceánu. Svou bělostí připomínala holubici, ale při tak nevhodném přirovnání jsem se jen otřásl a žalně se usmál: plulo zde nikoliv znamení holubice, nýbrž znamení dravého supa, zosobnění číhající smrti, přízrak krvežíznivých utiskovatelů! Loď se pohybovala pomaloučku. V této plíživé plavbě tkvělo tolik utajené hrozby, že dokonce i mně, dívajícímu se z dálky, se mimoděk tajil dech.

„Mohou mít psy!“ ozval jsem se. „Kolik máte otrávených šípů?“

„Bude jich asi třicet.“

„A jed z nich nevyvětral?“

„To nevíme. Musíme je vyzkoušet.“

Za okamžik dodal Arnak důrazně:

„Mohou mít psy, ale lidé jsou horší!“

„Cože?“

„Především musíme pobít lidi, protože nás jinak vyhladí. A zabít můžeme i jedem!“

„Správně…“

Škuner byl nyní naproti hoře, vzdálen od samého břehu stále čtvrt míle, a od nás necelé půl míle. V dalekohledu neunikla mé pozornosti žádná podrobnost na palubě. Zjistil jsem ještě jednou: bylo tam patnáct Španělů. Psy jsem neviděl; jestliže tam byli, tedy poschovávaní. Všichni se vyhrnuli na palubu a stále bedlivými zraky prohledávali ostrov. Podle jejich líných pohybů jsem poznal, že nic podezřelého nezpozorovali a také ani nezamýšleli přistávat z jakýchkoliv jiných příčin. Ale oči upírali na naše pobřeží, až strach jímal!

S odplutím lodi na jih povolilo i naše napětí. Sestoupili jsme dolů a na vrcholu jsme zanechali pouze dva Indiány s nejbystřejším zrakem. Každou hodinu nám měli podávat hlášení.

Jed na šípech ještě nepozbyl své účinností: škrábnutý zajíček za několik okamžiků pošel.

Konečně se vrátili rybáři a Indián poslaný za nimi. Jejich vyprávění znělo znepokojivě. Loď zpozorovali pozdě, když už byla téměř půl míle od skalisk. Okamžitě se dali na útěk. Aby je neobjevili, sami plavali ve vodě vedle voru, dokonce i vyčnívající hlavy schovávali za něj. Nepozorovaně jej postrkovali. Takto dorazili ke břehu a zde ukryli vor i sebe mezi balvany, které vyčnívaly z vody.

„To jste hotoví budižkničemu!“ vyčinil Manauri rybářům. „Abyste připustili k sobě nepřátele tak blízko! Co myslíte, zahlédli vás? Vor je dobře viditelný, každému padne do očí.“

„Snad nezahlédli. Na Pěti skaliskách leží hodně chaluh vyvržených mořem. Rychle jsme je naházeli na vor. Vypadal jako plovoucí ostrůvek… Neobjevili nás…“

Tváří v tvář nebezpečí nabyli Indiáni bojovné ráznosti, probudil se v nich dřímající válečnický duch. Celého tábora se zmocnilo nadšení k boji s nenáviděným nepřítelem. Tři lovecké skupiny se samočinně přeměnily ve tři bojové družiny pod vedením Manauriho, Arnaka a Wagury. Nepůsobilo to potíže, neboť všichni Indiáni pocházeli z téhož kmene Arawaků jako moji chlapci. Co se týče Wagury, prozíravý Manauri měl z počátku pochybnosti vzhledem k jeho mladistvému věku a zeptal se mě, co o tom soudím.

„Jen ho vezmi!“ prohlásil jsem. „Wagura již není hošíček, je mu sedmnáct let. V posledním roce jaksepatří zmužněl. Je rozvážný. Můžeš mu svěřit oddíl.“ Škuner mezitím plul dále na jih jako dosud touž zpomalenou rychlostí. Když však dorazil k jihovýchodnímu pobřeží ostrova, neodbočil na západ, jak jsme očekávali. Odloučil se od našeho pobřeží a se všemi plachtami znova napjatými pospíšil na širé moře; nejprve na východ, později na jih, směrem k pevnině.

„Krouží jako sup!“ poznamenal jsem. „Ujišťuje se, jestli nepotká zběhy na moři.“

„Uvidí, že tam nejsme, a snad nás nechá na pokoji. Vrátí se na Margaritu!“ zaradoval se Manauri.

Planá naděje! Loď probíjejíc se přes mořský proud dorazila do vod v blízkosti pevniny, potom se však obrátila, když zjistila, že moře je pusté, a zase připlula k našemu ostrovu. Začala prohledávat jižní pobřeží v témž místě, kde nás předtím opustila. Pochopili jsme, že zamýšlela takto obeplout celý ostrov kolem dokola.

Při kroužení po oceáně ztratila loď hodně času. Den se chýlil k večeru. Do soumraku zbývaly ještě asi dvě hodiny.

Škuner nyní pospíchal západním směrem, tedy tam, kde tábořili někde na břehu moře Mateo a jeho lidé. Nebyli varováni; nemohli dosud zpozorovat loď, poněvadž plula podél východního pobřeží ostrova. Pravděpodobně se nestarali o bezpečnostní opatření.

Manauri plně sdílel můj neklid.

„Musíme je varovat!“ prohlásil krátce.

Když jsem bedlivě uvážil situaci černošské skupiny, doopravdy jsem se znepokojil. Přibližně jsme věděli, kde se Mateo utábořil, neboť mu Arnak zevrubně popsal Želví výběžek. Byl tam pramen sladké vody, jenž se vléval do malé zátoky, a u této zátoky se Mateova skupina zcela jistě usadila. Nenahlédnou však Španělé, když poplují mimo, právě do tohoto úkrytu a neobjeví černošské čluny? Jestliže je zanechali na břehu, musely Španělům padnout do očí.

„Vyrazíme ihned!“ zvolal jsem. „Neztrácejme ani okamžik!“

„Vyrazme! Ale kdo?“ zeptal se Arnak.

Tak dlouho, pokud španělský škuner plul podél druhé strany ostrova, našemu táboru nic nehrozilo. Naproti tomu na západě, kdyby objevili zběhy, mohlo dojít k střetnutí. Tam bylo zapotřebí našich sil.

Na spěšně svolané poradě, které se zúčastnili všichni muži, předložil jsem plán činnosti, jak jsem si jej představoval. Dal jsem všem na uváženou návrh, aby Manauri se svou družinou zůstal na místě se třemi puškami, a Arnak i Wagura spolu se svými lidmi šli se mnou na západ. Doufal jsem, že rychlým pochodem dorazíme v noci k Mateovi dříve než Španělé, kteří za soumraku nepochybně zakotví a dál nepoplují.

Tento plán vyvolal Manauriho nesouhlas. Byl to, jak jsem se zmínil, muž v plné síle, jeden z pohlavárů svého kmene, člověk odvážný, ctižádostivý a chtivý činu. Nechtěl zůstat pozadu, když se měly rozhodovat tak významné záležitosti.

„Tam určitě dojde k boji, sám jsi to tvrdil!“ řekl dotčeně. „Jak ses mohl domnívat, že budu sedět v táboře se ženami a dětmi?“

Uvědomil jsem si netaktnost, které jsem se nerozvážně dopustil, a křivdu, kterou jsem bojovníkovi způsobil. Srdečně jsem ho požádal za prominutí a vyložil mu okolnosti, na nichž jsem zosnoval svůj plán:

„Možná, že tam dojde k boji, není to však jisté! Věřím, že se nám podaří zavčas varovat Matea a ukrýt jeho čluny. Naproti tomu Španělé mají velmi rychlou loď a mohou se sem vrátit dříve než my. Ženy a děti nesmějí zůstat bez ochrany.“

„Proč by se Španělé měli vracet zrovna sem, k našemu táboru?“

„Manauri, promyslil jsi dobře to, co nám rybáři dnes ráno říkali? Loď k nim doplula u Pěti skalisk na půl míle, dříve než ji zpozorovali a ponořili se. Co kdyby je Španělé spatřili? Co z toho, že se hned za nimi nepustili? Snad se chtěli nejprve přesvědčit, zda neobjeví uprchlíky někde jinde na ostrově, a když je neobjeví, nemohou se sem vrátit?… Ale na těchto možnostech nezáleží… Dobře, Manauri, půjdeš samozřejmě s námi, budou nás dohromady tři družiny, ale musíme přece zanechat tady někoho na obranu.“

Manauri s uspokojením přijal mé vysvětlení, načež se obrátil k lidem, kdo chce dobrovolně zůstat. Nikdo se k tomu neměl, všichni chtěli jít. Manauri tedy sám určil čtyři muže, v tom dva s puškami. Byl u svých lidí oblíben, proto ho poslechli.

Střelcům jsem vydal po dvaceti nábojích na pušku, zásoby živobytí jsme vzali na dva dny – a neprodleně jsme vyrazili. Pro každou ze tří družin byly stejnoměrně rozděleny pušky i otrávené šípy.

Bystrým krokem, zpola chůzí, zpola během, jsme pospíchali po písčinách na břehu moře, husím pochodem, podle indiánského zvyku. Bylo nás šestnáct; tvořili jsme dlouhý řetěz. Dohromady jsme měli devět pušek, já jsem si k tomu vzal svou starou bambitku, které jsem mohl dobře použít.

Do soumraku jsme urazili pěkný kus cesty. U pramene s čistou vodou jsme si na chvilku odpočinuli a pojedli ze svých zásob. Při této příležitosti jsem se dotkl otázky, kterou jsem považoval za příliš důležitou, než abych ji jasně nepoložil: kdo vede výpravu.

„Taky mi to napadlo!“ vybafl Arnak. „Ty!“

„Já ne!“ odporoval jsem. „Podle stařešinství náleží vůdcovství Manaurimu. On je naším vůdcem.“

Manauri hodnou chvíli mlčel a hleděl vlídně na mě, potom se mu v zřítelnicích posměšně zablesklo:

„No ne, jaký jsi ty lišák! Myslíš, že musíš tolik lichotit mé ješitnosti?“

„Mluvil jsem docela vážně!“ odvětil jsem.

Indián se neslyšně zasmál:

„Eh, Jene, nemusíš mi pochlebovat! I bez toho tě máme rádi jako bratra!“

Pak se obrátil k ostatním Indiánům a palcem ukázal na mě:

„My jsme na tomto ostrově dva dny, on více než rok. On tady zná každý kout. On byl v lesích ve své vlasti velkým lovcem. On nám dal střelnou zbraň. Kdo nás nejlépe povede proti Španělům? Řekněte!“

„On! On! On!“ zahřměli ze všech stran Indiáni.

Manauri se zatvářil jako ztrápený člověk, přinucený podrobit se většině.

„Slyšíš?“ křikl na mě. „Sami se vyslovili! Chtějí tebe! Snad tedy nemáš nic proti tomu?“

„Ne,“ odpověděl jsem potěšen.

Dříve než jsme vyrazili na další cestu, pokládal jsem za nezbytné dát několik všeobecných pokynů:

„Opakuji ještě jednou: podle mého přesvědčení nedojde k boji, protože se Španělé na ostrově nevylodí. Ale kdyby se z nějakých důvodů přece jen vylodili, pak naším prvním úkolem je: zůstat co nejdéle v úkrytu, nedat se poznat. Jako zkušení bojovníci sami víte, čím je překvapení nepřítele. Proto tak dlouho, jak jen bude možno, použijeme k boji nožů, kyjů, luků a otrávených šípů, a teprve v krajním případě – pušek.“

Nastávala noc. Mraky nebyly, takže četné hvězdy tropické oblohy docela dobře rozptylovaly tmu. Kráčeli jsme rychle cestou, kterou jsem už několikrát prošel já, Arnak i Wagura. Míjela hodina za hodinou, měřili jsme čas podle hvězd. Kolem půlnoci vyplul na oblohu měsíc a tak se rozjasnilo, že jsem nařídil dívat se na moře, zda neuzříme loď.

Z houští se rozléhal pronikavý cvrkot cvrčků a vrzání jiného hmyzu, opojeného horkou nocí; od moře zalétal tlumený šumot vln; absurdní a uhrančivá krása kokosových palem, zalitých měsíčním stříbrem, splývala na nás; k tomu náš rychlý pochod v hlubokém mlčení – to vše nás uvádělo do jakéhosi snového omámení. Museli jsme se stále probírat z tohoto polovědomí, abychom neupadli do spánku s otevřenýma očima.

Již dávno jsme minuli záliv, u něhož jsem se poprvé setkal s oběma chlapci. Přicházeli jsme k cíli. Ještě jedna či půldruhé míle nás oddělovalo od Želvího výběžku.

Náhle se Arnak, kráčející v čele pochodu, tak prudce zastavil, že jsem mu vletěl na záda.

„Tiše!“ zasyčel ostrým šeptem druhům za námi. „Tiše! Stůjte!“

Všichni se zastavili, zaposloucháni.

Za okamžik k nám zalétl z dálky podezřelý ohlas, roztříštěný ozvěnou. Jedna, druhá rána, potom přestávka, po chvilce ticha opět rachot. Nebylo pochybností: vzdálený třesk výstřelů. Přicházel z okolí Želvího výběžku.

„Vylodili se!“ zašeptal Arnak.

„Přišli jsme pozdě!“ zalkal kdosi.

Byl to otřes, jako by na nás samé přikvačilo neštěstí. A také přikvačilo. Vznášelo se nad námi blízké, bezprostřední nebezpečí. Dříve než jsme se nadali, překvapil nás hrozivý okamžik, který měl rozhodnout o našem osudu.

Před námi se stále rozléhala ozvěna jednotlivých, ojedinělých ran.

Nebylo třeba rozkazu. Hnali jsme se kupředu.

Palouk

Střelba kupodivu neustávala, ačkoliv se střílelo se stále většími přestávkami. A když jsme byli blíže a lépe rozeznávali ohlasy, zjistili jsme, že pocházely nikoliv z jednoho, nýbrž z několik různých míst. Všechny se rozléhaly před námi, avšak jednou dále od nás, podruhé blíž, hned přímo před námi, tu více zprava, jakoby z nitra ostrova.

Náš běh hlava nehlava neměl smyslu; mohl skončit osudně: vrhl by nás uřícené a neschopné boje do rukou Španělů. Nařídil jsem, aby se lidé zastavili a vydechli si.

„Co se tam děje před námi?“ zeptal se Wagura.

Již delší chvíli se rány neozývaly.

„Nepochopil jsi?“ zamračil se na něho Arnak. „Honí je po celém lese.“

„Mateovy lidi?“

„A koho jiného?“

Kterýsi z Indiánů se vytasil s myšlenkou, že snad nestojí za to, abychom šli dál, když je Mateova skupina pobita.

„A co uděláme my? Vrátíme se do tábora?“ obořil jsem se.

„Vrátíme se a ukryjeme se v nitru ostrova.“

„To je ještě otázka, jestli je celá Mateova skupina pobita! Možná, že někomu se podařilo utéci a skrývá se v houštinách. Musíme mu pospíšit na pomoc.“

Arnak živě podpořil moje stanovisko a pustil se do malodušného krajana:

„Člověče, co bys chtěl? Myslíš, že se před nimi ukryješ? Na tomhle ostrově? Zase tě najdou!“

„Nedovědí se, že jsme tady!“

„Nedovědí se? Nevymítí násilím výpovědi z těch, které tam před námi chytnou?“

Nechtěl jsem podniknout žádný krok, dokud jsem si nebyl jist míněním a podporou všech lidí. Obrátil jsem se proto k nim s otázkou, co zamýšlejí dělat.

„Ustupovat teď je hloupost!“ odpověděl Manauri. „Jediné řešení je jít dál!“

„A tvoji bojovníci? Smýšlejí všichni stejně?“

„Všichni!“ houkl někdo zezadu za ostatní.

Náhle jsme napjali sluch: zalétly k nám jiné zvuky než doposud. Přes rozličné šelesty a hlasy, tak nerozlučně spjaté se zdejší parnou nocí, zřetelně jsme rozeznali zvláštní řev. Přece nás neklamal sluch: byl to prudký štěkot psů. Basový, zuřivý štěkot velkých psů.

„Mají psy!“ proletělo naším oddílem jako mrazivý závan.

Ještě jednou jsem připomněl lidem poučení dané prve, aby si je co nejhlouběji vštípili:

„Jenom luky, oštěpy, hole, nože! A pušky jedině na můj výslovný rozkaz!… Španělé se nesmějí domyslit, že je máme!“

„Jene!“ otázal se mě Arnak. „A jak se dorozumíme, jestli nás rozdělí, a hlasitě volat nesmíme?“

„Máš hlavu na pravém místě, Arnaku!… Správně, zapomněl jsem na dorozumívací znamení! Jaké si zvolíme?“

Jeden druh cvrčků vydával krátké, neustále se opakující cvrkání: tss, tss, tss, tss! Snadno se dalo napodobit. Naším varovným heslem se stalo trojnásobné: tss tohoto cvrčka – na kratší vzdálenost, a volání černé kukačky: pjóóóng – na větší.

Pochod houštinami, přestože byly ostnaté a oplývaly četnými agáve a kaktusy, probíhal dosti dobře. Nebyla to souvislá houšť, keře se řídce spojovaly a často postupovaly místo jalovým holinám a paloučkům. Arnak nás znamenitě vedl. S uspokojením, kdepak: s obdivem jsem pozoroval jeho chování. Naději, kterou jsem do něho skládal, v této těžké chvíli nezklamal.

Jasné světlo měsíce nám usnadňovalo pochod, na druhé straně však snadno mohlo prozradit nepřátelům naši přítomnost. Kde to jen bylo možné, drželi jsme se ve stínu.

Psi štěkali před námi hned tu, hned tam. Byli jsme jim stále blíže. Každým okamžikem nás mohli vyčenichat. Opět mě začaly soužit pochybnosti. Vytáhl jsem tyto lidi na nebezpečnou výpravu, když jsem to však činil, jednal jsem ve shodě s vlastním svědomím? Jako můra mě trápila ubohost naší výzbroje ve srovnání s tím, co měli Španělé. Což to nebyla výprava s holýma rukama na dravce? A kdybychom se přece jen vrátili?

Pohlédl jsem pozorně na své druhy. Arnak v čele pochodu razil cestu. V obličeji se mu zračila posupná odvaha a zarputilost, každý jeho pohyb vyjadřoval silnou vůli, Manauri měl v sevřených rtech vzdor, který jsem dosud u statečného Indiána neviděl. Wagura se sveřepou zahloubaností naslouchal ohlasům před námi a z toulce vytažený otrávený šíp měl už na tětivě luku. Další bojovník, jenž se jmenoval Raisuli, patřil k oněm třem Indiánům dříve obeznámeným se střelnou zbraní. S mušketou zavěšenou přes plece, s lukem, šípy a holí v rukou šel jako u vytržení. Planoucím zrakem probodával houštinu v očekávání, že v ní uvidí nepřítele. – Dost! Pochopil jsem, že žádná moc tyto lidi nezadrží. Šli kupředu, poněvadž to byla jejich jediná cesta ke svobodě. Zastyděl jsem se, že jsem mohl na chvíli pochybovat.

Před námi se v měsíčním světle zabělal palouk. Porostlý ubohou trávou, místy dokonce pokrytý samým pískem, jako na mnoha místech na ostrově, byl široký pouze na dobrý dostřel kulovnice, zato značně delší. Táhl se přímým pásem takřka od samého moře jistě tisíc kroků do nitra ostrova. Uvažovali jsme, máme-li překročit otevřené prostranství směle napříč, nebo je obejít kolem dokola, když tu se v houštinách na protější straně rozlehl ostrý praskot větví a blízké poštěkávání psa.

„Jde k nám!“ upozornil Arnak.

„Schovejte se!“ přikázal Manauri šeptem.

Z křoví naproti nám nevyběhl na palouk pes, nýbrž člověk. Klopýtl, ale vstal a uháněl směrem k nám. Viděli jsme, že byl u konce svých sil, podlamovala se mu kolena. Byla to žena. Černoška z Mateovy skupiny.

Sotvaže doběhla do poloviny palouku, vyskočil za ní z houštiny pes. Několika skoky ji dohnal a zezadu se na ni vrhl. Žena dokonce ani nevykřikla, pouze při pádu přidušeně vyjekla.

Další události následovaly bleskurychle. Na palouk vyletěl Indián z Wagurova houfu. Dříve než psisko stačilo zatnout špičáky do ženina krku, přiskočil už lučištník k jeho boku a zblízka vystřelil šíp. Šelma probodnuta naskrz vztekle zachroptěla, rozkousla šíp, ale bezvládně klesla. Indián popadl ženu, která byla zpola bez vědomí, a drže ji v podpaždí, mohutnými skoky se vrátil k nám.

Radostný šum odměnil odvážlivcův čin. Obrovský pes se hýbal, bylo však vidět, že to jsou poslední křečovité záchvěvy. Čtvernohý postrach otroků hynul! Raisuliho, jenž stál za mnou, zachvátilo šílenství. Cosi vášnivě vykřikoval. Zacpali mu rukama ústa, přitiskli ho k zemi a umlčeli.

„Co volal?“ naklonil jsem se znepokojen k Arnakovi.

„Nic. Jenom to, že pes je zabit. Radoval se.“

Náhle jsme soustředili napjatou pozornost na porost na druhé straně palouku. Zase se nějaký člověk prodíral houštím. Jistě uháněl za psem. Chvílemi pískal. Na kraji křovin se zastavil.

Pes ještě žil a hýbal hlavou. Člověk ho zpozoroval a rozběhl se na prostředek palouku.

„Španěl!“ vyhrkl vzrušeně kdosi v našem oddílu.

„Ticho!“ sykl Manauri.

Příchozí vida bezvládně ležícího psa, údivem tiše vykřikl. Sklonil se nad zvířetem a obrátil je. Tehdy zřejmě objevil šíp, neboť prudce vyskočil a na okamžik upřel ostražitý zrak směrem k nám.

Vzduchem současně lehce zafrčelo několik šípů. Snad téměř všechny zasáhly, neboť vzdálenost nebyla větší než třicet kroků. Španěl klesl. Jeden šíp mu musel proletět hrdlem. Dokonávaje, chroptivě chrčel.

Dříve než jsme stačili ztřeštěnce zadržet, Raisuli mávaje klackem vyběhl na palouk a strašlivou ranou rozbil Španělovi hlavu. Bylo to zbytečné, povalený nepřítel byl už jistě mrtev. To mu však nestačilo. Indiánovi snad triumf nad nepřítelem pomátl smysly. Začal tančit kolem něho jakýsi obludný tanec vítězství. Ztratil vědomí skutečnosti.

Stáli jsme v němém ustrnutí a bezradní hleděli na zlověstný výjev. Arnak odložil zbraně a chystal se ke skoku, aby ho násilím odvlekl z palouku. Nestačil. Z tamté strany křovisek zahoukla rána. Raisuli se zapotácel jakoby v dalším pokračování zmateného tance a bez hnutí klesl. Dostal smrtelnou ránu.

Dva Španělé vystoupili na palouk. Pušky drželi v rukou; jednomu, jak se mi zdálo, se ještě kouřilo z hlavně. O naší přítomnosti neměli ani tušení. Veškerou jejich pozornost upoutávala mrtvola, černající se na prostředku pláně. Směřovali přímo k ní. Tak dalece si neuvědomili nebezpečí, jež jim hrozilo, že o něčem živě a dosti hlasitě rokovali, což vyznívalo jako hádka.

„Zeptej se Manauriho, o čem tak brebentí?“ zašeptal jsem Arnakovi.

Stáli jsme blízko sebe, takže jsme se mohli snadno dorozumívat bez obavy, že zaslechnou náš šepot. Za okamžik mi Arnak dechl do ucha:

„Manauri říká, že ten jeden tomu druhému vyčítá, protože špatně střelil.“

„Přece zasáhl! Raisuli je mrtev.“

„Ano, ale ten, co střílel, ho měl jenom ranit do nohou, a ne zabít..“

„Aha, jde jim o živého otroka.“

„Ano!“

„Tak snad ty ostatní nezabíjeli?“

Skýtalo to jistou naději, že rány, které jsme doposud slyšeli, nemusely nezbytně znamenat smrt Mateových lidí. Nebylo však času na uvažování.

Dva Španělé přistoupili k mrtvole a viděli jsme, jak strnuli. Teprve teď rozeznali ležícího druha. Přiskočili a zvedli ho; uviděli, že je mrtev.

Museli jsme jednat co nejrychleji a vypořádat se s nimi, dokud se nevzpamatují.

„Arnaku!“ pobídl jsem. „Je čas!“

„Vím,“ přikývl chlapec.

Spěšná tlumená slova, krátké rozkazy. Několik nejlepších lučištníků napjalo luky a na znamení dané Arnakem vystřelilo.

Výsledek bohužel nebyl takový, jaký jsem očekával. Pouze jeden Španěl klesl na místě, sotva vydávaje přiškrcený ston. Zatím druhý zpozoroval, odkud vítr vane, a dal se na útěk. Byl zasažen dvěma šípy, ale – jak jsme se později přesvědčili – žádný nebyl smrtelný. Nyní pádil jako jelen k houštinám a řval jako posedlý.

Pochopil nebezpečí, uhádl blízkost ozbrojeného protivníka. Kdyby dokázal zpravit své druhy o tom, o čem věděl, mohlo by se to stát naší záhubou. Všechno záviselo na tomto jediném okamžiku. Na tom,, zda prchající dorazí k houštině.

Hnal se přes palouk velkými skoky. Bleskurychle jsem zalícil pušku a vzal ho na mušku. Třebaže byla noc, měsíc přece jen rozléval jakési světlo. Celou duši jsem vložil do přesnosti oka. Viděl jsem Španělova záda v poskocích, jednou nad muškou, podruhé pod ní. Byl od nás padesát kroků, šedesát. Kolik má ještě k houštině? Patnáct skoků, deset?

Zatajil jsem dech. Hlaveň muškety jsem vedl za ním, shodně s jeho pohyby, hned jsem ji pozvedal, hned skláněl. Když prchající dosáhl v poskoku nejvyššího bodu, a muška mu seděla na zádech, hned pod levou lopatkou, zatáhl jsem za spoušť. Rachot, ohnivá sprška, náraz pažby do ramene. Přes záblesk se mi zdálo, že jsem zpozoroval u něho prudký pohyb rukou, hustý kouř mi však úplně zahalil výhled.

„Leží!“ zpěvně vykřikl Wagura. „Padl! Srazils ho!“

Dozněla ozvěna výstřelu, v uších přestalo znít. Kouř se rozvanul.

Nyní jsem ho viděl i já. Nehýbal se, byl mrtev. Ležel sotva několik kroků od tmavé stěny houštiny.

„Neprozradí nás třesk?“ přistoupil ke mně Arnak.

„Pročpak? Kdo tam v lese rozezná, že to byla moje puška, a ne jednoho z nich?“ uklidnil jsem ho.

„Ale Španěl křičel!“

„Křičel, s tím je to opravdu horší! Určitě ho slyšeli.“

„Museli ho slyšet! Řval, jako by ho na nože brali!“ potvrdil Wagura.

„Ale ani to nevadí! Dokud nás neuvidí, nebudou vědět, proč křičel.“

„Tři zahynuli!“ zachechtal se Wagura. „Ti tři nás mohli uvidět, ale už jsou mrtvi!“

„Právě! To je naše převaha!“

Po mém výstřelu se na palouku rozhostilo ticho a na pokraji houští na druhé straně se nic nehýbalo. Klid, jenž nastal, zdál se poněkud divný, nebylo však v něm nic nepřirozeného: slyšeli jsme štěkot psů a dokonce jakoby volání lidí, přece však to znělo dosti daleko, snad půl míle od nás, snad více. Zřejmě se hlavní proud stíhání valil v lese jiným směrem, ne k nám.

Skrývání před nepřítelem bylo opravdu naší velkou silou a museli jsme udržet tento stav co nejdéle. Na palouku ležící mrtvoly i stopy po šarvátce nás mohly prozradit. Museli jsme je odstranit. Háček byl v tom, že jsme nedůvěřovali tichu; co kdyby se za tamtěmi křovisky skrýval nepřítel a číhal na nás? Pohovořil jsem s Manaurim a s chlapci. Všichni se shodně vyslovili pro okamžitou činnost.

„Prohlédni okraj palouku dalekohledem!“ navrhl Arnak.

V dalekohledu netvořil již stín v houští pod kravinami a stromy jedinou beztvarou skvrnu, ale tříštil se na světlejší a tmavší části a pruhy. Bylo bezvětří, listí se ani nehnulo. Porost skrýval nevyzpytatelné tajemství, tajila se v něm neznámá léčka a hrozba, v jeho hloubi dozrával náš osud, třebaže se okraj houští zdál v tomto okamžiku bezpečný. Nic podezřelého jsem nezpozoroval.

„K dílu!“ zvolal jsem.

Zatím Manauri a Arnak určili jednotlivým lidem úkoly: těm, aby přinesli mrtvoly, oněm, aby sebrali šípy a ukořistěné zbraně, jiným, aby s puškou v ruce bděli nad všeobecným bezpečím.

Spěšně jsem nabil mušketu a zaujal stanoviště mezi střelci.

„Psa máme také přinést?“ zeptal se Arnak.

„Samozřejmě!“

„A kdybychom obsadili tamten okraj palouku?“ navrhl Wagura.

„Nač? Abychom jim snáze padli do rukou? Palouk je pro nás jako ochranný val. Na této straně je pro nás bezpečněji.“

Manauri dal znamení a lidé vyskočili z úkrytu. Žádné nepříjemné překvapení jsme nezažili. Tak zdatně si oddíl počínal, že od okamžiku, kdy jsem vystřelil na Španěla, neuplynulo ani pět minut a palouk byl zase prázdný jako od nepamětných dob a mrtvoly ukryty daleko za našimi řadami.

Okraj houští tonul v nezkaleném tichu, přerušovaném pouze jednotvárným cvrkotem cvrčků a cikád. Teplá měsíční noc hýřila veškerou tropickou nádherou a jistě by lákala k mírné zádumčivosti, kdyby štěkot psů čas od času nekalil strojený klid a nesmyslnou idylu.

Černoši

Do svítání bylo ještě daleko. Na obloze se objevovaly zprvu řídké, kupovité mráčky, které nakrátko zakrývaly měsíc a zahalovaly les tmou. Po pohnutých zážitcích potyčky nastal poměrný klid.

Využívaje oddechu, obrátil jsem se k Manaurimu, jako obvykle prostřednictvím Arnakovým:

„Kde je zachráněná černoška?“

Indián pohodil hlavou dozadu.

„Je to daleko odtud?“ zeptal jsem se.

„Ne.“

„Nevíš, jestli nabyla vědomí?“

„Nevím.“

„Pojďme k ní.“

Vzali jsme s sebou Arnaka a Waguru a nařídili zbylým lidem na okraji palouku, aby byli během naší nepřítomnosti zvlášť ostražití.

„Je to sto kroků, dále ne,“ uklidňoval Manauri.

Cestou se chlapci připojili ke mně a vyptávali se na moje plány.

„Plány?“ odvětil jsem. „Nic se na nich nezměnilo.“

„A to znamená?“

„Jdeme zachránit Matea.“

„Půjdeme tedy dál? Nezůstaneme na palouku?“

„Ovšem! Jenom dříve pohovoříme s černoškou. Snad nám ledacos vysvětlí.“

Černoška seděla na zemi, zády opřena o kmen nevelkého stromu. Jakmile zaslechla blížící se kroky, chvatně povstala jakoby k útěku. Když nás však poznala, ihned se uklidnila.

„Dolores, jak se máš?“ přivítal ji vlídně Manauri španělsky. „Je ti lépe?“

„Lépe,“ povzdechla žena.

„Dali ti naši lidé jíst?“

„Dali.“

Když mě Dolores uzřela, začala se chvět po celém těle. „Uklidni se, ty bláhová!“ řekl Manauri dobrodušně. „To je náš dobrý přítel. On zachrání Matea.“

„Mateo je zabit,“ zašeptala černoška.

„Co říkáš? Jsi si tím jista?“

„Jista. Viděla jsem, jak ho dotloukli.“

„Kde to bylo?“

„Tam…“ Přestala, nemohla mluvit dál. Přemohla ji vzpomínka na strašné okamžiky.

Manauri jí mírně potřásal rameny a zapřísahal, aby se ovládla a nezdržovala nás.

Dolores prý bylo třicet let, jak mě ujišťoval Indián, vypadala však na padesát: tak ji zničilo mnohaleté otroctví. Unesena z Afriky jako dítě, uměla pouze španělsky. Španělé jí dali jméno a přetěžujíce ji nelidskou prací nad její síly, připravili ji i o mládí.

Žena však nabyla opět vědomí a odpovídala poněkud střízlivěji. Události, které jsme byli s to rekonstruovat podle jejích slov, měly takovýto průběh: Mateo se svou skupinou se řídil naší radou a utábořil se poblíže Želvího výběžku. Poslední večer hořelo jejich ohniště jako obvykle nedaleko pobřeží a přibližně hodinu po západu slunce šli všichni spát. Nikdo nezpozoroval loď, která se musela objevit na obzoru za soumraku, naproti tomu Španělé bez obtíží objevili záři ohniště. Přistáli někde nedaleko výběžku a blížili se ke spícím. Avšak jeden ze psů, které vzali s sebou, zakňučel a zburcoval tábor. Dříve než katani přiběhli, uprchli lidé z tábora do houštin. Nejhůře se vedlo ženám s malými dětmi. Aby odvrátil pronásledovatele od nich, čelil Mateo se třemi či čtyřmi druhy útočníkům a všechen jejich nápor soustředil na sebe. Obránci měli pouze klacky a oštěpy; proti nim byli rozzuření psi a spousta Španělů s rapíry, kopími a puškami. Mateo a jeho druhové se urputně a dlouho bránili, zřejmě je chtěl nepřítel zajmout živé, a dříve než podlehli přesile, mohli se ostatní ze skupiny rozprášit po lese. Dolores na útěku brzy ztratila své lidi z očí a běžela nazdařbůh, stále kupředu. Stříleli po ní dvakrát, ale bezvýsledně. Hnali se za ní – spletla je. Konečně doběhla k palouku, kde ji dohonil pes a kde jsme jí přišli na pomoc.

„A z čeho usuzuješ, že je Mateo mrtev?“ zeptal jsem se.

„Všichni Španělé se přece na něho vrhli! Dobře jsem to viděla, když jsem se ohlédla. Byl obklíčen.“

„Mohli ho jenom poranit, mohli ho zajmout živého.“

Dolores však byla pevně přesvědčena o smrti Mateově, i těch tří nebo čtyř obránců, bojujících po jeho boku, ačkoliv o tom neměla bezprostředního důkazu.

„Španělům záleží na živých otrocích, ne na zabitých,“ podotkl Manauri.

Arnak netrpělivě mávl rukou a prohlásil:

„Dokud se nepřesvědčíme o jeho smrti, věřím, že ještě žije.“

Každý z nás toužil po tom, aby Mateo žil, a navzdory soudnosti nikdo nechtěl připustit myšlenku o jeho smrti. Svárlivý obr se těšil mezi lidmi velké přízni a přátelství.

„Nezávisle na tom, zda Mateo žije nebo ne,“ oznámil jsem, „jeho poslední boj a sebeobětování svědčí o tom, že je pravý hrdina.“

„Mateo měl vždy chrabré srdce!“ ujišťoval Manauri.

Lehký praskot chrastí směrem od palouku přerušil náš rozhovor. Postřehli jsme nejasné obrysy rychle se blížícího člověka.

„To je našinec!“ zašeptal Arnak.

Byl to jeden z Indiánů, kteří hlídkovali na okraji palouku. Přiběhl s důležitou zprávou, kterou vzrušeně oznamoval.

Arnak mi ji spěšně přeložil:

„Lidé přešli přes palouk… Jsou na naší straně.“

„Na kterém místě?“

„Nějakých čtyři sta kroků napravo od nás, tam, ke středu ostrova.“

„Španělé? Měli psy?“

„Psy neměli.“

„Kolik jich bylo?“

„Čtyři pět.“

„Ach!“

Byla to zneklidňující zvěst. Octli jsme se v kleštích. Měli jsme nepřítele před sebou a někoho, koho jsme museli rovněž pokládat za nepřítele, za sebou. Těch čtyři pět v našem týlu nám mohlo pořádně zatopit. Museli jsme je odstranit co nejrychleji, třeba i s použitím střelných zbraní.

Vracel jsem se co nejhbitěji, přitom však obezřele a bez šelestu, k naší skupině a vydával jsem tlumeně příkazy. Manaurimu a jeho oddílu jsem svěřil nadále střežení palouku na dosavadním stanovišti, kdežto Arnak a Wagura a jejich lidé měli jít za mnou. Muškety s dlouhými hlavněmi, nevhodné v houští, jsme vyměnili za kulovnice nabité sekaným olovem. Přesto luky, kopí a nože – padly nám do rukou tři znamenité tesáky po zabitých Španělech – zůstaly naší hlavní zbraní.

„Hotovo?“ zeptal jsem se chlapců.

„Hotovo!“ odvětili.

Připadl nám obtížný úkol. Protivník byl v nepřehledných houštinách, někde nedaleko před námi, snad několik set kroků, nevěděli jsme však přesně kde. Museli jsme předpokládat, že stejně jako my napínal bdělý sluch a zrak, a museli jsme se přece k němu nejen přiblížit, ale i překvapit ho tak chytře, aby nikdo živý neunikl z boje.

Z počátku jsme šli po okraji palouku. Měsíc zakrylo mračno, což nám bylo vhod. Všichni jsme se proměnili v sluch a zrak. Před námi bylo naprosté ticho, protivník ničím neprozrazoval svou přítomnost.

Když jsme ušli asi dvě stě kroků, Arnak, jenž nám vždy razil cestu, se znenadání zastavil. Naslouchaje, varovně zvedl ruku. Zalétlo k nám štěkání psa. Blížilo se odtamtud, odkud přišlo těch pět. Zakrátko jsme zaslechli praskot v běhu lámaných větví. Nebylo pochyb: pes, nikoliv, dva psi uháněli křovinami po stopách lidí, kteří předtím přešli palouk.

„Že by je honili?“ zašeptal Wagura.

Psi občas vydávali krátké, vrčivé zaštěknutí, charakteristické pro ohaře, kteří jsou na čerstvé stopě zvěře. S čenichy u země, nějakých dvě stě kroků od nás, přeběhli palouk. Pádili po stopách oněch pěti lidí.

„Honí je! O tom není sporu!“ zjistil jsem.

Naštěstí oba psi, zaujati pronásledováním tamtěch, nás nevyslídili. Vletěli do houští na naší straně a záhy se pralesem rozlehl jejich vzteklý, zuřivý štěkot.

„Dohonili je!“ vybuchl Wagura.

„To jsou naši! Černoši!“ zaradoval se Arnak. „Psi je obklíčili.“

„Na pomoc jim!“ vyskočil Wagura.

„Počkej!“ zadržel jsem ho. „Za psy mohou přispěchat Španělé.“

„Co tedy máme dělat?“

„Arnaku! Ty se schovej se svými lidmi na číhanou v místě, kde psi přeběhli palouk.“

„Dobře, Jene!“

„Aby vám živá duše neuklouzla!“

„Mohu střílet z kulovnic?“

„Můžeš, ale teprve v krajním případě! Raději se s nimi vypořádejte tichou zbraní!“

„Rozumím!“

Psi se zdáli pozbývat smyslů, s takovou šílenou zuřivostí rámusili.

„Waguro! Vzhůru za nimi! Leťme!“

Rozběhli jsme se přímo a prodírali se lesními houštinami. Již jsme nedbali na to, že nás zaslechnou. Divoký štěkot psů stále hlaholil vzduchem.

„Rozsápou je, než doběhneme!“ houkl na mne v letu Wagura.

„Dbej na jedno!“ varoval jsem ho.

„Nač?“

„Aby se nestřílelo z pušek!“

„Jenom z luku?“

„Ano.“

Uhánělo nás sedm nebo osm. Nemohli jsme zabloudit, štěkot ohařů nám ukazoval cestu. Záhy jsme dorazili k cíli. Černoši stáli v sevřeném houfu, přitisknuti zády ke kmenu rozložitého stromu, jenž zde roští, a oháněli se kyji proti rozlíceným zvířatům.

Dostali jsme se k nim asi na deset kroků, a ještě nás nikdo nezpozoroval. Boj úplně pohlcoval pozornost lidí a zvířat. Vidouce, že napadeným bezprostřední nebezpečí nehrozí, Indiáni se klidně přichystali, aby zaujali vhodná stanoviště.

Obklopili bojující půlkruhem ve vzdálenosti sotva deseti kroků. Šlo o to, aby náhodou nezasáhli lidi.

„Hej!“ vykřikl hlasitě Wagura, když všichni byli připraveni a luky napjaty.

Psi jako by do nich uhodilo, ztichli, ustrnuli v pohybu. Byla to mohutná psiska, dogy, silnější než vlci v severoamerických lesích. Když jeden z nich zpozoroval nového nepřítele, naježil srst na šíji a chtěl skočit na nejbližšího Indiána. Tři šípy – do tlamy, do šíje a do hrudi – ho srazily na místě. Druhý pes dostal strach a chtěl zmizet. Na útěku však narazil na Indiána, jenž byl poslední v půlkruhu. Uhozen klackem do hlavy a omráčen, byl současně zasažen několika šípy a klesl mrtev stejně rychle jako první.

„Dobrá práce!“ zaradoval jsem se.

Jak vylíčit úžas a otřes černochů, když se místo Španělů objevili před nimi obránci! Zachráněných bylo pět. Tři černoši a ona mladá Indiánka, Mateova žena. V náručí držela svého synáčka, jenž vřískal na celé kolo,

„Řve, tedy žije!“ zjistil jsem s trpkým humorem. „Ale prosím vás, uklidněte ho, je-li vám život milý! Dejte mu jíst!“

Ukázalo se, že ani Indiánka, ani černoši neměli drobet živobytí.

„Máte vy něco?“ obrátil jsem se k Indiánům.

Zásoby živobytí jsme zanechali u Manauriho, kterýsi z Indiánů však měl v pytlíčku sladké plody.

„Dej to sem!“ zvolal jsem. „Snad dítěti neublíží!“

Chvíli už zase svítil měsíc, bylo víc vidět. Přistoupil jsem k Indiánce a podal jí sladký plod. Opět mne překvapila její nezvyklá krása, rysy obličeje – plné sladkého půvabu vzdor utrpení a vyčerpání. Když jsem se důkladněji podíval na dítě, div jsem leknutím nevykřikl: po tvářičce mu stékala krev. Není divu, že tak bečelo.

„Co je mu? Je poraněno?“ zeptal jsem se.

„Ano, pane,“ zašeptala matka. „Na čele.“

Viděl jsem tam hlubokou a dlouhou ránu, z níž stále crčela krev.

„Od čeho to má?“

„Ostny křovin rozškrábly…“

Naštěstí jsem měl na sobě košili vypranou předešlého dne. Byla to kořist z hořící španělské brigantiny. Dlouho jsem se nerozmýšlel a utrhl jsem z ní rukávy, rozřezal je na pruhy a dovedně obvázal dítěti hlavičku. Říkám to s jistou samochválou: dovedně, neboť jsem se tomuto užitečnému umění docela dobře naučil ještě v lesích Virgínie.

Obvázaný chlapeček vzápětí přestal plakat, a když dostal plod ke žvýkání, tvářičku mu rozjasnila nesmírná spokojenost. Dotkl jsem se prstem jeho bradičky: usmál se.

„Vidíš?“ mrkl jsem vesele na jeho matku. „Nebojí se mě!“

„Já také ne!“ odvětila tiše a klidně.

Ve velkých zornicích se jí zračil cit vděčnosti, hned se však ženiny oči zachmuřily, na čele jí vystoupila posupná vráska.

„Kde je Mateo?“ vydralo se jí ze rtů.

Okamžik jsem se rozmýšlel, jak bych jí odpověděl. Pohlédla na mě pronikavě. Zeptala se:

„Je zabit?“

„Ne!“ odvětil jsem. „Pravděpodobně není zabit.“

„Kde je?“

„To přesně nevíme. Je třeba, abys věděla, že Mateo je velký hrdina, můžeš být na něho hrdá!“

„Pane, mluv jasněji!“

„Mateo se vrhl na Španěly! Aby vám usnadnil útěk, zdržoval je a urputně s nimi bojoval…“

„Tedy zahynul?“

„Nic nevíme. Jsou spíše známky, že žije.“

„Žije?“

„Ano, určitě žije. Dostal se do zajetí…“

Indiánka zanaříkala. Tato zvěst ji naplnila nepopsatelnou hrůzou, až jsem litoval svých neopatrných slov. Křečovitě přitiskla dítě k sobě.

„Umučí ho k smrti!“ zašeptala s tupou hořkostí.

Uchopil jsem ji pevně za rameno.

„Jak se jmenuje?“ obrátil jsem se k Wagurovi, jenž překládal náš rozhovor.

„Lasana,“ odvětil chlapec.

„Lasano!“ řekl jsem přesvědčivě. „Musíš nám důvěřovat! Neustaneme, dokud pochopy nevyhladíme, nebo sami nezahyneme. Jestli je Mateo naživu, vysvobodíme ho.“

Obě osvobozené ženy – Lasanu a Dolores – jsem chtěl poslat pod ochranou dvou černochů do tábora u své jeskyně, a třetího si ponechat jako průvodce. Oni však proti tomu protestovali: všichni černoši žádali zbraně a chtěli bojovat spolu s námi, a Lasana se rozhodla zůstat nablízku. Prosila, abychom jí dali luk a nůž, že se ubrání sama. Kde se rozhodoval osud jejich existence, tam bylo její místo.

Z její postavy vyzařovala velká rozhodnost a odvaha. Nakonec jsem dovolil ženám zůstat v úkrytu u moře, asi půl míle od palouku, a tři černochy jsem zařadil do oddílů.

Krátká porada, kterou jsme měli po návratu k Manaurimu za účasti nových spojenců, nám nepřinesla mnoho podstatného. Domnívajíce se, že jediná záchrana při útoku Španělů spočívala v útěku, prchli tři černoši spolu se ženami a ostatními z tábora ihned po poplachu a ačkoliv slyšeli jakési Mateovo volání, nerozuměli, že je to výzva k boji. V houštinách se navzájem poztráceli; pouze oni tři a Lasana běželi nadále pohromadě.

„Kolik přivezli Španělé psů?“ zeptal jsem se.

To přesně nevěděli, v každém případě však předpokládali, že více než tři.

„Dokážete zavést naši skupinu k táboru, v němž vás Španělé překvapili?“

„Dokážeme.“

„Půjdeme tam! Jestli je Mateo naživu a mají ho někde přivázaného, pak snad právě v tom místě, kde ho zajali.“

Černoši nedovedli střílet z luku ani z pušek, zato dobře házeli oštěpem, proto jsem nařídil, aby každému dali kromě nožů a klacků po dvou kopích. Nejstarší, jménem Miguel, přistoupil ke mně s ustaranou tváří a zeptal se, může-li požádat o něco důležitého.

„Poslouchám!“ pohlédl jsem vlídně na něj.

„My tři…“ ukázal na sebe a na své dva druhy, ale zaváhal, nejsa si jist, jak má mluvit dál. „My tři… Chápeš, pane!“

„Nic nechápu!“ pobízel jsem ho úsměvem.

„Jsme v hloupé situaci… My nejsme zbabělci!… Věř nám!… My jsme opravdu nerozuměli Mateovu volání!“

„Nikdo se pro to na vás nezlobí a ani se nebude zlobit!“ ujistil jsem ho.

„Stydíme se, že on zahynul a my utekli.“

„To je těžké! Tak se stalo!“

„Chceme to napravit!“

„Napravit? Jakým způsobem?“

„Vyznamenat se v boji! Přikaž nám, abychom udělali něco důležitého! Pošli nás tam, kde hrozí nebezpečí!“

Nyní jsem opět já se starostlivým pohnutím hleděl na vzrušeného Miguela a jeho druhy. Dojímalo mne prosté hnutí rytířskosti, kterou v tomto člověku nedokázalo ubít dlouholeté ponížení těžkého otroctví. Což to neposilovalo víru v lidskost, což to nenaplňovalo důvěrou ke všem, bez ohledu na barvu jejich kůže?

Bylo to letmé odbočení mé mysli, jež nebylo dovoleno v tomto okamžiku vrcholného napětí. Rychle jsem se vzpamatoval a vrátil se ke skutečnosti.

„Poslat tam, kde bude hrozit nebezpečí?“ opakoval jsem Miguelova slova.

„Myslíš, že tady je to bezpečné?… Mluv tišeji, protože nevíme, zda tam, za tím keřem, nečíhá nepřítel! Tady bez výjimky každý z nás musí vydat ze sebe všechno!“

„Ale dovol nám přece…“

„Migueli, každý se může vyznamenat, jen když se naskytne příležitost! Nejsou mezi námi výjimky!… Je to boj na život a na smrt. Nepřítel je krutý, nelítostný! Rozsápe nás, jestli se dopustíme té nejmenší neopatrnosti… Byl tady mezi námi jeden, který se chtěl vyznamenat! Raisuli. Vystavil nebezpečí sebe i nás! Zahynul! Španělé ho zastřelili před našima očima!“

„My nebudeme neopatrní, pane!“

„Dobře, Migueli! Pamatuj si, že první naší zásadou je – neukazovat se nepříteli! Španělé ještě doposud nevědí, že jsme tady, a tím máme nad nimi převahu!“

Zase jsem se přistihl při zbytečné povídavosti. Dosti tohoto rozhovoru s Miguelem, čekaly nás naléhavější úkoly, měli jsme na krku důležitější starosti.

Opravdu se ještě Španělé nedomýšleli, že jsme tady? Psi, kteří uháněli směrem k nám, náhle utichali, lidé spěchající za nimi mizeli beze stop. V poslední hodině zahynuli naší rukou tři nepřátelé a stejně tolik psů. Nevyburcovalo to ostražitost a nevzbudilo podezření ostatních jejich druhů?

Již delší chvíli panovalo v pralese hluboké ticho. Štěkání psů úplně ustalo. Těžko jsme se mohli ubránit předtuše, že v těchto náhle ztichlých zákoutích lesa se rodilo nebezpečí, jež se vznášelo nad námi blízko a zlověstně.

Vtom se k nám připlazil Indián z pravého křídla. Oznámil, že zaslechl něco podezřelého z protější strany palouku. A to jakoby zakňučení psa, kterého drželi na řemeni a jenž se netrpělivě dral vpřed.

„Nemýlil ses?“ tvrdě na něho pohlédl Manauri.

„Slyšeli to všichni vedle mne!“ ujišťoval Indián.

Přiložil jsem dalekohled k oku. Byla tma, měsíc se schoval za mraky. Přesto jsem zpozoroval jakýsi nezřetelný pohyb v protějších houštinách, nějakých sto kroků napravo od nás.

„Dávejte pozor!“ přikázal jsem.

Netrvalo dlouho a odpoutala se odtamtud přikrčená postava a rovnoměrně přebíhala přes palouk. Zachytil jsem ji do dalekohledu. Jeden pohled stačil, abych poznal běžícího podle oděvu.

„Španěl!“ zpravil jsem druhy.

Na naši stranu palouku přeběhl pouze ten jeden. Jestliže tam bylo více Španělů, tak poslali zřejmě zvěda, aby vyzkoumal, co se děje v této části houštin.

„Musíme ho okamžitě odstranit!“ zašeptal jsem.

„Já!“ naklonil se Miguel prudce ke mně. „Já si ho beru na starost!“

„Výborně!“ souhlasil jsem. „Ale ne sám! Jděte spolu tři!“

„Dobře.“

„Pamatuj si, že je to jejich špehoun. S takovým to není snadné! Je ostražitý a dobře ozbrojený!“

„Vynasnažíme se!“

„A nezapomínejte na zásadu: vypořádat se s ním v tichosti!“

Po jejich odchodu jsme zůstali na dosavadním stanovišti a pozorně hlídali palouk, nepřekročí-li jej ještě někdo. Neobjevil se nikdo.

Přiškrcené, krátké zachroptění zvěstovalo tiché drama, jež se odehrálo v hloubi křovisek. Zakrátko se vrátili černoši s rozesmátými tvářemi.

„Podařilo se!“ vyprskl Miguel a složil přede mnou na zem ukořistěnou pušku a bambitku, nezapomínaje na pytlíčky s prachem a olovem.

„Skvěle! Děkuji vám!“

„A to je pro mě!“ řekl a ukázal pěkný dvojsečný nůž.

Přikývl jsem na znamení souhlasu.

„To je náš čtvrtý!“ zachechtal se Wagura a prostřednictvím Manauriho se obrátil k Miguelovi:

„Ale určitě jste ho oddělali?“

V tomto okamžiku projel nablízku vzduchem prudký štěkot a otřásl našimi nervy. Z houštiny z téhož místa, odkud předtím vyšel Španěl, vyskočili dva psi. Zvířata však nezamířila po jeho stopách, nýbrž uháněla napříč paloukem, přímo na naše stanoviště. Zřejmě nás již dávno vyčenichala.

„Šípy! Otrávené šípy!“ sykl Arnak na Indiány.

Skrývali jsme se nikoliv na samém okraji palouku, nýbrž pro větší bezpečnost – o několik nebo více než deset kroků v hloubi houští. Sotva psi dorazili k prvním keřům, zuřivým štěkotem ohlásili, že doběhli ke zvěři. Naráz, zasaženi mnoha šípy, žalostně zavyli a klesli, nastalo to však o několik okamžiků pozdě: byli jsme odhaleni.

Tehdy jsem se dopustil hrubé chyby, první v této výpravě. Věda, že Španělé jsoucí nablízku poštvali psy a že zvířata jim přesně prozradila naše stanoviště, měl jsem nařídit okamžitý ústup. Neučinil jsem to. Dovolil jsem, aby několik Indiánů nejprve kradmo posbíralo šípy, vytrhávajíce je ze zabitých psů.

„Rychleji!“ pobádal jsem je.

Náhle zrovna naproti nám, z druhé strany palouku, pronikly tmou oslnivé záblesky a vzduchem zaburácel ohlušující rachot několika výstřelů. Padlo jich osm, možná deset, téměř současně, bezmála salvou. Keře, uprostřed nichž jsme se ukryli, zašuměly pod krupobitím olova. Nepřítel měl pušky nabité sekaným olovem.

Když jsem ležel na zemi, ucítil jsem, jak mě něco palčivě udeřilo do levé lopatky. Na štěstí olovo proletělo stranou a jen mi škráblo kůži. Zprava i zleva se rozlehly přidušené výkřiky a sténání zraněných druhů.

Očekával jsem, že Španělé po salvě zahájí útok. Zřejmě si však příliš nedůvěřovali. Z kouře, jenž zahalil protější část palouku, se nikdo nevynořoval.

„Máme do nich střílet z kulovnic?“ zeptal se Wagura.

„Ne!“ chvatně jsem zamítl. „Nestřílet! V žádném případě!… Všichni ustoupí potichu o sto kroků od palouku! Zdraví ať s sebou vezmou raněné! Honem pryč!“

Ukázalo se, že kromě mne bylo pět raněných, mezi nimi jeden s ranou na hlavě, v beznadějném stavu, pozbyl vědomí, když ho odnášeli do týlu.

„Co máme udělat se psy?“ obrátil se ke mně Arnak. „Snad je vezmeme s sebou.“

„Ano, vezmeme.“

Rozhodl jsem se, že se budeme držet do konce zásady nezanechávat za sebou žádné stopy. Španělé by se mohli domýšlet mnoha věcí, ale čím méně toho o nás věděli, tím lépe. Do té doby tápali v nejistotě, kdo je a jaké zbraně má jejich protivník.

Když jsme poodešli od palouku asi o sto kroků, zastavili jsme se. Na všechny strany vysunuté hlídky oznamovaly, že po nepříteli není ani vidu ani slechu. To nás zneklidnilo, poněvadž se dalo předpokládat, že Španělé kují v tichosti něco nového. Nařídil jsem, aby se lidé shromáždili a opustili místo. Mezitím raněný Indián skonal. Pohřbili jsme ho vedle Raisuliho. Mrtvoly Španělů a psů jsme hodili do takového houští, že i za bílého dne by je ani čert nenašel. Raněné, jakož i sebe jsem jakž takž obvázal. Jednoho z nich, neschopného boje, jsme odeslali do týlu k ženám.

Vyrazili jsme směrem k moři a několik desítek kroků před námi šli zvědové. Bylo nás šestnáct. Zbraní jsme měli víc než dříve.

Co mě v tomto okamžiku nejvíce těšilo, byla dobrá nálada lidí. Po porážce neklesli na duchu. Planuli bojechtivostí a pomstychtivostí. Podle toho jsem poznával rozené bojovníky, dobře obeznámené s válčením.

Zápach střelného prachu a krve

Po příchodu k moří jsme přešli na druhou stranu palouku a po jeho okraji velmi opatrně postupovali k místu, kde byli Španělé, kteří nás tak účinně pokropili olovem. Již jsme je tam však nezastihli. Houští bylo prázdné.

„Kampak odešli?“ zakabonil se Arnak.

„Nemám ponětí!“ zabručel jsem.

Nařídil jsem, aby zavolali ke mně černocha Miguela.

„Víš přesně, jak máš vést do vašeho tábora?“ vyslýchal jsem ho.

„Vím.“

„Ale tak, abychom se cestou pokud možno nesrazili se Španěly.“

Miguel se rozmýšlel. Nadhodil jsem mu:

„A co kdybychom se plížili křovisky blízko moře?“

„Tamtudy je to snad nejjistější!“ dal mi za pravdu.

Zamířili jsme opět k pobřeží. Kvůli dokonalejší bojové pohotovosti jsem nařídil dvěma oddílům, aby se přikrádaly v odstupu několika desítek kroků, zatím co třetí oddíl měl kráčet poněkud v týlu jako zadní voj.

Zakrátko pravý oddíl, v němž jsem byl i já, narazil na mrtvolu ležící uprostřed křovin. Smluveným znamením, trojnásobným zacvrkáním, jsme zastavili celý pochod. Když měsíc vyhlédl z mraků, poznali jsme černošku, pokousanou zřejmě psy a k dovršení posekanou něčím ostrým. Nablízku ležely mrtvoly tří dětí, rovněž šeredně rozsápané.

Otřásl jsem se. Měl jsem na to pouze jedno slovo:

„Bestie!“

Když jsme spěšně pohřbívali do země zabité, měli jsme všichni jednu a touž myšlenku: hle osud, který by nás čekal, kdyby se Španělům podařilo nad námi zvítězit.

Od palouku k táboru bylo asi dobré půl míle. Urazili jsme již více než polovinu vzdálenosti, když jsme spatřili před sebou podezřelý ruch. Několik Španělů si ve velké tichosti razilo cestu týmž směrem jako my. Stále svítil měsíc, takže jsme výborně viděli jejich postavy vzdálené asi sto kroků.

„Dohoňme je!“ vzplanul Wagura.

„Jsme příliš blízko tábora,“ odvětil jsem.

„Pobijeme je jedna dvě! Uhánějme!“

„Ne, Waguro! Boj za těchto podmínek by se neodbyl bez vřavy.“

„Vřava nevřava – snadno je pomlátíme!“

„Nablízku mohou být jiní a budeme je mít na krku! Nemůžeme!“

„Můžeme!“

Jistě otřesný pohled na mrtvoly černošky a dětí vyvedl chlapce z rovnováhy, neboť nechtěl poslouchat. Zmatek, který vyvolal, včas zpozoroval Manauri, jenž přistoupil k nám a dověděl se, oč jde. Naštěstí pohlavár měl své lidi pevně v rukou. Zašeptal několik pádných slov Wagurovi do ucha a chlapec poněkud zahanben bez reptání ustoupil.

Španělé nám zatím zmizeli z očí. Obávaje se nějaké léčky, vyslal jsem za nimi dva zvědy, kdežto my ostatní jsme šli dál, poněkud jinou cestou než dosud, blíže pobřeží. Tímto způsobem jsme byli od moře plně kryti, a zpředu, z pravé strany a zezadu nás zabezpečovaly hlídky.

Když jsem pohlédl za sebe na východ, obloha, nasáklá olověným šerem, věstila brzký rozbřesk, ačkoliv na ostrově ještě vládla tmavá noc. Náhle jsem si uvědomil, že příští hodina neodvolatelně rozhodne o našem osudu a že za pár nebo za několik desítek minut dojde k rozhodnému utkání. Vzduch byl klidný, bez větru, vlny sotva šplouchaly o břeh, a měsíc, jenž odputoval na západ, vysílal paprsky zešikma.

Na moři nám padl do očí tmavý stín. To škuner stál před námi na kotvách, ne dále od břehu než na dva až tři dostřely z mušket.

„Stojí zrovna naproti táboru,“ zabručel Miguel.

Již bylo slyšet nezřetelné ohlasy zalétající z tábora před námi.

„Zdá se mi,“ řekl jsem černochovi, „že se Španělé utábořili na témž místě jako vy.“

„Ano!“ potvrdil.

Přes napětí jsem se spokojeně usmál sáni pro sebe. Prozíravé skrývání v úkrytu přinášelo plody: nepřítel si stále neuvědomoval, koho to má na ostrově před sebou, a choval se volně jako v obyčejném táboře.

Třebaže čas letěl a hvězdy na obloze pohasínaly, nesměli jsme nic opomenout, co zajišťovalo zdárný výsledek. Především jsme museli přesně zjistit situaci, proto jsme odložili pušky a pět se nás odebralo na výzvědy: Manauri, Arnak, Wagura, Miguel a já.

Okolí bylo stále porostlé ostnatým křovím, které však řídlo, jak jsme přicházeli k táboru. Půda se zde stávala kamenitou, a čím blíže k moři, tím zakrslejší rostlinstvo ji pokrývalo mezi stále četnějšími balvany. Dokonce zde chyběly kokosové palmy, nerozlučné ozdoby pobřeží jinde na ostrově.

Na volném prostranství ležel Mateův tábor. Viděli jsme ještě trosky tří černošských chatrčí, pobořených za událostí poslední noci.

Poněvadž jsme se zde neměli kde krýt, nemohli jsme se dostat blíže než na sto kroků. Oddíl Španělů, jenž před několika minutami kráčel před námi, se právě vrátil od tábora a se zřejmým vzrušením vyprávěl své zážitky několika druhům, kteří zde byli již předtím. U rozdělaného ohniště vařili nějaké jídlo.

„Kolik jich je? Počítejme!“ ozval jsem se.

Počítal každý z nás. Bylo jich jedenáct nebo dvanáct.

„To jsou snad všichni!“ pravil jsem.

„Čtyři padli, dohromady tedy šestnáct. Přibližně tolik jsme jich viděli na škuneru.“

„A nezanechali na lodi hlídku?“ vmísil se Wagura.

„Pravděpodobně ano. Tím spíš musíme předpokládat, že v tomto okamžiku je tu máme před sebou všechny pohromadě. Víc jich snad není!“

Byla to nadobyčej důležitá okolnost. Se vší pravděpodobností neměli jsme v lese za svými zády nikoho.

„Vidíte nějaké psy?“

Ne, psy jsme neobjevili. Měli jich tedy pouze pět a všichni zhynuli naší rukou.

Španělé byli neobyčejně rozrušeni. Bohužel stáli jsme od nich příliš daleko, aby Manauri mohl rozumět, oč se přeli. Ostatně z jejich gestikulování to nebylo zatěžko uhádnout. Jedni, pobouřeni, říkali něco o nebezpečí, druzí jim nechtěli věřit.

Nakonec několik z nich vstalo a odešlo poněkud stranou.

Napjali jsme zrak a srdce nám rychleji zabušila. Tam na zemi leželi spoutaní lidé. Jednoho z nich Španělé zvedli.

„Mateo!“ zachrčel Miguel.

Miguel se mýlil. Nebyl to Mateo, ale jiný černoch z jeho skupiny.

Španělé ho zahrnuli otázkami. Když neodpovídal, přivlekli ho blíže k ohništi.

Seděl tam doposud v dřepu mladý člověk, lišící se bohatým oděvem, nepochybně jejich velitel, neboť se všichni obraceli k němu s úctou. Podíval jsem se naň dalekohledem. Byl to mladík, jemuž nebylo snad více než dvacet let, s černým úzkým knírkem, a s tváří tak hladkou a pravidelnou, že bych ho v prvním okamžiku mohl pokládat za děvče, kdyby neměl knírek.

Mladík vstal. Z ohniště vytáhl hořící větev. S krutým úsměvem, který bych nikdy nedokázal spojit s tak zdánlivě krásným obličejem, přistoupil ke spoutanému černochovi a začal mu připalovat tělo, přikládaje mu planoucí pochodeň hned k lícím, hned k břichu a podpaždí.

Uvědomil jsem si nebezpečí, jež nám hrozilo: nepřítel chtěl vynutit ze zajatce výpověď o nás. Kdyby se mu to podařilo, byli bychom odhaleni.

„Nemáme času nazbyt!“ odtrhl jsem prudce dalekohled od oka.

Druhové sami viděli, co se v táboře děje, a pochopili situaci. Nepotřeboval jsem dlouho vysvětlovat plán, který se sám nabízel:

„Pospěšte pro lidi a co nejrychleji ke mně! Obklíčíme Španěly tak, aby nikdo neunikl do houštin! Tady, u mne, bude Arnak se svým oddílem! Tam, z pravé strany – Wagura, z levé Manauri! Všichni na ně současně zaútočíme na dané znamení! Křiknu nebo vystřelím…“

„Dobře!“ zasmál se zlověstně Wagura.

„A nezapomeňte na mou pušku!“ dodal jsem jim na odchodnou.

Zůstal jsem sám s Miguelem. Španělé nadále připalovali tělo nešťastnému černochovi a surově i útočně nad ním pokřikovali. Potom mladík nařídil, aby přivedli druhého zajatce, a mučil ho ještě hůř: vypaloval mu celou tvář. Onen druhý nevydržel tolik jako první a začal křičet.

Ohlédl jsem se: Indiáni tu ještě nebyli! Vzduch nasakoval šerosvitem; balvany před námi vyvstávaly zřetelněji, keře vedle nás nabývaly barev. Doposud jsem rozeznával v Miguelově obličeji pouze bělma očí na pozadí úplně černé skvrny. Nyní v něm stále výrazněji vystupovaly jednotlivé rysy. Svítalo!

Miguel si mumlal pro sebe španělská slova plná zoufalé netrpělivosti. Tam u ohniště všichni Španělé v sevřeném chumlu obklopili vyslýchaného černocha. Rozhostilo se mezi nimi ticho: s tak hlubokou pozorností naslouchali zajatcovým slovům:

„Kdybychom teď na ně vypálili,“ pomyslil jsem si, „mohli bychom několika ranami pobít do jednoho celou bandu.“

Španělé se dověděli od mučeného zajímavé novinky, neboť to u nich zašumělo jako v úlu. Někteří vyskočili a rozběhli se ke zbraním, postaveným opodál do jehlanů. Jiní se horečně radili, co dělat. Trnul jsem při pomyšlení, že se seberou a půjdou do lesa. Pak nejenže by nás minulo vítězství, ale pochybuji, zda bychom uhájili vlastní kůži.

Šelest za námi. Arnak. Za ním jeho lidé. Spadl mi kámen ze srdce.

„Kde je Wagura?“ vyhrkl jsem.

„Na cestě k svému stanovišti, tak jak jsi mu nařídil.“

„Aha!“

„Tady máš dvě muškety a kulovnici.“

Wagura, určený na pravé křídlo, měl k svému stanovišti nejdál a museli jsme počkat dobrou chvíli,, než dorazí k cíli.

Dokonce i vteřiny nabývaly nyní významu a mohly rozhodnout o úspěchu nebo porážce.

Ó, požehnaná žvanivosti Španělů! Stáli u ohniště, ustavičně povídali a rozkládali rukama a často hloubavě pohlíželi na oblohu, jako by vyčkávali plnějšího rozbřesku. Bylo už tak jasno, že když jsem na zkoušku vzal na mušku krásného výrostka, hejsek na ní dobře seděl.

Kdyby to byli zkušení lovci z virginského pohraničí, už dávno by se zbraní v ruce zaujali obranná stanoviště nebo vytáhli proti nepříteli. Naproti tomu Španělé ve své bezmezné pýše nemohli pochopit, že místo aby našli zastrašené otroky, narazili na ostrově na zorganisovaného, hrozivého protivníka. Otáleli.

„Dospěl už Wagura na stanoviště? Co soudíš, Arnaku?“ zeptal jsem se.

„Už dávno.“

Tato slova zazněla jako rozsudek nad Španěly. Vyhledával jsem zrakem cíl, do něhož bych vystřelil a dal Indiánům smluvené znamení, když tu v táboře nastal rozruch. Španělé se konečně na něčem usnesli a ti, kteří už měli zbraně připraveny, rychle vyrazili nalevo od nás, k Manauriho stanovišti.

„Arnaku!“ zašeptal jsem. „Vykřikni z plných plic!“

Sám jsem si vzal na mušku prvního ze Španělů, vzdáleného od nás nějakých osmdesát kroků. Chlapcův hromový výkřik je všechny zadržel na místě. Okamžik stačil, aby rána z muškety přesně zasáhla. Dříve než se kouř rozptýlil, uviděl jsem klesajícího nepřítele.

Ze tří stran se rozlehl rachot výstřelů a řev Indiánů. Sahaje pro zásobní zbraně, mušketu a kulovnici, snažil jsem se obhlédnout celé pole.

Bohužel palba Indiánů neměla takový účinek, jak jsem očekával. Buď špatně mířili, nebo – což je pravděpodobnější – vzdálenost byla příliš velká, dosti na tom, že nikdo kromě mnou zasaženého nepadl na místě. Bylo snad několik lehce raněných, avšak ostatní Španělé bez úhony unikli kulkám.

Po výstřelu se naši vrhli jako uragán přímo na nepřítele. Sotva se Španělé vzpamatovali z prvního zděšení, už začali pálit. Stříleli však v poplachu, příliš prchlivě. Rovněž se chybovali. Přesto nám způsobili škody. Dva tři Indiáni padli. Poté Španělé odhodili pušky, sáhli po kordech a po bambitkách.

Spolu s ostatními vyskočil z úkrytu Arnak. Jako šílený jsem pádil za ním, stěží jsem ho dohnal. Prudce jsem ho chytil za šíji.

„Stůj!“ zahoukl jsem. „Zůstaň tady!“

„Proč?“ zakřičel zlostně v odpověď.

„Zůstaň!!!“

Zastavil se, užaslý přísným výrazem mých očí. Nebylo času na vysvětlování. Podal jsem mu kulovnici.

„Ber!“ zvolal jsem. „Je nabita.“

Ukázal jsem na bitevní pole:

„Hlídejme je z dálky! Aby některý neutekl do houštin!“

„Oáá!“ vykřikl Arnak na znamení, že pochopil.

Nezdar s puškami Indiáni důkladně odčinili šípy z luků. Luk byl jejich spolehlivou zbraní. Luky rozhodly boj tohoto dne.

Se zuřivým křikem a nezadržitelným náporem dostihli nepřítele a obklíčili ho ze tří stran. Neměli chuť nabodávat se na jeho kordy. Ze vzdálenosti více než deseti kroků vystřelili šípy. Vražedné šípy: tři čtyři Španělé se s bědováním zhroutili na zem. Ostatní vidouce porážku, dali se na ústup. Jedni prchali směrem k moři a ty nebylo možno stíhat. Druzí se snažili probojovat se do lesa. Marně. Dostihovaly je šípy, doháněli je bojovníci. Kde je doháněli, tam klackem, nožem, kopím mlátili, řezali a bodali. Ten i onen z prchajících se rozlícen obracel, aby kordem probodl pronásledovatele, avšak hynul: vítězné vzrušení zachvacovalo mstitele, jejich zápalu nic neodolalo.

Chroptění umírajících, sténání raněných, proklínání bojujících, oblaka kouře a prachu halící bitevní pole, štiplavý zápach střelného prachu a krve – všechno to vytvářelo nepopsatelný zmatek. Okázalý Španěl, kterého ve vřavě nepostřehli, vyklouzl z tlačenice a ze všech sil pádil k houští. Zřejmě nebyl raněn, uháněl horempádem. Nikdo ho nepronásledoval.

„Arnaku!“ křikl jsem na chlapce a ukázal mu prchajícího. „Podívej!“

Arnak několika mohutnými skoky vyrazil vpřed a zaskočil Španělovi cestu. Byl od něho vzdálen asi čtyřicet kroků. Vypálil z kulovnice. Zasáhl. Španěl se svalil rozviřuje oblak prachu. Chlapec přiběhl k němu. Dal mi z dálky znamení, že je všechno v pořádku.

Ještě jeden chtěl vzít do zaječích. Ale dříve než jsem si ho vzal na mušku, vyletěl za ním Miguel a s pořádným rozmachem hodil kopím. Jeho ostří se utíkajícímu zabodlo hluboko do zad. Španěl padl jak dlouhý tak široký.

Rád, že jsem ušetřil výstřel z muškety, čile jsem pokynul rukou Miguelovi, blahopřeje mu k vítězství, černoch však neměl čas k vydechnutí. Vzrušeně ukazoval směrem k moři a volal:

„Tam utekli! Tam utekli!“

Vzpomněl jsem si, že skutečně několik Španělů, kteří prchali před šípy útočících Indiánů, chvátalo k pobřeží.

„Za nimi!“ řval Miguel. „Nepustit je!!“

A první vyrazil úprkem. Jiní běželi za ním.

Boj v táboře již pohasl. Na bitevním poli nebyli živí Španělé. Raněné dobíjeli, nikdo neunikl do houštin.

Zatím co ranění Indiáni přetínali pouta svázaným černochům, všichni, kdož neutrpěli úhony, se vyřítili k moři. Nějakých sto kroků od tábora doběhli tři prchající Španělé k loďce a se šíleným spěchem ji spustili na vodu. Když jsme dorazili ke břehu, tamti už veslovali mimo dosah našich pušek.

Pluli přes malou zátoku, která se u ústí do moře zužovala na několik desítek kroků. Z jedné strany této úžiny se tyčily nevysoké skály, kdežto protější strana byla plochá a písčitá.

Naši všichni uháněli ke skalám. Manauri však bystře odhadl situaci a část Indiánů poslal na protější plochou stranu úžiny, aby vzali loďku do křížové palby.

Španělé nás předstihli o kus cesty. Veslovali jako posedlí, aby dorazili do úžiny před naším příchodem. Z počátku se zdálo, že dosáhnou svého. Avšak veslovat v bláznivém spěchu dlouho nevydrželi. Záhy se unavili a loďka plula vpřed stále těžkopádněji.

Když se první Indiáni dostali na skálu, Španělé právě míjeli úžinu nějakých padesát kroků od břehu. Vzduchem se mihly první šípy vystřelené z luků. Dva horkokrevní Indiáni skočili do vody, aby doplavali k nepříteli. Šípy, jak jsem v běhu zpozoroval, přesně zalétaly do loďky.

Španělé vynakládali zoufalé úsilí. Chtěli se vzdálit od ďábelské skály, ale neopatrně připluli k druhému břehu úžiny. Sem již zatím dorazili urputní pronásledovatelé – bojovníci poslaní Manaurim.

Rozlehl se rachot výstřelů. Španěl vypálil do plavců z bambitky. Kterýsi z Indiánů na písčitém břehu měl kulovnici, zřejmě ještě nevystřelenou. Zalícil, okamžik mířil a vypálil. Chroptění a spoušť v loďce. Sekané olovo jako srpem skosilo veslaře. Potkal je osud, jaký si zasloužili.

Když jsem doběhl ke skále, přitahovali už loďku ke břehu. Na dně v ní leželi Španělé. Jeden z nich byl onen krásný mladík. Když vyhazovali mrtvoly z loďky, ukázalo se, že prohnaný mladík byl sotva lehce raněn a pouze předstíral, že je mrtev. Indiáni ho poznali a propadli zuřivosti. Chtěli ho okamžitě zabít, tomu jsem se však rozhodně postavil na odpor.

„Proč ho bráníš?“ přiskočili ke mně rozezleni.

Zakryl jsem Španěla vlastním tělem. Rozlíceni, drsně mě chytili za ramena a násilím se snažili odtáhnout.

„Arnaku! Waguro!“ vykřikl jsem na chlapce.

Arnak přiběhl ke mně. Wagura byl na druhé straně úžiny.

„Co se děje?“ Na obličeji se mu zračilo zděšení.

Arnak koncem luku dloubl do nejbližšího bojovníka tak silně, že ten mě pustil a zapotácel se jako opilý. Zároveň vykřikl chlapec arawacky řadu ostrých slov. Pravděpodobně přikazovaly úctu ke mně, neboť bojovníci, třebaže zdráhavě, odstoupili o několik kroků. Nenechali se však zakřiknout a hněvivě ukazovali na mladého Španěla a žádali jeho smrt.

„Proč nechceš, aby ho zabili?“ obrátil se ke mně Arnak.

„Nejdřív mu musím rozvázat jazyk. Bylo by dobře, kdybychom se dověděli, jaké úmysly mají lidé na Margaritě. Snad plánují druhou výpravu?“

„Máš pravdu, Jene! Ale později dovolíš, aby ho zabili?“

„I ať si ho čerti vezmou! Dělejte si s ním, co chcete…“

Arnak vysvětlil Indiánům mé záměry se zajatcem, nenacházel však u rozjitřených zuřivců mnoho sluchu. Teprve nyní vyšla najevo příčina jejich pobouření a nekázně: tento mladík byl syn krutého boháče na Margaritě, Dona Rodriguese, toho, který veřejně nařídil, aby psi zakousli nešťastného Mateova bratra – a sám, stejně nelidský a zlý jako otec, vyznačoval se netvornou krutostí k otrokům.

Manauri na štěstí poněkud uchlácholil horké hlavy a přislíbil, že Španěla nemine spravedlivý trest. Lidé ho tedy zatím nechali. Spoutali mu ruce a nohy a hodili ho nazpět do loďky, a dva Indiáni veslovali k táboru.

Po pohnutlivém vzrušení a ohromné námaze posledních hodin jsme pocítili velkou úlevu. Zmocnila se nás divná slabost. Chvílemi se nám nechtělo věřit, že jsme zvítězili a že nás už neohrožuje nelítostný nepřítel. Stačilo však podívat se na tábor u konce zátoky, kde byl sveden rozhodující boj, abychom se vrátili ke skutečnosti.

Pořád jsme ještě stáli na vrcholku skály. Se zaťatými pěstmi jsme sledovali škuner. Již dávno zvedl kotvu a napjal plachty. Právě vycházelo slunce; zafoukl ranní větřík. Přece však lehký závan nadmul plachty a štíhlá loď hbitě vyrazila. Nebylo řeči o tom, že bychom ji dohonili čluny, které kotvily v zátoce.

Podíval jsem se na škuner dalekohledem. Byli tam pouze dva Španělé, ne více. Hbitě se oháněli, jako na trní, jeden u plachet, druhý u kormidla.

„Loď nám uniká!“ zjistil chmurně Arnak. „Kdyby byla v našich rukou, snadno by nás všechny převezla na pevninu!“

„Ano, těm dvěma se to podařilo!“

V jejich útěku jsem však viděl důvod k ještě většímu neklidu pro nás. Nezatajil jsem své myšlenky před Arnakem a Manaurim:

„Ti dva Španělé poplují samozřejmě na ostrov Margaritu. Tam všechny zburcují a za dva tři dny se sem přivalí taková spousta pochopů, že nás vmžiku vyřídí… Je pro nás pouze jediná záchrana!“

„Vím.“

„Nu?“

„Utéci na pevninu!“

„To je ono! Nesmíme ztrácet ani chvilku. Máme čtyři čluny a dva vory!…“

Oba Indiáni byli téhož mínění jako já. Arnakovi zazářily oči tvrdým leskem.

„Jedno chápu!“ procedil. „Náš boj o život ještě neskončil.“

„Ne!“ dal jsem mu za pravdu.

Poslední boj a soud

Když jsme se navrátili do tábora, ujali jsme se především osvobozených černochů. Byli tři, strašně dorubaní, ale naživu; čtvrtý byl bohužel mrtev: Mateo. Španělé ho strašlivě ztýrali a úplně mu rozpoltili hlavu, že jsme ho ani nemohli poznat a hrůza byla na něj hledět. Poněvadž jsem každým okamžikem očekával, že přijde do tábora jeho manželka, pro niž jsem poslal, nařídil jsem Mateovu mrtvolu co nejrychleji pohřbít, abychom mladé ženě ušetřili příšerný pohled.

Chyběli ještě dva černoši. Manauri vyslal do houští několik Indiánů, aby prohledali okolí, a skutečně našli jejich mrtvoly. Měli jsme tedy jistotu, že nikoho živého, zbloudilého v houští, tady po sobě nezanecháme.

Zatím co Indiáni připravovali dva čluny k odplutí – na člunech jsme zamýšleli převézt raněné k mému sídlišti na východním pobřeží ostrova – vyslýchal jsem zajatce za přítomností Manauriho, Arnaka a Miguela. Kolik drzostí, cynismu a opovážlivosti bylo v mladistvém zvrhlíkovi! Na mé věcné otázky odpovídal pouze nevybíravými kletbami a nestoudnostmi, a znovu jsem nevycházel z údivu, jak mohl z těchto krásných rtů tryskat takový proud hnusností.

Jeho zarputilost neznala mezí. Když jsem ho upozornil, aby odpovídal zdvořileji člověku, jenž buď jak buď ho ochránil před jistou smrtí, pouze výsměšně vyprskl. Nemohlo se mu směstnat v domýšlivé hlavě, že by mu kdokoliv mohl ukládat o život.

„Snad ses zbláznil!“ pravil jsem s naprostým klidem. „Pohleď na mrtvoly svých druhů!“

„Fí, oni!… Nezapomínej, kdo jsem!“

„Kdo jsi?“

„Guvernérův syn! Nikdo z těchto otroků se mne nesmí ani dotknout! A ty, prašivý zrádče naší rasy, budeš viset první!“

Měl jsem velkou chuť dát ničemovi políček, včas jsem se však ovládl.

„Myslíš tedy, že guvernérův syn je nedotknutelný?“

„Ano!“ svraštil pohrdavě tvář.

Podivná tvář. Dokonce v tomto úšklebku neztratila mnoho z neobyčejného půvabu. Jaký to zvláštní zjev: ohyzdný démon v andělském rouše!

„Jsi na omylu!“ prohlásil jsem. „Tvůj život visí na vlásku.“

Mladík se drze zasmál:

„Zítra sem připlují lidé, kteří vás holotu naučí, kdo je tady pánem a kdo bude viset na větvi…“

„Jací lidé?“

„Jací, nevíš? Z Margarity.“

„Proč by sem měli připlout?“

„Copak jsi slepý? Neviděl jsi naši loď, jak odplouvala? Co myslíš, kam jela, he?“

Z toho tedy vyplývala jeho sebejistota. Důvěra nikoliv zcela planá a iluzorní, přestože neznal mé plány o své budoucnosti. Rozhodl jsem se totiž bránit jeho život za každou cenu, i kdyby se všichni Indiáni spikli proti mně – a bránit, samozřejmě ne kvůli jeho krásným očím, ale kvůli naší bezpečnosti. Byl syn význačného Španěla, o tom nebylo pochyb, takže držet ho živého v našich rukou jako rukojmí nám mohlo prokázat neocenitelnou službu v případě, že by na ostrov zaútočila banda z Margarity. Mohlo se to stát klíčem k naší svobodě.

Za tohoto výslechu se rozlehly hromové pokřiky od moře. Běželo odtamtud několik Indiánů.

„Loď!“ volali. „Loď!“

Už jsme si mysleli, že my o vlku a vlk za humny a že Španělé z Margarity plují na pomoc, ale to nebylo zdrojem vzrušení. Naopak novina nadobyčej příznivá.

Ráno o východu slunce se zvedl na moři větřík, netrval však déle než půl hodiny a zcela ustal. Na moři se rozhostilo bezvětří. Kolem ostrova bývaly často takové chvíle, netrvaly však déle než hodinu či dvě, k poledni se vždy strhával silný vítr.

Škuner nestačil odplout ani míli, když tišina ochromila jeho plachty a zadržela jej na místě. V našem táboře to zavřelo. Zpráva o zastavení lodi vzbudila oprávněnou naději, že ji přece dostihneme. Každá živá duše se chápala kdejaké zbraně a horempádem se řítila ke člunům.

Uprostřed všeobecného nadšení a zmatku jsme nesměli ztrácet hlavu. Svolal jsem Arnaka, Waguru a Manauriho a předložil jim takový plán: vezmeme oba čluny, v nichž sem připlul Mateův oddíl, a na větším se postavím já s Arnakem, na menším Wagura. S výjimkou nás tří budou veslovat všichni zdraví Indiáni a černoši. Pouze my tři budeme střílet, proto se nám nesmějí chvět ruce. Vezmeme s sebou všechny dalekonosné muškety, a aby nesly dál, dáme do nich víc prachu a nabijeme jedny kulkami, druhé sekaným olovem.

„Ostatní vůbec nemají s sebou vzít zbraně?“ zeptal se Wagura.

„Ať vezmou, to nemůže vadit, jen aby nám třem nepřekáželi při míření.“

„Ano!“ zvolal Arnak. „Přesně mířit – o to jde!“

Manauri projevil naprostý souhlas a ihned se ujal velení nad veslaři. Umístil je na obou člunech a sám usedl u kormidla většího. Zatím jsme znova nabíjeli zbraně. Mušket jsme vzali s sebou osm, přičemž k palbě měly být použity nejprve ty, jejichž přesnost jsme již dobře znali.

„Vezmeme s sebou také malou loďku, která patří ke škuneru!“ nařídil jsem.

„Pro některého z nás střelců?“ zeptal se^Arnak.

„Ne. Prostě abychom zmátli pozornost Španělů.“

Tři lidé jako posádka stačili pro tuto loďku.

Vyrazili jsme. Veslaři zdatně zabírali vesly, voda po bocích jen stříkala. Stanul jsem na přídi člunu. Arnak na zádi. Když jsme opustili zátoku, vypluli jsme na širé moře, klidné jako jezero za pěkného dne. Pouze tu a tam se zvedal na několik okamžiků slabounký vánek a místy čeřil vodní hladinu, vbrzku však skomíral. Škuner stál jako na kotvách. Plachty mu zplihle visely dolů.

Jakmile nás Španělé zpozorovali, začali běhat po palubě jako ztřeštění a hned se zabývali plachtami, hned přemisťovali nějaké nářadí. Dalekohledem jsem viděl, že chystali muškety.

Připlouvali jsme rychle. Veslaři náležitě pracovali. Pot se jim lil z těla potůčky. Dělalo se strašné vedro. Otroctví jim strhalo svaly, podrylo zdraví. Byli strašlivě vyčerpáni, nyní jim však rozhodující okamžik dodával mimořádných sil.

Přiblížili jsme se na čtvrt míle k lodi. Na moři bylo stále bezvětří. Již nebylo pochyb, že dosáhneme cíle a že nám škuner neujde. Dva Španělé v obraně nám mohli způsobit ztráty, to je pravda; přece však konečné vítězství muselo připadnout nám.

Dorozuměl jsem se očima s Arnakem a ještě jednou jsem mu nařídil, aby připomněl veslařům zásadu, jak se mají chovat: když dojde ke střílení, vytáhnout vesla z vody, ukrýt se na dně člunu a nehýbat se.

Škuner měl na přídi vysoké roubení, které jej chránilo před vlnami, naproti tomu záď byla nízká a bez ochrany. Vzhledem k tomu jsme se přibližovali k lodi odzadu. Španělé, předvídajíce tento manévr, postavili na zádi dvě truhlice, za nimiž se ukryli.

„Dávej pozor!“ zvolal jsem na chlapce. „Použiji malého úskoku, snad se nechají nachytat.“

„Jsem zvědav jakého?“ zeptal se Arnak.

„Zasypu je sekaným olovem z příliš velké vzdálenosti. Snad je vyvedu z rovnováhy a oni rovněž vystřelí. Nebudou už mít kdy nabíjet…“

Tak jsem to také provedl. Na nějakých dvě stě kroků od zádi škuneru jsem vypálil z muškety, míře vysoko nad hlavu protivníkovu. Viděli jsme, jak sekané olovo třesklo po plachtách a palubě lodi.

Uchopil jsem druhou mušketu a zalícil jakoby k dalšímu výstřelu, což rozrušení Španělé nevydrželi. Vypálili příliš unáhleně. Jejich kulky letěly nízko, jak jsem předvídal. Uhodily do vody asi deset kroků před námi.

„Veslujte! Čile!“ křikl jsem na Indiány. „Teď na ně!“

Několik silných záběrů vesel nás přiblížilo k lodi na příhodnou vzdálenost.

„Pozor!“ zvolal jsem. „Budu střílet!“

„Já také?“ zeptal se Arnak.

„Jenom tehdy, když bude cíl viditelný.“

Veslaři se přikrčili na dně člunu, jenž plul dál vlastní setrvačností. Nesl se hladce jako po stole, ani trochu se nekymácel.

Španělé měli jistě pouze tyto dvě pušky, z nichž vypálili, poněvadž chráníce se za truhlicemi, kvapně je opět nabíjeli. Za úkrytem je občas bylo vidět, ale jednou vršek hlavy, po druhé loket, jindy nohu, a to pouze na okamžik. Sotva jsme si něco vzali na mušku, hned nám to z ní zmizelo. Protivník se navzdory spěchu měl na pozoru.

Jeden z nich se však vysunul zády více než doposud. Dříve než se stačil schovat za truhlici, v mžiku jsem na něho vypálil, míře na konec páteře. Kulka přesně zasáhla. Rozlehl se pronikavý řev. Raněný neovládaje se odkryl hlavu. Ještě jeden třesk výstřelu, tentokrát z Arnakovy pušky, a protivník padl smrtelně zasažen.

Mezitím druhý Španěl využil zmatku a vypálil. Lišák měl sekané olovo. Mířil zřejmě na mě, odnesli to však moji sousedé. Přestože leželi na dně člunu, dva utržili rány do zad.

Protivník měl nyní mušketu vystřelenou, proto jsem pomýšlel vzít loď útokem. Nedošlo však k tomu. Opět padla z tamté strany rána. Španěl zřejmě použil nabité pušky padlého druha. Na štěstí o chvilku dřív vypálil na něho Wagura z druhého člunu a třebaže se chybil, tam tomu se nevedlo o nic lépe.

Za tohoto bouchání jsem ztratil přehled, jakou střelnou zbraní protivník ještě disponuje. Chtěl jsem proto jít raději najisto. Nespouštěli jsme tedy ze škuneru oka a stříleli pokaždé, když se jen nepřítel aspoň trošinku vyklonil za truhlicí. Takto jsme protivníka úplně drželi v šachu a počítali s tím, že dříve nebo později ho vyřadí naše kulka.

Nevím, kolik minut jsme tak číhali, střílejíce ráz na ráz, když rozuzlení přišlo docela odjinud. Zaujati bojem, jako na smrt jsme zapomněli na malou loďku a její tři veslaře. Nikdo se o ně nestaral. Velkým kruhem trpělivě obepluli škuner a zatím co jsme veškerou Španělovu pozornost upoutávali na sebe, připluli k lodi od přídě a potichu se vyšplhali na lodní roubení. Jak jsme užasli a dokonce se zděsili, když jsme zaslechli na škuneru válečný pokřik tří Indiánů, vrhajících se na protivníka. Měli luky, měli kopí. Vypořádali se s ním v mžiku.

Škuner byl náš.

Je možno vylíčit mou radost, kdepak – opojení tak podivné, že mě až ochromovalo, když jsem vstupoval na palubu španělské lodi a uvědomoval si všechnu významnost tohoto okamžiku? Přistupoval jsem k věrným druhům, Arnakovi, Wagurovi, Manaurimu a k ostatním Indiánům a pohnutě jim tiskl ruce.

„Zvítězili jsme!“ jen jsem jim tiše řekl.

„Cesta je otevřena!“ prohlásil Arnak obhlížeje jižní obzor, kde se vynořovala mlhou zastřená čára pevniny.

„Ano, teď je otevřena!“

Několik Indiánů, kteří se v otroctví naučili plaveckému umění, zůstalo na palubě, aby v okamžiku, kdy se zvedne vítr, převedlo škuner blíž k táboru, a ostatní nasedli do tří člunů a vraceli se s nimi.

Když jsme vpluli do zátoky, Manauri mi dal znamení, že by chtěl se mnou pohovořit v ústraní, pouze ve společnosti Arnaka jako tlumočníka, takže jsme hned po přistání odešli stranou.

„Vzduch se vyčistil,“ začal pohlavár, „už nejsou před námi překážky. Co myslíš, kdy opustíme ostrov?“

„Co nejdříve. Za dva tři dny.“

„A snad ještě dříve? Neobáváš se vpádu nových lidí z Margarity?“

„Nyní ještě ne. Ale později, za týden, za deset dnů, odveta není vyloučena.“

„Čím rychleji tedy odtud odplujeme, tím lépe pro nás?“

„Nepochybně.“

Pohlédl jsem na Manauriho zkoumavě, neboť jsem si nepředstavoval, že by mě odvolával stranou, abychom projednali, kdy odplujeme. A uhádl jsem. Šlo o život mladého zajatce.

„Tys ho předtím bránil,“ řekl Manauri dívaje se mi do očí s jakousi neústupnou, obzvláštní zarputilostí, „protože jsi z něho chtěl dostat zprávy o Margaritě. On tebe a nás urážel a nic neřekl. Domníváš se, že teď tomu bude jinak a on něco řekne?“

„Měli bychom to zkusit.“

Manauri přimhouřil oči a s neochvějnou tvrdošíjností zavrtěl hlavou:

„Ne, Jene! Nemáme co zkoušet, on nic neřekne! Ostatně to už není důležité!… Zabijeme ho!“

Poprvé na tomto ostrově říkal Manauri něco s takovou rozhodností. Jistě boje poslední noci přinesly ještě jedno vítězství, nejen ve zbrani: zabíjely v něm otroka, osvobozovaly pohlavára.

Oznámil jsem mu, nač jsem již předtím myslel, že bychom totiž měli mladého Španěla držet co nejdéle jako rukojmí.

„Jako rukojmí?“

„Ano.“

„Neříkal jsi sám před chvílí, že vyplujeme během dvou tří dnů, a v té době na nás nepřítel nezaútočí?“

„V našich poměrech nás může něco překvapit, a dobrý pohlavár předvídá všechny možnosti.“

Manauri měl spíše mírný, dobromyslný výraz tváře, přece však mu v tomto okamžiku rysy ztvrdly, jako by byly vytesány z kamene:

„Dobrý pohlavár má na zřeteli především to, co si myslí a říkají jeho bojovníci. Proto, Jene, je pouze jediné východisko: musíme zajatce zabít.“

„Nemyslíš, že to bude něco jako vražda?“

„Ne. Naopak se domnívám, že takto nemáš mluvit.“

„Mám na mysli dobro všech…“

„Vražda?“ dotčen se chopil Manauri tohoto slova. „Tak vyměření spravedlnosti nazýváš vraždou? Ne, Jene! Vykonáme nad zajatcem spravedlivý soud. Své mínění bude moci vypovědět každý, také i ty, chceš-li, v jeho obraně, ale spravedlnosti se musí učinit zadost.“

Potom dodal kousavě:

„Přece běloši vykonávají soudy, jenže to, co jsme u nich viděli, mělo ke spravedlnosti daleko.“

Proč jsem se tak hádal o mladého Španěla a působil dojmem, že zlotřilého vyvrhele obdaruji výjimečnou přízní? Nechtěl jsem přece bránit jej, nýbrž naši bezpečnost!

V boji o tábor zahynuli dva Indiáni a jeden černoch. Pochovali jsme je vedle Matea. Nad obrovým hrobem jsme nasypali vysokou mohylu, vzdávajíce tak hold tomuto zvláštnímu člověku. Sám jsem zdatně přiložil ruku k tomuto dílu, aby bylo vidět, že jsem se na něho nehněval. Dobře jsem chápal jeho odůvodněný odpor vůči bělochům.

Jak vystupovalo slunce nahoru, vzmáhal se vítr. Kolem poledne připlul škuner před zátoku a spustil kotvu. Všichni s výjimkou tří strážců se octli v táboře. Manauri okamžitě nařídil soud nad zajatcem.

Nedaleko tábora stál osamělý nevysoký strom, pod nímž se rozložilo naše shromáždění. Vedle mne z každé strany zasedli chlapci, Arnak a Wagura. Poblíže hodili ke keřům spoutaného Španěla. Mladému nafoukanci, jenž tušil, k čemu se chystá, se protáhl obličej a odvážlivý darebák již na nás nemetal kletby. Stísněně mlčel.

Manauri stručně uvedl několik jeho zločinů, které spáchal na otrocích na ostrově Margarita, a vyzval přítomné, aby se vyjádřili o jeho osudu. Všichni bez výjimky, zdraví i ranění, muži i ženy – byly dvě: Dolores a vdova po Mateovi, Indiánka Lasana – se jednohlasně vyslovili pro Španělovu smrt.

Nato Manauri obrátil na mne svůj zrak a požádal mě jako posledního, abych se i já ujal slova.

„Nač je ti mé mínění?!“ zvolal jsem. „Všichni přece žádají jeho smrt, stane se tedy to, co si přeje většina. Moje mínění je tu zbytečné!“

„Mýlíš se, Jene! Tvoje mínění je pro nás velmi důležité.“

„Nechápu, proč?“

„Proto, Jene, že především tobě vděčíme za vítězství nad Španěly! Proto, Jene, že si ceníme tvou mužnost a rozvahu! Proto, Jene, žes náš druh a přítel! A také i proto, že jsi stejné rasy jako on, takže ho nejlépe odsoudíš.“

„Co tedy ode mne žádáš?“

„Máš říci, zda si mladý Španěl zasloužil smrt nebo ne.“

„Zasloužil!“ prohlásil jsem bez váhání.

Když Arnak přeložil přítomným mou odpověď, všichni se ohromně zaradovali a nevěděli, jak by svou radost projevili. Nařídil jsem jim, aby se utišili, a oznámil jsem, že mám ještě něco na srdci. „Mluv, prosím!“

„Mladý Španěl si zasloužil smrt a smrt naší rukou ho nemine. Ale nesmí zhynout nyní, ne tady.“

„Ale kdy, kde?“

„Až později, po šťastném návratu do vaší rodné vesnice.“ Po těchto slovech se strhl skutečný uragán odporu. Ne, oni žádali jeho okamžitou smrt! Taková byla nenávist v jejich srdcích, tolik v nich bylo hořkosti a zloby, že jako šílenci soptili proti jakékoliv soudnosti a hněvivě zavrhovali nápad s rukojmím. Pochopil jsem, že tuto bouři nelze překonat. Otázka zajatcovy okamžité smrti byla již předem rozhodnuta.

Sotvaže se mysli uklidnily, když tu vypukl nový spor kvůli otázce, jakou smrtí má odsouzený zhynout. Mnozí žádali, aby bylo použito různých vybraných muk, nakonec však většina souhlasila s tím, aby byl Španěl za živa zakopán do mraveniště, kde by ho mravenci pomalu sežrali k smrti.

Manauri vrhal na mě neklidné pohledy, když zpozoroval, jak jsem rozhořčením zbledl.

„Slyšte!“ zakřičel pohlavár na lidi. „Musíme najít pro něj jinou smrt! Takhle to nejde.“

„Proč ne?!“ reptali. „Jde to! Mraveniště! Jenom mraveniště!“

„Ne!“ odporoval Manauri. „Smrt v mraveništi trvá mnoho hodin, a my nemáme kdy čekat. Musíme odplout dřív!“

Upustili od myšlenky s mraveništěm, neboť pohlavárův argument všechny přesvědčil: nemohli odplout dříve, než by se ujistili o Španělově smrtí, a to by trvalo mnoho hodin. Znovu tedy uvažovali, jakým mukám podrobit mladého zločince, tehdy jsem však již měl dost hloupého, hnusného žvanění. Vyskočil jsem a zahromoval:

„Ne, nebudou žádná muka! Nebude trýznění! Když slušný člověk musí zabíjet, tak zabíjí bez týrání! Tak také zahyne Španěl!“

Jaká bouře propukla, jak se lidem zajiskřily oči! Zatvrdil jsem se však a nemínil jsem ustupovat ani o píď. Když mluvkové trochu utichli, zahartusil jsem na ně: „Žádám od vás slušnost, jen zvrhlé šelmy týrají bezbranné! Jestli chcete být mými přáteli, požaduji od vás důstojné chování! Jestli chcete, abych vám zachoval přátelství, buďte poctivými bojovníky! Buďte rozumní! Rozvažte si to, co říkám! To je moje poslední slovo!“

Oba chlapci a Manauri mi statečně pomáhali, avšak několik zarytých prchlivců trvalo na svém a ještě štvalo druhé proti nám.

Záležitost jsem postavil na ostří nože, byť by pro mě skončila nejzhoubněji.

Tehdy se rozhostilo náhlé ticho. O slovo požádala žena. Ona mladá ztepilá Indiánka, vdova po Mateovi, Lasana, popošla ke mně a ukazujíc na mne, začala jun něco říkat. Vynikala nad jiné svým okouzlujícím sebeovládáním i půvabem a hlas měla hluboký a silný, zpěvný a libozvučný. Některým jejím slovům jsem rozuměl, dobře jsem však nevěděl, co říká.

„Co povídá?“ zašeptal jsem Arnakovi.

„Že pravda je na tvé straně… Že tě mají poslouchat, že ona, Mateova žena, to rozhodně požaduje… Že chachachá…“

„Co: chachachá?“ zeptal jsem se tiše.

„Jene, co se to o tobě dovídáme?“

Arnak na mě pohlédl úkosem a což u něho zřídka bývalo, čtverácký úsměv mu přeletěl po obličeji.

„Tak takový jsi, Jene?“ podpořil ho Wagura.

„Jaký? Snad mi to konečně povíte, rošťáci?“

„Ona říká, žes velký člověk… Že přátelství takového výjimečného člověka je třeba si náležitě vážit… Že…“

Nebyl jsem jist, zda si chlapci ze mne utahují nebo ne. V každém případě Indiánčina slova zapůsobila silným dojmem na posluchače a zlomila odpor rebelantů. Vděčen ženě, poděkoval jsem jí z dálky pousmáním.

Pak se všechno odbylo hladce a snadno. Usnesli se pověsit Španěla na témž stromě, pod nímž se konal soud. Přeťali mu pouta na nohou, přivedli ho pod silnou větev a na krk mu hodili provaz z liány.

Strachem obrátil oči v sloup, chtěl něco vykřiknout. Když byl pověšen a vzápětí skonal, v jeho obličeji nastala odporná změna: rysy, doposud tak krásné a vábné, nabyly po smrti obludného, odpuzujícího výrazu krutosti – citu, jenž zřejmě prosycoval celou jeho mrzkou bytost, když žil.

Tato scéna mohla zapůsobit tísnivým dojmem, avšak pochopil jsem náležitě její smysl: nebyla to obyčejná pomsta dvaceti a několika Indiánů a černochů, jimž bylo ublíženo, ale oprávněná sebeobrana utiskovaných.

Objevil jsem člověka

Když jsme vykonali tento nepříjemný úkon, převezli jsme raněné z tábora na škuner a vydali se na cestu kolem ostrova. Vítr vanul ze severu, takže když jsme pluli na východ, měli jsme jej z levého boku a poté zepředu. Škuner byl rychlý a pohyblivý, plachty měl správně postavené, takže křižuje, dobře plul proti větru. Tři čluny jsme přivázali lanem k jeho zádi.

V odpoledních hodinách jsme zavítali do okolí mého sídliště a zakotvili čtvrt míle od břehu, naproti hoře. V jeskyni jsme shledali všechno v pořádku. Indiánky měly radost z našeho návratu a neprodleně nám připravily jídlo a obvázaly raněné.

Svolal jsem všechny zdravé lidi ke krátké poradě a znovu jsem jim položil otázku, kdy máme opustit ostrov.

„Co nejdříve!“ odvětil Manauri. „Zítra ráno!“

„Dobře, vyplujeme zítra ráno! Dnes chybí do západu slunce ještě tři hodiny a práce máme nad hlavu!“

Především jsme museli sklidit kukuřici z pole. Je pravda, že jsme na škuneru našli hojnou zásobu potravin, bylo by však škoda zanechat tady tolik dozrálé kukuřice, kterou jsme mnoho týdnů střežili jako oko v hlavě.

Všichni jsme se hromadně pustili do sklizně a zakrátko jsme naplnili přes deset košů zlatým zrním.

Jiný problém. Měli jsme nyní čtyři šalupy, loďstvo až přespříliš bohaté. Co udělat s největším člunem, jenž byl těžký a jistě by jen ztěžoval manévrování škuneru? Usnesli jsme se, že jej necháme na ostrově, ale aby nepodlehl rychlé zkáze, zatáhneme jej do jeskyně a tam zandáme kameny.

Těsně před západem slunce jsme společnými silami odvlekli člun do jeskyně. Když jsme samozřejmě v potu tváře dokončili dílo, denní světlo ještě nepohaslo. Napadlo mi tedy, abych po sobě zanechal památku a na boku člunu vyryl nožem své jméno. Při této činnosti mě, dospělého muže, zachvátilo směšné pohnutí. S dojetím jsem hleděl na svůj lovecký nůž, jediný pozůstatek z virginských lesů, a v ruce zubatý, pochroumaný milovaný nástroj, přemýšlel jsem o velkých zásluhách tak věrného přítele. Což jsem mu nevděčil za život v těžkých okamžicích prvního údobí na ostrově?

Na boku člunu jsem hluboko vyryl slova: JOHN BOBER, hned jsem se však nad tím pozastavil: proč John a nikoliv Jan? Ale už se tak stalo, nemohl jsem to již opravit, dodal jsem proto slovo: POLONUS. Pod jménem jsem vyřezal letopočet: 1726.

Po večeři nás Manauri se slavnostní tváří požádal o chvilku pozornosti. Obraceje se k černochům projevil pochybnost, zda si budou vědět rady, když budou samotni žít na pevnině, a neupadnou-li opět do rukou Španělů. S ohledem na to jim nabídl nejen pohostinství a ochranu, ale rovněž i včlenění do kmene Arawaků se stejnými právy jako ostatní. Černoši přijali jeho slova s velkou vděčností.

Poté se Manauri obrátil ke mně a ujistil, že mi kmen poskytne veškerou pomoc, abych se šťastně dostal na ostrovy poblíže ústí řeky Orinoko, obydlené Angličany. Potom dodal:

„Ale jestli ti mám říci upřímně od srdce, pak bychom raději chtěli, abys zůstal hostem u nás co nejdéle, a třebas na celý život! Přátelství, úcty ani jídla se ti u nás nebude nedostávat, Jene!…“

Srdečně jsem mu poděkoval za přívětivá slova a pozvání.

Poslední den svého pobytu na ostrově jsme se probudili dávno před svítáním a začali převážet na škuner věci a raněné. Střelné zbraně, které jsme měli, jsem se rozhodl darovat Indiánům po příchodu do vesnice, proto jsem s obzvláštní pečlivostí dbal, aby se nepoškodily a zůstaly v dobrém stavu. Měli jsme skoro třicet mušket a kulovnic s velkou zásobou střelného prachu a olova – moc, jež náležitě využita, mohla rozhodovat o existenci a svobodě Arawaků na mnoho, mnoho let. Arnakovi a Wagurovi, kteří si nejlépe uvědomovali význam takových zbraní, jsem svěřil dohled nad nimi.

Kotvu jsme zvedli teprve kolem poledne, když vzrostl vítr. Zvolili jsme směr přímo na východ, abychom co nejdéle pluli zdáli od pevniny a nedostali se do opačného proudu. Dohromady opouštělo ostrov třicet osob, životem zaplatilo nájezd Španělů jedenáct lidí, v tom jedna žena a tři děti. Těžce jsme si vykoupili cestu ke svobodě.

Arnak, Wagura a já jsme stáli opřeni o roubení škuneru, zahleděni na vzdalující se ostrov, Robinsonův ostrov, jak jsem jej kdysi nazval.

Prožili jsme na něm více než čtyři sta dnů, svízelných a pohnutých, dnů urputného boje s nemocí, se zvířetem, s člověkem, dnů bezmála bez oddechu, a naplněných těžkou prací, námahou a žárem, někdy dokonce i beznadějí. Jakási úmorná, ač vítězná cesta změtí příhod, stejně spletitých a ostnatých jako ty houštiny na ostrově. Byla to snad marná cesta, naprázdno jsem se prodíral houštinami, zachránil jsem si z těchto zápasů jen holý život?

Ó, nikoliv!

Když jsem se loučil s palmami, jež mizely v blankytu, když jsem zrakem sledoval horu ztrácející se v dálce, z níž jsem tolikrát marně vyhlížel záchranu od moře – neproklínal jsem ostrov, že mě věznil. Neproklínal, neboť jsem odplouval bohatší, šťastnější. Na liduprázdném ostrově, podivná věc, objevil jsem velký poklad, objevil jsem člověka v sobě a člověka v svém bližním. Právě zde mi ze slepých očí spadly šupiny předsudků vůči lidem jiné rasy; tady jsem si obohatil srdce zkušeností nových přátelství.

Ne, liduprázdnému ostrovu jsem nezlořečil!

Někdo tiše přistoupil k nám a stanul vedle mne. Lasana. Jednou rukou tiskla k sobě dítě, druhou opřela tak jako my o brlení škuneru. Chvíli se dívala směrem k ostrovu, potom obrátila zrak ke mně. Zdálo se mi, že jsem v jejích velkých černých očích vyčetl vřelost.

Položil jsem svou ruku na její. Indiánka ji neodtáhla.

ROBINSONŮV OSTROV

ARKADY FIEDLER

Z POLSKÉHO ORIGINÁLU WYSPA ROBINSONA VYDANÉHO NAKLADATELSTVÍM ISKRY

VE VARŠAVĚ ROKU 1958 PŘELOŽILA IRENA DVOŘÁKOVÁ

ILUSTROVAL VÁCLAV JUNEK

GRAFICKOU ÚPRAVU, OBÁLKU A VAZBU

S KRESBAMI VÁCLAVA JUNKA

NAVRHL JAN WILD VYDALA MLADA FRONTA, NAKLADATELSTVÍ ČSM,

JAKO SVOU 1562. PUBLIKACI

EDICE VYBRANÉ SPISY A. FIEDLERA SVAZEK 5

ODPOVĚDNA REDAKTORKA KLÁRA VACHULOVÁ

VYTISKL MÍR, NOVINÁŘSKÉ ZÁVODY, N. P., ZÁVOD 2,

PROVOZOVNA 22, LEGEROVA 22, PRAHA 2

15,72 AA, 16,04 VA. D-14*01044

NAKLAD 24000 VÝTISKŮ. TEM. SKUPINA 14-5.

PRVNÍ VYDÁNÍ V MF. PRAHA 1960. STRAN 196

CENA VÁZ. VÝTISKU KČS 19,60

63/VII-10

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai