- 1 -

Eduard Fiker

Černý Blesk

- 2 -

Eduard Fiker: Černý Blesk; Stříbrný had •Ilustrace Miloslav Havlíček • Dálky – edice

dobrodružné četby, sv. 10/1991 • Vydalo vydavatelství Magnet-Press, Vladislavova 26, 113

66 Praha 1 #Adresa redakce: Dálky, Jungmannova 24, 113 66 Praha 1, telefon 26 06 51 •

Šéfredaktor Jiří Stegbauer • Grafická úprava Jarmila Pospíšilová • Rozšiřují: PNS,

knihkupci, kolportéři a vydavatelství Magnet-Press • Informace o předplatném podává a

případné reklamace vyřizuje oddělení administrace vydavatelství Magnet-Press,

Jungmannova 24, 113 66 Praha 1, telefon 26 06 51 • Tisk Jihočeské tiskárny, a. s.. České

Budějovice, provoz 1

Nezávazná doporučená spotřebitelská cena 13 Kčs ke dni vydání

ISBN: 80-85110-88-1

- 3 -

1.

Podivný kluk na podivných cestách

Jackie Stone byl sice na světě již deset a půl roku, ale málokdy

ho pronásledovala smůla tak lepivá jako v onom městečku. Když tam

přišel, někdy před polednem krásného, sluncem protepleného dne,

zastavil nejdříve se slušným pozdravením jakousi paní, která vlekla

nákup v rozměrné brašně a jen se prohýbala pod její tíhou.

„Za dvě pence to ponesu, paní,“ nabídl se Jackie uctivě.

„Nikoli,“ rozčílila se paní, „utekl bys mi s tím.“

Jackie tedy nepochodil.

Dokonce se do toho vložil mimojdoucí pán; a protože si s onou

paní začali povídat o zkaženosti dnešní mládeže, Jackie raději

zmizel.

V žaludku mu kručelo.

Potřeboval nutně dvě nebo tři pence na něco k jídlu. Napil se u

pumpy, aby trochu ošidil žaludek; a rozhlížel se po lepší kořisti,

neodrazen prvním nezdarem.

V rohu křivého náměstí zastavil před hostincem vozka, aby si

zašel na sklenku.

Jackie se tam rozběhl.

„Haló, pane, počkám vám u koní.“

„Můžeš,“ řekl vypitým hlasem kočí, „ale dej pozor, ať tě

nepokoušou.“

„Za dvě pence,“ dodal Jackie, „splatné při převzetí.“

Vozka k němu obrátil brunátnou tvář.

„Až se vrátíte, dáte mi dvě pence,“ vysvětlil to Jackie, „nebo jen

jednu penci. Počkám tu za penci třeba do večera.“

„Myslím, že tě přetáhnu bičem,“ uzavřel to kočí.

A zašel dovnitř.

O pence tu byla po čertech nouze.

Všude, kudy Jackie až dosud putoval, se našla lepší nebo horší

příležitost k výdělku. Ale tady to nestálo za nic. Ještě dvakrát se

Jackie pokoušel marně. Jednou s pekařským tovaryšem, který nesl

koš pečiva; a vypadl mu krásný sypaný rohlík na chodník. Podruhé

se zedníkem na stavbě; hledal s pustým klením svou dýmku.

- 4 -

V prvém případě se Jackie ochotně nabízel, že rohlík sní, jelikož

je beztoho uválený. Pekař poukázal na to, že pečivo je přesně

spočítané, a hodil rohlík zpátky do koše. Ve druhém případě Jackie

tvrdil, že dýmku najde za odměnu jedné pence; protože ji viděl stát

za neckami s maltou.

Zedník vytáhl penci, ale Jackieho radost měla trvání nedlouhé.

Zedník začal křičet – aha! aha!, a bezpochyby nabyl přesvědčení, že

dýmku mu schoval Jackie. Ještě za ním vymrštil plnou lžíci malty

jako z praku, když vzal nohy na ramena.

Opravdu to byla smůla.

Takhle v postranní ulici ležela před malým domkem hromada

naštípaného dříví. Jakýsi stařec je odnášel dovnitř po náruči. Jackie

se rozhodl, že mu pomůže. Neříkal při tom nic o penci nebo o dvou

pencích, neboť došel k názoru, že tím lidi předem plaší. Až když

všecko dříví zmizelo v kolně na dvorku, poprosil o malou odměnu,

třeba v potravinách.

„Milý chlapče,“ řekl mu na to stařec, narovnávaje se těžce v

kříži, „snad si nemyslíš, že je to moje dříví? Já jsem jen ubohý

žebrák. Nechali mne v kůlně přespat, dali mi najíst, a za to jsem dříví

uklidil. Nemohu ti dát nic. Bůh ti zaplatí, že ses ke mně tak hezky

zachoval.“

Jackie měl v žaludku bolestně svíravý pocit.

„Dobře, dědečku,“ řekl a šel dál. Potom smůlu dovršil.

Vešel do hokynářského krámku na konci městečka; byl to

úžasně špinavý krámek. Jen při takovém hladu, jaký trhal Jackieho

žaludek, mohly potraviny na poličkách a v koších vypadat přijatelně.

Rovněž hokynář byl velice špinavý chlapík. Naladil sladce

obličej, zamnul rukama a tázal se, co si mladý pán přeje.

Jackie se podobal všemu možnému, jenom ne mladému pánovi.

Stopy putování po silnicích na něm byly dobře znatelné. Třebaže se

denně myl nebo dokonce koupal (toho roku bylo opravdu hezké

léto), přece jenom nemohl zastavit vzrůst vlasů nebo zakázat botám,

aby se trhaly.

„Konám různé práce,“ začal vážně, „úžasně lacino. Metu

například podlahy. V celé Anglii nenajdete bábu, která by se pustila s

koštětem do vaší špíny za tři pence. Já se pustím.“

- 5 -

- 6 -

Jako nějakým kouzlem se změnil vlídný výraz hokynářovy tváře

v něco právě opačného. A Jackie už věděl, že půjde zas o dům dál.

Kdyby alespoň zůstalo při tom.

Jenže špinavý hokynář vylezl zpoza pultu a prohlížel si Jackieho

jako ostříž. Jackie pobledl. Ustoupil, i na hlad zapomněl; a do něčeho

vrazil. Naštěstí se nic nestalo. Pouze velká okurková láhev, plná

barevných hliněných kuliček, se nebezpečně rozkývala.

„Převrhni to,“ zavrčel hokynář, „potom by tady bylo opravdu co

uklízet.“

„Jako by teď nebylo,“ řekl Jackie hubatě.

Špinavý hokynář k němu vykročil. Odkopl z cesty zmačkaný

papír, rozdrtil těžkou botou kus mrkve.

„Sbohem,“ odporoučel se Jackie spěšně, „za tři pence jste to tu

mohl mít jako klícku.“

Z hokynářovy tváře Jackie spolehlivě četl jeho myšlenky… Že

by se dal zadržet tímto nečistým chlapíkem?

Oznamoval to rozhlas již několik dní: z bytu svých pěstounů v

Londýně zmizel deset a půl roku starý Jack Stone. Vypadá tak a tak,

a kdo by se s ním setkal, nechť ho odevzdá policii…

Dveře špinavého krámku šly hrozně ztěžka otevřít.

Zatímco se Jackie o to pokoušel, hokynář dělal, co mohl.

Skutečně chybělo jen málo, aby Jackieho chytil za límec.

V posledním okamžiku Jackie převrhl sklenici s barevnými

kuličkami. S ošklivým třeskem se rozběhly na všechny strany. Osud

to rozřešil tak, že špína hokynář na ně našlápl, sklouzl a upadl. Nohy

mu vyletěly do vzduchu.

Co při tom křičel, slyšel Jackie už jen slabě; otevřel konečně

dveře, vyrazil ven a upaloval jako vítr.

To bylo dovršení Jackieho smůly v onom protivném městečku.

Hokynář dlouho nemeškal – ačkoliv když vstal, upadl po

šibalských kuličkách ještě jednou. Jackie přesto nemohl daleko

doběhnout; a nastala tedy honička.

Lidé, kteří se na hokynářův pokřik pustili za Jackiem, se zprvu

domnívali, že něco ukradl. V rychlosti se snad domluvili, oč opravdu

jde; ale jenom Jackie sám věděl, že jeho případ útěku z Londýna není

tak jednoduchý, jak se patrně zdál.

- 7 -

Běžel jako zajíc, nechávaje smečku lidí uspokojivě za sebou.

Kličkoval a unikal, když se mu někdo postavil do cesty. Odrazil

ránou pěstí kluka, alespoň o tři roky staršího, který ho dík svým

dlouhým nohám dohonil.

Pustili se za ním na bicyklech; překročil mělkou říčku, tekoucí

pod městečkem. Běžel pak po mostě zpátky. Plíce se mu div

neroztrhaly.

Nedostihli ho.

Chvíli si dokonce mohl odpočinout, když zapadl do úzkých

uliček, sbíhajících se hvězdicovitě k nevelkému kostelíku. Přikrčen

za rohem zdi, vyhlížel opatrně své pronásledovatele, kteří se dali

falešným směrem.

Trvalo dlouho, než se odhodlal vyplížit z městečka.

Pak se ještě jednou dopálil na svou smůlu, neboť jakýsi cizí pán,

stojící bezradně u svého nehybného motocyklu, mu nabízel tři pence,

přidrží-li něco na kole. Jackie se tvářil, že neslyší. Bylo hlavní věcí

rychle zmizet.

Odkudsi vyjíždělo nákladní auto.

Jackie je stačil ještě dohonit. Zachytil se pevně zadních prken

karosérie, odřel si špičky chatrných botek o silnici – a doslovně s

nasazením života se vytáhl vzhůru. Vklouzl po hlavě pod napnutou

plachtu, oddechl si, opřel se o něco zády. Bez starosti – prozatím –

kam ho vezou.

Nad hlavou měl přítmí, kolem sebe množství otevřených beden

a pytlů. Plachta se vlnila rychlou jízdou, motor hučel. Hrkalo to sem

a tam s Jackieho prázdným žaludkem.Přivřel oči. Dělalo se mu skoro

mdlo. Ale byl rád, že se z toho hloupého městečka konečně dostal.

2.

Práci nehledáme

Podniká-li člověk něco neobvyklého, může očekávat překvapení

příjemná i nepříjemná. Nepříjemných bývá obyčejně víc.

Pod plachtou nákladního auta čekalo Jackieho překvapení –

příjemné. V otevřených bednách byly balíčky sucharu, perníků

- 8 -

polévaných čokoládou, oplatek a jiných dobrot. V pytlích se mačkaly

hrozinky, mandle a jablka.

Všecko dohromady by postačilo vyživit Jackieho tak na čtvrt

roku.

O moc víc se o tom nedá říci, než že se Jackie bez výčitek

svědomí pořádně najedl, a pak usnul.

Původně nechtěl, samozřejmě; počítal s tím, že dodávka zmírní

a on seskočí. Ale pádilo to pořád stejnou rychlostí; a Jackie, pokojně

žvýkající, čekal a čekal… Když se nasytil, zlenivěl. A už byl v

limbu.

Probudil se skoro náhodou.

Auto stálo, kolem se ozývaly hlasy. V přítmí plachty Jackie

nepoznal, kde je, ani jak již den pokročil.

Ale nebylo kdy na takové věci. Pod plachtou se objevila silná

mužská ruka. Jackie trochu odlezl. Hledal díru mezi plachtou a prkny

karosérie, aby nenápadně vyklouzl. Jenže plachta byla zvenčí pevně

připnuta. Jediný východ zahrazovala ona mužská ruka, hmatající sem

a tam. A někdo jiný již vzadu plachtu odhrnoval.

Jackie pocítil silnou tíseň. Bude určitě objeven. Úbytek balíčku

se sušenkami se nezatají, ani řez nožíkem v zaplombovaném pytli s

hrozinkami. Jackie opravdu tu škodu způsobil jen v největší nouzi.

Ale vykládejte to někomu.

Hlasy kolem sílily a mísily se. Jeden se smál, jiný křičel.

Zpočátku Jackie, ještě zmatený po náhlém probuzení,

nerozeznával jednotlivá slova. Brzy však pochopil, že někdo někoho

peskuje, a peskovaný že se brání dílem mrzutě, dílem posměšně.

Člověk, který odhrnoval plachtu, se vzdálil od auta, a také hmatající

ruka zmizela. Celá skupinka zmizela. Celá skupinka se patrně stáhla

o něco dál, zaujatá hádkou. A Jackie, spoléhaje na to, lezl rychle po

čtyřech k zádi vozu, poodhrnul plachtu, opatrně vyhlédl.

Vlevo, před rozložitou stavbou, která – jak se v nejbližší chvíli

ukázalo – byla velikým vodním mlýnem, šermoval rukama tlustý

zamoučený člověk, zřejmě mlynář. Kolem něj hněvivě zíralo několik

čumilů na dva otrhané muže, šklebící se ohavně a drze. Šofér a

závozník auta, které Jackieho přivezlo, odložili vykládání zboží a

přesunuli se k těm lidem, jako by si také chtěli omočit.

- 9 -

Jackie seznal, že to pro něj vypadá nadějně. Pružně seskočil.

Nikdo si ho nevšiml.

„Vy hledáte práci?“ rozčiloval se tlustý mlynář a hrozil pěstí

otrhancům, „nečekali jste, že vám ji nabídnem, co?“

„Takovou, jakou nám nabízíte,“ šklebili se, „nehledáme.“

Mladší z tuláků nebyl ošklivý. Ošklivým ho dělalo jen hrozné

strnisko vousů na tvářích a potrhané, zanedbané šaty. Starší

odpuzoval mnohem víc. Měl nohy zabalené v hadrech, na hlavě

podivný klobouk jako homoli; a za jeho úžasně promaštěnou stuhou

trčelo kohoutí péro. Kabát, podobající se kusu hadru, nesl švihácky

přes ruku. Bylo vidět roztřepaný provázek, udržující v patřičné výši

kalhoty místo šlí.

„Zavolejte strážníka,“ radili nazlobení diváci.

„Na koho?“ ohradil se starší tulák uraženě, „snad na nás?“

Jackie, ruce v kapsách, přihlížel z jisté vzdálenosti. Na své pouti

viděl hodně žebráků a tuláků. Všichni vypadali tak neutěšeně; a

mnozí ještě neutěšeněji. Setkal se dokonce s jedním, který

prohrabával odpadkové koše, zbytky jídla z nich si cpal rovnou do

úst.

„Pojď Boby,“ řekl starší tulák, chytaje svého kamaráda za loket,

„dělá se mi nanic při zmínce o strážníkovi.“

Hlouček lidí je nechal projít. Dokonce se jim vyhýbal; tomu se

Jackie vzhledem k jejich vzezření nedivil. Boby, ten mladší, si

pohvizdoval a točil proutkem v ruce. Pohupoval se v bocích, když

odcházel. Starší se vlekl líně.

„Co by,“ poznamenal potom někdo, „ať jdou. Necháme-li je

zavřít, budou se nám tu týden válet, a obec aby je živila. Ať táhnou.

Někdo založil před měsícem požár v Keysmonu. Kdo? Tuláci ze

msty. Dejte pokoj.“

Bylo po zajímavosti, když tuláci zmizeli. Šofér a závozník se

vraceli k vozu, skupinka lidí se rozptýlila. Tlustý mlynář byl ještě

rudý zlostí.

„Mohli si vydělat každý sixpenci,“ bručel. „Ale jsou to hnusní

lenoši.“

„Dejte večer pozor na stodolu,“ varoval odcházející soused.

- 10 -

Zatím se nepřišlo na škody, které Jackie napáchal v autě. Šofér

se závozníkem, skládajíce zboží, rozprávěli s mlynářem o

povážlivém zjevu: kolik je teď na silnicích tuláků.

Táhnou. Hezké počasí je láká z děr. Cizích třešní se najedí.

Slepice kradou.

„A moje obilí,“ mlynář potřásl hlavou, „nikdo nepřehází. Nikdo

nestojí o sixpenci a polévku.“

Zatímco povídal, Jackie se loudavě přiblížil. Mohli ho

považovat za obyčejného kluka, lelkujícího o prázdninách. Také,

když se postavil před zamoučeného strýce, jiný dojem nebudil.

„Co?“ podivil se mlynář, když Jackieho vyslechl, „ty že bys vzal

lopatu do rukou, chlapče?“

„Proč ne?“ odpověděl Jackie a díval se přímo.

„K čertu,“ huboval v té chvíli závozník, „pytel se nám roztrhl.

Hrozinky se sypou.“

Jackie zčervenal až za ušima. Ale to mohlo mít příčinu

všelijakou.

„Musil by sis zout boty, hochu,“ pochyboval ještě mlynář, „a

umýt se pořádně ve strouze.“

„Proč ne?“ nedal se Jackie, „za sixpenci to podniknu.“

Za chvíli již zápolil s dřevěnou lopatou nahoře ve mlýnici. Bylo

tam tolik obilí, že by se v něm dokázal utopit. Tlustý mlynář, když se

několikrát přesvědčil na vlastní oči o jeho píli, Jackieho pochválil. A

chýlilo se k večeru, když mu vzal lopatu z rukou.

„Aby tě doma nehledali,“ staral se, „a jestli budeš mít čas, přijď

zítra zas. Dnes už utíkej.“

Jackie setřel pot a řekl, že možná nebude mít čas. Kdyby měl, že

přijde.

Nedostal šest penci, nýbrž celý šilink, a nádavkem velký koláč.

Radostně vyšel před mlýn. Mlynář ho doprovodil.

„Teď upaluj,“ pobídl ho v mylné domněnce, že Jackie bydlí v

některé z blízkých vsí.

Jackie dal slušně dobrou noc a opravdu upaloval. Ale zastavil se

blízko za posledním stavením. Tmělo se kvapem. Spěch, který mu

mlynář doporučoval, byl nejzbytečnější věcí na světě.

Jackie teprve musil přemýšlet, kde stráví noc.

- 11 -

3.

Hotel Seno

S noclehem byla vždycky veliká potíž.

Pouze prvé noci po útěku z Londýna se Jackie uložil ke spánku

bezstarostně v travnatém příkopu. Do rána byl důkladně poučen o

tom, jak v noci prochladne. Mokrý rosou a chvějící se zimou se

vydal, raději ještě za tmy, na další pouť. Podruhé byl opatrnější,

našel i úkryt.

Vždycky nebylo po ruce něco vhodného, jistěže. Nejlíp se hodil

stoh slámy. Mnohdy stačil otevřený přístřešek; jen když rosa

nepadala. Jednou se vyspal dokonce pod lokomotivou, stojící u

hospodářského stavení, a ještě dýchající teplem. Jindy zalezl třeba

jen do brázdy v bramborách a obložil se natrhanou natí. Před třemi

dny ho málem chytil hlídač ovoce, protože mu vlezl do slaměné

boudy, domněle opuštěné.

To právě zhoršovalo Jackieho obtíže, že nemohl nikde o nocleh

poprosit.

Dospělého člověka se lidé tolik nevyptávají, jako by se patrně

vyptávali desetiletého chlapce. Rozhodně by zavolali strážníka a

Jackieho výprava by nedopadla tak, jak si přál.

Nyní se šilinkem v kapse a s koláčem v ruce stál na místě, kde

se úzká, zaprášená silnička lámala přes nevysoký kopec; hvězdy se

mu rozsvěcovaly nad hlavou. Nikdo tudy nešel. Ves ležela za ním v

mírném dolíku a místy tam už bliklo světélko.

Člověk musí být deset dní na strastiplné pouti jako Jackie, aby si

tak toužebně představoval sebechudší lůžko pod střechou.

Večer v krajině má své tlumené hlasy a svůj ztichlý život.

Tento večer byl vlahý a vonný. Hmyz si povídal přes silničku

svým – cíík, velké můry narazily co chvíli o zemi, telegrafní dráty

jemně, strašně jemně hučely.

Silnička klesala dolů, matně bílá v houstnoucím šeru..

Napravo od Jackieho se půda svažovala. Obzor se ztrácel v

šedomodré tmě. Nad loukou se pohupovaly lehké závoje mlh. Jackie

přešel příkop, vykročil po vlhnoucí trávě.

- 12 -

Zrak ho neklamal. Asi tak sto yardů od silnice se skutečně

nafukovala na louce velká kupka sena; zdálky vonělo.

Možná, že mě nákladní auto nezavezlo přesně ve směru,

pomyslil Jackie.

To nic, všude na silnici jsou tabule s nápisy, a mapu vytrženou

ze školního atlasu má Jackie v kapse.

Kupka sena byla vyšší než dospělý člověk, a nehybná jako černá

skvrna.

Jackie se ještě pro všechny případy rozhlédl, je-li sám, než se k

ní přiblížil. Byl od ní na dva tři kroky, když se tak lekl, až se mu

srdce málem zastavilo.

„Hej, chlapče!“ ozvalo se chraptivě z bezprostřední blízkosti.

Tma rychle padala. V Jackiem by se krve nedořezal. Obrátil by

se a utíkal; nohy mu však zdřevěněly.

„Dalo se čekat, že se polekáš. Hrome, proč jdeš zrovna sem?“

Nebyl to tak hrozný hlas, jak se Jackiemu v první chvíli zdálo.

Někdo seděl u kupy sena, kterou si Jackie vyhlédl. Hýbal se tam.

Jackie to teprve teď rozeznával podle kymácivého stínu.

„Kdo je to?“ hlesl konečně.

„Eh,“ zavrčel ten u kupky a zdálo se, jako by se chtěl těžce

smát, „však mne znáš.“

Určitě ho Jackie neznal.

Nebo přece? Někde již slyšel podobný hlas.

Ovšem, ve stínu seděl mladší z tuláků, kteří mu bezděčně

pomohli k šilinku a koláči.

„Co tu děláte?“ zeptal se.

„Chceme se vyspat v teple. Je to něco zvláštního? A co ty tu

děláš?“

Jackie se osmělil:

„Chci se taky vyspat v teple.“

V kupce zaharašilo. Tulák se napřimoval.

„Tady je Hotel Seno. Taky rejdíš světem? Nebo tě vyhnali z

domu?“

Nesporně tady byl i starší tulák; ten špinavější. Asi už spal,

protože se neozýval.

„Pro dva,“ dodal muž u sena rozvážně, „hotel postačí.“

- 13 -

„Je dost velký i pro tři,“ protestoval Jackie; tulák se zase tak

těžce zasmál.

„Sežeň tedy třetího.“

„Vy dva a já…“ začal Jackie.

„Ne, jenom já a ty. Pojď. Ten druhý tu není. Šel už zvečera svou

cestou.“

Jackie přistoupil s obavami. Slýchával, že tuláci rádi kradou.

Ale tento člověk nevěděl o jeho šilinku.

„Sedni si, chlapče. V žádném salónu nenajdeš tak voňavé a

měkké sedadlo. Nikde není čerstvější vzduch… Áách!“

Tulák se blaženě rozvalil. Z jeho hlasu ne vy znívala ani v

nejmenším předzvěst něčeho zlého. Jackie to cítil a strach ho

opouštěl.

Usedl rovněž. Zblízka pohlédl do tulákovy tváře. Usmívala se,

divoce zarostlá; ale oči zůstávaly vážné. Měla vůbec podivný výraz

tato tvář.

Možná, že se to Jackiemu v šerém svitu hvězd jenom zdálo.

„Jak ti říkají, chlapče?“

Jackie si ho stále ještě prohlížel. Tulák se zabýval svým

kloboukem, který se již velmi málo klobouku podobal; Jackie ho

patrně vyrušil z nenamáhavé práce: upevňoval za stuhu péro. Na

Jackieho se nedíval.

„Pověz, máš vůbec nějaké jméno?“

„Jmenuji se Jack.“

Nebyly valné obavy, že by tento otrhanec, zdobící svůj

promaštěný klobouk pérem, běžel honem pro strážníka.

„Já jsem Boby,“ kýval, „to sice není hezké jméno, ale pravé

jsem už zapomněl. Hrozně mne zajímáš, Jacku. To se tak hned

nevidí, aby se kluci chodili vyspat na louku. Nemáš tátu?“

„Ne!“

„Ani obec se o tebe nestará?“

„Ne.“

„A kdo se o tebe vlastně stará?“

„Maminka.“

- 14 -

Tulák vzdechl a neřekl na to nejdříve nic. Zabýval se jen pilně

kohoutím pérem; konečně se mu je podařilo připevnit. Narazil

hrozný klobouk na hlavu.

„Co teď dělá tvoje maminka, Jacku?“

„To nevím,“ řekl Jackie mírně.

„A co bude dělat celou noc a ráno, zůstaneš-li tu spát?“

„Nic.“

„Eh…?“

„Nic,“ opakoval Jackie tvrdošíjně.

Tulák Boby potřásl hlavou.

„To se ví,“ pravil za chvíli, „já nejsem opatrovník nezvedených

kluků. Ale tolik ti řeknu, že když mi bylo… Kolik je ti vlastně let,

spratku?“

„Deset,“ zavrčel Jackie, „deset a půl.“

„Eh. Tolik ti řeknu: když mi bylo deset a půl, netoulal jsem se

jako ty.“

„Dobře“odsekl Jackie, „ale práci jste se vyhýbal už v deseti

letech, doufám.“

„Co?“

„Jako ve mlýně. Mně je deset a půl. Ale té práce jsem se

nepolekal.“

„Kdo to řekl, spratku, že já jsem se jí polekal? Koláč máš odtud,

ne?“

Jackie přisvědčil.

„Chtěl byste kousek, hádám.“

„Mm… no,“ rozhodoval se tulák, „ani nechtěl.“

Seděli a mlčeli. Tulák Boby si tiše pohvizdoval a díval se před

sebe na louku, černou jako inkoust.

„Některé dobré vlastnosti, Jacku,“ pravil potom, „ve mně

umřely. Ale…“

„Některé?“ přerušil ho Jackie, který se zatím vzpamatoval a

získal svou obvyklou jistotu, „všechny, myslím.“

Tulák Boby neodporoval.

„Možná, že všechny. Ty jsi ohromně drzý kluk, Jackie. Ale

právě proto, že ve mně umřely, vím, jak je to ošklivé. Poslouchej, co

- 15 -

ti poradím. Vrať se k mamince. To není nic pro tebe, toulat se v

noci.“

„K mamince!“ Jackie se pohnul tak živě, až Boby vzhlédl, „je

vidět, že ničemu nerozumíte. Já se právě vracím k mamince.“

„Co to povídáš, zmetku?“

Jackie zašermoval koláčem.

„Nedávejte mi pořád ta ponižující jména. Nejsem spratek ani

zmetek.“

„Jsi tedy mylord. Jak to, že se vracíš k mamince, mylorde?“

„Vlastně,“ pravil Jackie přemítavě, „nic vám po tom není.“

„Není,“ odvětil Boby a pomalu se pohodlně natáhl.

Zíral ke hvězdám. Tmavé nebe jich rozžehlo milióny a milióny.

Jackie si prohlížel tulákův obličej také ze strany. Byl to přece

jenom dobrý obličej. Bůhví čím ten tulák před časem býval.

„Já jdu za maminkou, ano,“ navázal Jackie po chvíli, „já

neběhám po světě, abych hledal, kde co dostanu zadarmo.“

„Kam že jdeš?“

„Za maminkou. Nahoru k Bradfordu.“

„Bradford,“ podotkl Boby lhostejně, „je pěkné město. Ale je to

ještě hrůzně daleko.“

„Maminka slouží ještě padesát mil dál. Je tam za hospodyni u

nějakého pána a paní, rozumíte. Já jdu za ní. Kdybych měl na vlak,

jel bych vlakem. Ale nemám na vlak, tak jdu pěšky.“

„Z Londýna?“

„Z Londýna.“

„A proč, prosím tě, mylorde?“

„Protože mám strýčka zloděje a tetu zlodějku.“

„Tak?“ zdvihl tulák hlavu.

Jackie si objímal kolena. Koláč položil vedle sebe na seno.

„Snad neřveš, Jacku?“

„Ne,“ popřel to Jackie a utřel si nos rukávem.

„Podívejme se,“ protáhl Boby, „co je zlodějů na světě. Co krade

tvůj strýc?“

„Peníze,“ řekl Jackie zlobně. „ Komu?“

„ Mamince.“

„Tvé mamince?“

- 16 -

„Ano,“ Jackie se živě pohnul, „maminka si od něj půjčovala,

dokud ještě byla v Londýně. Nám umřel tatínek, víte… Hodně strýci

dlužila, protože vydělávala málo. Až se jí naskytlo to zaměstnání za

Bradfordem.“

Noc byla tichá jako černá tůň. Jackie, nerušen, se rozhovořil.

„Strýček mamince poradil, aby to místo vzala, nebo že mu dluh

nikdy nesplatí. Mne že nechají s tetou u sebe, a že se o mne dobře

postarají. A starali se, panečku. Byl jsem samá modřina. Pořád mi

předhazovali, co si maminka myslí, že se celý život dřeli za pár liber,

a teď že by o ně přišli. Ten pán, co u něj maminka slouží, nechce mít

děti v domě, ale já tam přece jdu. Nastěhujeme se s maminkou třeba

někam jinam. Mně se po ní strašlivě stýská. Maminka všecky peníze,

které vydělá, posílá strýčkovi. Já vím, že to tak je. Oni si myslí, že

jsem hloupý. Maminka posílá na ten dluh a na mne, aby mi koupili

šaty nebo boty, a aby mne živili, ale oni si všechno nechávali, jen mě

pořád tloukli, a v zimě jsem neměl ani kabát. Maminka psala, že mi

pošle na cestu a že už to tam se mnou nějak zařídí, jen co ten dluh

splatí. Ale to by trvalo hroznou dobu, a tak jsem…“

Jackie vtáhl dlouze vzduch.

„Klíč jsem dal pod rohožku, a utekl jsem. Už mne kolikrát

chytali, ale nechytili. Já se musím dostat k mamince. Třeba budu spát

někde v kolně, abych tomu pánovi nepřišel na oči, když nemá kluky

rád. Já jsem si teď zvykl vyspat se všelijak. Také mohu jíst všelijak,

abych nestál moc peněz. Budu tam chodit do školy, a až vyrostu…“

Tak trochu se Jackie opíral o tuláka Bobyho. A tulák Boby ho

objímal levicí.

„No… Jacku. Neřvi.“

„Copak řvu? To já vzteky. Kdybyste znal tetu a strejce…“

„Zloděje nevyhledávám,“ řekl Boby přesvědčivě.

Jackie se podíval úkosem.

„Až vyrostu,“ pokračoval, „koupím dům, ve kterém strejc s

tetou bydlí, a dostanou výpověď, že to neviděli.“

„Kvartální.“ kývl Boby.

„Na osm dní,“ odsekl Jackie, „kape jim vodovod, a to je dobrá

příčina k výpovědi.“

- 17 -

Potom se unaveně opřel zády o seno; a bylo zřejmé, že je s

vyprávěním hotov.

Možná, že to tuláka Bobyho dojalo. Vzal Jackieho za loket.

„Kus bychom mohli jít spolu, Jackie. Já se přece jenom v

cestování lépe vyznám. A je mi jedno, kam jdu.“

Jackie hmátl levicí v seně po svém boku.

„Máte hlad, co?“ pravil, „rozdělíme se o ten koláč.“

„Mno..,“ řekl Boby, „jenom jez sám. Pochopils přece, že nespím

kvůli přesycenosti žaludku.“

Potom se na Jackieho dlouho a mlčky díval.

Všude kolem bylo ticho a černo. Jen hvězdy mrkaly.

4.

I když dobře spíš, můžeš se špatně probudit

V dálce se trhaně rozštěkal pes. Doléhalo to sem tlumeně a

smutně. Boby se odvrátil od Jackieho, díval se do tmy směrem k

silnici. Noc chladla a v seně bylo příjemné teplo. Jackieho údy se

lenivě oddávaly odpočinku. Hlava spočívala jako na nejměkčích

polštářích. Je-li pravda, že Arabové vynalezli v poušti polohu, která

skýtá unavenému tělu nejvíce pohodlí, pak Jackie zaujímal nyní tuto

polohu.

Za půl hodiny se musel hodně přemáhat, aby udržel víčka

nahoře. Pak to už nešlo; mhouřil oči do úzkých čárek. A upadl do

těžkých snů.

Možná, že Boby nespal vůbec.

Slunce bilo do Jackieho obličeje nějakou chvíli, ale nedokázalo

ho ještě probudit. Teprve stín Bobyho hlavy a jeho tichý, šklebivý

smích to svedl.

K ránu již Jackieho netrápily těžké sny. A dokonce, když

několikrát mrkl do veselého, divoce zarostlého obličeje nad sebou,

byl vzhůru. Kohoutí péro na Bobyho klobouku se směšně kývalo.

Slunce se oslnivě smálo.

„Vstávej, Jackie. Copak nemáš vůbec hlad, uličníku?“

Jackie odvrátil pohled zřetelně naznačující odpor. Ale Boby se

nepřestal smát.

- 18 -

„Ráno je jako dárek k svátku, Jackie. Vidíš sluníčko? Hýbej se,

musíme sehnat něco k jídlu.“

Rosa se třpytila na nízké trávě. Ptáci na stromech u silnice se

mohli zbláznit radostí z krásného dne.

Jak to, že Bobyho tvář měla tak milý výraz?

Tulák vstal. Natahoval a skrčoval údy. Vypadal velice

spokojeně.

Jackie odhazoval seno, do kterého se zabalil, zatímco Boby

obhlížel krajinu. Ani se nechtělo ze zahřátého pelíšku. Ráno bylo

ostře čerstvé. Vzduch tak čirý, že se plíce samy rozepínaly, aby si ho

nabraly co nejvíc.

Ale Jackie se ještě nezvedl na kolena, když Boby padl na břicho,

jako když ho podsekne.

„Lež!“ zasyčel, „nehýbej se.“

Jackie otevřel ústa. Zase něco nepříjemného? Ani necekl.

„Čert to vem,“ bručel Boby; plížil se po čtyřech zpět ke

hromadě sena.

Patrně něco uviděl přes kupku u skupiny bříz, asi sto yardů

vzdálených. Stejná vzdálenost dělila oba nocležníky od silnice.

Kupka sena byla nyní mezi nimi a onou věcí, která Bobyho polekala.

„Jestli mě zahlédl, Jackie…“

Jackie nepromluvil. Jeho oči byly ustrašeně tázavé.

„Je to policeman! Och, Jackie, modli se, aby ho všichni ďáblové

sežrali.“

Ale ďáblové patrně neměli chuť na konstábly. Muže v

jednoduché uniformě, ve vysokých lesklých botách, opásaného

žlutým řemením, nesežralo nic.

„Kolem kupky,“ rozkázal Boby syčivě, „lez za mnou. Snad

přejde a nevšimne si nás. “

Vystrkoval s úžasnou opatrností hlavu až při zemi.

Ale seno je nezachránilo.

Za jejich zády, od silnice, se ozval trilkovaný zvuk policejní

píšťalky.

Tam se najednou objevil jiný policeman, jako by rovnou spadl z

nebe. Dostal se asi na silnici z druhé strany, kde se půda svažovala,

- 19 -

takže od kupek sena se tak krajina nedala přehlédnout. A Jackie tak

zmalomyslněl, že zazíval.

„Jsme v tom, “ řekl Boby a ošklivě zaklel.

Když to vzdal a postavil se na nohy, našel Jackie v jeho tváři

přesně tentýž výraz, jaký Boby vystavoval na obdiv při včerejší

rozmluvě s mlynářem: posměšnou drzost, opovrhující vyzývavě

zákony společnosti. A tak opravdovou, že Jackie nemohl rozhodnout,

který z Bobyho obličejů je ten pravý. Jestli přítomný, nebo onen

šťastně se smějící při východu slunce.Dva státní policemani se blížili

z protějších stran dlouhými kroky. Jejich pravice spočívaly na

pouzdrech revolverů, připevněných na širokých opascích. To byl

úplný konec pouti za maminkou. Jackie si to uvědomoval se srdcem

úzkostně sevřeným.

„Ve jménu krále,“ řekl stroze ten. který dříve dorazil.

„Co je? “ odvětil Boby s nepěknou drzostí.

„Co by bylo? “odvětil policista; položil těžkou ruku na jeho

rameno.

„Nu…, „ Boby se šklebil, „zase policejní přehmat.“

Jackie povstal. Byl bledý a nohy se mu chvěly. Spousta vláken

sena visela na jeho dlouhých, dole zahrnutých nohavicích.

- 20 -

„Co je to za mrně? “ukázal konstábl.

„Můj syn“, odvětil Boby bez rozpaků.

„Odkud jste přivandrovali?“

Boby mávl rukou. Směr, který ukazoval, byl silně neurčitý.

Policemani vyměnili pohled, ušklíbli se. Ale i Boby se šklebil.

„Sebereme vás, “ řekl jeden z nich.

„Zase nás pustíte,“ odsekl Boby. „Jackie, pojď s pány na

snídani. Zákon praví, že musíme dostat čaj a chléb.“

„Obložený šunkou,“ pokýval konstábl. „Nebo máte raději vejce

a slaninu?“

Chytil Bobyho za límec. Boby si to nechal líbit. Nevyplácí se

protestovat v podobných situacích.

„Posedíte si za to, že taháte po toulkách dítě, vy povedený táto.

Byl jsi při tom ohni, kloučku?“

Jackie vyvalil oči.

„Při ohni?“ zamrkal.

Oči tuláka Bobyho zasvítily tak, že si toho Jackie musil

všimnout.

„Při ohni, který jste založili, naštěstí neúspěšně. Odtamtud jdete,

co?“

Jackiemu vylétl nic neříkající posunek.

„Málem vyhořel statek. Posedíte si,“ konstábl zacloumal

Bobym, Boby se ochotně zakýval, „zestárnete pořádně, než se zase

dostanete ven.“

Druhý vzal Jackieho za ruku. Jackie v návalu zoufalství vyrobil

dva marné pohyby, aby se vyprostil.

„Nic jsme nezapálili!“ vykřikl.

Konstábl ho dobrácky zatahal za ucho.

„Protože se vám to nepovedlo, chlapče. Zpozorovali oheň včas.

Tatík má sirky?“

„Nezapálili jsme, pane.“

„Potom povíš, jestli měl tatík sirky. Teď mlč a pojď.“

První policeman již odváděl Bobyho napřed. Šli vedle sebe tak,

že muž zákona svíral rukáv Bobyho kabátu u zápěstí. Mířili k silnici.

A Boby si bezstarostně pohvizdoval.

- 21 -

Na silnici minuli velkou tabuli, upevněnou na štíhlé dřevěné

noze. Stálo na ní: Bradford, 220 mil.

Jackie těžce vzdychl, neboť policemani je vedli směrem právě

opačným.

5.

Tajemná návštěva ve tmě žaláře

Kam strčili Bobyho, Jackie nevěděl. Ocitl se v nevlídné, klenuté

místnosti pouze s jedním zamřížovaným okénkem až u stropu.

Nebylo to vězení. Byla to prádelna v přízemí jakéhosi

maloměstského domu. Kolem zdí stály necky, a dva veliké měděné

kotle v cihlové podezdívce páchly mýdlem a sazemi.

„Čerstvého vzduchu jsi užil dost,“ sdělil mu policeman, který ho

tam dovedl, „ a odtud se stejně brzy dostaneš.“

Nejednal s ním zle. Ale také se s ním nemazlil.

„Nestaráš se o tatíka? Kde je?“

„Ne,“ odvětil Jackie vyplašeně.

„Samosebou,“ konstábl převrátil necky, aby si měl Jackie kam

sednout, „že není hezké, touláš-li se a spíš-li v kupkách sena. To

pořádní hoši nedělají. Kam chodíš do školy?“

„Jsou prázdniny,“ řekl Jackie.

„Hrne, ukaž ruce. Ať ztratím hlavu, že se nepamatuješ, kdy ses

myl posledně.“

„Každý den se myji.“

Jackie natáhl ruce. Byly ušpiněné, protože od včerejška se ještě

nenašla k mytí příležitost.

„To bychom měli,“ řekl konstábl. „Vši nemáš?“

Jackie pohoršeně ustoupil. Vytáhl z kapsy starý hřebínek, který

sice– ztratil už dávno většinu zubů, nicméně ještě stačil na Jackieho

štětiny.

„Tadyhle to…,“ začal.

„Dobře. Schovej si to, v Útulku tě stejně ostříhají.“

Jackie se zděsil.

- 22 -

Za nic na světě by se mu nechtělo do útulku. Konstábl si jeho

zděšení dobře povšiml. Zdálo se dokonce, že s ním počítá. Zašklebil

se, potřásl hlavou.

„Kluci jako ty musejí do Útulku. A mohou být rádi, když se o ně

někdo stará. Tvůj otec se o tebe staral špatně.“

Jackie vypadal úplně zoufale.

„Ale já…,“ koktal, „já nepatřím do útulku, pane!“

„Patříš tam. Jako syn člověka, který se potuluje…“

„Nejsem jeho syn.“

„Nejsi? Hleďme. A tvrdil jsi…“

„Já…“

„Aha, lžeš. To je mrzuté. Kdo lže, krade.“

„Pane…“

Jackie sepjal ruce.

„Dost,“ pravil konstábl, „jsi uličník. Pročpak jsi utekl strýčkovi

z Londýna? To se divíš. My víme, co jsi zač. Povandruješ zpátky.

Styď se. Způsobit hodnému strýčkovi, který se o tebe stará, takovou

bolest.“

Do Jackieho vjela zlost.

„Já vám povím,“ vyskočil, „jaký je to hodný strýček. On řekl, že

se o mne stará?“

Konstábl založil ruce v bok, pohoršen jeho drzostí.

„Ty kvítko! Sedni si. Ihned si sedni. Zamknu tě na dva západy.

Takovou společnost hledáš? Tuláka, paliče…“

Jackie se hnal ke dveřím, ale nestihl to. Zapadly, zámek dvakrát

klapl.

Slunce nemohlo úzkým okénkem. V prádelně panoval chlad a

přítmí. Když zdvihl Jackie dlaň, aby si vzdorovitě utřel oči,

připomněla se mu zase špína na rukou. Maličko se rozmýšlel; pak

přistoupil k jednomu z kotlů. Roztočil kohoutek vodovodu, začal si

drbat ruce rýžovým kartáčem, který našel na podezdívce.

Ještě s tím nebyl hotov, když se konstábl vrátil.

Nesl kouřící hrnek a veliký krajíc chleba. Pohlédl na Jackieho

zamyšleně. „Jez.“

Jackie po něm točil oči. „Nic jsme nezapálili,“ vyhrkl, „spali

jsme.“

- 23 -

„Dobře,“ kývl konstábl, „nemusíš už nic říkat. Tulák přiznal

všecko.“

Jackie zezelenal. Zůstal stát s rukama mokrýma. A policeman

rázně odešel. Pečlivě zamkl.

Byla to pěkná kaše.

Jackie teď nevěděl, co s ním bude. Měl toho na svědomí

požehnaně. Utekl z domova. Podezírali ho z paličství. Možná, že

záležitost s hliněnými kuličkami a hokynářem vyjde najevo; a patrně

i s vyloupeným pytlem hrozinek v nákladním autě.

Až příliš toho bylo na muže deset a půl roku starého!

Jackie žmolil v kapse mlynářův šilink. Co teď s ním?

Bezpochyby mu jej zabaví… Den ubíhal. V poledne opět přinesli

něco k jídlu. Ale neptali se na nic a dokonce ani neodpověděli, když

začal sám. Odpoledne jako by se na něj úplně zapomnělo. Seděl v

prádelně, nikoli ve vězení; ale přesto byl žalářován.

Večer mu konstábl oznámil, že tu patrně stráví noc.

„Pošlu ti nějaké přikrývky. Musíš zůstat, Jacku Stone, protože

jsi příliš velký uličník. Kdyby se někdo nad tebou slitoval a pustil tě

do postele, nevyspal by se sám strachy, abys mu neutekl.“

Díval se při tom zkoumavě. Ale Jackie nezačal nic slibovat.

Vyhýbal se konstáblovu pohledu, tvářil se mrzutě.

„Mohu zůstat tady,“ odpověděl.

Jackie nepatřil k onomu druhu dětí, které hned pláčí a všeho se

bojí. Přinesou-li mu přikrývku nebo dvě, nebude tak zle. Snad

konstábl opravdu čekal, že uslyší prosby. Když se nedočkal, otočil se

na podpatku.

„Jak chceš“pokrčil rameny, „na cestu se vydáš zítra ráno. Dnes

tu není nikdo, kdo by tě odvedl.“

„Zpět do Londýna?“

„Ano. Tam je tvůj domov.“

Jackie už neprotestoval. Jaká by to byla znamenitá ostuda,

kdyby ho k mamince přivedla policie. To se raději vrátí ke strýci a

nechá si nařezat prutem.

- 24 -

Když dostal pokrývky (bylo jich ostatně zbytečně moc), ustlal si

ve velkých neckách. Světlo neměl. Valně se stmívalo. Položil se

naznak, hleděl do šeré klenby stropu. Za chvíli byla tma úplně.

Žádný zvuk sem nedoléhal zvenčí.

Jistě je nepříjemné, vytrhne-li člověka něco náhle z prvního

spánku. Srdce se rozbuší a dlouho se nechce uklidnit.

Přihodilo se to Jackiemu této noci; a to, co ho vyrušilo, bylo

zarachocení klíče v zámku, ostře slyšitelné v tichu pochmurné

prádelny. Jackie se v neckách posadil, zíral do tmy směrem ke

dveřím. Po prvním leknutí ho napadlo, že pro něj snad jdou už teď,

aby ho odvedli do Londýna. Nebo se chtějí přesvědčit, jestli

neutekl… Dveře se dlouho neotvíraly. Ten, kdo chtěl dovnitř, zřejmě

váhal.

Jackie zpozorněl. Rachocení zámku ustalo, ale podivný

návštěvník byl nejspíš stále za dveřmi. Uplynula minuta nebo dvě.

Ozval se zvuk, jako by se látka otřela o dřevo. Jackie stáhl přikrývky.

Tiše se dostával z nezvyklého lůžka. Sotva vysunul nohu, dveře se

začaly pomalu otevírat. Jackie znehybněl. Otevřel ústa, aby ho

nerušil ani vlastní dech. Dveře slabě skřípěly ve veřejích. Nesmírně

dlouho se otvíraly; a pak se něco sunulo dovnitř. Snad ohromný

plazící se had. A zas bylo ticho. A tma. A opět dveře slabě šelestily.

Slabounce to klaplo.

- 25 -

Tajemná plížící se bytost byla již uvnitř. Ona a Jackie. A dveře

zavřené.

To přece musilo k něčemu být! Jackie nepochyboval, jen se

obával, že mu to bude spis ke škodě, než ku prospěchu. Nevěděl –

vykřiknout, nevykřiknout, ptát se… Dělat něco, nedělat… A tak jen

čekal, co bude.

Nedělo se nic dlouhou chvíli.

Mrtvé, dusivé ticho leželo v klenuté místnosti. A pak se něco

hnulo na cihlové dlažbě.

„Jackie…,“ zasyčelo to od země. To byl Boby. Tulák Boby!

Bože, jak se sem dostal? A co tu chce? Jackie ani nedutal.

„Jackie…,“ ozvalo se znovu, „osle!“

Nadávka zazněla sykavě. Nebyl v ní patrně zlý úmysl; Jackieho

srdce se opět rozbušilo nadějí.

„Jsi tu, Jackie?“

„Tady.“

Sirka vzplála. Boby seděl na bobku. Šklebil se svým zarostlým

obličejem.

„Pojď sem, Jackie.“

„Co?“ zašeptal Jackie.

„Utečeme,“ syčel Boby v tichém smíchu, „přišel jsem pro tebe.

Pospěš si, nebo nás lapnou znovu. A pak už se jim z drápů

nedostáném.“

Sirka zhasla. Boby lezl potmě, těsně u Jackieho rozžal další.

Vzal ho za ruku.

„Zapáchal bys brzy v té díře,“ dodal.

Za dvě hodiny byli daleko ve volné krajině a pořád ještě ostře

pochodovali. A Jackie ani nemukl, přestože mu nohy vypovídaly

službu. Sotva je vlekl.

„Kam jdeme?“ zeptal se k ránu.

Boby se usmál nevážně se šklebícím obličejem.

„K Bradfordu, kvůli tobě. Mně osobně je to fuk, kam jdu.“

Jedna malá hvězdička na oji Malého vozu byla stále před nimi.

Ta, která od pravěku ukazuje sever.

.

- 26 -

6.

Útěk do bavlny

Boby byl rozhodně chlapík. Není přece maličkost vyvléknout se

z basy a ještě osvobodit kamaráda. Jackiemu ležela ta obratnost v

hlavě, ale Boby mu o tom sám od sebe neřekl nic.

„Kdybys měl moje zkušenosti,“ nadhodil pouze, „dokázal bys to

taky, protože nejsi hloupý chlapec, jak se zdá. Ale já tě zaučovat

nebudu. Nebo by ses chtěl stát tulákem?“

„Nikdy,“ řekl Jackie bez rozvažování.

„Tak tedy,“ pokývl Boby, „na tuláka by tě bylo škoda. Možná,

že i mne je škoda, ale to se už nedá napravit.“

Jackiemu připadalo divné, že by se to nedalo napravit. Ale

nebyla vhodná chvíle o tom začít.

A pořád šli a šli. Až když šedivý úsvit vyzdvihoval krajinu ze

tmy a hvězdy mizely, ukázal Boby kupředu, kde se daly spíš tušit,

než by byly vidět obrysy jakýchsi budov.

„To je nádraží, Jackie,“ pravil přitom „tam musíme dojít, než se

svět probudí.“

Přešli koleje, zatáčející se ve velikém oblouku. Budovy se

přibližovaly, rostly. Boby s Jackiem se ocitli mezi nimi, když nebe

na východě znatelně světlelo. Boby se zastavil a rozhlédl. Koleje,

všude koleje, dělily se v ulicích dřevěných skladišť. Hlavní trať

nechal Boby stranou. Z místa, kde stáli, nebyl na žádnou stranu

průhled do krajiny. Všude strměly tmavé stěny budov.

Boby zapískal na dva prsty. Zvuk se rozlehl a odrazil zpět ze

všech stran… Nic se nestalo.

Jackie, unaven a nejistý, pozoroval Bobyho. Boby ho obdařil

svým šklebivým úsměvem.

„Konec útrap, Jackie,“ pravil, „za chvíli si odpočineš. Každá ta

dřevěná bouda je nacpána bavlnou. Žok vedle žoku.“

Pak zapískal znovu. V tichu, které následovalo, zaslechli ozvěnu

blížících se kroků.

„Watchman,“ zvolal Boby.

Objevil se muž, navlečený v dlouhém kabátě. V ruce držel hůl.

Překračoval těžce nespočetné koleje.

- 27 -

„He?“ udělal.

Boby se hrabal v kapsách.

„Jedna,“ počítal, „dvě. Šest penci, starý brachu. Postačí šest

penci pro nás dva. Potřebujeme nerušený spánek třeba až do večera.“

Watchman natáhl ruku. Šest Bobyho penci v ní beznadějně

zmizelo.

„Skladiště číslo tři,“ zahučel, „tam se bude překládat až zítra.“

Šli za ním bludištěm kolejí a budov.

„Kdyby odjížděl k večeru nějaký vlak nahoru k Bradfordu,“

pravil Boby – byli bychom vám silně vděčni, starý.“

„Odjíždí za šest penci, „ brnčel muž, otvíraje velká zasunovací

vrata.

Boby se nelibě šklebil, pohlížeje na Jackieho.

„Je bída, Jackie, že nemáme dalších šest penci.“

Nevlídný muž v dlouhém kabátě bezpochyby nechával

přespávat tuláky na žocích bavlny za malou odměnu; a patrně je

umísťoval na zaplacené přání i v prázdných vagónech, aby mohli

cestovat na černo.

„Zde je šilink, “ řekl Jackie rázně, „dejte sem šest penci nazpět.“

Vousatý muž vyplatil šest penci a potopil Jackieho šilink do

hluboké kapsy dlouhého kabátu.

„Ve čtyři hodiny,“ mračil se, „přijdu pro vás. U Gardeenu

vyskočit. V Gardeenu se nakládá. Něco k jídlu?“

„Mm… no, „ protáhl Boby.

„Za šest penci, „ kývl dědek tvrdě.

Dali mu šest penci a přiznali si, že jsou na dně. Zato starému

cinkaly v hlubokých kapsách drobné mince až záviděníhodně.

Bezpochyby již před nimi ubytoval několik nocležníků.

Přinesl jim odkudsi velký kus chleba, menší kus sýra a džbán

vody. Potom je zamkl. Našli si místo pod vysoko proraženým,

malým okénkem, aby bylo více vzduchu. Bavlna vydávala zvláštní,

dotěrný pach. Něco snědli, než se uložili na veliké balíky, měkké

jako nejlepší matrace.

„Na celém světě,“pravil Boby, pilně žvýkaje, „bys nenašel

bezpečnější místo ke spánku, Jackie. Nikoho nenapadne, aby nás

- 28 -

tady hledal. Už se prý stalo, že dědek watchman ukryl tlupu zlodějů i

s lupem a policie chodila kolem jako slepá.“

Jackiemu se rozhodně nelíbil v tomto okamžiku tichý Bobyho

smích.

„Kolikrát jste se tu ukrýval? „ zeptal se.

„Já? „ otočil se Boby, „ještě nikdy. Dozvěděl jsem se o tom

teprve nedávno.“

Malé okénko nahoře nestačilo rozptýlit tmu uvnitř. Venku po

kolejích duněly vagóny. Ozýval se zvonivý třesk nárazníků.

Byl to přece jenom bídný život, tenhle tulácký.

7.

O kouzelné sixpenci, žebráckých značkách, a podniku

plném nebezpečí

Dávno už nespali, když pro ně mrzutý watchman přišel.

„Počítejte koleje,“ poučoval, „tímto směrem. Na šesté stojí čtyři

vagóny. Do některého z nich si vlezte. Budou připojeny k vlaku do

Gardeenu.“

Vagóny na šesté koleji byly úplně prázdné. Jackie s Bobym se

opatrně přikradli – a byl i v bezpečí.

„Času je dost,“ protáhl se Boby, „mohl bys koupit něco k jídlu.

Nějaký krámek na nádraží najdeš.“

„Krámek bych možná našel,“ odvětil Jackie mrzutě, „jde jen o

peníze.“

„Tady je šilink a šest penci,“ ukázal Boby. „Běž.“

Jackie vykulil oči. Boby do něj strčil.

„Běž, povídám. Snad sis nemyslil, že je nechám tomu

vydřiduchovi v kapse? Vytáhl jsem mu je hned, jak je tam strčil.

A…,“ přepočítal to, „na mou věru, Jackie, přehmátl jsem se. Mám o

dvě pence víc.“

Boby byl zajisté člověk venkoncem zkažený. Jackie raději

neříkal nic.

Přijal radu, aby se dlouho nezdržoval a vyhnul se případnému

setkání s policemanem, a rozběhl se oklikou k osobnímu nádraží.

Sotva se vrátil s několika jablky a s balíčkem pečiva, přisunula se k

- 29 -

nim čadící lokomotiva. Hodinu s nimi strkala z místa na místo, než je

připojila k vlaku úžasně dlouhému. Vlekli se pomalu k severu.

Celou noc cestovali.

Boby otevřel zásuvná vrata vagónu, posadil se, klátil venku

nohama. Také se prospali, pojedli, bavili se. Bylo jistě pro Jackieho

výhodné, ze se ho Boby ujal. Jackie k němu málem pociťoval

přátelství. Překáželo mu: však hodně nesprávností, kterých se Boby

dopouštěl. Ne. S Bobym – přes jeho milý, kamarádský úsměv – bylo

nutné se rozloučit co nejdříve. Boby nebyl dobrý člověk. Boby byl

vagabund a zloděj, lehkomyslným šklebením maskující ubohost

svého beznadějného života.

„Co nevidět vyskočíme,“ oznámil Boby, když se slunce

vyhouplo nad obzor, „díky Bohu. Necítím tělo.“

Pak Jackieho chvíli poučoval, jak se to dělá.

„Neboj se, něco už musíš dokázat. Postavíš se sem, skočíš ve

směru jízdy. Skočíš-li obráceně, budeš mít pohřeb. Hodně se odraz.

Hleď, aby ses dostal co nejdál od vlaku. Nic nevadí, jestli se překulíš.

Ostatně, počkáme si, až strojvůdce ubere.“

Jackie se na to netěšil. Stál v otevřených vratech, brousil

podrážky, zkoušel odraz.

Boby zkoumal trať vpředu; nebezpečně se vykláněl.

„Až řeknu teď, Jackie. Ne dříve. Ale potom se nerozmýšlej.

Vidíš tu značku? Přijde stoupání. Povlečeme se jako hlemýždi na

rodinný výlet.“

Lokomotiva supala. Rychlost se mírnila.

„Tak pozor, Jackie,“ křikl Boby, „a kdyby ses přece zabil, ať je

ti země lehká.“

Trať v těchto místech vedla po nizoučkém náspu, porostlém

travou.

„Teď!“

Jackie se mlčky odrazil. Vyletěl obloukem nepřesně vyměřeným

a příliš prudkým. Dopadl na svah. Nabral přece jenom čertovskou

rychlost. Vyrval patou kus drnu, letěl obličejem napřed, rozpřahoval

ruce. Šikmo a dopředu po břiše a zároveň po svahu dolů. Dvakrát se

převrátil tak rychle, jako by ho někdo roztočil. Ruce se mu při tom

- 30 -

rozběhly od těla odstředivou silou. Skončil až dole pod náspem s

pocitem, že je přeražen na více kusů.

Je možno říci, že se mu skok nepovedl.

Jak elegantně se proti tomu snesl rošťák Boby.

Vůbec neupadl ani se nepřevrátil. Seběhl jednoduše dolů po

svahu, brzdil setrvačností. Jackie ještě ležel, když se Boby obrátil a

spěchal k němu nazpátek.

„Dal jsem si,“ zvedal se Jackie, „au!“

„Výborně,“ pochválil ho Boby, „údy máš v pořádku…“

Tak docela to pravda nebylo, neboť Jackie našel několik boulí a

odřenin. Vlak, jako dlouhý, supající had před nimi utíkal, lesklé

koleje zklidněly, jako by se nic nestalo.

„Když já jsem skákal poprvé,“ vzpomínal Boby, „bylo to horší.

Našli mne a jednoduše mne vystrčili. Nemohl jsem si vybírat

nejvhodnější místo. Tenkrát jsem zůstal viset nohama na drátech

semaforu a švihl jsem se do nosu tak pořádně, že mne přivedli k sobě

až večer.“

„Vás už potkalo tolik nepříjemností,“ odvětil Jackie mrzutě,

snaže se slinami slepit natržený rukáv, „že se hrozně divím, proč jste

toho nenechal a nechopil se nějaké poctivé práce.“

Vykročili kolmo od trati.

Boby ukradl několik polozralých jablek ze stromů, lemujících

úzkou silničku.

„Trhej,“ pobízel Jackieho, „zatím nám to stačí. Seženeme si

něco ve vsi.“

Když se dostali k okraji jakési obce, jejíž domky svítily ve

slunci bíle natřenými zdmi, Boby se zastavil. Rozhlédl se, nejde-li

někdo kolem.

„Krást nebudu,“ oznámil Jackie rozhodně.

„Ne,“ pokývl Boby, „kdo ti namluvil, že budeme krást?“

Přistoupil k domku napravo. Něco si prohlížel. Jackie, jat

zvědavostí, se přiblížil.

„Mm… no,“ řekl Boby a vytáhl z kapsy černé brýle, „sežeň mi

nějaký klacek, Jackie. Podívej, tam se něco válí.“

- 31 -

Jackie se nehýbal. Zíral udiveně. Boby si nasadil brýle a ukázal

na dětskou kresbu tužkou na bílé zdi. Bylo tam namalováno něco

jako ležící vejce, špičaté na obou stranách, a přeškrtnutá šipka.

„To je žebrácká značka,“ pravil Boby, „ukazuje na vejce, to je

oko.“

„Nesmysl,“ protestoval Jackie, „nepoznal bych v tom oko.“

„Protože jsi hloupý kluk. Znamená to, že v této obci mají lidé

soucit se slepci. Běž pro tu hůl, u čerta. Povedeš mne. Vyžebráme si

něco.“

„A šipka?“ zeptal se Jackie se zájmem.

„Přeškrtnutá. Značí to nedbalost obecního strážníka. Nemáš u

sebe náhodou foukací harmoniku? Provozovali bychom hudbu.“

„Nemám,“ řekl Jackie, „a nelíbí se mi to.“

Ale dal se přemluvit, protože tak dalece v tom žádná zlodějna

nebyla. A k večeru, když za vsí počítali vyžebrané peníze, nelitoval.

Měli nejen plné žaludky, zbylo jim ještě tolik jídla, že Boby

nemilosrdně odložil do příkopu přebytky.

Přenocovali potom přepychově v další vsi, kde si ve špinavé

krčmě zaplatili za propůjčení dvou otepí slámy, které jim dovolili

prostřít v kůlně. Ráno se vydali na cestu brzy. A všude objevovali

žebrácké značky.

Jednou to byla dvě kolečka nad sebou, což znamenalo, že zde

sídlí lidé lakomí, a že je lépe je nepokoušet. Jindy našli trojúhelník

postavený na základně; o něm Boby tvrdil, že znamená čepici

obecního strážníka, a v tom případě obešli ves obloukem. Lomená

čára doporučovala vstup mrzákům; a skutečně, vydělali něco málo,

když Boby tahal přes celou ves nohu za sebou.

Všude se Jackie vydával za Bobyho syna. Někde říkali, že jdou

za maminkou, což byla ostatně pravda. Jindy bylo zas lépe tvrdit, že

maminka právě zemřela, proti čemuž se Jackie nejdříve bránil.

Nechtěl o něčem takovém ani slyšet.

Také byly na zdech dosti často neuměle nakresleny pušky. V

takových obcích prý podporovali vysloužilé vojíny ze světové války.

Nebylo to nic pro Bobyho, kterému ještě neuplynul třicátý rok věku;

války se tedy nezúčastnil.

- 32 -

Kde bylo naznačeno umrlčí lebkou, že obyvatelé nabízejí

příležitostnou práci, tam Boby polykal sliny a říkal, že to obejdou.

Jackie se zlobil a hrozil, že se dá svou cestou. Ale s Bobyho leností

nepořídil nic.

Také několik žebráků potkali – a tu měl Jackie důvod k jinému

údivu. Jeden z nich se ochotně zřekl návštěvy obce, u které značka v

podobě volských rohů sdělovala, že tam lidé dávají soucitně almužnu

každému, kdo o ni požádá.

„Vyberete víc,“ pravil onen žebrák, vyhlížející ostatně velmi

potřebně, „nepůjdu-li před vámi. Počkám a vlezu tam až odpoledne.“

Jiný tulák, se kterým je náhoda svedla, nazýval Bobyho – pane,

ačkoli nebyl víc otrhaný než Boby. Další Bobyho pozdravil

hlubokým předklonem a na rozloučenou mu popřál mnoho zdaru – v

té věci… Jackiemu se zazdálo, že Boby zaujímá mezi žebráky

postavení nepochopitelně výjimečné.

Jednoho večera spatřili na poli veliký stoh slámy.

Zaradovali se, neboť spali několikrát za sebou dosti nepohodlně.

Když se přiblížili, uviděli muže, který se již zabydlil; a seděl ve

vlahém podvečeru před stohem jako domácí pán.

Byl to rovněž tulák nebo žebrák, stáří velmi neurčitého; a tak

zanedbaný, že se vůbec nedalo říci, jak vypadá. Jackieho udivil hned

prvními slovy.

„Docela pěkná díra,“ pravil, ukazuje za sebe a neustále

odkašlávaje, „vlezte si tam. Vyhrabu si jinou.“

„Ne,“ řekl Boby, „máme také ruce k práci.“

Což Jackie od Bobyho ještě neslyšel. Dal proto svůj údiv hlasitě

najevo. Boby se však jen šklebil starým známým způsobem.

Večeřeli všichni tři společně. Jackie a Boby neměli mnoho

zásob, procházeli toho dne většinou místy označenými i dvěma

kolečky. Zato špinavý chlapík, který se prý jmenoval Joe, tahal ze

špinavých kapes bílá vejce a dokonce kus prouzeného masa. Snědl je

sám, protože vypadalo, jako by je válel v prachu po silnici až sem.

Vejce přijali. Boby Jackiemu ukázal, jak je má naklepnout na obou

špičkách a pohodlně vypít. A Joe se smál skuhravým smíchem, jak

jim chutná.

- 33 -

„Kdybych byl zvětřil,“ chrchlal, „že budu mít hosty, byl bych

toho nakradl víc.“

A Jackiemu málem přestalo chutnat.

Jak zkaženým hochem již byl!

Co by tomu řekla maminka?

Po večeři se Joe položil na bok. Z tajemných záhybů svých

hadrů vylovil nedopalek doutníku a sirky. Zdálo se, že si labužnicky

zapálí; nezapálil, Boby se na něj nečekaně rozkřičel.

„Dál od slámy, chceš, aby hořelo?“

„Copak je to tvoje?“ ohradil se špinavec zaraženě.

Ale poslechl jako hodiny. I sirky Bobymu odevzdal, neboť Boby

projevil obavu, že by ho mohlo napadnout bafčit později ve stohu.

Žebrákova úcta k Bobymu se ovšem nedala pochopit jen tak

snadno. Jackie si je oba prohlížel zkoumavě hezkou chvíli.

Potom hrabali hluboké otvory do stohu a Joe jim pomáhal.

Jackie zalezl ihned, jakmile to šlo. Ti dva zůstali ještě venku, sedíce

pohodlně opřeni zády o slámu.

Něco hovořili. Jackie si jich příliš nevšímal; snažil se usnout.

Ale snad ho něco kouslo, nebo tak. Boby se jistě domníval, že dávno

spí; i Joe si to patrně myslel. Byla to špinavcova slova, která otevřela

Jackiemu oči docela.

„Povídám… proč toho kluka taháš s sebou? Kluk nepatří k tak

důvěrné záležitosti. Něco kecne a je s námi se všemi zle.“

Boby odpověděl:

„Ten kluk…,“ a říkal to s velkou rozhodností, „je již celý muž,

hlupáku. Nepleť se do věcí Kohoutů.“

„Tak jo,“ pravil Joe, „musíš vědět sám nejlíp, jak hrozně

nebezpečný je to podnik.“

A pak se odmlčeli.

8.

Zločinný Joe

Jackie – silně znepokojen – se obracel na svém loži tak, aby

sláma neharašila. Trvalo mu dlouho, než mohl vysunout hlavu; muži

- 34 -

dole ještě mlčeli. Viděl je shora. Jeho díra byla vyhrabána ve výši

skoro dvou yardů.

„Beztoho,“ pravil Joe potom, „policie něco tušila. Nebo snad

ještě tuší. Musíte dát pozor.“

„To je v pořádku,“ odsekl Boby. „V pořádku? Pustili prý

detektiva po stopě Velikého.“

„Je mrtev.“

„Detektiv?“

„Ano.“

Joe povzdechl. „Utrpěl úraz?“

„Nožem,“ osvětlil to stručně Boby.

Jackie slyšel, jak Joe sípavě dýchá. Odchrchlával. Potřásal

hlavou.

„Kdo mu pomohl na onen svět?“

„Někdo,“ řekl Boby klidně, „to víš.“

Jackieho srdce nad nimi tlouklo tak hlasitě, že se jeho majitel

obával, aby je ti dva dole neslyšeli. Co to znamenalo? Byl snad Boby

vrahem?

„Jsi sekáč,“ ozval se Joe uznale po chvíli, „a proto ti nabídnu

něco výhodného.“

„Nabídl jsi vejce,“ odmítl Boby tvrdě, „víc není zapotřebí.“

„Netýká se to vaší schůze na hradě. Opravdu, vy Kohouti jste

hrozně nadutí. My jsme vás zvolili, jo?“

„Ty žes mne zvolil?“ pravil Boby, a s opovržením.

„Když ne tebe, tak jiného. Byl bych zvolil tebe, kdybych byl z

tvého okresu. To nech stranou a dej pozor. Moje nabídka…“

„Kašlu na tvou nabídku, starý.“

„Přestaneš hned kašlat. Víš, co to je?“

„Nevím. Nechci vědět.“

„Loupež…“ Joe zaluskal prsty a mlaskl, „a jaká loupež, hrome!

Snadná jako pro dítě. Jedná se o bábu.“

„Nemám čas.“

„Neblázni. Nikdy nebylo nic snazšího. Bába leží na penězích.

Má je ve slamníku. Je hluchá. Jak taje krásně hluchá! Chalupa stojí

stranou. Půl hodinky cesty odtud, říkám ti. Nevěříš?“

Jackie mlčel. Vůbec se nehýbal. Velký hněv mu stoupal k hrdlu.

- 35 -

„Vyčíhal jsem to. A zvu tě k tomu, protože si tě vážím. Bába čte

dlouho do noci v modlitební knížce. Lampu má na židli u postele,

okno zastřené. Co tomu říkáš? Vybrat peníze, založit rozkošný

ohýnek. Do smrti na to nikdo nepřijde. Jo?“

„Ne,“ řekl Boby krátce.

Vstal, zdálo se, že hodlá zalézt na své místo ve stohu.

„Kdyby sis to rozmyslel,“ naléhal špinavec, „je to chalupa na

kraji vsi se zahrádkou a zeleným plotem. Není tam jiný zelený plot.

Snadno to poznáš. Dohoníš mne. Já jdu pomalu. Bába bude určitě

svítit. Jinde se nesvítí touhle dobou. Pes není. Spolehni se na to, co ti

povídám. A sirky mi dej.“

Sbíral se s chrchláním a hekáním. Jak se narovnával, zasadil mu

Boby mocnou ránu pěstí shora do hlavy. Nakrčil ho tím jako panáka

z hlíny.

„Řekl jsem, že ne,“ pravil přísně, „a ty neuděláš, co já nechci.

Blázne. Myslíš si, že by se jen tak lehce věřilo v nešťastnou náhodu?

Policie by zatkla každého z nás, koho by našla poblíž. Zapomínáš, že

země je plná Kohoutů, kteří jdou na schůzi? Chceš, aby místo do

hradu přišli do vězení?“

„To jsou ale fóry,“ bručel Joe.

Seděl opět na zemi, držel si dlaň na postiženém temeni.

„Mám to dobře promyšlené.“

„Máš-li,“ odsekl Boby, „pak nevěřím, že by ses svého pitomého

plánu vzdal jen na mou laskavou domluvu. Vstávej. Zařídíme to

jinak a lip.“

A mocným trhnutím ho vymrštil do výše.

„Co…,“ zmítal se špinavý chlap. „Co to děláš, co blázníš!“

Boby ho táhl za límec. Joe kopal do strniště, až se prášilo.

Jackie se svezl po stohu jako po skluzavce.

„Půjdu s vámi,“ pravil rázně, když je dohonil.

Boby se po něm ohlédl. Neřekl nic, strkal vztekajícího se lupiče

kupředu.

„To se uvidí!“ křičel Joe, „v dobré vůli pořadně se poprat – to se

uvidí!“

Jenže proti Bobyho síle nic nezmohl.

- 36 -

Na pokraji vsi ho Boby porazil na zem. Jackie ochotně uřezal

šňůry na prádlo, napjaté od stromu v jakémsi ovocném sadě. Již

chvíli před tím měl Joe plná ústa čerstvé trávy, kterou se snažil

marně jazykem vytlačit přes pevný obvaz, utržený z vlastní košile.

Když pak ho ještě omotali šňůrami, stal se z něho bezvládný balík,

který Boby donesl na zádech k železné tra verze, spojující dva

patníky. Zbytkem provazu ho k ní spolehlivě připoutal.

„V pořádku,“ řekl potom; ocenil Jackieho vydatnou pomoc, „k

tomuto záslužnému činu chybí jen vysvětlení.“

A kouskem ušpiněné tužky, kterou hledal chvíli po kapsách,

popsal nabílený patník následujícími slovy, sestavenými z

nemotorných tiskacích písmen:

TENTO MUŽ JE SVÁZÁN PROTO.

ŽE ZAMÝŠLEL OLOUPIT

POČESTNOU BÁBU,

MODLÍCÍ SE ZBOŽNĚ

PŘI PETROLEJOVÉ LAMPĚ.

Načež napravo dole namaloval, snad z rozmaru, klikatou čáru,

podobající se blesku.

„To je podpis,“ uzavřel to.

9.

Bobyho tajemství

Ke stohu se nevrátili. Boby to nedoporučoval. Šli ostrým

pochodem za Polárkou na oji Malého vozu. Štěkot psů je provázel

tak daleko, jak daleko jej vůbec mohli slyšet.

„Nu, Jackie…,“ Boby se tvářil bezstarostně, „dobře jsme to

provedli?“

„Dobře,“ přikývl Jackie. O něčem přemýšlel.

Když našli jiný stoh (v této krajině nebylo mnoho stohů),

vyhrabali si lůžka mlčky. Jackie nedal ani dobrou noc.

Ráno byl vzhůru dříve než Boby. Přes noc v něm uzrály zaječí

úmysly, jenže Boby měl dobrý sluch. Vystrčil rozcuchanou hlavu z

díry právě, když se Jackie, našlapující na špičky, tajemně vzdaloval.

„Jackie…“ zavolal, „hej!“

- 37 -

Jackie se zastavil a napřímil. Trvalo tři vteřiny, než se otočil.

„Kam spěcháš, cvrčku?“

„Jdu,“ ohlásil Jackie; pohlédl krátce na Bobyho, sklopil pohled

zamračeně k zemi. „Jdu po svých.“

„Nepočkáš na mne?“

„Ne. Vy jste lhář a vrah. Nemám rád takové lidi. Sbohem.“

„Hrome,“ podivil se Boby.

„Ano. Poslouchal jsem vás včera dobře. Zabil jste detektiva.

Jaký je to nebezpečný podnik, ten váš, co? Nechci s tím nic mít.

Půjdeme každý svou cestou.“

Bobyho obličej v díře byl velmi dlouhý.

„Blázníš, Jackie.“

„Co vás napadá,“ Jackie mávl rukou, „myslíte si, že jsem se k

vám dal do učení, nebo co? Zapomněl jste, co já jsem. Já jdu za

maminkou. To je něco jiného, než se toulat po světě jen tak. Obejdu

se bez vás.“

„Do Bradfordu zbývá ještě sto mil, Jackie.“

„Ujdu je sám. Nemusíte se bát, že prozradím, co o vás vím,

ačkoli by to bylo jistě spravedlivé. Kdybych vyhledal policemana,

zavřeli by mne zase někam do prádelny. Policemanovi se musím

vyhýbat, proto mne můžete klidně nechat odejít. Však oni vás

nakonec přece dostanou.“

„Lapnou spíš tebe. Než se naděješ.“

„Ať. Raději půjdu zpátky do Londýna, než se pořád bát ve vaší

společnosti nějakého zločinu. Mám toho dost. Sbohem.“

Jackieho rozhodnutí bylo pevné, Boby to jistě věděl.

„Opravdu mne chceš opustit, Jackie?“

„Proč ne? Děkuji vám, že jste mne vytáhl z té hloupé prádelny.

A vůbec, že jsem se s vámi dostal tak daleko. A jinak…“

„Hm, Jackie… A chtěl bys vědět, jaký je to nebezpečný podnik,

o kterém jsme mluvili?“

„Ani nechtěl,“ Jackie se tvářil lhostejně, „dejte mi s tím pokoj.“

Tu– se Boby zase zasmál svým lehkomyslným smíchem.

„My jsme se zorganizovali, Jackie. Podívej, dělníci se

organizují, kdekdo se organizuje. Proč by se nemohli organizovat

tuláci a žebráci? V jednotě je síla, Jackie.“

- 38 -

Jackie byl přesvědčen již od včerejška, že o něco takového jde.

Proto ho Boby nepřekvapil.

„Já myslím,“ poznamenal hněvivě, „že pro ostatní lidi, kteří

poctivě pracují, nemůže být vaše sjednocení k ničemu dobré. Dovedu

si to představit. Každý by se poděkoval za takovou sílu, která je v

jednotě, jak říkáte.“

Ale Boby nevyšel ze svého šklebivého smíchu.

„Našel se někdo, kdo nás sjednocuje. Říkáme mu Veliký.

Povolal nás na schůzi v jednom starém hradě na severu. Všichni

žebráci a tuláci z celé Anglie tam nemohou jít, samosebou, protože

by se tam ani nevešli; a ta schůze je tajná. Dostaví se jen výboři.

Vůdci jednotlivých skupin. A ti vyřídí ostatním rozkazy Velikého,

chápeš?“

Jackie nevěděl, proč se mu Boby zpovídá. Mlčel. A Boby se

nepřetržitě šklebil.

„Pohleď sem, Jackie.“ Boby ukázal na kohoutí péro za svým

kloboukem, „to je odznak jednotlivých vůdců. A máš celou tu

tajnost.“

Boby vylezl z díry a protáhl se. „Půjdeme, Jackie?“

„Ne,“ odvětil Jackie urputně,“ táhněte k čertu sám. Ten mrtvý

detektiv vás bude strašit až do smrti.“

„Nebude,“ zavrtěl Boby hlavou s takovým přesvědčením, že

Jackie vyskočil.

„Jste zločinec, Boby,“ vyjel.

Ale Boby se pořád šklebil a vrtěl hlavou.

„Počkej. Veliký dostal z ciziny nabídku. Jackie, to bude něco

pro nás. Co aby ses připojil? Něco skvělého, říkám ti. My žebráci a

tuláci jsme rozlezlí po celé zemi. Představ si, jaký úspěch bude mít

výzva z ústředí, aby se všichni na všech stranách do něčeho dali“.

„Do čeho?“ zeptal se Jackie přísně.

„Mm… no. Podívej se. Přijde například válka. To už nebude

válka jako byla. V příští válce se stane hlavní věcí nikoli rvačka na

frontě, nýbrž zmatek v zázemí mezi obyvatelstvem. Čeká se, že to

obstarají aeroplány, ale někdo chytrý přišel ještě na něco dalšího. Co

je dnes nezaměstnaných žebráků a tuláků v celé Anglii, Jackie. Ti

všichni dostanou skleněné rourky a bacily nemocí, malé baňky se

- 39 -

smrtícím plynem a podobně roztomilé věci. Zakopají si je někde v

lese nebo tak, a na daný rozkaz začnou všichni najednou ničit.

Zapalovat, otravovat studny, vyhazovat nemocnice do vzduchu; a

bůhví co všechno. Není to hezké, Jackie?“

Jackieho údy se zatřásly.

„Cože,“ zakoktal.

„Počkej. Neplaš se. To je ten náš nebezpečný podnik. Nějaký

nemotora se dal chytit, když to Veliký dával dohromady. Měl

poznámky v notýsku. Hlupák, co? Mnoho se toho policie

nedověděla. Jen tak, že něco tušila. A poslala za námi detektiva, aby

se vloudil na tu hlavní schůzi, a Velikého zatkl. Ten detektiv se

přidružil k tulákovi a vytahoval z něj vědomosti, kde se schůze

pořádá a podobně. A tulák…“

„Vy!“ křikl Jackie, „vy jste ten tulák. Zabil jste ho.“

Boby se šklebil.

„Neskákej mi do řeči, Jackie. Tulák vyžvatlal, co věděl. A

potom…“

„Potom detektiva zabil.“

„Ne. Proboha, mlč. Potom detektiv zavolal na tuláka tajně

strážníky a bylo to. A detektiv se ubírá na schůzi místo toho tuláka.

Je ti to jasné?“

Jackie zcela oněměl překvapením.

„Tak tedy,“ protáhl Boby spokojeně „já jsem detektiv a nemusíš

se mě štítit, nešiko.“

10.

Černý Blesk

Nikdy potom Jackie nedovedl vypovědět, jaké pocity se ho

zmocnily při onom Bobyho vyjádření. Především mu přejel po

zádech od hlavy dolů mráz; vzápětí mu stoupalo horko z lýtek až k

hrdlu. Strnul, zkoprněl, nebo něco takového. Zmocnila se ho radost, a

zase nedůvěra. Nebyl schopen myšlenky. Byl jenom úžasně

překvapený.

„Pojď sem,“ slyšel Bobyho, „dokáži ti to.“

A nechal se vzít za ruku, zchladlou jako led.

- 40 -

Boby se dal do smíchu. Tak jako on by se snad opravdový

zločinec nemohl smát. Tento smích ukazoval na dobré svědomí. To,

co Jackieho od počátku k Bobymu táhlo, bylo tušení o dobrém

člověku, třebaže vláčené kalem skutečných událostí.

„Byl bych tě mohl vytáhnout z prádelny, Jackie? Jdi. Stalo se to

přece se souhlasem konstáblů. Nu, Jackie, co je?“

Chvíli potom Jackie, stále ještě velmi zmatený, obracel v ruce

destičky z tvrdé lepenky, Bobyho legitimaci. Dotýkal se jí s velikou

úctou. Byla tam nalepena Bobyho fotografie. Ale jakého Bobyho!

Oholeného, v čistém límečku a pěkných šatech, s oním dobrácky

lehkomyslným úsměvem a mnohou moudrostí v očích. A bylo tam

jméno, které znělo docela jinak než Boby.

„Věříš už, Jackie?“

Jackie kýval. Jak by nevěřil?

„Ale.. “ promluvil konečně, „jste strašně chytrý, když vám

svěřili takový úkol. A já vám teď musím říkat pane.“

„Říkej mi Boby, ne? Nyní snad neodmítneš mé kamarádství?“

„Nyní,“ řekl Jackie, setřásaje zmatek, „vám chci stisknout ruku,

Boby.“

Boby vztáhl ochotně pravici a Jackie ji sevřel mužným stiskem.

„Ale jistě nelžete, co?“ zeptal se ještě.

„Na mou duši ne,“ potvrdil Boby vážně.

Jackieho ovládala radost úplná, nezkalená. Červenal se hrdostí,

když ho Boby chválil jako poctivého a statečného chlapce.

„S poctivostí dojdeš nejdál, Jackie. Někdo říká, že je to hloupé

přísloví. Kdepak! Na tobě se osvědčilo. Bez poctivosti bys skončil

svou cestu už u té nešťastné kupky sena. Věděl jsem, že jsi pilně

pracoval ve mlýně, uvažoval jsem, co jsi zač. Nemohl jsem se o tebe

starat, mám svých starostí až nad hlavu. Upozornil jsem úřady,

protože se mi nezdálo v pořádku, že by měl desetiletý hoch shánět po

mlýnech práci. Tuláci už tušili, že je jim někdo na stopě. To kohoutí

péro mi bylo nápadné, protože je tulák tak pečlivě opatroval. Dnes

znám jeho smysl. Ty také. Viděls, jak se k nám chovali všichni

tuláci, které jsme potkali. Kdyby se prozradilo, kdo já vlastně

jsem…“

Jackie vzhlédl.

- 41 -

„Ó jé,“ povzdechl.

Boby se šklebil pořád stejné.

„Roztrhali by mne na kusy. Mno. Však dáme pozor. Co to

polykáš, Jackie? Abychom zase mluvili spíš o tobě…“

„Ne,“ odporoval Jackie, „mluvme o vás.“

„Počkej. Tehdy ráno přišli ke kupce sena ti dva konstáblové.

Hledali tebe, samozřejmě. Mne vzali s sebou jen tak. Oni si najdou

vždycky nějaký důvod, aby mohli tuláka sebrat. Obyčejně z něj na

policejní stanici něco nečekaného vypadne, když ho vyslýchají.

Tehdy se vymluvili na žhářství. Nikde tenkrát nevznikl žádný oheň,

Jackie. Já jsem se jim potom legitimoval… Ostatně, velitel stanice

mne znal, protože jsem ho den před tím na tebe poštval… A hovořili

jsme hodně o tobě, zatímco ses válel v prádelně v neckách. Tu to máš

s tou poctivostí, Jackie. Věřil jsem ti, když jsi mi vykládal, že jdeš za

maminkou, a proč. Podle zákona takové uprchlíky policie ovšem

zadržuje a posílá zpátky Tam, kam patří. Kam ty patříš? Do

Londýna, protože tvá maminka odevzdala prozatím všechna

rodičovská práva tvému strýci; a on je ostatně tvým poručníkem.

Kdybych tě byl měl za uličníka, byl bych dopustil, aby tě vrátili. Ale

zapůsobils na mne dobře. Proto jsem se tě ujal. Jsem také policejní

úředník, mám právo uprchlé kluky zadržovat. Zadržel jsem tě. U

kupky sena. A oznámil jsem na stanici, že se o tebe postarám sám.

Tak jsme to tedy umluvili. Dnes jsem přesvědčen, že jsi opravdu

poctivý a rozvážný chlapec; a že bys snad neutíkal z Londýna, kdyby

tvůj strýc opravdu…“

„Darebák,“ řekl Jackie, zasyčel a odplivl.

„S maminkou o tom promluvíme, Jackie, až mi případ skončí.

Poručnictví bychom strýci vzali…“

„To kdybyste mohli,“ vzdychl Jackie toužebně.

Boby kývl.

„Uvidíme. Alford se jmenuje město, kde slouží tvoje maminka,

ano?“

„Alford,“ přisvědčil Jackie.

„V Alfordu u maminky na mne počkáš. Možná, že nepřijdu, ale

stejně byste obdrželi s maminkou zprávu.“

„A proč byste nepřišel?“

- 42 -

„Možná, že se to nehodí, Jackie. Zatím ještě můžeme jít spolu.

Stopy po chlapíkovi, kterého žebráci nazývají Veliký, vedou na

sever. Zatčený tulák sem někam mířil. Vím jenom, že schůze bude v

nějakém starém, opuštěném hradě; ale těch je v severní Anglii

mnoho. Ze všech stran k tomu hradu putují vůdci s kohoutími péry za

kloboukem. Někteří tam snad již čekají. Až budou všichni, dají

nějaké znamení a Veliký přijde, aby je poučil o té příšerné

vyzvědačské činnosti.“

„Vy…“ polekal se Jackie, „chcete opravdu jít mezi ně?“

„Ovšem,“ kývl Boby lehce.

„A jestliže vás zabijí?“

„Proto jsem ti řekl,“ Boby se zase šklebil, „že se mi možná

nepodaří tě v Alfordu navštívit. Ale doufám, že se z toho dostanu.

Velikého musíme zatknout. A zavřeme ho pak do Dartmooru, až z

něj bude smuteční vrba.“

Jackie vypadal zamyšleně.

„A jak…“ zeptal se, „jste se to včera podepsal na ten patník?“

„Blesk je moje smluvená značka, Jackie. Všechny stanice v

Anglii ji znají.“

„Značka?“

„Ano. Mám hodně kamarádů ve Scotland Yardu, a ti mi říkají

žertem Černý Blesk, protože mám černé vlasy, a protože… nu…

protože se mi dvakrát nebo třikrát podařilo chytit lupiče jako

bleskem. Náhodou, rozumí se.“

Jackie se díval do dálky, zatímco Boby vyhledával smějícíma se

očima jeho pohled.

Slunce již stálo hodně vysoko. Zdrželi se toho rána pořádně.

11.

Policejní síť

O to veseleji se to šlapalo dál. A třebaže se až dosud větším

městům vyhýbali, nyní Boby prohlásil, že půjdou rovnou do Derby.

„V Derby bychom se patrně rozloučili tak jako tak, Jackie.

Kdyby se ukázalo, jak jsem už řekl – že jsi uličník, byl bych tě

- 43 -

odevzdal na strážnici, protože uličník nejsi, pomůžu ti z Derby k

mamince.“

„Co?“ protestoval Jackie a zastavil se, „jakživ jsem o vás tak

nestál jako teď, když jste mne přestal podvádět.“

A zesmutněl jako pelikán.

Derby je mnohem menší než Londýn; ale Jackie již natolik

odvykl ruchu města, že se tvářil nejistě. Většinou kráčeli postranními

ulicemi, i tak se jim lidé z dálky vyhýbali, protože se opravdu do

města nehodili. Byli potrhaní, uválení a rozcuchaní. Zarostlá brada

Bobyho budila hrůzu.

„Na ředitelství půjdeš ještě se mnou, Jackie,“ pravil Boby, když

chvíli postáli u orientačního plánku, „nejdříve musím srovnat svoje

záležitosti. Potom se postaráme o tebe. Čekají tu na mne, rozumíš?“

Jackie se velice zajímal o Velikého a jeho žebráky. Nabízel se,

že Bobymu pomůže; Boby odmítl se značnou lítostí.

„Kdybych někoho potřeboval,“ dodal, „vybral bych si jistě tebe.

Odměna na vypátrání Velikého lítá ve vzduchu. Pět set liber, Jackie.“

Hovořili výhradně o tajemné schůzi v neznámém hradě.

Jackieho to nesmírně zajímalo, neboť jiných starostí už ani neměl.

Věděl, že se k mamince dostane, a Boby na jeho stále opětovné

žádosti musel slibovat, že opravdu do Alfordu za ním přijde.

„Od chvíle,“ vykládal, a Jackiemu neuniklo ani slůvko, „kdy tě

zavřeli do prádelny, se pátrá po mužích s kohoutími péry za

kloboukem. Nikdo je neznepokojuje, rozumíš. Ale jsou pozorováni.

Od stanice ke stanici si konstáblové sdělují, kudy ten který z nich šel.

Oni jdou z různých stran k jednomu bodu… ke hradu. Ještě nevíme,

kde leží. Představ si to dobře. My si nakreslíme na mapy čáry, po

kterých muži s kohoutími pery putovali. Všechny ty čáry

prodloužíme – a jistě se potkají přibližně na stejném místě. Poblíž

bude určitě něco takového jako hrad. Takže se to dovíme napřed; a

pospíšíme si.“

Jackie to prohlásil za mazanost. Poslouchal dál.

Všechny zprávy se prý telefonovaly na ředitelství do Derby.

Boby se tam šel s nimi seznámit. Zatímco Jackie klesal pod těžkými

myšlenkami ve vlhké prádelně, udělal Boby pořádný kus práce.

„Ale, Jackie! Nikomu ani slůvko.“

- 44 -

„Ani půl slůvka,“ slíbil Jackie přesvědčivě, „málo mne znáte.“

Když se konečně dostali i na policejní ředitelství, nechal Boby

Jackieho ve velké světnici – mezi množstvím uniformovaných mužů,

kteří kouřili a hlasitě hovořili, s blůzami pohodlně rozepnutými – a

zmizel se slibem, že se vrátí. Boby do poslední chvíle nezapomínal

na opatrnost, třebaže se mu zdála zbytečná, a než by se domlouval s

policistou u velkých vrat, nechal se raději sebrat strážníkem na ulici.

Provedli to tak, že Boby hmátl do koše s jižním ovocem zrovna před

nosem toho přísného strážníka, který potom dostrkal Bobyho

nejdříve na stanici, a odtud, když se řádně domluvili, na ředitelství.

Jackie šel klidně s nimi a dokázal po cestě sníst dva ukradené

pomeranče, které měly Bobyho usvědčit z činu.

Mezi muži s nezapnutými blůzami se Jackiemu nelíbilo. Posadili

ho na lavici tak hloupě vysokou, že se mu nohy klátily ve vzduchu.

Mluvili s ním jako s dítětem. To ho velice zlobilo. Odpovídal na půl

úst. Zdvořile odmítl čokoládu, jakožto celý muž. Dali mu konečně

pokoj; mohl věnovat pozornost tomu, co ho zajímalo.

Byly to hlavně zbraně, rozvěšené po zdech. Nic se tak dalece

nedělo. Žádného zločince nepřivedli, žádný poplach nenastal.

Strážníci, kteří přece na křižovatkách a v ulicích vypadali tak

důležitě a nedotknutelně, byli lidé jako jiní. I karty hráli, a v kostky.

A Boby byl pryč velmi dlouho.

Když se konečně vrátil, vypadal jako předtím.

, Jackie se choval dobře?“ ptal se. Velitel těch strážníků

odpověděl zdvořile: „ Co nejlépe, kapitáne.“

„Blesku,“ řekl Jackie, aby si konečně všimli jeho postavení,

„jdem?“

Asii.

Nikoliv ven. Na velký dvůr, kde stálo mnoho podivných

automobilů. Byly to žaláře na kolečkách, kromě řidičova místa ze

všech stran uzavřené, jen s malým zamřížovaným okénkem vzadu,

zaskleným mléčným sklem,

„Povezeme se,“ pravil Boby, „v jednom z těch kufrů.“

Říkalo se teda – kufry. Jackie nic neměl proti svezení se.

„Proťaly se vám ty tulácké cesty, Boby?“ zeptal se.

- 45 -

„To se nasměješ,“ odpověděl Boby, „proťaly se asi na míli od

Alfordu.“

Dva muži v uniformách přešli spěšně mimo, uctivě zdravíce.

„Tento vůz, pane,“ hlásili.

„Pojď, Jackie,“ řekl Boby.

Jackie spolykal překvapení a zvědavost, dokud neseděli na lavici

uvnitř kufru; a dokud vůz, hrknuvší s nimi přes práh průjezdu,

nevyjel na ulici. Oba strážníci seděli vpředu, zadní dvířka byla

uzamčena.

„Míli od Alfordu!“ Jackie vyvaloval oči, „je tam hrad?“

Boby kývl.

„Je. A zdá se, že docela vhodný pro něco takového.“

„Vida,“ pravil Jackie, „to je náhoda.“

„Pro tu náhodu,“ zasmál se Boby, „můžeme být ještě spolu,

Jackie.“

V té chvíli odsunul strážník, sedící vedle řidiče, kontrolní

okénko nad hlavou, a podíval se dovnitř kufru.

„Už jedou, pane,“ oznamoval.

„Kdo?“ vydechl Jackie; Boby se spokojeně zašklebil.

„Naši,“ odpověděl, „kolem hradu bude krásný řetěz stráží.

Každý se dostane dovnitř. Vstup volný. Ale nikdo se nedostane ven.“

Opravdu, nějaký velký vůz předjel Bobyho kufr tak zuřivě, že

náraz vzduchu odsunul nemotornou karosérii k příkopu.

12.

Křižovatka u Starého hnízda

„Popožeňte tu hrkačku.“ říkal Boby co chvíli do kontrolního

okénka.

Jinak studoval mapu v nedostatečném světle uvnitř, ukazoval na

ní prstem, hovořil s Jackiem.

„Na tomto rozcestí vylezeme z kufru, Jackie. Ty se dáš vlevo k

Alfordu… Alford už odtud jistě uvidíme… a já vpravo ke hradu.

Maminčinu adresu máš.“

Jackie pokýval.

Pan a paní Capletonovi, ulice Treatschurch.

- 46 -

Dlouho a dlouho jeli.

Byla to nudná jízda, protože neviděli skoro vůbec ven. Jediné

zajímavosti se dočkali, když strážníci u volantu hlásili na postranní

cestě jakéhosi tuláka s kohoutím pérem za kloboukem. Měl jen jednu

ruku; Boby si vzpomněl, že jednorukého sledovala policie ve směru

od Liverpoolu.

Přiblížili se k Bradfordu, který se hlásil šedomodrým zamlžením

oblohy na obzoru. Kličkovali potom tím městem, z něhož Jackie

neviděl skoro nic. Načerpali benzín a jeli bez zdržení dál, pojídajíce

ze svých zásob. K Alfordu zbývalo asi padesát mil. Nemohli je do

večera ujet; Boby se stejně chtěl dostat na rozcestí, které Jackiemu

označil, raději zrána. Vystoupili tedy před jednou z venkovských

stanic. Strávili noc na strážnici.

Tam měl Jackie opět příležitost přesvědčit se, jak vážně se brala

žebrácká záležitost. Telefonické rozkazy se střídaly s klepáním

telegrafu. Zprávy se hrnuly ze všech stran; Boby je pečlivě srovnával

ve svém mozku. Sám odeslal několik telegramů a dlouho hovořil s

někým telefonicky tak uctivě, že se Jackie potom zeptal, kdo byl ten

pán na druhém konci drátu. Dozvěděl se, že mluvil sám sir Trevon

Bighaus, nejvyšší představený Scotland Yardu.

Zdánlivě panoval mezi lidmi na strážnici zmatek, avšak byli

pouze pečliví a pilní. Nezáleželo celkem na otrhaných mužích s

kohoutími péry. Hlavní věcí se zdálo dostat jejich organizátora,

onoho Velkého, který zaprodal vlast cizincům.

„Na vás, Blesku,“ pravil jednu chvíli velitel stanice, „může být

Intelligence-Service hrdá.“

„Může-li,“ odvětil Boby, nevzdávaje se svého lehkomyslného

úšklebku, „pak až po výsledku.“

Jackie vyrozuměl, že policie obkličuje hrad – kterému v okolí

říkali Old Nest – velice nenápadně. Hlídky, vyzbrojené dalekohledy,

zdaleka hlásily každého nově příchozího tuláka z kterékoli strany;

pak se mu uvolnila cesta jako do pasti.

Podle toho, co Boby vyzvěděl, zakázal Veliký účastníkům

schůze toulat se v okolí hradu. Patrně nashromáždili včas někde

uvnitř potraviny; a teprve po skončení schůze budou tuláci hrad

opouštět jeden po druhém, aby to nebylo nápadné. Čekalo se jich na

- 47 -

padesát. Dalo se ovšem předpokládat, že skončenou schůzi opustí

Veliký jako první. Bylo dobře postaráno o to, aby neunikl. Zatýkání

vycházejících se bude dít tajně, aby bylo co možná omezeno

nebezpečí pro Bobyho, který se bude snažit vyjít až poslední. Patrně

Old Nest skrývá prostor vhodný ke schůzi někde v podzemí. Boby se

tak domníval. Nebyl již čas to zjistit, někteří z Kohoutů jistě už dole

byli. Počítalo se i s tím, že Veliký se dostaví rovněž jako tulák, takže

ho venku nepoznají. Uvnitř se ovšem prohlásí; Boby se pak stane

hlavním svědkem v soudním přelíčení proti němu.

Jackie toho měl v hlavě tolik, že dlouho na kavalci neusnul. I

potom spal jen napůl. Když ho ráno Boby probudil, nebyl vůbec

rozespalý.

Vlezli zase do kufru. Slunce vyšlo před hodinkou, ranní chlad

poněkud roztřásl neodpočinutá těla. Vozidlo hučelo a poskakovalo

po nerovné silnici bez jediné zastávky až do devíti hodin dopoledne.

„Rozcestí,“ ohlásil řidič a zastavil.

„Jestli jde někdo kolem,“ křikl Boby, „raději jeďte dál!“

Nikdo nešel, mohli vystoupit. Než se Jackie pořádně protáhl,

auto nastartovalo. A zmizelo v prachu.

Nerovná cesta se dělila ve dvě; levá, ta širší, směřovala zřejmě k

Alfordu. Pravá se ztrácela mezi obdélníčky polí a luk. Krajina,

spočívající v teplém slunci, byla mírně zvlněná, místy posetá

tmavšími skvrnami lesíků; a čistá jako boží oko.

Alford bylo vidět. Stoupal do nevysokého svahu na obzoru

hezkou směsicí střech a stromů, ve slunci jakoby pohyblivých a

naznačujících i z dálky pěti mil svůj vnitřní život. Měl dokonce dva

pokuřující tovární komíny a veselou kostelní věž. Jackiemu se líbil; a

jako místo, kde žila maminka, upoutal jeho pozornost na dlouhou

chvíli. Boby, velmi moudrý, ho nechal vynadívat.

Jackie se konečně otočil sám, pohlédl do očí svého velkého

kamaráda, a usmál se.

„Musím vám poděkovat“pravil měkce, „Boby. A jistě

přijedete?“

„Jistě,“ kýval Boby.

A pak Jackieho pohled zabloudil na druhou stranu.

- 48 -

Tam, rovněž asi ve vzdálenosti pěti mil, se zvedal proti nebi

chlum, výše než ostatní kopečky v dohledu. Ze spousty listnatých

stromů na jeho temeni vyhledalo něco jako polozbořená, mohutná

čtyřhranná věž nevlídné, šeděhnědé barvy. Byla neživá právě tak, jak

byl Alford živý.

„Skoro,“ pravil Jackie, „bych vás tam nepustil, Boby! Je to plné

darebáků, že? Kdo by to řekl.“

„A kdo by řekl,“ zasmál se Boby, „že v okolí je plno policajtů.“

Jestliže se tam něco dělo, pak jistě jen velmi tajně. Ponurá věž

neprozradila nic; hustý les, obkličující zříceninu, se tvářil

liduprázdně.

13.

Kohout dloubán

Zatímco se dívali, přejelo kolem Jackieho a Bobyho několik

povozů a přešlo několik pěších oběma směry. Ale ani náznak života

nezpozorovali na úpatí chlumu – kromě jakéhosi otrhaného člověka,

který kráčel po mezích mezi lány polí. Podle kohoutího péra za

kloboukem byl – jedním z nich.

Slunce stálo vysoko. Odhadli, že může být kolem jedenácti; a

domluvili se, že se rozejdou.

„Mnoho štěstí,“ loučil se Jackie a jeho oči mluvily o jeho

pocitech.

K rozloučení však nedošlo.

Po zaprášené silnici se k nim klátil ošumělý dlouhán se sukovicí

v ruce. Měl Vousy na bradě – bezpochyby přistřihované nůžkami

nebo uřezávané nožem, když dorostly a překážely – a klobouk bez

střechy.

A hlavní věc: černé kohoutí péro se zeleným leskem,

přidržované na tom klobouku silným motouzem.

„Ao… hej!“ křikl srdečně.

Zbavit se ho zajisté nemohli. Proto Boby klidně vyčkal, až

došel.

„Bůh tě natřes, kolego,“ odpověděl mu, „k cíli?“

Dlouhán ukázal špičatým nosem k chlumu.

- 49 -

„Hehe,“ kýval, „odkud?“

„Zdola,“ řekl Boby, „a ty?“

„Z Yorku. Zvolili mne, ale byla to fuška. Protikandidátovi jsem

musel nařezat, aby se vzdal kandidatury.“

Mávl sdílně sukovicí, kterou svíral v ohromné pěsti.

„Pojďme. A co ten kluk? Jde s námi?“

„Nejde,“ pokrčil rameny Boby, „náhodou máme v Alfordu

příbuzné. Pošlu ho protentokrát k nim.“

„Příbuzné?“

„Babičku z třetího kolena. Hodnou babičku. Sto deset let

starou.“

„Cakracakra,“ podivil se dlouhán, „babička snad ještě vydrží

několik dní, když vydržela sto deset let. Kluka tam neposílej.“

Dlouhán drbal koncem sukovice svůj úžasně špičatý nos a

hloupě se přitom pochechtával.

„Do výchovy syna ti kecat nemíním,“ dodal, „jen ti radím;

neposílej ho tam.“

„Proč?“

„Je to tvůj syn, jo?“

„Jak to víš?“

„Od starého Joeho. Splašil někde revolver. Je to novinka

cakramentsky důležitá. Pro vás dva.“

Boby s Jackiem se na sebe podívali.

„Trochu,“ zasykl Boby, „ho známe.“

„On se taky pamatuje,“ ušklíbl se nosatý, „a zuří jako čert.“

Boby se rozhlédl. Dlouhánovi to zase přišlo k smíchu.

„Rozhlížíš se zbytečně, kolego. Joe je koumák. Podšitý ďáblem.

Povídá, do Bobyho nebouchnu. Hodil by rukama – a bylo by po

všem. Bouchnu do toho škvrněte. Boby se zblázní žalem, až ho bude

pohřbívat. Ty máš kluka rád, jó?“

Jackie se přikrčil. Leccos se mu už přihodilo, ale až do této

chvíle mu nikdo tak přímo ne vyhrožoval.

„Ráno mne Joe dohonil,“ pokračoval nosáč klidně.

„Přivalil se na vagónové ose severního rychlíku. Domákl se, že

táhneme k Alfordu. Čert ví od koho. V jednom kuse čmuchá,

vyptává se, lichotí. Řekl jsem že jo, že jdeme k Alfordu, když už to

- 50 -

stejně věděl. Číhá zrovna na té cestě,“ dlouhán ukázal k městečku,

„nevím kde. Dal bys tomu ránu, kdybys tam synka poslal.“

Boby se narovnal. Oči mu plály.

„Jdu s tebou, Jackie. Doprovodím tě. Je dost času. Stihnu to

ještě na Old Nest.“

„Nic na tom nezměníš, Joe do vás bouchne. Máš stříkačku?

Nemáš. On má. Víš odkud to přilítne? Dej pokoj. Nekoumej, a ten

tvůj zmetek ať nemá strach. Ber ho s sebou na Old Nest. Proč ho

posílat ke stoletý bábě?“

„Stodeset,“ opravil Boby.

„Tím hůř. Ta ho tak vytrhne… Joe to měl krásně nalinkované.

Nediv se, že má na tebe žízeň. Zesměšnils ho, i když se nic nestalo.

Pustili ho, samosebou, nedá se někoho zabásnout jen proto, že někdo

naškrábe nad něj na sloup, co by jako udělal, kdyby to udělal, ale on

nic neudělal. Jo?“

Mával sukovicí ve vzduchu, jen to svištělo.

„Až to na Old Nest skončí, rozmáznem ten případ s Joem a

zůstaneš poslední. Někdo už na Joeho padne a pěkně ho sundá,

protože Joe je dubová palice, zůstane tu dřepět třeba do skonání

světa. Já jsem mu neřekl nic, protože jsem mínil, že už jste tam.

Můžeš poděkovat svýmu svatýmu patronovi, že jsme na sebe kápli.

Stejně sis o něco koledoval, i když to Joe přehání.“

Dlouhán pozoroval Jackieho vzrušení s požitkem. Ale pak se

podivil Bobyho váhavosti.

„Tolik po tobě tvá babička prahne, školáku?“ zeptal se Jackieho

posměšně, „za sto deset let by už mohla mít rozum. V Old Nest

budeš zatím nejbezpečnější… Musíme si chránit dorost, kolego.

Máme ho pořídku,“ dodal k Bobymu.

Jackie se usmál mrzutě a pouze jedním koutkem úst. Nosatý

určitě neuhodl proč. Jackie si živě představil, jak bude bezpečný

mezi padesáti světoběžníky někde v podzemí staré hradní zříceniny.

Ale byli tam přece policemani. A Boby. Konečně, nebezpečí ani

nehrozilo. Kromě toho by se mohlo zdát váhání dlouhánovi

podezřelé. A jinak…

Boby se rozhodl.

- 51 -

Vzal Jackieho za ruku a vykročil směrem k Old Nest. Kostky

byly vrženy. Dlouhán se souhlasně zachechtal a dlouze odplivl.

14.

Cesta zeleného střepu

Zblízka bylo Old Nest starobylé hradní sídlo, nemotorná stavba

z velikých, tmavých kamenů, potopená v záplavě listnatých korun

stromů, zasazených jistě až dlouho po jejím vzniku.

Z některých částí hradu se zachovaly jen hromady kamení.

Tu stála zeď, ohlodaná křivolace zubem času, a s otvorem, kde

snad kdysi bývalo okno. Jinde trčely lomené oblouky jako po

vyhoření. Tam, kde bývala za dřívějších časů patrně krytá místnost,

rostl staletý jilm.

Zákoutí se tu našlo ještě plno; i všelijakých klenutých děr;

probádat je, to by chtělo pořádné osvětlení, nástroje, a hlavně

odvahu.

Kolem se nic nehýbalo; ani uvnitř.

Ptákům se zde nelíbilo. Hodně stínů, málo slunce. Vlhkost půdy

prochlazovala vzduch i v tomto pěkném létě. Jen pošramocená věž,

která ani přes svou mohutnost neodolala zubu času, dostávala nějaký

ten sluneční paprsek. Všude hnilo listí, nikdo je neodklízel, vítr se na

ně nedostal, takže zaplňovalo hradní příkop až po okraj. Byl ostatně

dosti mělký.

Možná že to, před čím se zastavili, byla kdysi hlavní brána.

Nyní tu stála směšně a zbytečně. Mohli projít tudy nebo také

jinudy se stejným úspěchem, protože léta okousala bránu i zdivo a

téměř celou stavbu jako pes okouše kost.

Jackie nevěděl, kde se vlastně policemani skrývají; a jsou-li tu

vůbec. Díval se často po Bobym, ale Bobyho patrně zajímal dosud

výhradně Joe a jeho hrozba. Jistě tu policemani byli. Připlížili se

jeden po druhém, někteří možná v přestrojení, jako tuláci. Kolem

hradu měli ostatně skrýší habaděj; les byl pořádně hustý. K Old Nest

vedla po hřbetu chlumu jediná cesta, zpola zarostlá. Býval by

nerozum škrábat se nahoru hustým porostem mimo cestu; což určitě

- 52 -

- 53 -

žádného tuláka, línou kůži, ani nenapadlo. Proč by to dělali, když o

přítomnosti policemanů neměli ani ve snu tušení?

Nastal okamžik, kdy se musilo rozhodnout, kudy dovnitř.

Nosatý dlouhán to věděl. Boby se jen tvářil, že to ví. Aby zakryl

nevědomost, huboval pořád na zločinného Joeho. Jackie se obdivoval

jeho klidu a smělosti. Snažil se chovat zrovna tak. Ale už jenom

pomyšlení na maminku, vzdálenou sotva dvě míle, mu klid bralo.

„Koukej, Jackie,“ pobídl ho dlouhán, tvářící se velice

kamarádsky, „po těch střepech. Já nevidím nic.“

Boby si jeho řeči zdánlivě nevšímal. Prohlížel si omšelou

dřevěnou tabulku s vybledlým nápisem: „Vstup do hradu na vlastní

nebezpečí.“

„No ne,“ odkašlal dlouhán, „jako by tam někdo mohl na cizí

nebezpečí.“

Veliký tady patrně označil cestu ke vchodu do podzemí střepy

pohozenými jako namátkou. Skutečně Jackie našel a zdvihl kus

láhve. Ale Boby se na to zběžně podíval a řekl mu, aby to zahodil.

„To bych řekl,“ kýval nosáč, „poslechni a hoď to někam. Náš

střep musí být zelený na jedné straně a bílý na druhé.“

„Yes,“ přisvědčil Boby drze, ačkoliv až do tohoto okamžiku

nevěděl nic.

Lahvový střep byl poznamenán jarními dešti; usazené bláto

prozrazovalo, že tu leží hodně dlouho. Střepy se najdou všude, kam

zavítají lidé. Proto patrně volil Veliký takové značkování jako

nenápadné. Ale proto rovněž použil střepů odlišných od těch zcela

běžných.

Když našli střep coby značku, viděli, že je poměrně čistý, a že

leží nedlouho. Prohlédli jej a vrátili přesně na místo, kde ležel. Byl

zřejmě ze stínítka stolní lampy. Pro běžného člověka je střep jako

střep. Bobymu – detektivovi – by byl nápadný i bez upozornění.

Stolní elektrická lampa! Výletník by ji patrně nevláčel – jen proto,

aby tady na Old Nest rozbil její stínítko.

„Tak patnáct kroků dál musí ležet další střep,“ zamumlal

dlouhán.

„Patnáct?“ ozval se Boby pochybovačně, jako by vzpomínal.

„Jo, máš pravdu.“

- 54 -

Našli střep brzy. Svítil bílou stranou na pokraji nízkého kapradí.

„Zase patnáct,“ přikývl dlouhán.

Vzdálili se značně od výstražné tabulky městského úřadu

alfordského, když hledali další zelenobílé střepy.

Přelezli jakousi zeď a prošli klenutím, podobným stoce; a tak

nízkým, že se i Jackie musil sehnout. Stanuli na okraji skály, kterou

tu dešti odplavovaná země obnažovala, a která spadala dosti příkře

do hloubky sice neveliké, ale postačující k tomu, aby si neopatrný

turista pádem polámal nohy a ruce. Pod skálou odvrácenou od

Alfordu se košatily koruny listnatých stromů, jimiž byl pak už mírný

svah do daleka poset. Hradní zřícenina byla z této strany viditelnější

než z rozcestí nebo z Alfordu.

Střep se leskl doleji. Ležel na skalním výstupku.

Dostali se tam, zachycujíce se kamenitých hran. Urvaná skála

tvořila jakousi klikatou stezku. Další střep zahlédli vpravo; lezli

opatrně, ještě ve výši asi tří yardů nad korunami stromů.

Pak zel ve skále nevelký otvor.

Zelenobílý střep ležel v jeho ústí. Á uvnitř byla ošklivá tma.

Byl-li to vchod do tajné sněmovny tuláků, byl nadmíru výhodný.

Zdola se objevit nedal. Dále od hradu tomu překážely stromy. Zcela

zblízka to taky nešlo – oči, obrácené vzhůru, klouzaly po příkré stěně

– a otvor prostě neviděly, jako nevidíme do oken domu, stojíme-li na

chodníku těsně u zdi.

„Zápalky,“ houkl dlouhán.

Přidržoval se opatrně skalního výčnělku jednou rukou a druhou

si ohmatával kapsy.

„Myslil jsem si,“ přikývl Boby, „že se to bez zápalek neobejde.“

Jackie stál na kamenité stezce mezi nimi a pozoroval mlčky

nosáče, který se špinavou krabičkou sirek v ruce zalézal do otvoru

hlavou napřed. Položil se při jeho okraji na břicho. Otvor jako by ho

vtahoval; za chvilku bylo vidět už jenom jeho dlouhé, klátící se nohy.

Patrně škrtal zápalkou.

A Boby se mezitím díval na Jackieho. Snažil se mu úsměvem

dodat odvahy. Ale s Jackiem mohl být spokojen. Jackie se nebál.

„Hurá,“ ozval se konečně dlouhán a jeho hlas hučel z díry.

„polezte, hošové, jako domů!“

- 55 -

Nohy zmizely. Jackie bez pobízení postoupil k otvoru. Vlezl a

Boby za ním.

Na začátku chodby – nebo spíše díry – byl vzduch ztuchlý; dále

se na nízkém stropě třpytily kapky vody. Dlouhán byl vpředu,

zápalka v jeho ruce osvětlovala hrbolaté klenutí. Jackie si připadal

jako v díře do pekel.

Chodba se rozšiřovala, klesala; za chvíli se mohli narovnat. Jen

dlouhán ještě skláněl hlavu. Přidržovali se stěn, šli dál. Co chvíli

někdo uklouzl. Potom vlhkost mizela. A když dlouhán harašil

krabičkou, aby zase škrtl, strašila kolem nich tma jako v hrobce.

Zaživa pohřbeni… Konečně plamínek.

Dojem Jackieho byl, že v těchto místech je lépe stát potmě, než

vidět na stěny chodby, tak nepříjemně blízké. Dusilo to a tísnilo.

Ležela tu doslovně nad hlavou tíha skal, hrozící poklesem a

rozdrcením.

„Jde se,“ zavelel dlouhán a jeho hlas temně hučel, „někam se

přece dostaneme.“

Když zdolali několik rozválených kamenných stupňů a mírně

zahnuli, neustále sestupujíce pod povrch země, neobklopila je už

- 56 -

taková tma, když zápalka zhasla. Zdání rudého světla tmu nesměle

plašilo.

Po chvíli zaslechli vzdálené hlasy.

A konečně, z okraje trychtýřovitě se rozšiřující chodby, nahlédli

do veliké prostory, oživené mnoha postavami. Skákala po nich

červenožlutá záře pochodní, rozvěšených po stěnách.

Byli v pasti.

15.

Příchod Velkého Kohouta

Jáma lvová.

Jinak to Jackiemu nepřipadalo. Na padesát špinavých a

roztrhaných lidí se zarostlými bradami, rozcuchanými vlasy nebo

plešatých, mladších, starších, menších, větších – se kolem seskupilo.

Vítali je hulákáním, vyptávali se. Boby a Dlouhán jmenovali okresy,

ze kterých přišli; a kdosi s křídou v ruce běžel k vlhké zdi, aby

přeškrtal jména těchto okresů.

Jackie se stal okamžitě terčem hrubých vtipů.

Nechali ho na pokoji, až když Boby nejbližší „kolegy“ potrestal

ranami svých silných pěstí. Ihned se rozneslo, že jakýsi špinavý Joe

tomuto cvrčkovi vyhrožuje, a čím. A bylo rad, nadávek i smíchu, že

Jackiemu šla hlava kolem.

Uklidnění nastalo teprve za chvíli. Kdosi se Bobyho s Jackiem

ujal a vedl je dozadu, kde ležela spousta slámy. Ukázal jim tam

někam prstem.

„Tady se chrápe. Nenechte si v noci krást slámu. Popralo se to

tady k vůli slámě už párkrát.“

Potom je „pořadatel“ opustil; a jelikož se i dlouhán někam

ztratil, usedli Boby a Jackie na slámu a mohli se porozhlédnout.

Řada pochodní obstarávala dosti světla, třebaže jeho kmitání

očím trochu vadilo. I vzduch byl poměrně čistý, opomineme-li

smolný zápach loučí, kouř táhl jedním směrem, nikoli však k chodbě,

kterou přišli… A opravdu tato veliká místnost překvapila i Bobyho.

Zřejmě ji vystavěly kdysi dávno lidské ruce. Snad jako konírnu,

možná úmyslně vybudovanou pod zemí, aby byla zvířata chráněna

- 57 -

při nájezdech nepřátel. Strop, nepříliš vysoký, se uprostřed klenby

ošklivě rozestupoval. Hrozilo to zřícením.

Ve dvou rozích zmrtvělo sesypané kamení. Kde býval hlavní

vchod, nedalo se již poznat. Stěna, kterou čas zachoval nejrovnější,

byla počmáraná křídou. Porůznu stály pytle, naplněné bezpochyby

potravinami; a množství malých soudků s vodou. Dopravit sem

zásoby byla jistě práce nemalá, jestliže se dopravovalo cestou, kterou

Jackie a Boby znali.

Kdosi se před nimi zastavil. Vyrobil na nevlídné tváři vlídný

úšklebek a zeptal se, nemají-li hlad. Prozatím odmítli.

„Je tu blahobyt, „ řečnil ten chlápek, „a to se tady někteří válíme

už měsíc. Co vy na to?“

„Ráj na zemi, “přikývl Boby, „kdy se zjeví Veliký?“

„Až budeme komplet. Jeden ještě chybí. Z wolverhamptonského

okresu. Hotový zázrak, že jsme se sešli do jednoho bez jednoho. Ale

ať přijde nebo ne, nejpozději za tři dny se začne. Ani se s takovou

sešlostí nepočítalo.“

Vykládal bez velkého pobízeni o znamenitém životě, který je

očekává. Kašle prý na vlast a na všechny lidi. Bude to zábavička, až

začnou trávit, rozbíjet a tak dále.

„Svět nemá rád lidi, “ rozohňoval se, „jako jsme my. Jako by

každý musel makat. Taková zvrácenost. Lidi si práci vynalezli, a je

to ten nejpitomější vynález, co kdy byl. Dělá snad ptactvo nebeské?“

„Hledá si potravu, „ řekl Jackie suše; chlapík mu byl nadmíru

protivný, „to jste nikdy neviděl?“

„Viděl, “ řehonil se tulák, „proti takové práci nejsem. Nejdřív si

lidi taky nesmažili vajíčka, ani je nekašírovali po rusku. Pěkně je pili

jen tak. Kde byla práce? Nikde. Vzalo se vajíčko a vypilo. Tak to

mělo zůstat až na věky.“

Jackie se pootočil, plivl do kouta. Tulák se na něj chvíli díval,

než se otočil, aby šel o číslo dál.

„Ten kluk, „ prohodil přes rameno, „se ti někde zkazil,

kamaráde.“

„V Eatonu, „‚ odvětil Boby vlažně.

- 58 -

Jinak bylo veselo, tuláci se patrně nenudili. Někteří hráli karty,

jiní si vyprávěli nebo se hádali. Nejhojněji však provozovali

povalování na slámě, neboť zahálka jim byla nejsladší věcí na světě.

Kdo měl chuť, sáhl do pytlů se suchary nebo sušeným ovocem;

nebo natočil do plechového hrnku vodu ze soudku. Protože se

nevědělo, je-li den či noc, spal pořád někdo. Dohořívala-li louč, přeli

se o to, kdo ji má nahradit novou. Umyvadlo Jackie nikde neviděl.

Kdyby viděl, používali by je tuláci asi k jiným věcem než k mytí.

Zapáchali špínou a potem; Jackie bezděky přestával dýchat, když se

některý přiblížil více než na pár kroků. Zválená sláma byla plná

všelijakých zvířátek. Do Jackieho i do Bobyho nalezla brzy, Jackie

se tvářil velice nešťastně. Boby se však podrbával tak lhostejně jako

ostatní.

Byl to opravdu ráj.

Tuláci si libovali. Měli dlouhé, černé nehty; málokdo si dal práci

s okusováním. Jackie neměl chuť jíst z pytlů, do kterých hmatali.

Pozoroval tu a tam některého; sedl si třeba na otevřený pytel se

sušenými švestkami, hrábl občas pod sebe, vylovil hrst a cpal si

břicho.

„To je zrovna tak, “ zhodnotil to Jackie, „jako bych si seděl při

obědě na talíři. Jsme tu jako u opic.“

Měli něco vlastních zásob a pojídali je skromně. Žízeň hasili

citrónem; Boby jich měl po kapsách několik.

„Dřív než začnou roznášet bacily po Anglii, “ mínil Boby,

„roznesou mezi sebou nějakou infekci. Nechtěl bych tu hnít dlouho.“

Naštěstí se dostavil chybějící člen výboru za necelých dvanáct

hodin po nich.

Poslední jméno okresu se přeškrtalo s velkou slávou. A hned

vznikla velká hádka o to, kdo má vynést obílený kámen, jako

znamení, na vrchol věže. Boby se nabídl.

Přijali, vylosovali mu ještě pomocníka, daleko méně ochotného.

Jackie, naplněn úzkostí, čekal na Bobyho celou hodinu.

„Venku,“ vzdychl Boby, když se vrátil, „je úžasně krásně,

Jackie.“

A Jackie taky vzdychl.

- 59 -

Tuláků se zmocnilo vzrušení. Obílený kámen byl znamením pro

Velikého, aby přišel a zahájil schůzi. Jen Boby byl klidný.

„Blížíme se k cíli, Jackie,“ šeptal, „doufejme, že to dobře

dopadne. Jestli se odtud dostaneme se zdravou kůží, je vyhráno. I

kdyby nakrásně Veliký zase zmizel, zapomenu spíš, že je nebe

modré, než podobu jeho prokletého obličeje. A budu za ním běhat

třeba do smrti.“

„On…“ hekal Jackie tiše, „může přijít s maskou na nose.“

„Pak mu masku strhneme. Troufal bych si tu sešlost přemluvit,

Jackie, abychom v tom nelítali sami.“

Veliký nepřišel s maskou na nose.

Vyvstal náhle z jejich středu. V úloze vůdce, zvoleného za okres

alfordský, žil v podzemí už týden.

16.

Schůze v podzemí

„Přátelé,“ zvolal z prázdného, převráceného soudku, jako z

tribuny, „přesvědčil jsem se na vlastní oči a uši, jaký duch mezi vámi

vládne. Jsem spokojen! Děkuji vám!“

Poslouchali ho jako proroka. Špendlík by bylo slyšet spadnout.

A na Bobym Jackie zřetelně viděl touhu po kořisti.

Veliký nevypadal jinak než ostatní; snad kromě toho, že jeho

vous byl starý pouze týden. A na jeho chování bylo znát, že není

zvyklý spát ve stozích. Ani neměl líné pohyby lidí, vlekoucích se

světem po tulácku. Stáří se dalo odhadnout tak na padesát, vlasy na

spáncích mu šedivěly. Snažil se být srdečný a vlídný. Ale šlo z něj

něco, co nahánělo padesátce tuláků respekt. Tento muž byl jako

stvořen, aby vedl a poroučel.

Pronesl krátkou řeč, ve které uvítal přítomné. Nazýval je přáteli

a kamarády. Přiměl je potom k pořádku. Nedovolil, aby někdo jedl

nebo přecházel, a tím rušil. Napomenul ostře ty, kteří se chovali ještě

nedbale a nepozorně. Proměnil je v beránky. Jeho světlé oči

potemněly a rysy obličeje jako by zhubly a svěsily se pokaždé, když

mu něco nebylo vhod.

- 60 -

Boby se tvářil krotce, hrál dokonale svou roli. 1 Jackie vypadal

statečně, pouze uvnitř se chvěl, když naslouchal výkladům o cizí

mocnosti, která bohatě zaplatí za služby jí prokázané.

„Každý z vás dostane domek, udělá z něj středisko pro kraj.

Znamení kohouta bude na každém! Domky stojí na samotách, mají

rozsáhlé sklepy. Za tajným vchodem uskladníte potřebné věci!

Očíslují vás. Kohout číslo jedna, číslo dvě, a tak dále. Kuřata jsou ti,

kteří vás zvolili. Budou k vám chodit pro rozkazy. Všechna vaše

činnost bude zatím v přípravách. Denně musíte věnovat pozornost

broadcastingu od šesti do sedmi. Nařídíte rádio, jak vám ještě řeknu.

Jednoho dne přijde naše chvíle! Jednoho dne zakokrhá v ampliónu

kohout. Na to znamení začnete ihned naše dílo podle podrobných

plánů!“

Přítomnost Jackieho Velikému neušla. Díval se na něj vteřinku

nebo dvě. Neřekl prozatím nic.

„Zdar naší věci, Kohouti! Uvědomte si, že stavíte ohromný

podkop, který vyletí najednou. Na žádném místě nesmí selhat. Slibte

mi věrnost a já vám slíbím bohatou odměnu. Všichni budete zapsáni

v seznamu občanů jako soukromníci, podílníci továren a podobně.

Plat dostanete pravidelně, nikdo nesmí být podezřelý. Kdo je se

mnou a kdo proti mně? Rozmysli se každý! Kdo chce, může odejít.

Nebojím se zrady, zajistil jsem se! Zůstanete všichni? Dobře.

Končím.“

Ted‘ už mohli hlučet a bavit se ti, které právě nepotřeboval. Z

úkrytu vylovil množství papíru a velikých knih. Pustil se do hrozné

organizátorské práce; hlouček tuláků ho neustále obklopoval.

I na Bobyho došlo. Když přijal rozkaz, údaj. kde má hledat svůj

domek, označený zlověstným kohoutem, musel ještě odpovědět na

otázku týkající se Jackieho. Oči Velikého potemněly a upíraly se

přísně a tvrdě do Bobyho očí. Boby nezakolísal, odpovídal klidně.

Dočkal se pochvaly. Veliký uznával za moudré, že Boby překazil

Joeův zločin.

„Správně, velmi správně. Výborně. Ten blázen Joe mohl

všechno ohrozit. Přiveď mi synka.“

I Jackie odpovídal znamenitě. Znamenitě zvládl vzrušení.

- 61 -

„Tvůj synek,“ řekl potom Veliký, „není kohout. Ještě ani není

kuře. Je teprve vejce. Ale je z dobrého dřeva. Jestli ho povedeš

správně, bude užitečný.“

Volně si vydechli až ve vzdáleném koutě. Boby se usmíval opět

svým lehkomyslným úsměvem, tentokrát se značnou dávkou

uspokojení.

Tři z tuláků, silní a obratní muži, přišli potom za nimi a

oznámili, že jim Veliký svěřil, aby vypátrali a zneškodnili starého

Joeho na cestě k Alfordu.

„Zatneme mu tipec,“ šklebili se, „aby dal svátek svému štěněti.

Vyjdeš odtud poslední. Každé tři hodiny jdou dva. My tři vyjdeme

najednou. A první.“

„Výborně,“ řekl Boby, „zavazujete mne k vděčnosti. Tipec mu

zatínat nemusíte úplně.“

Ruchu bylo plno. Jackie to sledoval již klidně.

„Nějaký den to vezme,“ uvažoval Boby jednu chvíli, „než se

odtud dostaneme.

Veliký úřadoval, vsedě na soudku, velmi dlouho. Snad celý den

a noc. Neznal únavu. Čím ve skutečnosti byl, nebo čím se před

světem stavěl, nedalo se uhodnout. Jeho národnost byla rozhodně

anglická, tvrdil Boby.

Konečně vstal. Tuláci si už zvykli na jeho přítomnost a váleli se

po slámě stejně nenucené jako před tím, než se dal poznat. Ted‘ se

vzchopili a shromáždili kolem něho. Na rozloučenou krátce zařečnil.

Připomenul povinnosti. Malou peněžní zálohu dal všem. Pouze tak

velikou, aby u tuláka nebudila podezření. Cestou ke kohoutím

domkům se měli několikrát převléknout do lepších šatů; a přijímat

peníze postupně, aby se tím způsobem nejnenápadněji měnili v

občany zdánlivě řádné.

A nakonec Veliký provolal ještě jednou zdar velikému podniku,

a opustil podzemí. Přesněji řečeno: zmizel v trychtýřovitém otvoru.

Do poslední chvíle na něj tuláci upírali mlčky uctivé pohledy.

Potom propukli v těžko pochopitelný jásot, který se neutišil ani

do okamžiku, kdy

Veliký patrně již třeštil oči na policemany.

- 62 -

„Náruč policie,“ pravil Boby Jackiemu, „je měkká. Je sejmež s

nimi, Jackie. Máme k tomu dobrý důvod.“

Když se vřava trochu uklidnila, dali se do počítání přítomných.

Padesát sedm. A jestliže tři měli odejít ihned, zbývalo čtyřiapadesát;

to dělá dvacetsedm párů. Tři hodiny času pro každý pár: třikrát

dvacet sedm. Tedy přibližně osmdesát hodin. Čili: tři dny a tři noci –

a ještě větší část dne.

Kdyby Boby s Jackiem měli vyjít poslední, musili se smířit s

touto dobou čekání.

Hodinky se u nikoho nenašly; tak se řeklo, že se čas odhadne.

Nikomu se totiž nechtělo lézt z ústí dlouhé chodby a přesvědčovat se,

jestli je den či noc. I Boby se tvářil dokonale líně. V leže sledoval

hádky při losování o pořadí.

Tři lamželezové odešli nedlouho po Velikém. Ujistili znovu

Bobyho, že starého Joeho pořádně proženou. Ostatní je nadšeně

pozdravovali; Jackie si přitom živě představoval práci policie venku.

Ubíhalo to nesmírně pomalu. Jackiemu se panovačně ohlašoval

hlad, neboť vlastní zásoby došly. Přesto se však ještě neodhodlal

hmátnout do špinavých pytlů.

Kdosi prorazil do dna plechové nádoby na vodu nožem maličký

otvor a nechal vodu téci do prázdného soudku. Shodli se, že nádoba

se vyprázdní asi za půl hodiny. Bavilo je nějakou dobu měřit čas

tímto způsobem. Protože mnohé ovládala nedočkavost, připravovaly

se páry k odchodu předčasně. Boby do toho moudře promluvil, jako

by byl opravdu jedním z nich… Sledovali potom odcházející

závistivě a vždy s hlukem. Počítali hlasitě, kdy na ně dojde.

Hluku na rozloučenou ovšem ubývalo.

A jak se zmenšoval počet lidí uvnitř, tak se velká polozbořená

místnost s klenutým stropem stávala smutnější a smutnější. Konečně

zbylo jen deset Kohoutů; pak osm, šest, a čtyři, kromě Jackieho. A

pak zůstal jen Jackie s Bobym a zamračený rošťák, žehrající na svůj

osud, který mu prý v každé maličkosti ukazoval dosud jen

nepříjemnou tvář.

To už tma strašila ze všech koutů; na stěně dýmala jediná louč.

Hlasy se rozléhaly v prázdnotě jako v rozsáhlé jeskyni. Rošťák co

chvíli tvrdil, že již uplynuly tři hodiny.

- 63 -

Neuplynuly ještě docela, když Boby vzal louč do ruky a

prohlásil, že tedy půjdou.

Nyní se jim zdála věčností každá vteřina, ačkoli v podzemí

strávili vteřin tisíce a tisíce. Postupovali opatrně chodbou. Tuláka

nechali jít napřed. Spěchal tak, že několikrát narazil hlavou a

pohansky klel.

Jakmile se objevil první záblesk denního světla, zhluboka

vydechl. „Čertovská díra,“ zavolal dozadu, „jsem rád, že je konec.

Povaloval jsem se tam měsíc a jsem skoro slepý.“

„Proto bude dobře, „ protáhl Boby přívětivě, „se rozhlédnout.“

V ústí chodby si Jackie povšiml, že je Boby pobledlý; patrně

vlivem nezdravého pobytu tam uvnitř.

„Slezu dolů, „ oznámil tulák, „mám číslo dvacet jedna a musím

jít na Aberdeen.“

„Slezeme tady, „ řekl Boby, „přes les to potáhnem ještě spolu.“

Sestup se jim podařil po malých obtížích. Kráčeli potom mezi

stromy, hustě rostlými na svahovité půdě. Rošťák si hlasitě

pochvaloval.

„Všecko by mělo klapnout.“

„Všecko, “ tvrdil Boby s jistotou, „báječně klapne. Jen se neboj.“

Jako v odpověď je zčista jasna zarazilo úsečné zvolání.

„Co to? „ lekl se rošťák, marně se rozhlížeje po hustém porostu

kolem sebe.

„Stát a být zticha, „ poroučel kdosi neviditelný.

„Hnízdo je prázdné, „ odpověděl Boby hlasitě, „můžete si už

zakřičet, hoši.“

Překvapený vagabund střelil pohledem po něm, vlevo a vpravo.

Nechápal. Až rázný policeman vylezl z křoví. V ruce měl revolver.

„Tento je poslední, „ ukázal Boby.

„Co! „ zařval rošťák a prudce zvedl hlavu, „zrada!“

Zařval a skočil.

Jackie se octl na zemi, ale obrátil se bleskurychle a popadl

tuláka za rozedranou nohavici. Byl tažen po trávě yard nebo dva.

Něco buchlo. Bobyho pěst do tulákových prsou. A někdo se smál.

„Proč ho tlučete? Neunikne.“

Jackie se sotva vymotal.

- 64 -

Pět silných mužů tuláka porazilo. Lehli na něj. Nohy se kmitaly

ve vzduchu. Pak všichni vstali, jen tulák ležel. Na zápěstích měl

řetízky.

„Máte všechny? „ zeptal se Boby. Odhodil přitom velikým

obloukem klobouk, ozdobený pomačkaným kohoutím pérem. Krátce

za ním pohlédl.

„Ani myš neproklouzla,“ hlásili.

„Konec manévrů, “ zvolal Boby, a vypadal velmi vesel, „seřaďte

to. Můžete-li postrádat několik lidí, uspořádejte ještě honičku na toho

darebáka Joeho; a je to všecko.“

Zvuk píšťaly zazněl mezi listím.

Tulák byl zdvižen nešetrně na nohy. Klopýtal před nimi dolů

lesem, pustě nadávaje.

Pak se konala velká slezina na mýtině. Byl odtud hezký rozhled

do krajiny, zatopené sluncem. Celá hromada otrhaných lidí, a

nejméně trojnásobný počet mužů v jednoduchých uniformách, si tu

dal dostaveníčko.

- 65 -

„Leč se vydařila,“zahlaholil vysoký policeman s prýmky na

ramenou, potřásaje Bobymu rukou, ‚padesát sedm. Odpovídá?“

Boby se zaraženě rozhlédl po hromadě tuláků. V očích každého

z nich byla vražda.

„Padesát osm,“ řekl tiše.

„Ne, padesát sedm, „ trval na svém policeman.

Boby pokročil.

Bral Kohouta po Kohoutu za rameno a strkal je za sebe k

ochotným rukám policistů. Veliký mezi nimi nebyl! A ještě jednou.

A ještě jednou. Ne, nebyla to mýlka. Veliký unikl.

17.

Kam zmizel?

Zklamání je snad nejhorší věc na světě.

A Boby byl tak zklamán, že Jackiemu při pohledu na něj

vstoupily slzy vzteku do očí.

„Proklouzl mezi vámi, „ sykl Boby a jeho obličej nebyl k

poznání, „odešel ze schůze první.“

„Tito tři byli první, „ ukázal důstojník, „kde jste, chlapi? Hoďte

mi sem ty, kteří šli první.“

Jackie v nich bezpečně poznal muže, kteří ho měli chránit proti

Joeovým úkladům.

„Nemohl proklouznout,“ dodal důstojník, jehož nálada se

podstatně změnila, „vyloučeno.“

„Tedy vás zpozoroval.“

„Vyloučeno, „ opakoval důstojník.

„Zpozoroval vás. Čeká v úkrytu. Nevaroval ostatní, aby

zachránil sebe. Hrad má plno skrýší.“

„Nikdo, “řekl důstojník určitě, „neukázal v otvoru ani jedno oko.

Měl jsem hlídky na stromech. Jestliže byl uvnitř týden, jak říkáte,

nemohl se o nás dovědět ani jinak. Nebyli jsme tu ještě, když

vcházel…“

Veliký zmizel nadobro.

Jackie se nezúčastnil pátrání, které ihned a horečně podnikli;

dozvěděl se o něco později stejně, že bylo všechno marné. Boby

- 66 -

vypadal nešťastně a mračil se tím. víc, čím více se jasnily tváře

zajatých tuláků.

„Tu hordu doprovodí dvacet mužů, “ křikl důstojník, rudý zlostí,

„ostatní rozhodíme po krajině. Jestli tu ten chlap přece jenom je, pak

je blízko. Popište nám ho, kapitáne.“

Policejní mozek je vycvičen k tomu, aby si utvořil dostatečnou

představu o člověku, jehož podoba byla podrobně vylíčena.

Muži se rychle rozbíhali na všechny strany. Velká část oddílu se

vrátila ke hradu, aby podnikla soustavnou prohlídku. Dva muže si

Boby vyžádal pro Jackieho.

„Dovedete ho do Alfordu, ulice Treatschurch, pán a paní

Capletonovi. Jdi, Jackie. Nemám ani čas se s tebou pořádně

rozloučit.“

„Přece přijdete,“ připomínal Jackie.

„Dám o sobě vědět, chlapče. Okolnosti se trochu změnily. Jsou

jiné starosti.“

„U všech rohatých,“ rozčílil se Jackie, „kam jenom mohl

zmizet?“

Bobyho odvolali tak rychle, že Jackie zůstal stát jako opařený.

Pochopil však, že Boby pro něj opravdu nemá čas. Obrátil se s

povzdechem ke svým dvěma průvodcům.

Přišel na jiné myšlenky, teprve když spatřil veselé střechy

Alfordu.

Tu – třebaže nezapomínal na Bobyho a jeho starosti – si

uvědomil, že svého vlastního cíle téměř dosáhl. Dojalo ho to.

Maminka tam byla – tam někde mezi těmi červenými střechami. Jeho

maminka! Strašně dlouho ji neviděl.

Přidal do kroku. Dlouhonozí policemani mu sotva stačili.

„Pozor, hochu,“ volali, „zapomínáš na člověka, který tě chce

zavraždit. Jednoho z nás pusť napřed.“

„Ani se neodváží, „ odporoval roztržitě Jackie, „když vás uvidí

se mnou.“

S Joem se opravdu nesetkali.

Snad zpozoroval policii. Předem budiž řečeno, že ho chytili do

tří dnů dále na jihu; nechtěl o svém pomstychtivém plánu nic vědět.

Chtěl, nechtěl. Naprázdno prý nevyklouzl.

- 67 -

Alford, jenž se stal památným zásluhou vylíčených událostí, byl

městečkem čistým a smějícím se. Ležel na svahu obráceném k jihu.

Měl tedy dost slunka, aby se radoval.

Ovšem, Jackiemu by se byla líbila i eskymácká vesnice, kdyby

věděl, že v ní najde maminku.

Ani hlad necítil, ačkoli již dlouho nic nejedl. Přešlapoval

netrpělivě, když se dobromyslného občana ptali, kde že je ulice

Treatschurch. Odpověď nebyla Jackiemu dosti rychlá.

„Samozřejmě je to u kostela,“ vrtěl se nedočkavě, „už ani se

mnou nemusíte jít.“

Oháněl se vřelými díky a nakonec policemanům utekl, jakmile

jakási babka ukázala zelený jednopatrový dům v široké, krátké ulici

– tam že bydlí pán a paní Capletonovi.

„Zůstaňme stát,“ řekl jeden policeman druhému.

„Zblázní je tím zvoněním,“ poznamenal druhý.

Pozorovali Jackieho, který se celou váhou těla opíral o tlačítko

domovního zvonku.

„Měli bychom napřed křičet, že nehoří.“

Než se klíč otočil v zámku, Jackie padesátkrát přešlápl z nohy

na nohu, a pak sestoupil zpátky ze tří stupňů přede dveřmi.

Maminka v tomto domě zastávala úřad hospodyně a správkyně.

Jackie počítal určitě s tím, že sama přijde otevřít.

Tak to viděli dva policemani: dveře se otevřely a Jackie rozpřáhl

ruce. Vyrazil srdceryvný výkřik – v němž jen velmi chytrý člověk

mohl rozeznat to nejněžnější jméno, které desetiletý muž je schopen

vyloudit ze svého nitra – a vrhl se dopředu. Klopýtl o první schod, na

jehož jsoucnost pochopitelně zapomněl, a letěl přes dva ostatní jako

puma.

Dvě obnažené ruce se ukázaly. Ruce maminky, protože žádné

jiné ruce na světě se nemohly vztáhnout tak starostlivě, tak pečlivě a

láskyplně v jediném pohybu.

„Jackie…“ šeptala maminka.

V tom slovíčku toho bylo tolik, že dvěma policemanům

zašimralo pohnutím v zádech.

„Pojď,“ řekl starší z nich a vyčistil si nos kapesníkem.

Dveře se zavřely.

- 68 -

Vypadalo to nejinak, než jako by zelený dům pozřel velmi dobré

sousto a usmíval se, šťasten a spokojen.

18.

Hrůzný objev nad světničkou polibků

Pravda je, že se toho dne oběd spálil, nebo snad v kamnech

vyhaslo. To se neví určitě. Jackieho maminka obývala vzadu malou

světničku, veselou, a jako z cukru. Na starodávné pohovce v té

světničce Jackie s maminkou seděli, Jackie maminku hladil a líbal,

takže její bílý čepeček se svezl zcela na stranu a zástěra se rozvázala.

Maminka byla nesmírně hezká.

Jackie nebyl snad tak hezký, protože následky jeho víceméně

strastiplných zážitků na něm udělaly své. Ale maminka se na něj

vynadívat nemohla. Zdál se jí větší (opravdu trochu vyrostl),

dokonce se polekala, že mu již pod nosem rostou vousy. Byla to však

jenom špína z podzemního brlohu na Old Nest.

Špína se ztratit nemohla a Jackie tedy nespěchal, aby ji sundal.

Když už se maminky dost nahladil a ona alespoň tisíckrát pročísla

jeho vlasy, dal se do úryvkovitého a přeházeného vyprávění.

Mluvil o strýci a tetě; a o penězích, které si nechávali. Mluvil o

Bobym tak, že maminka nejdříve nevěděla, je-li Boby pes nebo co.

Mnohokrát ji postrašil líčením svých zážitků – a než si uvědomil, že

podle Bobyho doporučení nemá o kohoutí schůzi nic říkat, bylo

všechno venku.

Co naplat, podle všeho ty věci stejně přestaly být tajné.

Vyrušil je teprve zvonek, drnčící nade dveřmi světničky.

Maminka se polekala.

„Proboha, Jackie, zapomněla jsem dočista na celý svět…

Nemám volno!“

Upravila si rychle čepeček a zástěru, kývla na Jackieho.

Jackie, nesmírně šťasten, zůstal sedět na pohovce. Rozhlížel se

po maminčině království. Jen v pozadí mysli se odvíjely obrazy a

události dobrodružné cesty. Přítomnost chápal jako sen. Maličko

znepokojení mu přinášelo pomyšlení na kamaráda Bobyho, silně

- 69 -

mrzutého nad pokaženým policejním zátahem. Kéž by i to dopadlo

uspokojivě! Kéž by.

Zelený dům měl patro, obydlené panem a paní Capletonovými.

V přízemí byla pouze maminčina světnička, kuchyň, spíž a několik

dalších místností; do nich paní Capletonová vkročila jen zřídka, aby

se přísným zrakem, lorňonem ozbrojeným, přesvědčila o pořádnosti

své hospodyně. Pan Capleton tam nevkročil nikdy.

Jackie ještě netušil, jak nepříjemní patroni to jsou.

Opravdu, jen maminka, duše předobrá, mírná a trpělivá, s nimi

mohla vydržet. Neplatili snad špatně; ale v Alfordu věděl každý, že

nejdéle u nich vydržela hospodyně měsíc. Jackieho maminku

považovali za hotový zázrak.

Maminka musila pěkně zaklepat, než vyšla do salónů,

zařízených se starodávným přepychem. Oplývaly desítkami

drobných figurek, všude rozestavěných, pěti skleníky natřískanými

porcelánem. Po zdech vějíře, obrazy, fotografie. A nábytek s

množstvím záhybů, lapajících prach! Jackieho maminka to všecko

musila uklízet; což byla práce nemalá.

Z pokoje do pokoje zůstávaly dveře otevřené. Tělnatá paní

Capletonová tudy chodila se svým lorňonem jako královna. Celý

boží den se zabývala pouze funěním a prohlížením, je-li všecko v

pořádku. Ráno ji maminka dvě hodiny oblékala, večer hodinu

svlékala. Paní Capletonová měla někdy šest brad, někdy osm, podle

toho, mnoho-li se zlobila. Pana Capletona netýrala, nýbrž pan

Capleton a ona měli na týrání svou hospodyni. Pan Capleton se

ustavičně mračil a mluvil přísně. Měl pracovnu se starodávným

psacím stolem, sjednával prý pozemkové obchody.

A protože je oba Jackieho maminka dobře znala, dělalo se jí

mdlo, když klepala na vysoké dveře.

„Volno,“ funěla paní Capletonová, rozložená ve fotelu.

Maminka vešla a zůstala stát skromně blízko dveří. Paní

Capletonová na ni pohlédla lorňonem a zašermovala masitou pravicí

ve vzduchu.

„Prostřít..vřískala, „dnes se nebude prostírat k obědu, paní

Stoneová?“

- 70 -

„Mohu prostřít, madame,“ odvětila maminka chvějícím se

hlasem.

„A honem!“ zasršela paní Capletonová, měla v té chvíli osm

brad, ne-li devět.

„Hladovím,“ vrčel pan Capleton z vedlejší místnosti, „jaká to

nedbalost, paní Stoneová!“

„Prosím za odpuštění, madame…“

„Konec řečí,“ odvrátila se paní Capletonová.

„Prosím za odpuštění,“ maminka byla velmi skromná, „seženu

něco k jídlu.“

„Cože,“ vyjekla paní Capletonová, zdvíhajíc pohoršeně lorňon,

„seženete? Měla jste to shánět celý půlden.“

Pan Capleton byl v náladě obzvláště špatné. Velmi vrčel.

„Neočekávaná událost, madame…“

„Ve službě u mne neexistují neočekávané události, paní

Stoneová.“

„Avšak přece, madame… pan Capleton se bude patrně velmi

zlobit, ale nemohu za to. Vynasnažím se, aby se věc nějak upravila.“

„Osobo,“ zaburácela paní Capletonová, „o čem to mluvíte?“

Maminka vyhrkla:

„Můj syn za mnou přišel, madame. Můj Jackie. Pěšky z

Londýna, představte si…“

Sepjala ruce. A couvala leknutím těsně ke dveřím, neboť se pan

Capleton rozčileně vřítil z vedlejší místnosti až k ní.

„Váš syn?“

„Ano,“ tiše hlesla maminka, „pane Capletone.“

„Ujednali jsme si smluvně, že své dítě provždy vzdálíte od mého

domu, paní Stoneová!“

„Ubytuji Jackieho jinde, pane Capletone. Pouze dnes…“

„Jak? Vyloučeno! Nesnesu děti v domě. Neubytujete ho jinde.

Pošlete ho ihned pryč. Jakže? Pěšky přišel? Jedná se o uličnictví,

co?“

„Snad ne, pane Capletone. Jeho strýc si nepočíná správně.

Jackie si přišel stěžovat…“

„Strašné…“ hekala paní Capletonová, „a oběd nikde. Hynu

hladem.“

- 71 -

Paní Capletonová mohla pohodlně trávit ze svého sádla dva

měsíce. Ale patrně nebyla ochotna to zkusit.

„Okamžitě ven…“ zaječela, „okamžitě ven!“

„Madame,“ maminčiny ruce byly stále sepjaty, „vyslechněte

mne, prosím. Můj Jackie…“

„Vezmi čert vašeho Jackieho,“ hučel pan Capleton, „divím se,

že ho nesebrala policie.“

„Přišel do styku s policií, pane Capletone…“

Dozvěděli se, jakým způsobem přišel Jackie do styku s policií,

neustále vykřikujíce a peskujíce svou hospodyni. Vyvalovali trochu

oči, když slyšeli o děsné hrozbě sjednocených žebráků. O paní

Capletonovou se pokoušely mdloby.

„Pro Boha, Williamsi,“ otáčela se ke svému manželovi, „před

třiceti lety jsem na Old Nest podnikla výlet s rodinou. Kdybych byla

tehdy věděla… och… jaká hrůza!“

Pan Capleton byl rozumnější.

„Jestliže je pochytali, je všechno v pořádku. Nepochybně si

přečteme všechny podrobnosti v novinách. Bude něco s tím obědem,

paní Stoneová?“

„Hned,“ spěchala Jackieho maminka, „hned.“

„Haló…“ zastavil ji, „po obědě mi kluka pošlete. Domluvím mu

sám. To tak. Uličníka v domě, který stál tolik peněz. Zdi poškrábe.

Zábradlí odře a zuráží. Nic takového. Je-li rozumný, pochopí, že by

vás připravil o zaměstnání, kterému se co do výhodnosti v celé

Anglii žádné jiné nevyrovná. Vážíte si snad tohoto místa, paní

Stoneová, což?“

„Ano, jistě ano, pane Capletone.“

„No proto. Velmi nerad bych vám dal výpověď. Ale byl bych k

tomu přinucen.“

Toho dne Jackie viděl, jak jeho maminka dovede pracovat. A

pohoršovalo ho množství práce. V necelé hodině musela nahradit to,

co vinou Jackieho zanedbala. Krůpěje potu stály na jejím čele; přesto

se usmívala. Nenaříkala si vůbec. Jen tu a tam skrytě povzdechla.

Jackie pocítil zlost stonásobně větší než dříve – na hamižného

strýce v Londýně, který tak bezohledně shraboval maminkou těžce

vydřené peníze.

- 72 -

Nezdržoval ji zbytečně, jestliže jí už nemohl pomoci; ani se

nevyptával, jak to bude s ním a panem Capletonem, který tak

nenávidí kluky.

Umyl se čistě, vykartáčoval chatrný oděv, uhladil štětiny na

hlavě. Pana Capletona se nebál. Umínil si, že s ním bude jednat

zdvořile, ne-li uctivě; že ho přesvědčí o tom, že není žádný kluk,

který by škrabal po zdech nebo ničil drahé zábradlí; že nehodlá

mamince dělat obtíže, a že zase odejde. Požádá o prominutí, vysvětlí,

že to jinak podle jeho rozumu nešlo. A šlo-li, pak skromně uzná, že

jeho rozum není dobrý… Jackie přišel do styku s jinými lidmi než

byl pan Capleton, a za okolností horších než byly tyto!

Pan a paní Capletonovi se naobědvali velmi dobře, i když

později než obvykle. Na mamince, která běhala do patra a zpět s

talíři v rukou, Jackie poznal, že je peskována. Držel se silou vůle a

zatínal pěsti, aby se hned nerozeběhl panstvu nahoře vyložit své

mínění.

„Jackie,“ řekla maminka, když i jeho trochu nakrmila, „zeptám

se nyní pana Capletona, máš-li k němu přijít. Věřím, že víš, jak se

máš chovat.“

„Vím to docela dobře, maminko, ničeho se neboj.“

A vydal se nahoru do patra, nedotýkaje se ani zdí, ani zábradlí.

Paní Capletonová zažívala svůj oběd, což znamenalo, že byla

ještě méně pohyblivá než jindy. Její lorňon se leskl, takže Jackie

neviděl do jejích malých, v sádle potopených oček. Zdvořile

pozdravil.

„Nechápu,“ ozvala se paní Capletonová jakoby pro sebe, když

neodpověděla na jeho pozdrav, „jak někdo může mít děti. Fffí…“

funěla, „ty jsi tedy ten uličník?“

„Ano, madame,“ uklonil se Jackie uctivě.

„Jdi tam,“ pokynula namáhavě rukou, podobající se podušce,

„pan Capleton ti zamýšlí cosi vysvětlit. Nešlap po tom drahém

koberci. Jdi při zdi. Nedotýkej se zdi, proboha! Neshoď tu sošku.

Bože… nechápu, jak někdo může mít…“

V té chvíli již Jackie zíral do tváře páně Capletonovy. Celá

obhajoba, kterou si důkladně připravil, propadla se v jeho paměti

někam do hlubin.

- 73 -

Pan Capleton byl oním strašlivým mužem, kterého padesát sedm

Kohoutů nazývalo Velikým.

19.

Jackie svádí bitvu proti přesile

Chvíli pan Capleton mlčel, kochaje se s hrozivou rozkoší

Jackieho strnulostí.

Pak, opřen stále zády o psací stůl, a s rukama založenýma na

prsou, potřásl hlavou.

„My,“ řekl jízlivě, „se odněkud známe, chlapče, což?“

Jeho oči ztemněly, ztratily lesk, rysy obličeje ztuhly a svěsily se.

Vypadal jako šílenec, který ví o svém šílenství a snaží se je zakrýt.

Jackie, nepřipraven na toto fantastické setkání, upadl do velikého

zmatku.

Ale vzpamatoval se brzy. Jeho tvrdé zkušenosti nedovolovaly,

aby ztratil hlavu tak snadno.

„Jak bychom se neznali,“ odpověděl drze, polykaje své vzrušení,

„bude to radost pro Scotland Yard. Máme vás.“

A otočil se na podpatku.

Po pravdě řečeno, nedoufal, že bude propuštěn jen tak lehce.

Nečekal tedy, až ho Veliký chytí za límec; lhostejně se zastavil, když

Capleton vztekle houkl:

„Kdo z nás koho má, uličníku. Já tebe nebo ty mne?“

Jackie si byl plně vědom obtížnosti svého postavení.

Popírat nebylo co. Lhát nebylo o čem. Pokrčil tedy rameny.

Všecky svaly napnul. Uteče, to se rozumí. Náhlým skokem, kdy se

toho i ten protřelý, šílený darebák nejméně naděje.

„Domníváš se, prokletý kluku, že tě ušetřím, jestliže jste – ty a

tvůj podvodný otec – zničili mé životní dílo? Podívejme se, jak lehce

vyšlo najevo tajemství zrady. Tři noci nespím. Od vás pocházejí mé

starosti? Vy jste mne tedy oklamali?“

„Ano,“ řekl Jackie, nevida vyhnutí. „Byl jste hlupák, pane

Veliký.“

Když vymrštil Capleton zběsile ruce, Jackie se sehnul.

- 74 -

Ocitl se mocným skokem u otevřených dveří. A narazil na

mohutné tělo madame Capletonové, která právě přifuněla, vyplňujíc

svou šířkou celý volný prostor.

„Ufff…“ hekla.

Jackie, mrštěn zpět jako gumový míč, klopýtl.

Pan Capleton opět vymrštil ruce, ale opět marně.

Jackie byl pružný jako tygr. Pohlédl krátce na dveře, ve kterých

se paní Capletonová roztahovala do šířky co největší, aby mu

zabránila v útěku; a rozběhl se s hlavou sklopenou.

Žuchlo to ošklivě do najedeného žaludku paní Capletonové.

Jackie ji svým nárazem překotil na záda, a převalil se přes ni. V

mžiku přiskočil pan Capleton, řiče vzteky jako zvíře, šlápl na svou

ctihodnou manželku a nějak Jackieho sevřel. Jackie se vyškubl,

nechávaje mu kus chatrného oděvu v ruce.

Paní Capletonová těžce zasténala, neboť pan Capleton ji ve

spěchu mohutně kopl. A Jackie letěl jako šíp velikým pokojem k

dalším dveřím, o kterých věděl, že vedou do jídelny.

Hned se mu nezdálo, že nejsou otevřené.

Zatřásl klikou; a jen taktak unikl lačným rukám rozzuřeného

vůdce žebráků. Paní Capletonová za sebou zamkla, jakmile vešla.

Vlákali ho sem, poučení maminčiným vyprávěním. A jejich úmysly

nebyly patrně pro Jackieho příliš výhodné.

„Chyť ho!“ funěla paní Capletonová, sedíc na zemi jako kachna.

„Čertovský kluku!“ nadával Capleton.

Snad byl dolů slyšet dupot nohou; podle všeho ale maminka

netušila, co se děje s jejím synkem. Kuchyň, kde patrně pracovala,

ležela na druhém konci domu.

Jackie měl stejnou naději jako motýl pod zelenou síťkou.

Několikrát rychle přeskočil madame Capletonovou, která se

nedokázala sama sebrat, a prohnal zuřivějšího a zuřivějšího

Capletona z místnosti do místnosti. Něco nábytku hned porazili; ani

těžký stůl nenechali na místě. Přestože honička vypadala žertovně,

nebyla vůbec žertovná. Jackiemu šlo o kůži.

Nebyl zbabělec. Dal se do křiku jen proto, aby přivolal pomoc.

Tento dům však měl silné zdi. Jistě silné byly i svaly Capletonovy.

- 75 -

Jackie se s ním přece jenom nemohl měřit, i když se nezadýchal tak

jako on.

Na nějakém podstavci stála malá soška.

Jackie si našel okamžik, ve kterém ji mohl uchopit. Jakmile

běžel kolem okna, mrštil soškou do skla, co měl síly. Popadl ještě

oběma rukama objemnou vázu a způsobil na okně velikou škodu bez

nejmenších výčitek svědomí. Do řinčení skla ještě vyrážel výkřiky.

Capleton nepodcenil nebezpečí Jackieho zásahů, třebaže okno

vedlo do veliké zahrady. Jako by ztratil úplně rozum, hodil po

Jackiem těžkou židli. Zasáhla ho bolestně; Capleton obdržel na

oplátku ránu do prsou svým vlastním těžítkem. Po Jackiem letěla

vzápětí druhá židle takovou silou, že ho porazila.

Boj byl nerovný.

Jackie, ‚bránící se statečně do poslední chvíle, klesl pod ranami

nábytku. Capleton, jehož oči krvavěly zlobou, ho vyzdvihl silnou

rukou a třásl jím jako panáčkem z textilu.

„To je tvá poslední hodinka,“ řičel, „to je tvá poslední hodinka!“

Pokoje, které maminka tak pečlivě uklízela, se změnily v

hotovou spoušť.

Jackie nebyl viditelně zraněn, ačkoli měl údy jako zpřerážené.

Capletonův obličej slabě krvácel z několika škrábnutí, způsobených

střepy sklenice, kterou ho Jackie zasáhl naposled.

Třásl jím tak, že v Jackieho očích skákaly obrazy poničených

předmětů na všechny strany. Ustal teprve, když Jackie opět využil

zbytku svých sil a kousal a kopal, oči naplněné slzami zuřivosti. Jistě

si Capleton nikdy nemyslil, jaká je to fuška zkrotit takové mládě.

Zkroutil Jackiemu ruce, sevřel mu obě zápěstí v silné dlani. Pravicí

ho chytil za krk.

„Stůj tiše,“ rozkázal, „nebo tě, na mou duši, uškrtím.“

A Jackie stál, dívaje se urputně, nebojácně a vyzývavě.

„Můžete mne zabít,“ hekal, „Boby to už s vámi srovná. Bobymu

říkají ve Scotland Yardu Blesk. Přijde mne sem hledat. Vezměte na

to jed.“

Capleton hlučně oddechoval. Pustil sice Jackieho hrdlo, ale ne

ruce. Díval se nenávistně.

„Co mi to povídáš, rváči? Vím, lépe než ty…“

- 76 -

„Vy jste rváč,“ přerušil ho Jackie. „A ještě něco mnohem

horšího jste.“

„U boha živého, kluku, mlč!“ sykl Capleton; vypadal úplně jako

vrah.

Paní Capletonová, chytajíc se všeho, snažila se vstát. Funěla

nadávky, kterých si Jackie nevšímal.

„Tvoje matka se tak pobláznila tvou přítomností, uličníku, že ani

nevybrala mou poštu ze schránky. Vybral jsem ji sám. Naštěstí.

Podívej se. Chceš mi něco vykládat o nějakém Bobym? Jsem chytrý

nad něj i nad tebe, proklatče.“

Vytáhl volnou pravicí z kapsy pomačkaný lístek. Nepouštěje

Jackieho ruce, přidržel mu jej před očima.

„Čti!“

„To je od Bobyho!“ vyjel Jackie.

„Od Bobyho,“ kývl Capleton, „poslal to sem po někom. Čti

nahlas, nebo ti přerazím vaz.“

Jackie ještě nabíral dech.

„Milý kamaráde…“ začal.

„Dál!“ pobídl ho Capleton, „rychle.“

Jackie po něm šlehl očima.

„Milý kamaráde,“ opakoval „jelikož jsem nabyl přesvědčení, že

po ohavném vůdci tuláků a hnusném zrádci vlasti…“

„To jste vy,“ řekl důrazně; zdvihl přitom upocené čelo.

„Poznal jsem,“ odsekl Capleton, „že jsem to já. Budeš konečně

číst!“

Jackie znovu opakoval se vzteklým zadostiučiněním Bobyho

lichotivé tituly.

„…po ohavném vůdci tuláků, hnusném zrádci vlasti, lupiči a

vrahovi…“

„To tam není!“ křikl Capleton.

„Aleje to pravda,“ škubl sebou Jackie, „a netřeste se mnou.

Nemohu číst.“

Několikrát vyrušen, přečetl dopis od Bobyho až do konce.

Byl dosti obsažný. Oznamoval, že z jistých důvodů je vážné

podezření na pobyt Velikého v blízkém okolí; a že najde zítra

příležitost k návštěvě Jackieho a jeho maminky. Patrně (domníval se

- 77 -

Boby) žije Veliký v Alfordu jako spořádaný občan. Všechny domy

budou prohledány podle bytových seznamů; aby Boby ztratil času co

nejméně, začne ulicí, kde bydlí Jackieho maminka. Městečko je

obklopeno hlídkami. Jestli dosud Veliký neutekl, už neuteče. Na

shledanou! Boby.

„Tu to máte,“ řekl Jackie, když dočetl, „pusťte mě. Není vám

nic platné, že jste mě chytil. Rozvažte si to přece.“

A Capleton ho pustil. Jeho oči byly strašlivě temné.

„Dobře.“

Jackieho tím tak překvapil, že se vteřinu ani nepohnul. Pouze

svěsil uvolněné ruce.

„Otevřte mi dveře,“ pravil potom, „chci k mamince.“

„Co by,“ zašklebil se Capleton posměšně. „Zůstaň tady.

Maminka přijde nahoru.“

Paní Capletonová se po delším namáhání konečně zdvihla.

Zahrozila pěstí.

„Porážet dámy na zem. To se může, uličníku?“

„Může,“ přikývl Jackie bez rozpaků, „jsou-li to dámy vašeho

druhu.“

Zločinný Capleton stál dosud zcela blízko. Manželky se

nezastal. Jackie věděl, že by ho mohl popadnout opět. Proto se

nehýbal.

„Paní Capletonová zavolá tvou matku nahoru. Stůj klidně a bud‘

zticha.“

Tlustá madame se valila ke dveřím.

Z kapsy županu dobyla namáhavě klíč, otevřela a vyšla.

Capleton Jackieho bedlivě střežil, než za sebou zase zamkla.

To přece nebylo v pořádku.

Jackie se zamračil.

„Uvidíš hned,“ řekl Veliký přísně, „jak zatočím s tebou a s tvým

Bobym.“

Když se za dveřmi jídelny ozvaly hlasy, Jackiemu byly opět

sevřeny ruce vzadu; těžká dlaň se položila na jeho ústa. Ve velmi

nepohodlné poloze ho pan Capleton dovlekl k uzavřenému vchodu

do jídelny.

- 78 -

„Poslouchej,“ zašeptal; držel ho tak pevně, že se Jackie nemohl

ani pohnout.

Paní Capletonová tam hovořila s maminkou.

A maminka zajisté neměla nejmenší tušení o podivné náhodě,

která svedla jejího synka s jejím zaměstnavatelem a která zavinila

neutěšený nepořádek ve dvou zadních pokojích.

„Skutečně,“ funěla tlustá madame a Jackie rozuměl téměř

každému jejímu slovu, ‚„nevěděla jsem, že váš synek je tak milý

hoch, paní Stoneová.“

Jackie užasl. Ale v železném sevření vůdce tuláků to nemohl dát

najevo.

„Madame…,“ ozvala se maminka skromně a vroucně.

„Dobře. Můžete u sebe Jackieho nechat, toho sympatického

chlapce, paní Stoneová. Přidáme vám na jeho výchovu, ovšem. Ale

ne… nechte…“ její funění se dalo dobře rozeznat i za zavřenými

dveřmi, „rádo se stalo.“

„Nehýbej se,“ syčel Capleton „nebo tě zadusím.“

„Ano, drahá paní Stoneová, můj muž se často a rád s Jackiem

pobaví a poučí ho. Zajisté. Právě s ním hovoří. Nezlobíte se, což?“

„Ale…,“ odpovídala Jackieho maminka, asi celá zmámená, „jak

bych se mohla zlobit, madame? Tolik vám za všechno děkuji. A

slibuji vám…“

„Ne. Ne. Jsme přece dobří lidé, paní Stoneová. A sami dětí

nemáme. Trochu vína je libo?“

Víno stálo v nedopitých sklenkách na stole. Jackie si to

pamatoval dobře.

„Neodmítejte, paní Stoneová. Znám vaši poctivost. A vím, že

sama nikdy nepijete tajně z našich lahví… Nu, bez urážky.“

Jakým způsobem vzniklo v Jackiem hrozné podezření, jestli

předtuchou, nebo proto, že ho Capleton mimoděk stiskl ještě pevněji,

Jackie nevěděl. Jen napnul všecky síly, aby výkřikem zabránil

mamince v pití vína.

Nezdařilo se.

A když paní Capletonová milostivě maminku propustila, s

příslibem, že Jackie co nevidět přijde za ní do světničky, Jackie byl

- 79 -

modrý v obličeji. Ztrácel téměř vědomí. Capleton bezohledně

potlačil jeho zoufalý odpor.

„Hned tě pustím,“ syčel mu

do ucha, „ale abys nebláznil, řeknu

ti napřed, co a jak. Tvoje matka

není otrávená. Pouze si po tom

víně

nějakou

chvíli

pospí,

rozumíš?“

Pak ho odhodil.

Jackie padl na bok a chytil se

oběma rukama za pomačkané

hrdlo. Chroptěl, lapaje po vzduchu,

Veliký stál nad ním a pozoroval ho

potměšilým, kalným pohledem.

20.

Ďábelský plán

„Dávej dobrý pozor,“ řekl.

V Jackieho očích, téměř vyběhlých z důlků, postava Velikého

rostla a kymácela se. Jackie byl polouškrcen.

„Uvězním tvou matku na místě, kde ji nikdo nenajde. Nikdo o ní

nebude vědět. Jen já, rozumíš? Zahyne, přestanu-li se o ni starat. A

neprozradím nikomu, ani kdyby mi vyráželi duši z těla, kde ji hledat.

Chápeš?

Chceš-li, řekni tedy tvému Bobymu, aby mne zatkl. Jakmile to

uděláš, odsoudíš maminku k smrti.“

Jackie se opřel rukama o zem. Vrtěl hlavou, aby se zbavil pocitu

prudké jízdy na kolotoči.

„Posloucháš mne, prokletý kluku?“ Jackie těžce pokývl. Něco

chtěl říci. Ale hrdlo měl ještě sevřené. „Co?“ štěkl Veliký. Jackie

sípěl.

„Boby…“ koktal, „vás pozná stejně. A já… zabiju vás. Jistě

vás…“ Pak dodal:

„Boby mne nepozná, protože mne neuvidí. A nebude

prohledávat můj dům. Postaráš se o to.“

- 80 -

„Já…?“

„Ty. Život tvé matky je v sázce. Nezapomínej na to. Boby přijde

zítra. Řekneš, že paní Capletonová je tvoje maminka. Budeš tvrdit,

že její páni jsou velice hodní a vlídní lidé; že však jsou již staří a

těžce nesou, když je někdo vyrušuje. Zvlášť policie. To by byla jejich

smrt. Boby nebude prohledávat dům; ty ho svým chováním

přesvědčíš, že mne zde nemůže najít. A protože se námaha těch

policejních hlupáků setká s neúspěchem, nechají toho brzy. Jakmile

Boby odjede z Alfordu a hlídky kolem města budou odvolány,

zmizím. Paní Capletonová se mnou. Tebe spoutáme pořádným

provazem. Jeho konec přibijeme k zemi a postavíme k němu hořící

svíčku, která provaz přepálí, až bude dohořívat; a osvobodí tě. Řeknu

ti, než odejdu, kde máš svou matku hledat. Nic se jí nestane. Potom

můžeš prozradit, co víš. Budu za horama. Souhlasíš s tím? Rozvaž.

Buď mne zatknou a pak zemře tvá maminka, nebo uniknu a pak…“

Jackie se zdvihl na kolena. Vstával namáhavě, upíraje dosud

kalné oči na toho hrozného člověka.

„Vy jste lotr,“ řekl, velmi pohnut.

„Ano,“ přisvědčil Capleton nestydatě, „a větší chytrák než tvůj

Boby. Rozuměl jsi mi dobře?“

„Dobře,“ kývl Jackie.

Trochu se zamotal, když se postavil na nohy.

Toužil, aby měl revolver, kterým by mohl Velikého vehnat do

náručí spravedlnosti. Ale Veliký měl ve hře eso.

„Nyní si odpočiň,“ pravil s předstíranou vlídností.

„Ne,“ odmítl Jackie, „chci vidět maminku. Chci vědět, co jste s

ní udělali.“

Spolu s navracejícími se silami rostla v Jackiem chuť pustit se

znovu do boje. Tentokrát stonásobně odůvodněného. Jednalo se o

maminku. A Jackie se díval tak, že sám Veliký couvl před jeho

pohledem.

„Stůj, čerte,“ zavrčel, „uvidíš svou matku. Nic jí není.“

„Uspali jste ji?“

„Ano. Neví o ničem. Přísahám ti, že jí to neublíží.“

„A já vás zabiju,“ křičel Jackie.

- 81 -

Něco popadl. Hodil to po Capletonovi, který nastavil ruku na

obranu. Ale nezaútočil; pronesl prudce několik přemlouvajících slov.

„Otevřte,“ křičel Jackie, před jehož očima se tmělo hněvem,

„ihned otevřte. A nepřibližujte se ke mně.“

Hlavou mu projela myšlenka na nůž, který měl v kapse.

Vážnost věcí sama vedla ruku, aby po něm hmátla. Uskočil

dozadu a otevřel nůž zuřivým tahem sevřených zubů.

„Otevřte dveře!“ křičel.

Veliký se zlostně hýbal.

„Zapomínáš, že je z druhé strany zamkla paní Capletonová.

Vrátí se ihned.“

Jackie však nechtěl čekat na paní Capletonovou.

Oháněl se nožem, jako by ve vzduchu pobíjel celé procesí

duchů, přiskočil ke dveřím a kopal do nich. Nepovolily. A potom

dostal ránu do hlavy. Tak důkladnou, že se mu země zdvihla před

očima a on padl bezvládně čelem na dveře.

Když se Jackie probudil, vnikla mu do očí záře žárovky, visící

pod nevysokým stropem.

Ležel na něčem, snad ne na posteli nebo na pohovce. Víčka mu

ještě dvakrát klesla, přinucena tupou bolestí v týle. Cítil, že se přes

narudlou tmu pod nimi přesunul stín. Slabě zavolal.

„Člověče,“ odpověděl funivý hlas, „já jsem teď tvá maminka.“

Paměť se mu rychle vracela.

Zdvihl se na lokty. Byl v maminčině světničce. Hrozná,

objemná paní Capletonová potřásala právě lahví, zpolovice

naplněnou vodou na obklady.

„Pusťte mne,“ řekl.

„Nikdo tě nedrží, chlapče.“

Opravdu, shodil chvějící se nohy na zem; a nikdo se nehnul, aby

mu v tom zabránil. Capleton tu nebyl.

„Dveře jsou otevřené,“ dodala „vyjdeš snadno na ulici. Není

ještě pozdě.“

„Jdu,“ řekl Jackie, vrávoraje.

„Ale tvoje maminka,“ rozkládala pomalu paní Capletonová,

stále potřásající lahví, „je už tam, kde o ní nikdo neví.“

Jackie se obrátil a klesl s bolestným zasténáním zpět na lůžko.

- 82 -

21.

Chytrák Boby

„Jackie Stone!“ usmíval se Boby na prvním ze stupňů před

zeleným domem, „přišel včera sem. Chtěl bych ho navštívit.“

„Ach!“ vzdychla paní Capletonová roztomile, otírajíc ruce o

bílou zástěrku, „vy jste Boby, ano? Já jsem Jackieho maminka.“

„Sláva,“ řekl Boby, pohlížeje na ni pozorně. „Jackie se bál, že se

vám snad špatně vede. Vypadáte dobře.“

„Dobré bydlo, pane Boby,“ švitořila, „moji velitelé jsou velmi

hodní. Ach, velmi! Pojďte dále, pane Boby.“

„Špatně se vám asi přikládá do kamen,“ pravil Boby starostlivě,

„milá paní Stoneová. Ohýbáte se těžko?“

„V tomto domě není třeba přílišného ohýbání, velmi milý pane

Boby.“

Kolébala se před ním a Boby se loučil se svou představou

Jackieho maminky.

Ale ovšem, všechny maminky nemohou být milé a příjemné.

Některé může také hledět z oček deset potměšilých Ďáblů, jako této.

Ale tím hodnější je synek, který miluje takovou maminku…

Možná, že se to jen zdá. Možná, že tato maminka je opravdu zlaté

srdce, jak říkal Jackie.

„Kluka jsem ještě nepřevlékla, pane Boby,“ rozplývala se

madame Capletonová protivně, „nepřinesl si žádné zásobní prádlo,

musím mu teprve něco sehnat.“

„Neměl ani párátka,“ pohoršoval se Boby, „ani krém na boty.

Také po pyžamu jsem se ho ptal marně.“

„Inu…“ řekla paní Capletonová, „uteče-li někdo tak uličnicky z

domova… kdybych byla jeho matkou.“

„Co?“ zajímal se Boby.

„Chtěla jsem říci, kdybych bývala byla v Londýně. Trochu ho

vylepším, než ho pošlu šupem zpátky.“

„Chcete ho poslat zpátky, paní Stoneová?“

„Zajisté. Nač by se mi tu povaloval?“

„A vyprávěl vám již o svém strýci, který…“

- 83 -

„Ano. Větší díl v tom bude Jackieho uličnictví, myslím. Ještě že

vy jste se ho ujal, předobrý pane Boby…“

„Mm… no,“ protáhl Boby, „dobře. Jackie je tam?“

Uviděli se s Jackiem.

Ale Jackie připadal Bobymu podivně. Kroutil hlavou, jako by ho

bolelo v týle, usmíval se mdle a byl bledý.

„Dobrý den,“ pozdravil Boby. „Jackie…“ poděsil se Boby

srdečně, „jak to vypadáš?“

„Byl ode mne bit,“ řekla paní Capletonová, „za to uličnictví. To

mu neuškodí. Žádným dětem bití neuškodí. Metlička vyhání dětičky

z peklíčka.“

„Mm… no. Z peklíčka. Musím se vám omluvit, paní Stoneová.

Mezi žebráky jsem ho uvedl já. Spíše se to přihodilo náhodou. Našel

se jakýsi arcilotr, který zorganizoval… snad vám to Jackie

vyprávěl?“

„Ano. Jaká hrůza! Jak nezdárné dítě! Počkej…“ zahrozila,

„Jackie!“

Boby měl hezké letní šaty. Jackie ho sotva poznával. Ale Boby

jistě čekal více Jackieho zájmu. Zatím Jackie stál před ním, mrkal

očima a neříkal nic.

„Vidíš, Jackie,“ pohoršovala se paní Capletonová, „pan Boby se

převlékl, a ty…“

Boby zatahal za šos svého kabátu.

„Koupil jsem to ve zdejší konfekci, paní Stoneová. Můžete

koupit Jackiemu rovněž.“

Boby byl velmi hezký a mužný. Neměl již rozcuchané vlasy, ani

tvář zarostlou vousem. Změnil se jako zázrakem.

„Co je ti, Jackie? Jsi smutný jako zimní mlha.“

„Nic,“ řekl Jackie statečně, „co vás napadá, Boby.“

Musel se držet. Jednalo se o maminku. Nic o ní nevěděl. Kvůli

ní je třeba obětovat zájmy dobrého kamaráda.

Také se usmál. Hrozně se usmál. Jako když se šklebí opuštěný

důl.

„Vař čaj,“ utrhl se na paní Capletonovou, „Boby má jistě hlad.“

„Eh, Jackie. Nemám.“

Boby kroutil poděšeně očima.

- 84 -

„Ušetři maminku námahy,“ napomínal.

„Je zvyklá běhat,“ pravil Jackie sveřepě, „neběhá-li, tloustne.“

„Čaj bude hned,“ prohlásila paní Capletonová mile, „odpusťte,

pane Boby. Jackie je docela zkažený.“

„Hoří mi uši, Jackie,“ pravil Boby, „jako bych tě zkazil já.

Pokud jde o čaj…“

„Jistě počkáte,“ funěla paní Capletonová.

„Času je dost,“ šklebil se Boby, „neobtěžuje-li vás to příliš.

Svou práci jsme už skončili.“

Usadil se s Jackiem na okraj pohovky. Zatímco se matróna

odkutálela do kuchyně, hladil ho po vlasech.

„Zdá se, že nejsi příliš spokojen, Jackie,“ pravil, vyhledávaje

pohledem jeho pohled.

„Ale jsem Boby.“

„S maminkou?“

„Ano.“

„A ona s tebou?“

„Také. Ohromná škoda, že jste nechytili toho hlavního lumpa.

Boby. Vzpomínal jsem na vás pořád.“

„Svěř se mi, Jackie. Tobě něco je. Natřískala ti maminka

hodně?“

„To já snesu.“

Paní Capletonová se vrátila brzy. Přinesla horkou vodu, čaj,

cukr a zákusky. Tlustýma rukama jim sama posloužila.

„Je to špína,“ pravil Jackie, „nevím, bude-li vám chutnat,

Boby.“

Jackie byl nevlídný a mrzutý. Boby po něm často pomrkával.

Paní Capletonová se usadila na židli, která pod ní nebezpečně

zapraskala; a sledovala je nuceným úsměvem svých do sádla

zapuštěných oček.

„Je to zvláštní,“ Boby kroutil hlavou, pohlížeje do svého šálku,

„když jsme se loučili, Jackie, vypadal jsi ty šťastně a já nešťastně.

Teď je to obráceně.“

„Já jsem šťasten, Boby,“ protestoval Jackie; tónem odpovědi se

sám obviňoval ze lži.

Paní Capletonová zachovávala klid.

- 85 -

Bobyho přece nemohlo napadnout nic o pravém stavu věcí. A

Boby se také tvářil dokonale nechápavě.

„Jsem rovněž šťasten, Jackie. Skončili jsme pátrání. Zítra

odvoláme všechny hlídky a vrátíme se do Londýna. Tady by už byla

všecka práce marná. Dělali jsme, co jsme mohli.“

„Zítra?“ zeptal se Jackie: a poprvé od Bobyho příchodu mu oči

zasvítily. Boby se podíval úkosem. „Jako tulák jsem ti byl milejší,

Jackie?“

„Co vás napadá, Boby!“

Byla to podivná zábava.

Ani jeden z těch dvou si nepředstavoval ani ve snu – opětné

shledání takto. Paní Capletonová seděla a funěla.

„Mohl by ses vrátit zítra se mnou, Jackie. Bude to pohodlnější

cesta než byla sem.“

„Ne,“ vyjekl Jackie, „nemohu.“

Řekl to tak prudce, že se i paní Capletonová pohnula.

„Ještě nějaký den zůstane,“ poznamenala, „stýskalo se mu po

mně velice.“

Na Jackiem nic takového vidět nebylo.

Ale Jackie mlčel, srkaje svůj čaj.

Bobymu snad opravdu nápoj nechutnal. Odložil plný šálek

nenápadně stranou. Ani zákusků se nedotkl.

„Já,“ pravil, „tady už nemám co na práci. Padesát sedm Kohoutů

je za mřížemi a Veliký se tam ocitne co nevidět. Máme spolehlivou

stopu.“

„Tak?“ otázala se paní Capletonová v pevné víře, že je stopa

mylná.

„Ano,“ pokývl, „on bydlí ve městě. V Alfordu. To je důvěrné

sdělení, rozumí se. Ale vy ho stejně nebudete varovat, paní Stoneová,

protože ho neznáte…“

„Uff,“ zasmála se matrona, „jak vypadá?“

„Chytře,“ řekl Boby, „ale jeho chytrost mu málo prospěje. My

máme rovněž něco v hlavách.“

„To se rozumí,“ přisvědčila paní Capletonová ochotně. Jackie

mlčel.

- 86 -

„Veliký bydlí v Alfordu,“ opakoval Boby, „a my ho dostaneme.

Vydává se ovšem za poctivce. Má tu prý dokonce vlastní dům.“

Stopa tedy nebyla tak špatná. Pod paní Capletonovou zapraskala

židle.

„Kolik domů v Alfordu,“ pravila, „tolik nájemníků.“

„Dobře,“ kýval Boby, „ale on prý nemá v domě nájemníky. Což

znamenitě zužuje okruh pátrání.“

„Pravda,“ přitakala paní Capletonová; a podívala se na Jackieho.

„Kromě toho,“ pokračoval Boby, „je jeho dům jednopatrový. A

kolik máme v městě jednopatrových domů bez nájemníků?“

„Och, pane Boby. Mnoho.“

„Sedmdesát čtyři,“ pravil Boby určitě, „a kolik je jich mezi nimi

natřeno zeleně?“

Židle se zaviklala.

Ale paní Capletonová ještě seděla pevně. Boby se tvářil

naprosto bezvýznamně.

Nevěděl-li však dosud nic, mohl na to přijít za chvíli.

Jackie pobledl ještě víc. Pod ostrým pohledem paní Capletonové

vytušil hrozbu.

„Zelených je osm,“ dodal Boby vlažně, „a v sedmi jsme už byli.

Toto je osmý. Neděsí vás to, paní Stoneová?“

„Můj Bože…“ funěla, „děsí mne váš zřejmý omyl. Jistě budete

zklamán. Myslím, že pan Capleton, majitel tohoto domku, rozumíte-

li, pan Capleton není oním strašným… jak mu říkáte… „Veliký.“

„Proč myslíte, že ne, drahá paní Stoneová?“

„Uff. Přece Jackie zná pana Capletona a Velikého rovněž,

rozumíte, pane Boby.“

„Pravda,“ souhlasil Boby, „to by bylo ovšem hloupé. Viděl jsi

pana Capletona, Jackie?“

„Mluvil jsem s ním včera až do večera,“ odvětil Jackie.

Potápěl nos do šálku, již dávno prázdného.

„A on se nepodobá ani trochu Velikému, což?“ Boby se šklebivě

zasmál, „jaká smůla!“

„Ani trochu,“ dotvrdil Jackie; mozek se mu přitom kroutil.

Paní Capletonová se zdvihla. Vrtěla mile svým tlustým tělem.

„Pohovořte si ještě,“ pokynula, „obstarám si něco.“

- 87 -

Boby se na ni dlouze podíval.

„Neobstarávejte nic,“ pravil soustrastně, „drahá paní. Leda něco

na převlečení do vyšetřovací vazby pro pana Capletona.“

„Jak?“ zděsila se madame Capletonová a sádlo se na ní zatřáslo.

„Ano,“ kývl Boby smutně, „na převlečení. Něco teplého. V

žaláři bývá chladno.“

22.

Jackieho největší obtíž

Zasténala, zafuněla a zavrávorala. „Jackie!“ zvolala „synku!“

Jackie seděl nepohnutě. Prázdný šálek ještě držel v ruce.

„To jsou žerty, Boby,“ zamračil se. Mráz mu běhal po zádech.

Pan a paní Capletonovi byli zcela bezcitní a zlí, nedali by se

pohnout k přiznání, kam zašantročili jeho spící maminku.

„Sem s panem Capletonem,“ pravil Boby, povstávaje ze svého

místa.

„Co chcete s Capletonem, Boby?“

„Chci si ho prohlédnout, Jackie.“

„Nesmysl, Boby. Znám přece Capletona.“

„Znáš?“

„Ano.“

„A proč říkáš Capleton, nikoliv pan Capleton?“

Jackie třeštil oči. Mohl „tvrdit, co chtěl; jeho oči to uváděly na

správnou míru.

„Jackie…!“ zvolala opět paní Capletonová.

„Jackie,“ řekl Boby, jeho hlas byl vyčítavý.

„Tvá maminka bohužel přijde o zaměstnání, dodal, „to je zlé.

Ale nedá se nic dělat.“

„Nikdy jsem neměla tušení…“ hekala paní Capletonová, „a

nevěřím tomu. Jackie by přece poznal v panu Capletonovi onoho

hrozného člověka, pane Boby. Tvrdil, že si ho prohlédl na hradě

velmi dobře.“

„Pan Capleton podplatil Jackieho. Nebo mu snad pohrozil, že

jeho maminka přijde o chleba. Jak se to má ve skutečnosti, Jackie?“

„Boby…!“ vykřikl Jackie a zahodil šálek do kouta.

- 88 -

„Konečně,“ Boby pokrčil rameny, „znám Velikého taky. Takže

se přesvědčím na vlastní oči.“

„Boby, nevěříte mi?“

„Nikoli, Jackie,“ odvětil Boby a zavrtěl smutně hlavou,“myslil

jsem, že jsi poctivý. A nejsi. To je pro mne horší zklamání, než když

jsme nenašli Velikého. Nemám kamaráda. Seznámil jsem se jenom s

klukem, který lže.“

Jackie zadržel jeho pohyb. Chytil ho prudce za rukáv.

„Boby!“ křičel a v očích měl slzy pokoření a bolestného zmatku,

„nejsem přece nějaký prolhaný kluk…“

„Jsi. Patrně jsi. Jdu se podívat na pana Capletona. Nebo ho

chceš raději nejdřív udat?“

„Nechci,“ koktal Jackie, „nemohu. Mýlíte se, Boby…“

„Tak. A já ti říkám: přede vším na světě je spravedlnost.“

„Ano…“ Jackie se velmi chvěl, „a kde je ta moje spravedlnost?“

“Jaká tvoje, Jackie?“

Paní Capletonová se odkutálela do pozadí.

Spínala ruce, otvírala ústa; podobala se osobě, která stojí na

kolejích a nemůže se už vyhnout přijíždějícímu vlaku.

Jackie se na ni podíval.

Paní Capletonová ještě před dvěma hodinami tvrdila, že neví,

kam její manžel odnesl uspanou maminku. Kdyby to věděla, byl by

se snad Jackie pokusil zachránit před policií alespoň ji.

„Co chceš ještě, Jackie? Zklamal jsi mne. Nespěchám. Veliký

mi neunikne, protože dům je už od časného rána obklopen mými

lidmi. Řekni mi, že je pan Capleton mužem, kterého hledáme. Pak ti

mohu odpustit. Přesvědčím-li se o tom sám, nemá pro mne vůbec

cenu, co mi potom řekneš.“

A Jackie mlčel. A Boby si vůbec nevšímal jeho zoufalého

výrazu.

„Boby…“

„Nuže?“

Jackie klesl na kolena. Pana Capletona již nebylo možné

zachránit tak jako tak. Ale pro maminku musel udělat všechno, co se

dalo. Teď už musí říct…

- 89 -

„Boby… Capleton je vůdcem žebráků. Udávám ho. Ano, jste

spokojen? A tato tlustá paní je jeho žena. Ale prosím vás pro všechno

na světě, pusťte je na svobodu. Pusťte je, protože mi musí říci,

kam…“

Zajíkl se. Srdce ho bolelo přílišnou námahou. Slzy ho pálily až v

hrdle.

Boby ho zdvihl.

„Nelekni se,“ řekl.

Hmátl do zadní kapsy kalhot, v jeho ruce se objevil černý

automatický revolver.

Paní Capletonová vydala zvuk, jemuž podobný slyšel Jackie jen

jednou v londýnské zoo. Avšak Boby vystřelil pouze do okna; ve

skle zůstal po kulce maličký otvor, ozdobený jemnými prasklinami

kolem dokola.

Hned nato se dům probudil jako ze zakletí.

Než se Jackie pořádně vzpamatoval, stála paní Capletonová,

bledá jako měsíc, mezi dvěma policisty. Nahoře se ozýval hluk

zápasu. Zuřivého pana Capletona tam zneškodňovali další strážníci.

„Konec!“ křičela paní Capletonová, „konec! Tvá matka zajde

jako krysa, ty mizerný, prašivý kluku!“

Capletona vstrčili dovnitř, šíleného vztekem a zmítajícího se. Tři

ho drželi a měli co dělat.

Jackie stál těsně u Bobyho. Myšlenky se mu zastavily. Jen slovo

– maminka – mu vířilo v hlavě.

Boby sem patrně přišel úplně připraven. Věděl všechno. Uzná

strašlivý zločinec, že to nebyl Jackie, který ho zradil? Dá se

hrozbami přinutit, aby prozradil maminčin úkryt?

„Ticho!“ houkl Boby, a po jeho lehkomyslném, tuláckém

smíchu nebylo ani stopy. „Jaký je to pořádek? Je to vše, co jsem

nařídil?“

„Hned, pane,“ odpověděli.

A dveře se otevřely a další dva strážníci vešli, podporujíce

Jackieho maminku, bledou po nezdravém spánku, avšak usmívající

se na Jackieho; jeho údy se rázem naplnily rtutí čilosti a života.

„Váš hrozný kluk,“ pravil Boby, zatímco strážníci byli nuceni

ucpat tlusté paní Capletonové ústa a Capletona porazit na postel,

- 90 -

„právě udal policii tohoto darebáka. Slyšíš, Jackie? Vydělal sis

udáním polovinu z vypsané odměny!“

Jackie neslyšel.

Byl u maminky.

„Ale druhá polovina je moje,“ hučel Boby, „přičinili jsme se o

to stejnou měrou. Máš něco proti tomu, Jackie?“

23.

Jackie, Boby a maminka

Teprve později Jackie dokonale pochopil, proč ho Boby trápil,

aby ho přiměl k přímému udání, ačkoli měl maminku již před

domem v autě: polovina vypsané odměny jistě stála za to.

Jackieho maminka z toho zaplatila nejen zbytek dluhu, ale

koupila ještě potravinářský krámek v Londýně.

A proto jim tak dalece dnes nic nechybí.

Londýnský strýc má ovšem po poručníkování. A také se kvůli

tomu kroutil před soudem. Poručníkem je teď Boby. A Boby je

poručník – gentleman, rozumí se.

Není žádný zázrak, že to všechno tak dobře dopadlo.

Bobymu vrtalo nutně hlavou tajemné zmizení Velikého ze

schůze Kohoutů. Pátral po jiném východu, kterého Veliký musel

použít. Jak jinak. Boby myslil na tajnou chodbu, jaké bývaly z hradů

proráženy podzemím, aby se dalo prchnout před nepřítelem, který se

dostal do pevnosti. Takové chodby vyúsťovaly na povrch až daleko

za hradem na nenápadném a utajeném místě.

Z Old Nest opravdu něco takového vedlo. Jenomže vchod zakryl

prohnaný Capleton nepříliš těžkým, plochým kamenem tak obratně,

že jej nikdo nenašel. Tajná chodba vyúsťovala ve sklepě jeho domu.

Nebyl to východ původní; ten už dávno zdolal čas. Zasypalo ho

kamení a zarostlá tráva. Capleton se ze sklepa prokopal k chodbě

kolmo. Využil její blízkosti. Chodbu objevil na hradě kdysi náhodou.

Prý se tam propadl; tak to uvedl při výslechu. Objev se mu později

znamenitě hodil.

Protože ústí chodby ve sklepě maskoval všelijakým

harampádím, bylo třeba upozornit paní Capletonovou bílým

- 91 -

kamenem, položeným na vrchol věže, že manžel se brzy vrátí ze

schůze; a že tedy má harampádí odstranit.

Bylo to vymyšleno dobře. Ale ani Bobyho mozek nelenil. Boby

palec po palci slídil v tunelu, vedoucím z bývalé konírny; a plochý

kámen Capletonův našel. Ke svému nesmírnému překvapení pak div

nezakopl o Jackieho maminku, pevně spoutanou provazy. Nebyla

ještě při vědomí. Probudili ji teprve za několik hodin. Jakmile řekla,

kdo je, bylo už Bobymu všechno jasné.

A od zatčení náčelníka Kohoutů se to snad dál už vyprávět

nemusí.

Pravda je, že Boby navštěvuje Jackieho a jeho maminku dvakrát

týdně, při čemž je vždycky pohoštěn čajem a velkým kusem

pudingu. Také je pravda, že se Jackie chce stát detektivem.

Ale to je zatím ve hvězdách.

Boby říká, že Jackie ještě dostane rozum.

KONEC

- 92 -

Eduard Fiker

Stříbrný had

- 93 -

Budu vám vyprávět o podivuhodném dobrodružství mladého

muže Toma Boneye, který pracoval jako bankovní úředník v jednom

americkém městě. Domácnost mu obstarával jeho kamarád. Když

nebyl Tom doma, zotvíral kdejakou zásuvku a vytahal z ní všechno,

co tam našel. Ten kamarád se jmenoval Puntík, měl čenich ve tvaru

cihly a pro husté chlupy kolem očí sotva viděl. Křivdili bychom mu,

kdybychom neuznali, že takové kousky prováděl jen ve svém

nerozvážném mládí. Za nějaký čas dostal rozum a nebylo už třeba

zamykat pokrývky, ani přibíjet každou zásuvku hřebíkem, ani stavět

boty vysoko na skříň. Nastaly jiné, vážnější starosti.

Banku, v níž byl Tom Boney zaměstnán, zavřeli pro nepoctivost

ředitele – Tom pozbyl zaměstnání. Nezoufal, věřil, že najde obživu

jinde, ale šlo to po čertech špatně. Tehdy poznal, že ho město

neuživí, poradil se s Puntíkem a opustili je. Puntíkoví to bylo

dokonce milejší. Mohl běhat jako blázen v trávě; žádný řetízek nebo

košík, směl dosyta štěkat na celé kolo. Mířili k západu. Puntík trochu

zhubl a Tom často utahoval opasek. Jednoho dne se ocitli u tabule,

která nesla tento nápis:

K HOTELU IMPERIÁL

– 12 MIL –

SOUKROMÁ CESTA

Krajina kolem byla krásná a podivná. Ze země vyrůstaly hladké

i rozervané skály, většinou narudlé, některé červené jako krev. Mezi

nimi se vinuly potoky, bujela tráva, člověk snadno mohl zabloudit v

divočině košatého křoví mezi balvany. Tudy kdysi putovali první

běloši ve vozech krytých plachtami. Mnoho krve bylo prolito v litých

bojích o každou píď půdy. Indiáni ustupovali, bílí vetřelci divočeli.

Proháněly se tudy hordy divokých lupičů a kovbojů, lidský život

neměl ani tolik ceny jako doušek vody. Trvalo dlouho, než se zavedl

pořádek. Křiklavé příběhy z amerického Západu jsou již zcela jistě

věcí minulosti. Už dávno se tam nestřílí na potkání. Lidská špatnost

však nevymizela, pouze si našla jiné, tajnější, době spíše

odpovídající cestičky. Tom Boney s Puntíkem šli takové špatnosti

vstříc, ale nevěděli o tom.

- 94 -

V dálce nad rudými skalami něco zářilo. Byl to ohromný strmý

balvan, Velký Bílý Trůn – pojmenovali jej tak před dávnými léty

Indiáni. Běloši mu říkali Gobernador. V tichu té krásné divočiny

přemýšlel Tom Boney o tom, že právě nastává sezóna a hotel

Imperiál se jistě těší na obchody. Dostal nápad nabídnout tam své

služby. Byl odhodlán mýt v kuchyni nádobí, zastávat místo

pomocného vrátného i čistit panstvu boty. Uposlechl vyzvání nápisu

na obrovské tabuli a odbočil z hlavní silnice na cestu k hotelu. Kráčel

pružně a pohvizdoval si. Blížil se k okraji Národního parku, jenž se

jmenuje Zionský. Tráva tvořila hebký koberec jako stvořený pro

Tomův odpočinek. Také Puntík přisedl s vyplazeným jazykem. Oba

měli hlad, ale bylo nutno ještě vydržet. Jak tak seděli, uslyšeli vrčet

automobil. Ze zatáčky úzké silničky brzy vyjel černý vůz. Tom se

samozřejmě domníval, že přeletí kolem jako pták, ale automobil

zastavil právě před ním.

„Hej, vy tam!“ zavolal šofér z okénka. „Halo! Vy! Vás myslím,

slyšíte? Jedeme dobře k hotelu Imperiál?“

„Hloupoučká otázka,“ řekl Tom laskavě, „rozumí se, že jedete

dobře. Což jste nečetli ten nápis na rozcestí?“

Vzadu ve voze si hověl jakýsi tlustý pán. „Netropte si z nás

šašky, člověče,“ řekl dost nazlobeně, „na rozcestí žádná tabule není.“

Pak se začali domlouvat podrobněji. Šofér tvrdil, že na tuto

cestu odbočili podle mapy, na rozcestí on i pán vystoupili z vozu, ale

je-li tam nějaká tabule, ať prý do něj na místě uhodí hrom!

„Viděl jsem ji asi před dvěma hodinami,“ stál Tom na svém,

„vraťte se a uvidíte!“

Když Puntík uslyšel tu rozepři, začal štěkat. Tlustý pán potřásl

hlavou a poručil, aby jeli. Navzájem si o sobě myslili, že jsou blázni.

Tom s Puntíkem došli k hotelu až odpoledne. Byli unavení,

žízniví, hladoví, vyprahlí. Velký Bílý Trůn se k nim nepřiblížil ani

trochu. Pětipatrová budova Imperiálu svítila nejčistší bělostí, avšak

ve srovnání s Gobernadorem byla trapně maličká. Silnička zde

končila, zahýbala kolem hotelu dozadu ke garážím. Na trávníku

odpočívaly dva opuštěné přepychové autokary. Nadutá stavba hotelu

připadala Tomovi jako vetřelec v posvátném klidu přírody. Před ní

stály tři dřevěné sruby, obložené drnem. Byla to první pozoruhodnost

- 95 -

pro turisty. Obývali je Indiáni, kteří vyráběli památkové předměty a

prodávali je. U prostředního srubu hrabali kopyty v trávě tři koně.

Palouk byl obklopen vysokým, hustým křovím, po stranách se

zdvíhaly kolmé útesy zvláštních barev, bělavé, namodralé i růžové.

Nad tím vším leželo hluboké ticho. Tom maličko vzdychl. Odhodlal

se vstoupit do hotelu pyšnými otáčecími dveřmi. Puntík proklouzl s

ním. Octli se ve velikánské hale, příjemně chladné. Mramorové

schody, široké jako silnice, lesklé černé * zábradlí, , zrcadla,

stromky, květiny, galerie, lenošky, koberce. Puntík našlapoval velmi

opatrně, ještě nikdy nešel po ničem tak hebkém. Z verandy sem

dolehl smích několika dam. Hala byla prázdná.

„Račte si přát?“ zeptal se vrátný.

Tom se otočil po hlase a spatřil za vysokým pultem chlapíka v

tmavomodrém kabátě s lesklými knoflíky. Na hlavě měl kulatou

čepici se štítkem a stříbrnou portou. Mezi čepicí a kabátem rudl

kulatý vypasený obličej s černými kníry a s očima jako dvě trnky.

Otázka nezněla příliš vlídně. Každý hotelový vrátný je znalec lidí, a

na Tomovi bylo znát, že jeho kapsy nejsou nacpány dolary, které tu

hodlá utratit. Puntíka vrátný nespatřil, neboť pes volil cestu těsně u

pultu.

„Přeji si mluvit s ředitelem tohoto podniku,“ usmál se Tom co

nejvlídněji.

„Ehm,“ řekl vrátný, „k tomu máte asi velmi vážnou příčinu?“

„Tu nejvážnější!“ ujistil ho Tom.

„Řekněte mi tedy, jaké je vaše jméno a vaše přání.“

„Jméno – Tom Boney. Přání bych rád vyslovil až před

ředitelem.“

Vrátný sáhl po telefonu, pohlížel přitom na Toma

přimhouřenýma očima. Pak chvíli hovořil velmi uctivým tónem,

chvíli naslouchal – a důstojně přístroj odložil.

„Pan ředitel bohužel žádného pana Boneye nezná,“ oznámil.

„Lituji.“

Otevřel nějakou velikou knihu a díval se do ní, jako by Toma

nebylo. Tom tedy přistoupil neslyšně po měkkém koberci a vzal

telefon do ruky sám.

- 96 -

„Haló,“ zavolal Tom, a zároveň ustoupil, takže na něj vrátný

nedosáhl. „Haló, pan ředitel do vrátnice! Velmi nutné, ano!“

Vrátný oběhl pult. Přitom stiskl nějaké tlačítko, ale Tom si dal

vzít sluchátko z ruky bez odporu.

„Co si to dovolujete? Okamžitě odejděte!“ sopil se vrátný.

„I nedělejte rámus,“ snažil se ho Tom uklidnit, „hledám práci.

Chci se jen vašeho ředitele zeptat, jestli by pro mne něco neměl?

Rozumíte?“

„Můžete se spolehnout, že nemá. Jděte, jděte!“

Tom věděl ze zkušenosti, že vrátní se tvářívají, jako by dům, v

němž jsou zaměstnáni, náležel jim. Vtom již scházel po širokých

mramorových schodech jakýsi pán.

Tom uskočil zrovna k němu.

„Jste ředitel hotelu, prosím?“

Pán se zastavil a mírně zavrtěl hlavou.

„Nemám tu čest,“ usmál se. Byl vysoký, štíhlý, asi čtyřicetiletý,

snědý, černých jiskrných očí. Měl do hrotu střižený plnovous.

.“To je seňor Otero z Nového Mexika, člověče,“ řekl vrátný

zoufale, „seňore Otero, nehoršete se. Tento mladík kdekoho

obtěžuje…“

„Co si přeje?“ otázal se seňor Otero vznešeně.

Jeho pohled Toma zarazil. Byl to zvláštní pohled, plný skrytých

myšlenek a duševní síly. Tom ještě nevěděl, že zde říkají seňoru

Oterovi Tajemný Španěl.

„Hledá prý práci, seňore Otero. Promiňte, mi, prosím, ale – ráčil

jste před chvílí hovořit s Crafordem… zvonil jsem na něj, ale

Craford se neukazuje…“

Craford byl hotelový detektiv, jak se Tom později dozvěděl.

„Ano, Johne, Craford říkal, že sem půjde,“ pravil seňor Otero

vrátnému, „ale – pročpak voláte na toho mladého muže?“

„Nesmí tu přece takhle obtěžovat, seňore.“

Tu teprve Tom otevřel ústa a především se představil.

„Hledám jakoukoli práci, seňore. Tento sumec,“ ukázal na

vrátného, „mi ji nemůže dát, chtěl jsem tedy promluvit s ředitelem

hotelu.“

„Slyšte, Johne,“ usmál se seňor Otero, „nazval vás sumcem!“

- 97 -

Vrátný naježil své kníry: „Slyšel jsem, seňore.“

„Ale, ale, Johne, zavolejte přece ředitele… Úžasné! Má-li tento

mladý muž odvahu nazvat vás sumcem, zaslouží si, abyste mu

vyhověl!“

Tom kupodivu nepocítil k záhadnému cizinci pražádnou

vděčnost. Až příliš dobře rozeznal, že seňorovi nejde o to, aby

vykonal dobrý skutek, nýbrž o to, aby se pobavil. Bezpochyby to byl

bohatý host. Jeho smích studil a oči se zavrtávaly do duše jako dva

jedovaté nebozezy.

Vrátný s nechutí sáhl po telefonu, přání tak váženého hosta mu

bylo přece jen rozkazem. Avšak dříve než ředitel, dostavil se

hotelový detektiv. Nebyl to velký muž, spíš obtloustlý, měl hrubý,

vyholený obličej, oblek pomačkaný, vázanku nakřivo. V každém

pohybu se zdál silně nedbalý. Nikdo na světě ještě neviděl Craforda

bez buřinky a bez vyhaslého doutníku mezi silnými rty. Snad s

kloboukem na hlavě i spal a s doutníkem v ústech jedl. Nyní trčel

Craford před Tomem a dlouho si ho prohlížel od hlavy až k patě.

Skoro současně se tu objevil pan Masson, ředitel hotelu, štíhlý,

bezvadně ustrojený pán se vzorně učesanou pěšinkou. Tom byl

- 98 -

obklopen čtyřmi muži a v žádném z nich nemohl při nejlepší vůli

vidět přítele.

Když potom hovořili, chvíli Tom, chvíli ředitel, chvíli seňor

Otero, tvářil se Craford velmi tajemně a bystře. Ohořelý konec

doutníku opisoval kruhy a čáry, jak je Craford hryzal. Tom si v

jednom okamžiku pomyslil, že by tento znamenitý detektiv bez

doutníku vypadal mnohem méně důležitě.

„Myslíte,“ pravil seňor Otero, „že byste pro tohoto člověka měl

nějaké zaměstnání, řediteli?“

„Budu o tom přemýšlet, seňore.“ Ředitel počkal, až seňor Otero

zmizí na terase. Pak se prudce otočil.

„Ven!“ zasyčel. „Jaká opovážlivost!“

„Počkejte,“ ustoupil trochu Tom, „co jsem vám řekl, je vážné.

Mám hlad a přijmu jakoukoli práci!“

„Všechno obsazeno,“ mával ředitel netrpělivě rukama, „na vás

jsme čekali!“

„Pojďme, pojďme,“ zabručel detektiv Craford, „pozoruji, že se

sem vůbec nehodíte…“

„Nepřibližujte se ke mně, hochu,“ trhl Tom rameny, „váš

doutník ohavně zapáchá.“ Pak se otočil do kolečka. „Měl jsem tu

psa,“ dodal. Zahvízdal. Puntík mu dělal starosti. Zmizel. Ale na

koberci spatřil Tom stopy jeho tlapek.

„Kam vedou ty dveře?“ otázal se s obavami.

„K bufetům a do kuchyně,“ odsekl vrátný.

Tom se poškrábal za uchem. „Vy toho psa neznáte,“ pravil, „ale

já mám nějaké divné tušení.“

Tím je všechny tři tak ohromil, že ho mlčky a dost polekaně

následovali chodbou k jídelnám.

Puntíka našli na velikánském stole, přetíženém mísami. Stál

všemi čtyřmi v obložených chlebíčkách a spásal je, jako spásá

dobytče travičku.

„Možná, že to ani není můj pes,“ řekl Tom sklesle, „ten můj

není takhle tlustý.“ Puntík uslyšel hlas svého pána, podíval se na

něho a jeho oči zářily: „To se mám, viď?“ A pustil se znovu do

chlebíčků.

„A Vařečka si sedí tamhle!“ ukázal vztekle pobledlý ředitel.

- 99 -

Šéf kuchyně hotelu Imperiál, Vařečka, byl nesmírně tlustý

chlapík, lesklý v tváři jako tuleň. Seděl na židli v rohu této veliké,

bílými kachlíky vykládané místnosti – a spal. Zhluboka a slastně

oddechoval, ruce pokojně složeny nad svým hrozným břichem.

Židličku nebylo pod jeho sádelnatým tělem ani vidět.

„Hej, Vařečko!“ křičel ředitel, ale Vařečka nic. V chládku se mu

hezky spalo.

Vrátný se rozháněl po Puntíkoví, ale ten mu hbitě unikal.

„Vy si patrně myslíte,“ poznamenal Tom odevzdaně, „že ty

chlebíčky ještě zachráníte. Nesmysl.“

A zatímco ředitel hněvivě třásl šéfkuchaři rameny, seskočil

Puntík na zem a vzal s sebou dvě mísy. Roztříštily se na kameninové

podlaze.

„Kdo to tu zpívá?“ zamručel mistr Vařečka, otevřel ústa ke

lvímu zívnutí, rozpřáhl rozespale ruce a udeřil ředitele do brady.

Puntík vesele kličkoval před rozezleným vrátným. Na zadní

noze měl navlečený chlebíček, ale jen jí zatřepal, chlebíček spadl.

Vrátný na něj šlápl, uklouzl, zachytil se stolu – a další mísa spadla s

třeskem na zem.

„Hlídám dveře,“ volal detektiv Craford, „pes mi neproklouzne.

Jen ho žeňte a nepovolte!“ Vrátný rozmazal dlaní dalších pět

chlebíčků a kníry mu vstávaly jako kopí. Tom rychle využil

příležitosti a spolkl kus sýra s lososem.

- 100 -

„Vařečko, vy bídníku!“ soptil ředitel.

„Co je – copak? Snad nehoří?“ probouzel se kuchař.

Puntík zaštěkal, vrátný se rozehnal. V té chvíli Vařečka všechno

pochopil, ulekaně vyskočil, srazil se s vrátným, a ten se od něho

odrazil jako míč.

„Za ním!“ vybízel je Craford s ledovým klidem, „já hlídám

dveře!“ A doutník mu skákal divoce v ústech sem a tam.

Tom dvakrát na Puntíka chabě zavolal, ale Puntík vytušil, že se

musí starat sám o sebe. Pomrkával po muži s buřinkou. Najednou mu

proběhl mezi nohama jako blesk. Ředitel sice po něm mrskl

chlebíčkem, ale ten zasáhl detektivův nos.

„Co je to za vtipy?*’ ztratil Craford svůj holmesovský klid, oko

mu zalepilo máslo.

Všichni se nahrnuli ke dveřím. Jen mistr Vařečka zůstal pozadu,

spínal ruce, plakal zlostnými slzami. Když se ostatní konečně

vymotali ze dveří, uhodil bezmocně do zničených chlebíčků pěstí a

volal vysokým hlasem:

„Bože na nebesích, ať to přežiju!“

Po hotelu Imperiál zatím nastala zábavná honička. Puntík mrštně

uhýbal, Tom běžel za ním, volal jeho jméno. Za Tomem supěl

vrátný, v knírech mu uvízla lesklá sardinka.

Za vrátným klusal ředitel s rozmáznutým vajíčkem na bezvadné

pěšince a posléze detektiv Craford s okem plným másla a s

nalomeným doutníkem v ústech.

Dokud Puntík pobíhal jen kuchyní a zadními chodbami, šlo to.

Ale pak se dostal do haly a honby se ihned zúčastnilo několik hostů.

Překotili několik křesel. Také zrcadlo prasklo, na štěstí jen menší. Po

kobercích se válely rozbité květináče, tři slečinky v květovaných

šatech pronikavě pištěly. Konečně Puntík uvízl v prostoru otáčecích

dveří a nemohl sem ani tam. Tom ho popadl za kůži a zdvihl do

náruče.

„Tys to vyvedl, darebo, „ vzdychl.

„Pane,“ přistoupil k Tomovi udýchaný ředitel, „následujte mě

do kanceláře.“

Obklopil je kruh hostí. Tomovi. připadal jako železný. Ale když

detektiv Craford velitelsky vykročil, kruh se rozestoupil. Na

- 101 -

mramorových schodech stál seňor Otero, Tajemný Španěl. Tom se

střetl s jeho chladnýma očima a bezděky se otřásl.

V kanceláři zasedl ředitel Masson k psacímu stolu, setřel

kapesníkem vejce ze své úhledné pěšinky a řekl přísně:

„Jsem zvědav, jak tu škodu nahradíte?“

„Zajímavá otázka, „ přisvědčil zasmušile Tom s Puntíkem v

náručí.

Ale do,večera se přece jenom domluvili; Tom měl zůstat za byt,

stravu a jeden dolar mzdy denně.

„Jenomže… „ dodal ředitel, „denní mzdu vám hned budeme

strhávat jako náhradu za škody, které jste se svým psem způsobil,

takže nedostanete nic. Za sezónu si však nevyděláte v žádném

případě tolik, abyste škodu plně nahradil… Hleďte proto šetřit ze

spropitného, které vám poskytnou naši vážení hosté. Jinak vás

Craford odevzdá policii.“

„Děkuji co nejuctivěji za vyhlídku do budoucnosti, „ odpověděl

Tom s ulehčením, „mám tak pracovitou povahu, že jsem schopen

dotáhnout to do konce sezóny na ředitele.“

Když vyšel Tom před hotel, aby se trochu rozhlédl po okolí,

potkal pána, s nímž se dnes kolem poledne dohadoval o tabuli na

rozcestí. Pán se vlídně usmíval.

„Vy jste tedy hladověl, chudáku. O zaměstnání jste přišel?

Nedivím se, že vám z hladu vznikly v hlavě přeludy.“

„Jaké přeludy? „ divil se Tom.

„Přece vzpomeňte si, ten nápis na rozcestí!“

V té chvíli kráčel okolo hotelový zřízenec.

„Příteli, „ oslovil ho Tom, „vy to zde jistě dobře znáte. Řekněte

nám, je na rozcestí tabule, která upozorňuje, že k hotelu Imperiál

vede soukromá cesta v délce 12 mil?“

„To se rozumí, že je! „ řekl důrazně zřízenec.

Tom se rozhlédl. Zavolal na řidiče malého nákladního auta,

který sem přivezl nějaké potraviny.

Řidič naslouchal obšírnému vysvětlování o tom, zda na rozcestí

je anebo není tabule s nápisem, pán netrpělivě Toma přerušoval. A k

Tomově údivu se řidič přidal k pánovi.

- 102 -

„Nic takového tam není. A je to chyba. Jakpak sem potom hosté

trefí? Já se na silnicích vyznám, ale někdo aby se na cestu vyptával

na každém kroku!“

Pán se náhle rozhodl. „Pojďte, „ vyzval Toma, „jdeme k řediteli.

Na tohle se přece musíme přeptat!“

Ředitel stál dole u vrátného. A Tom poznal, že pokud jde o

hosty, dosáhl ředitel Masson opravdu nejvyššího bodu andělské

trpělivosti.

„Vážený pane, „ ukláněl se a neodvážil se při tom ani

probodnout Toma očima, „tabule tam skutečně je!“

„Chcete se snad se mnou přít? Tabule tam není! „ řekl pán

nakvašeně.

Nakonec ředitel slíbil, že věc vyšetří. Ale potom si vzal Toma

stranou a zahrozil mu ukazováčkem.

„Jste vyložený panikář, člověče! „ syčel, „jestliže vyvoláte ještě

nějakou nepříjemnost, dopraví vás Craford do vězení, vy!“

„To všechno, „ poznamenal ještě Tom zadumaně, „to všechno

jsou hry osudu, z nichž viníte právě mě a neprávem!“

„Táhněte! „ zašeptal ředitel a změnil se v okamžiku v

nejvlídnější bytost na světě, neboť se blížil seňor Otero.

Téhož večera se pak Tom seznámil s utahaným staříkem, který

se jmenoval Burch. Chodil trochu přihrbeně a těžce a byl tu

zaměstnán jako průvodce cizinců. Celé dny se plahočil a vykládal

lidem, kteří mu naslouchali skutečně velmi pozorně. Tom

předpokládal, že stařík Burch projeví mrzutost, že má nového

spolubydlícího, ale s potěšením shledal pravý opak. Burch si Toma

zběžně prohlédl, zdvihl svou čepici se štítkem, pohladil splihlé kníry

a řekl: „Pojďme!“

A stoupali zadními schody až nahoru do podkroví, kde byly byty

personálu celodenním sluncem rozpálené jako pec.

Že stařík není žádný hlupák, poznal Tom z bystrého pohledu

jeho očí.

„Já vím hned, komu mám důvěřovat a komu ne,“ potřásl Burch

hlavou, „a ten váš pes se mi líbí. Usteleme mu tamhle v rohu.

Koukám, že bude zas čilý, až se probere z toho přežrání.“

Puntík měl opravdu jen jednu touhu, a to spát.

- 103 -

„Málokdy se přihodí,“ filosofoval stařík, „že pes najde člověku

zaměstnání. Mně nepomohl ani pes. Kdybyste věděl, co letopočtů a

všelijakých čísel jsem musil znát, aby mě zde přijali jako

průvodce…, ach jo! Dneska už z toho všeho neumím nic. Lidi mě

zkazili.“

„Jak to?“ zeptal se Tom.

„Snadno, chlapče, snadno. Na světě je spousta všetečků, kteří

pokládají průvodce cizinců za profesora historie a zeměpisu. Když si

nechcete zadat, odpovíte jim na každou otázku, a tak rostou lži, a vy

pomalu zapomínáte na pravdu. Někdy mi turisté odcházejí jako

zdivočeli…“

Byla již dávno tma, maličká žárovka zářila u stropu. Puntík spal

a Tom se starým Burchem ještě hovořili. Když konečně ulehli, měl

Tom pevné přesvědčení, že při práci v hotelu si musí počínat

vynalézavě, jinak že by se zedřel jako kůň.

Ještě před východem slunce byl na nohou. Nasadil si čepici se

štítkem „Hotel Imperiál“, podle rozkazu popadl ohromnou bednu s

kartáči a krémem na boty. Měl vyčistit sto párů bot těch turistů, kteří

se včera celý den potulovali v červenavém skalním prachu.

Hned po ránu si ředitel Masson a detektiv Craford pohovořili o

tabuli na rozcestí. Pak vzal detektiv motocykl a pozval Toma na

výlet.

„Učinil jsem si detektivní dohad,“ pravil mu mrzutě, „že tabule

leží v trávě. Musíme ji postavit a vyšetřit, který darebák ji porazil.

Vezměte motyku a rýč. Jedeme.“

Když ujeli tři čtvrtiny cesty, Craford zastavil.

„Vylezeme na tuhle skálu,“ ukázal, „a uvidím hned, jestli tam

tabule stojí nebo ne.“

Craford si vzal na pomoc kukátko. „Tabule tam není,“ divil se,

„ale sedí tam nějaký člověk. Připlížíme se k němu!“

Popojeli a pak se plížili po trávě a písku mezi skalami.

Na místě, kde ještě včera stála tabule, seděl jakýsi muž pod

širokým kloboukem a hleděl na hlavní silnici. Vůbec se nehýbal. Po

silnici se blížil automobil.

„To jsou jistě noví hosté,“ pravil Craford tiše, „nespatří tabuli a

přejedou.“

- 104 -

Nestalo se tak. Auto se zastavilo. Řidič se něco ptal člověka v

širokém klobouku. Ten mávl rukou, vůz couvl a zamířil silničkou k

hotelu.

„Nic nechápu,“ kroutil hlavou Craford, „ten chlapík vypadá,

jako by tam byl místo tabule!“

Vztyčili se a došli ke křižovatce. Muž se pootočil. Jeho

opálenou tvář pokrývalo bujné strnisko vousů.

„Co to tu děláte?“ zaútočil Craford. „Ukázal jste tomu vozu

cestu k hotelu?“

„Ukázal. Dnes už je to třetí auťák, kterému jsem poradil.“

„Tady stávala tabule…“ začal Craford.

„Pro mě za mě – třeba muzeum!“

Tom bloudil očima v trávě, hledal tabuli. Marně.

„Kde jste se tu vzal, muži?“ zeptal se Craford. „A kam jdete?“

„Všetečko! Přišel jsem od čerta a jdu k ďáblu!“

Craford s Tomem se vrátili do hotelu a Craford sfoukl prach z

buřinky řediteli přímo do obličeje.

Informoval ho pak co nejpodrobněji o tom, že nanejvýš

podezřelý vagabund ukazuje hostům cestu do hotelu.

„Co se stalo s tabulí, to vyšetříte vy!“ řekl ředitel. „A tady Tom

zatím zhotoví novou!“

Netrvalo ani hodinu a Tom s Crafordem ji vezli na křižovatku.

Opálený muž v širáku tam dosud seděl.

„Zase jsem vám poslal dva auťáky,“ zašklebil se.

Crafordovi se celá věc nějak nechtěla líbit a hlásil to ihned po

návratu řediteli. Ale ten se chytil za hlavu:

„Člověk neví co dřív, a on mě tu zdržuje takovou hloupostí! Já

vám povím, jak to je. Ten chlapík na rozcestí tabuli zničil, aby se u

něho vozy zastavovaly a on mohl vybírat odměny za své informace,

rozumíte? A vůbec, s tímhle si poraďte sám! Nač. vás tu mám,

Craforde, nač?“

Co chvíli přijel nějaký nový host.

Čtyři multimilionáři, dva milionáři, několik výprav vznešených

turistů – a k tomu ještě seňor Otero přemluvil deset hostů, aby svůj

pobyt v této krajině prodloužili.

- 105 -

Zatímco Puntík bavil slečny v květovaných šatech, které ho

zahrnovaly pamlsky a pozorností, měl jeho pán plné ruce práce. K

večeru se mohl pochlubit Burchovi, že získal na spropitném

půldruhého dolaru. Nazítří dostal nový rozkaz: naložit vozík s

občerstvením a jet ke Gubernadoru. Deset hostů chtělo totiž

podniknout okružní výlet.

Burch Tomovi dobře poradil. Obyčejní turisté si nosívali zásoby

jídla s sebou. Na těch vznešenějších se to nemohlo požadovat.

„U Gubernadoru bydlí jeden bláznivý Indián Zuni,“ pravil

Burch. „zavede vás k jeskyni, kde teče ledová voda. Tam vychladíte

nápoje a počkáte na nás. Ostatně – půjdeme kus cesty společně.“

Vypravili se před východem slunce. Mezi deseti vznešenými

turisty byli i tři Puntíkový přítelkyně a tlustý pán. Burch kráčel

vpředu, průvod uzavíral Tom s ručním vozíkem a Puntík.

Travnatá stezka se hrbolatě točila a stoupala, vozík na

gumových kolečkách divoce poskakoval. Hotel zmizel za skalami,

slunce pražilo.

Burch zastavil výpravu až u skupiny pískovcových skal a začal s

výkladem: „Dospíváme k zajímavým útvarům skalním, z materiálu

pískovec se zovoucího a všelijakým působením podnebí ohlodaného

do tvarů mnohdy lidské nebo zvířecí podoby, připomínajících …

Račte si povšimnout…“ a tak dále. Své povídání zakončil libou

výzvou:

„A nyní ať ráčí dámy a pánové posvačit. Obvykle se na tomto

místě svačívá, jelikož nás čeká dvouhodinový pochod.“

Tom stáhl z vozíku koš a hodovalo se. Z blízkého pramene

přinesl křišťálovou vodu a kapal do ní zručně tu citrónovou,

pomerančovou, tam zas malinovou šťávu. Po svačině se Tom s

výpravou musel rozloučit. Burch ho poslal nalevo, s ostatními

výletníky pak zabočil skalní stezkou.

Zabloudit Tom nemohl. Velký Bílý Trůn zářil jako maják. Jen tu

a tam obešel Tom s vozíkem skupinu skal a zanedlouho uviděl

omšelý srub Indiána, jenž sídlil pod Gubernadorem.

Teprve zde Tom užasl, když se podíval vzhůru k

tisícimetrovému vrcholu. Jako by se ta skála dotýkala samého nebe.

Člověka u její paty až jímala tíseň. Od srubu šel Tomovi vstříc velmi

- 106 -

starý statný Indián. To byl tedy onen Zuni, který měl vychladit

nápoje.

Po Tomově pozdravu Indián zvolna pokývl, složil ruce na prsou.

Přes čelo měl červenou pásku, která přidržovala dlouhé šedé vlasy.

Oblečen byl v jakémsi zelenavém krátkém kabátci s opaskem

pobitým stříbrnými ozdobami. Kalhoty měl bílé, s koženými

třásněmi, na nohou měkké mokasíny. Přes rameno přehozenou rudou

přikrývku a kolem krku náhrdelník z medvědích zubů. Podle vozíku

poznal, že Tom náleží k hotelovému personálu.

„Můj bílý bratr je vítán,“ pronesl zvučným hlasem a uklonil se.

„Poslali mě sem, pane Zuni,“ řekl trochu rozpačitě Tom, neboť

Indián se mu zdál nadmíru vznešený, „pomůžete mi vychladit

nápoje?“

Zuni pokynul a vykročil. Tom dal vozík na starost Puntíkoví a

vydal se za Zunim. Prošli nějakým křovím, jehož tu bylo všude plno.

Zuni se zastavil u vysokého černého otvoru ve skále.

„Nechť vejde můj bílý bratr sem,“ ukázal, „zde nalezne, co

hledá – vodu chladnou jako úsměv bojovníka a živou jako srdce

kmene Zuni.“

„Mnohokrát děkuji!“

Voda proudila z jeskyně svěží stružkou.

„Nechť bílý bratr odpustí rudému bratru,“ dodal Indián, „Zuni

odejde truchlit do svého dřevěného vigvamu.“

„Copak, copak se vám stalo?“ polekal se Tom.

I Zuni se díval nadmíru vážně. „Zmizelo Železné Srdce. Zvíře

Manitouovo. Kůň.“

„To je velká škoda. A co, ukradl ho snad někdo? Ne? Odvázal

se? Taky ne? A hledal jste ho?“

Indián vrtěl hlavou.

„Zuni nesmí odejít.“

Po velkých průtazích se konečně Tom dozvěděl, jak je to se

Zunim. On tu bydlil z rozkazu Velikého Manitoua. A Manitou sídlí

nahoře na skále a občas ho napadne vzít na sebe lidskou podobu a

podívat se do světa. Neučinil to ještě nikdy, ale pro Velikého

Manitou je sto let totéž co pro smrtelníka jeden jediný den. Najednou

Manitou přijde a bude potřebovat koně. A kůň není. A Zuni by také

- 107 -

nebyl doma, kdyby hledal koně. O, to by se Manitou zlobil, ó, ten by

nadával.“

„A kudy unikl váš kůň, pane Zuni?“

- 108 -

Indián ukázal do trávy. „Kopyta zanechala stopu zřetelnou jako

blesk na nebi. Ale Zuni se po ní nemůže vydat.“

„Vydám se tedy já! Mám s sebou také jedno zvíře Manitouovo,

a to má čich ostrý jako nůž. Myslíte, že je váš kůň daleko?“

„Zuni myslí, že ne. Nejvýš půldne cesty.“

Půl dne, to by bylo více, než mohl Tom ztratit. Půl dne tam, půl

dne zpět – to si každý může vypočítat. Zdálo se však, že kůň

neutíkal, že se jen volně toulá na svobodě. Ale Indiánovy černé oči

při Tomově nabídce zazářily radostí – a Tom už neváhal.

„Ochladím sám za bílého bratra potraviny,“ sliboval Zuni, „a

přivede-li zvíře zpět, odměním se mu.“

Puntík, chytrý pes, chytil stopu ihned.

Rozběhl se, rozštěkal se. Běželi vysokou trávou, křovím – i

podle skal, a Tom cítil nádhernou lehkost, protože už za sebou netáhl

vozík. Sám pozoroval, že tudy prošel kůň. Netrvalo ani hodinu a

našli ho. Uvízl řemením ohlávky na ulomené větvi a nemohl se

vyprostit. Tom nikdy předtím neměl s koňmi co dělat a chápal se

ohlávky poněkud nejistě. Ale Železné Srdce byl bezpochyby velký

dobrák, a když si ho Tom prohlédl, došel k názoru, že by se asi pod

Velikým Manitouem prolomil. Tom dovedl koně bez obtíží zpět a

zdaleka volal:

„Tak co, Zuni, byl tu Manitou?“

Zuni sdělil, že ne, a hned se koně ujal s náramnou radostí.

„Manitou požehná tvé dítky bohatstvím, udatností a moudrostí,“

sliboval, „nechť mě můj bratr sleduje tam, kam ještě nikdo kromě

Zuniho nevkročil.“

Vedl ho do svého srubu.Tom ovšem nepovažoval Zuniho za

blázna. Tolik rozumu měl, aby pochopil, že to Zuni s Velikým

Manitouem myslí vážně, ale co spatřil uvnitř, doslova Toma

ohromilo. Byla to židle, malý stolek a na stolku miska.

„Co je to?“

„Ryzí zlato,“ pravil Zuni klidně. Židle, stolek a miska byly

opravdu ze zlata. „Veliký Manitou,“ vyprávěl Indián, „jednou přijde

a tu usedne za tento stůl na tuto židli a pojí z této misky. Nechť se mi

můj bratr podívá do očí. Vidím v nich úžas, ale nevidím lakotu. Bílý

bratr je nezištný.“

- 109 -

Ostatní zařízení srubu bylo až příliš jednoduché a prosté. Stěny

zdobily jen dlouhé dřevěné dýmky a několik kožených destiček,

popsaných podivnými znaky.

„Můj bílý bratr nechť přijme v upomínku na šlechetný čin toto,“

pravil Zuni a odepjal od pásu stříbrnou přezku. Tom na ni zvědavě

pohlédl. V hnědé dlani starého muže ležel stočený stříbrný had s

pozdviženou hlavou. „Znamení hada přináší štěstí. Bude-li je můj

bílý bratr mít stále při sobě, dočká se brzy blahobytu, k němuž jistě

dojde poctivými cestami.“

„Hm, to by se mi líbilo,“ vzdychl Tom, „Puntíku, koukej, co

jsme dostali!“

Puntík dychtivě očichával Indiánovy mokasíny. Tom s

poděkováním vsunul hada do kapsy. Ozdůbka patrně neměla příliš

velkou cenu, leda svým uměleckým zpracováním. Když Zuni

poznamenal, že je stará tři sta let, vytáhl Tom ozdůbku znovu.

Pečlivě ji zabalil do kapesníku a ještě jednou poděkoval.

„Ani žádnou odměnu nezasloužím,“ vrtěl hlavou, „ale teď, pane

Zuni, buďte tak laskav, co jste učinil s mými zásobami? Tuším, že

Burch svou výpravu přivleče co nevidět.“

„Můj bílý bratr bude velice spokojen,“ pravil Zuni, „zásoby se

chladí v proudící vodě a snad budou již dosti studené.“

Tom byl opravdu spokojen. Zuni potopil nejen láhve a krabičky

se sardinkami, ale i sýry a housky.

„Můj bílý bratr nechť vyždímá ty malé spletené chleby a usuší je

na slunci,“ radil Indián. „Zuni nemohl vědět, že v té krabici jsou

chleby.“

„Pozoruji,“ řekl zoufale Tom, „že mi stříbrný had přináší první

štěstí. No, studené to je ale dost…“

Zuni donesl koňskou houni a rozložili na ni housky a sýry. Ty se

však po chvíli rozehřály a přilepily na houni. Housky ve slunečním

žáru popukaly a ztvrdly.

„Tohleto jim nemohu předložit,“ uznal Tom.

„Hoďme to tedy ptákům nebeským,“ rozjasnil se Indián. „Zuni

upeče dobré kukuřičné chleby.“

A tak Zuni všechno zachránil, hosté si libovali a žádali, aby si

hotelový kuchař opatřil recept na placky á la Zuni. Vařečka lomil

- 110 -

rukama. „Copak já to mohu péct mezi dvěma horkými kameny?

Vždyť je to indiánské výrobní tajemství!“

Ředitel pro tento nový kousek hledal Toma celý večer, ale ten se

mu obratně vyhýbal. Každým dnem však přibývalo nových hostů a

tak ředitel na Toma zapomněl.

„Na zítřek jsou ohlášeni čtyři multimilionáři. Král mýdla, král

železnic, král piškotů a král sušených střívek. Budu muset jednomu

přenechat svůj vlastní příbytek,“ prohlásil ředitel Masson. Čtyři

velmoži přijeli hned ráno v přepychovém automobilu. Vrátný John se

ohýbal, až mu praskaly šle, a ředitel se dostavil s kyticí v ruce.

„Jenomže se váš hotel špatně hledá,“ podotkl jeden ze vzácných

hostů, „měli byste mít na rozcestí nějaké označení. Nebýt ochotného

chlapíka, který tam seděl…“

O chvíli později zavolal ředitel Craforda:

„Co to má znamenat? Vždyť jsme tam postavili novou tabuli.

Ihned mi přiveďte toho chlapa, co sedí na rozcestí!“

Jenomže nová tabule už také zmizela, jak se detektiv dojel

osobně přesvědčit. Ani muže v širáku nenašel. Když se vrátil ke

svému motocyklu, shledal, že má obě pneumatiky prázdné. Jak nad

tím zlostně přemítal, přijel velký autobus, plný lidí. Řidič se ptal

Craforda na cestu do hotelu.

„Pořád rovně,“ odsekl detektiv, „počkejte… nenaložili byste mě

i s tím motocyklem?“

Ochotně mu vyhověli. Bylo to čtyřicet turistů z Nového Mexika

a ukázalo se, že jsou přátelé seňora Otěry.

„Neočekávaný přírůstek!“ zabědoval ředitel Masson.

„S mými přáteli si nedělejte starosti,“ uklidnil ho seňor Otero,

„jsou ze sportovního klubu, jsem jeho předsedou. Chtěli mi způsobit

radost svou návštěvou. Vyspí se kdekoli, jsou to otužilci.“

Mexikánů bylo všude plno, hlučeli, smáli se. A seňor Otero byl

jimi nadšen:

„Vy ty chlapíky neznáte, dámy a pánové, není mezi nimi jediný,

který by nedržel nějaký rekord. Požádám je, ať nám připraví národní

mexickou slavnost.“

Návrh vzbudil ohromné nadšení. Před večerem se seňor Otero

objevil mezi hosty ve skvělém mexickém kroji. Slušelo mu to

- 111 -

znamenitě. Na hlavě mu seděl velikánský klobouk se špičatým dnem

a kruhovitou střechou, zdobenou zlatými třásněmi. Měl sněhobílou

košili, černou vázanku, zlatem vyšívanou, krátkou vestu, červenou

šerpu kolem boků a zvonovité nohavice. Inu, krasavec. Za chvíli se

ukázalo, že všech čtyřicet přátel seňora Otero obléklo tento

romantický šat.

„Dnešní večer pokládám za slavnostní,“ pravil seňor Otero, „ať

se podává šampaňské, ať není v hotelu jediná žárovka, která by

nesvítila!“

Páni tedy oblékli fraky, dámy večerní toalety. Tom zavěšoval

lampióny.

Jakmile se venku setmělo, usedli uprostřed haly čtyři Mexikáni s

kytarami a rozezpívali se. Náhle mezi ně vlétl pružný seňor

Gorgonzola. Udělal ve vzduchu tři přemety a sklidil bouřlivý potlesk.

Všichni hosté i služebnictvo se shromáždilo v hale. Lustry zářily,

lampióny se kývaly hostům nad hlavami.

Tom stál v postranních dveřích, za ním si stoupal na špičky

tlustý šéfkuchař Vařečka, páchl silně přepuštěným máslem. Za nimi

bylo volno.

„Ladies and gentlemen!“ volal seňor Gorgonzola, „dovolte mi,

prosím, abych vám předvedl, kterak člověk může střelit sám do sebe,

aniž si ublíží. Nesmí být pochyby o tom, že klam je vyloučen, proto

prosím, aby mi někdo půjčil revolver, o němž ví, že je ostře nabit.“

Nikdo neměl revolver kromě detektiva, jenž jej ochotně vytáhl z

kapsy.

„Žádné nebezpečné vtipy se zdravím,“ poznamenal, „je tam

opravdu osm kulí v ocelovém plášti!“

Seňor Gorgonzola se bleskurychle otočil a vypálil. Dámy

vypískly…

Seňor Gorgonzola střelil přes hlavy diváků do svého obrazu ve

velikém zrcadle na stěně. Kolem malého otvoru se rozběhlo na

všechny strany plno jemných trhlinek.

„Zrcadlo v pekle!“ zaúpěl ředitel.

Jako by výstřel byl znamením, ozval se od hlavního vchodu

hlas: „Místo, prosím!“ Všichni se otočili.

- 112 -

Dva muži v romantických krojích valili dovnitř nějaký válcovitý

předmět, který se podobal hasičské cívce s hadicí. Na cívce však bylo

navinuto lano.

„Program pokračuje,“ zvolal seňor Otero.

Diváků se však začal vzmáhat podivný neklid. Všude kolem se

rojily špičaté klobouky. Ředitel Masson se rozhořčeně obrátil. Proti

němu stál Mexikán, jenž měl v každé ruce velký revolver.

„Nikdo ani hnout!“ zaznělo sálem.

Hotel byl přepaden. Skupinka Mexikánů se vrhla na hosty a bez

ohledu na jejich protesty a nářky svazovala každému ruce i nohy

lanem, které odvinovala z cívky. Seňor Gorgonzola jen stál a zajatce

odstřihoval velkými zahradnickými nůžkami.

Vznikl nepopsatelný zmatek. Ale čtyřicet mexických lupičů se

seňorem Otero v čele se dobře připravilo. Obsadili všechny východy.

Zaměstnanci hotelu byli mezi hosty, i tři Indiáni ze srubů před

hotelem. Šéfkuchař Vařečka vletěl do haly jako balón, Crafordův

nedopatek byl nazván dumlíkem a pohrdlivě zašlápnut. Vrátného

Johna vytáhli zpod pultu za kníry, ačkoliv se modlil, aby na něho

zapomněli. Ředitel Masson dostal ránu kytarou přes pěšinku. Kam se

kdo podíval, všude zely černé díry revolverových hlavní. Král

piškotů prosil na kolenou o smilování. Došlo i na Burcha a na Toma.

Toho postrčili tak, že porazil Craforda a promáčkl mu buřinku.

„Pěkná historie,“ mrzutě se šklebil Tom, „teď už víme, co se

dělo s tabulí na rozcestí, co, detektive?“

Bylo to snad nad slunce jasné. Seňor Otero, náčelník bandy,

připravil půdu pro přepadení hotelu, ostatní se starali venku. Však

také své zajatce náležitě poučil:

„Dalo nám to práce, ale myslím, že to bude stát za to. Vaše

tabule s nápisem,“ hledal očima ředitele, „stojí jinde – tam, kde

odbočuje stará cesta do bývalých lomů… abyste věděli, kde ji máte

hledat…“

Chlapík na křižovatce konal dobře svou povinnost. Do hotelu se

dostal jen jeden nezámožný profesor s manželkou a se síťkou na

motýly, ostatní se podařilo odradit od návštěvy všelijakými výmysly,

jako že hotel je přeplněn, že tam vypukla nebezpečná nemoc a

podobně. Hotel na samotě neměl pražádnou naději, že se dočká

- 113 -

pomoci. Daleko na silnici stála hlídka seňora Otero, která věděla, jak

si počínat, kdyby se blížil někdo cizí. Ve spoustě lidí, ve zmatku,

který nastal, měly mexické kroje tu výhodu, že lupič rozeznal lupiče.

Výstřel do zrcadla byl opravdu signálem. Seňor Otero všechno jasně

vysvětlil a oznámil, že ze všech přítomných učiní obratem ruky

žebráky.

„Každý vidí,“ dodal, „že máme ještě dosti provazu, abychom

dokázali oběsit každého, kdo by se vzpouzel. Dalším číslem našeho

programu je třídění stáda. Potom následuje kapesní prohlídka čili

šacování.“

Napravo postavili hosty, nalevo zaměstnance. Profesor s

manželkou se chvěl mezi zaměstnanci. Naloupené bohatství zmizelo

ve dvou velkých kufrech. Několik milionářů dostalo ránu provazem

přes záda, protože se drze odvážili protestovat. Nejzuřivějšímu

hostu přiložili lupiči revolver na čelo a zkrotí ihned. Dámám se seňor

Otero zdvořile omluvil, ale uvolnit je z tlustých lan neměl zřejmě v

úmyslu. Pak přistoupil k hloučku zaměstnanců:

„Varuji vás. Všechno, nač si myslíte, je střeženo. Budete

uvolněni, abyste mohli konat své povinnosti. Tamti pánové,“ ukázal

- 114 -

na hosty, „nám jenom podepíší několik šeků a náš důvěrník se

vypraví do banky. Než se navrátí…“

„Nepodepíši nic!“ vykřikl jeden.

„Pánovi jednu přes záda!“ poručil seňor Otero a pak v klidu

pokračoval: „Než se náš důvěrník navrátí, budete nás vzorně

obsluhovat. Vy jste kuchař, že?“

Vařečka se rozplakal.

„K službám, seňore grando!“

„Rozvažte ho! Hybaj do kuchyně, mám hlad. Zajatci dostanou

suchar a vodu.“

„Vy jste ředitel?“ ptal se Otero dále, jako by Massona neznal,

„vaši funkci převezmu zatím já, a proto zůstanete svázán.“

„Pane!“

Seňor Otero mu utrhl kravatu. „Ticho!“ usmál se. „A vy…“

„Detektiv Craford. Žádám zpět svůj revolver.“

„Šestiranný?“

„Osmiranný!“

„Dobře. Jednu ránu jsme vypálili. Sedm jich dostanete zpět,

revolver později. Rány hned. Kolego! Napiš mu na záda pár

klikyháků!“

„Škoda, že jste jim nepůjčil kulomet, Craforde!“ poznamenal

Tom.

Seňor Otero se hlasitě zasmál. „Ihned rozvažte tohoto mladíka!

Jste volný, Tome, pokud můžete o volnosti vůbec mluvit. Vyjdete-li,

narazíte na hlídku. Dělat nemusíte nic. Jste náš člověk.“

„To tedy odpusťte,“ odpověděl Tom pevně, „váš člověk nejsem.

To by to na světě vypadalo, kdyby se každý chudák hned dal na

lupičství!“

„Mluvíte příliš odvážně, hochu!“ zamračil se seňor Otero.

„Nějakou tu ranku provazem snesu, ale do očí vám mohu klidně

říct: obyčejný chudý člověk nebývá ani zloděj ani lupič. Na lupičství

se vrhají jenom lenoši, kterým je protivná pořádná práce.“

„Pokládáte mě tedy za lenocha?“

„Samozřejmě. Co vás znám, neviděl jsem vás, že byste něco

dělal.“

Katan s provazem se pohnul: „Deset přes hřbet, veliteli?“

- 115 -

„Ne!“ odsekl Otero a otočil se k Burchovi. „Co s vámi, staříku?“

„Já,“ odpověděl Burch, „já jsem rád, že si odpočinu. Naběhal

jsem se už dost.“

Byl zproštěn pout. Vrátný John v nich však zůstal, seňor Otero

prohlásil, že vrátného nepotřebuje. Kolega Gorgonzola však k

Johnovi přistoupil a ušmikl mu zahradnickými nůžkami kníry. Pak

seňor Otero zasedl ke stolu a hosté k němu přiskakovali jako vrabci,

když je zavolal jménem. Nedal na prosby ani na hrozby. Byl úžasně

dobře informován o finanční situaci svých zajatců. Sám určoval

částky, na které měly znít šeky – a oni podepisovali. Z kanceláře

přinesli hotelovou příruční pokladnu, kterou musel ředitel

vlastnoručně otevřít. Pět Mexičanů vybrakovalo pokoje. Byla to

náramná kořist a seňor Otero sám přiznal, že tak dobrý podnik se

klubu nevyvedl od roku 1890.

Když odevzdal šeky muži, který měl odejet do banky, otřel si

potom zrosené čelo kapesníkem, povstal a položil Tomovi ruku na

rameno.

„Jste ještě toho názoru, že nepracuji?“

„Počítám,“ řekl Tom, „že hodina vaší práce vám nese půl

miliónu. Mám však tušení, že se tím soustem zalknete.“

Noc pokročila, v hotelu se rozhostilo ticho. Všechna světla

plála, hlídky bděly. Tom se natáhl na přepychové lůžko v jednom z

pokojů a Puntíka podložil pokrývkou z velbloudí srsti, aby také

jednou poznal, co je to měkce spát.

Spoutaní hosté se uložili v hale na koberce, naříkali, kleli,

vzdychali, dámy plakaly, omdlévaly. Z jídelny zazníval ještě dlouho

hovor lupičského štábu a cinkot sklenic. Tom nespal. Zdálo se, že

proti čtyřiceti darebákům seňora Otero jsou všichni bezmocní. A

přece měl Tom dojem, že on sám je schopen zločince zneškodnit a

všechen ukradený majetek zachránit. Vyšel neslyšně na chodbu. Jak

hmátl náhodou do kapsy, dotkl se stříbrného hada, zabaleného v

kapesníku. Zarazil se. Zase ho přepadl ten silný dojem, že se musí

pokusit hotel zachránit. Snad pomoci“ té stříbrné věcičky? K smíchu!

Ale přece se rozhodl jednat.

Sestoupil po schodech o patro níž, s nikým se nesetkal. Než

došel ke dveřím zdviže, dostal bláznivý nápad. Zastavil se a potřásl

- 116 -

hlavou. To přece nejde… nebo… snad? Stál a přemýšlel. Svíral

pevně v pěsti stříbrného hádka. Rozhodl se. Náhle se mu zdálo

všechno jednoduché a možné.

Rázně sešel do haly. Tam zvolna pochodoval muž v mexickém

obleku s dvěma revolvery za pasem. Hlídal zajatce, kteří se

povalovali v neladné skupině. Dva tři z nich stáli opřeni o stěnu. Co

chvíli někdo zanaříkal.

„Caramba!“ zaklel lupič, „kam lezete, muži?“

„Nikam nelezu,“ řekl Tom, „zdalipak jste nezapomněli střežit

domácí telefonní ústřednu?“

„Zajděte si tam, miláčku,“ šklebil se bandita, „a máte z hlavy

cedník!“

„Pošta sem přichází nejméně jednou denně,“ pokračoval Tom

klidně, „s nutnými telegramy pro burziány i vícekrát.“

Lupič na něho pohlédl. Nevěděl, má-li mu věřit nebo ne. Z

kouta se ozval ředitel Masson:

„Zrádce! Hezky se odvděčujete svým dobrodincům, kteří vás

zachránili před smrtí hladem!“

„Pojďme trochu stranou,“ vyzval Tom přátelsky banditu, „každý

osel nemusí slyšet, o čem si povídáme.“

Lupič se sice mračil, ale přece jen se Tomovi začal chlubit, jak

dobře mají všechno zařízeno. Takového listonoše nebo kohokoliv

jiného vrátí člen sportovního klubu, převlečený za vrátného, hned

ode dveří, po případě řekne, že pán odcestoval. Menší skupinka

turistů by nebyla na závadu. Jednoduše se přepadnou a přiloží k

ostatním. Hlídky stojí tam a tam. Bandita to přesně naznačil rukou.

Když se Tom dozvěděl, co chtěl, řekl „aha!“ a šel po svých.

Vrátil se do pokoje a zatahal Puntíka za nohu. Pes líně otevřel

oči a vypadalo to, že bude spát dál. Tom ho však nenechal. Puntík

tedy seskočil na zem, protáhl se, dlouze zazíval a podrbal se.

„Koukej, ať máš všech pět pohromadě,“ zašeptal Tom, „čeká tě

práce.“

Nemohl-li z hotelu vyklouznout člověk, dokáže to snad pes.

Stoupali do pátého patra. Starý Burch ležel oblečen na svém lůžku.

Tom ho probudil.

- 117 -

„Mám plán,“ naklonil se k němu, „mám plán, jak se zbavíme

těch darebáků. Puntíka si nikdo nevšimne. A jediný člověk, který se

může pohybovat, je Zuni u Gubernadoru. Puntík tam trefí, dáme-li

mu očichat tohohle hádka. Na krk mu připevníme dopis.“

„Dobrá,“ promnul si stařík oči a pohlédl na psa, „to se mi nezdá

špatné. Ten pes je chytřejší než náš ředitel. Ale na něco důležitého

jste zapomněl, Tome! Zuni se vám od Gubernadoru nehne. Velký

Manitou by se zlobil.“

Tom jen mávl rukou. „Napíšeme přece Zunimu dopis. Řekl mi,

že se v písmu bílých mužů vyzná. Puntík zkrátka Zuniho zastoupí,

Zuni sedne na svého starožitného koně a pojede. Policie na

motocyklech tu bude, než se nadějeme!“

„Jenomže, Tome… Zuni se nehnul ze svého srubu celá léta.

Bude to strašně nešikovný posel.“

„Popíšeme mu cestu… Je přece Indián! Vidí stopu tak jasně

jako blesk na nebi… Neztrácejme čas. Máte papír?“

Tom psal a Burch hledal po kapsách pevný motouz. „Chytnou-li

vás při tomhle pokusu, Tome, kde vás mám pohřbít?“

„Hned za hotelem. Abych neměl daleko, až sem budu chodit

strašit. Puntíku, ke mně!“

Pes mu vyskočil předními tlapami na koleno. Tom vybalil z

kapesníku hádka a dal mu jej očichat. „Hledej, Puntíku, hledej!“

pobízel Tom naléhavě svého psa. Puntík se rozběhl ke dveřím,

vyskočil, vrátil se, zatočil se do kolečka a nedočkavě vyštěkl.

„Neřvi, pse!“ polekal se Burch. „Proboha, Tome, ať neřve!“

Tom vypadal spokojeně. „Zkouška dopadla dobře. Vždyť toho

hádka nosil Zuni celou věčnost na břiše. Sázím se, že Puntík poběží

rovnou ke Gubernadoru.“

Pak připoutali Puntíkoví na obojek dopis, vložený do krabičky

od cigaret. Puntík držel a naslouchal tichým slovům svého pána.

„Vypustím ho zadními dveřmi,“ řekl Tom. „Puntík má rozumu

dost. Jde jen o to, aby Zuni nebyl hloupější.“

S Puntíkem v náručí vyšel na chodbu. Musel sejít pět pater,

projít dole dlouhou lomenou chodbou k zadnímu východu a nesměl

nikoho z lupičů potkat. Pohled na krabičku pod Puntíkovým obojkem

se mohl stát osudným.

- 118 -

„Jen buď zticha, Puntíku,“ radil psovi Tom, „jestli někoho

přilákáš,.je s námi konec. A po cestě neuličníkuj! Patníky nikde

nejsou, u stromů se nezdržuj. Nedej se chytit, rozumíš?“ Puntík mu

olízl bradu. Stanuli u malých dveří do dvora. Tom naslouchal se

zatajeným dechem. Uvnitř nebyl nikdo, ale venku jistě přecházel

bandita, možná dva. Tom pustil psa na zem a přiložil mu znovu k

čenichu stříbrného hada.

„Hledej, Puntíku,“ vydechl, „budeš hledat? Tady, cítíš? Hledej!“

Puntík projevoval neklid. K hadovi přičichl už jen krátce. Věděl své.

Jakmile Tom pootevřel dveře. Puntík vyrazil a v okamžiku zmizel ve

tmě. Na ztemnělý písek ulehl pruh světla zevnitř domu.

„Hola!“ ozvalo se. „Kdo je tam?“

„Ale já!“ řekl Tom a otevřel dokořán.

Zaskřípaly kroky, hlaveň revolveru se zaleskla. „Zalezte,

člověče! Proč otvíráte?“

Tom si nebyl jist, spatřil-li strážce Puntíka nebo ne.

„To jo! Vy jste ten s tím psem? Psa nemusíte pouštět ven. Ať se

vyvenčí v ředitelově kanceláři.“

„To ne! To mu zvykat nebudu. V místnosti nečistotu dělat

nesmí!“

„Ticho – u čerta! Zpátky a zavřít dveře!“

Tom docela rád poslechl. Když vešel do Burchova pokojíku,

svítalo.

A Puntík zatím běžel jako ztřeštěný, uši dozadu, čenich ve tvaru

cihly trochu pozdvižený, ocásek nastražený nahoru. To byla hezká

hra, panečku!

Když doběhl pod Gubernador, dal se rovnou ke srubu, z jehož

primitivního komína se kouřilo. Tam se zastavil, zdvihl hlavu do

výšky a štěkal jako pominutý. Zuni vyšel, zestárlý obličej složený do

přísných vrásek. Jak ho Puntík ucítil, rozštěkal se do ochraptění. V

tom ranním tichu to byl hluk tak pronikavý, že se Zunimu chvěly uši.

Zprvu si Indián myslil, že za chvíli dorazí i bílý bratr. Puntík si div

ne vy štěkal plíce před mlčenlivým Indiánem, který stále nechápal,

co se děje. Pes se začal rozzlobeně točit do kolečka. A teprve teď si

Zuni povšiml jeho podivné ozdoby na krku.

- 119 -

„Zvíře Manitouovo,“ založil Zuni ruce na prsou, „jež jsi

zakrnělo. Co přinášíš?“

Puntík skákal do výšky. Zuni po něm vztáhl ruku, pes však

uhnul. Nechtěl vydat věc, kterou mu svěřil jeho pán. Ale Zuni už

pochopil, že jde o nějaký vzkaz. Bleskurychle vyskočil, padl na zem

a chytil Puntíka za zadní nohu. Ten zavyl a ohnal se po ruce. Indián

se však už prudkým hmatem zmocnil cigaretové krabičky.

Pronášel přitom něco v řeči kmene Zuni, řeči sladké a měkké.

Puntík se pomalu uklidňoval. Indián vytáhl papír a dlouho četl, aniž

pohnul svalem. Pak pokynul Puntíkoví, aby ho následoval do srubu.

Vanula odtamtud libá vůně králičího masa. Když si pes pochutnal na

tučném soustu, olízl se a pozoroval Indiána, jenž odložil cigaretovou

krabičku na zlatý stolek a zdvihl obě ruce k nízkému stropu.

„Velký Manitou!“ volal Zuni hlasem tak mocným, až se Puntík

lekl, „Čti tento vzkaz na bílé kůži! A dej mi znamení, že svoluješ,

abych odešel!“

Nastalo ticho, jen Puntík pomlaskával. Ale pak překypěl hrnec

na ohni, voda se přelila přes okraj a uhasila plamen.

„Děkuji ti, ó velký vládce věčných lovišť! Má-li oheň uhasnout,

je to znamení, že mohu odejít!“

Velký Manitou, jenž laskavě vlezl do hrnce, aby vyhnal vodu,

zase vylezl, ale nikterak se neměl k tomu, aby prozradil, může-li zde

zůstat zástupce Puntík. Zuni tedy po mnohém klanění a zdvihání paží

rozhodl, že boha k odpovědi donutí. Vzal ořech para a vyhodil jej do

výše.

„Přijmi tento ořech, Velký Manitou! Přijmeš-li a nenecháš jej

dopadnout na zem, budu vědět, že souhlasíš!“

Po ořechu vyskočil Puntík a lapl jej ve vzduchu. Ořech tedy na

zem nedopadl, ani Puntík jej nespolkl, zdál se mu trochu veliký a

tvrdý. Čekal, že Zuni hodí ořech znovu, místo toho však Indián

oslovil ještě jednou Velikého Manitoua.

„Vidím, ó vládce mrtvých bojovníků, že jsi vstoupil do těla

tohoto zvířete, aby ořech nedopadl na zem. Vyjdi z něho zase ven a

usaď se opět na svém trůnu. Domluvili jsme se. Howgh.“

Puntík kýchl, čímž odchod Velkého Manitoua potvrdil, a Zuni

se chystal na cestu. Vzal z kouta sedlo a vyšel ven. Když se vrátil,

- 120 -

seděl Puntík na zlaté židličce, která příjemně chladila. Zuni v

domnění, že Manitou z Puntíka ještě nevyšel, se vrhl tváří k zemi s

podivným mumláním. Puntík se dal do štěkání, skočil Zunimu na

hlavu a tahal ho za dlouhé vlasy. Náhodou pak spatřil při stěně myš a

rozběhl se za ní. Zuni konečně vstal.

„Nechť Velký Manitou provází kroky mého koně,“ modlil– se,

„nechť se mi zdaří přivést včas bílé muže s rourami, které chrlí

oheň.“

Tím celý rozvláčný obřad skončil a Zuni rázně vykročil.

V hotelu Imperiál zatím vládl znamenitý nepořádek, hala byla

plná nevyspalých obličejů, hlídky se vystřídaly a zajatci dostali po

sklenici vody a jednom sucharu.

„Odtučňovací kůra!“ hlásil seňor Otero, jehož mexický kroj

nádherně zářil v ranním slunci. Dnes neprotestoval nikdo. Zajatci už

jen prosili o uvolnění pout. Seňor Otero si zavolal kuchaře.

„Rozumíš, tlouštíku, dnes uvaříš k obědu něco výjimečně

dobrého. Nebude-li nám to chutnat, zapíchnu tě jako vepře. Všechno,

co předložíš, ochutnáš! Aby tě snad nenapadlo přimíchat do jídla

jed!“

Vařečka zbledl jako zeď. „Seňore grando, ochutnám,

ochutnám…“

Potom řekl seňor Otero vlídně Tomovi:

„Ať se máte jednou dobře! Poobědváte s námi. Ještě se vám

nezdá, že jednáme správně?“

„Ještě ne,“ odpověděl Tom, „a takové zdání nebudu mít nikdy!“

„Jste chlapík, jako my všichni, jenomže máte bohužel jiné

názory. Poctím vás jistým úkolem. Až odtud odjedeme, vezmeme

vás s sebou. Počkejte, jen klid! V určité vzdálenosti vás pustíme, a

můžete se jakýmkoli způsobem postarat o osvobození zajatců. Vrátit

se pěšky do hotelu a…“

„A kdybych šel raději na policii?“

„Můžete hochu, můžete!“ pokývl seňor Otero klidně. „Jistě vás

však napadne, že vás nesložíme právě před ní. K obědu se dostavte.

Adio!“

Tom v duchu sledoval Puntíka a trýznila ho zvědavost. Z

opatrnosti však o tom nemluvil ani s Burchem.

- 121 -

Před polednem vytáhli lupiči z auta šestičlennou výpravu, která

sem přijížděla pravidelně každou sezónu. Cívka s lanem se zatočila a

bylo to odbyto.

K obědu se Tom skutečně dostavil. Vařečka seděl u rohu stolu a

ochutnával jídla. Pečeně s hotentotskou omáčkou byla výborná.

„Kdepak máte svého psa?“ vzpomněl si seňor Otero, „je tu pro

něj plno kostí!“

„Puntík kosti nerad,“ zbledl Tom.

„Jen ho zavolejte, ať si pochutná, masa je na nich dost!“

„Když – zkrátka – nejde to.“

„A pročpak?“

„Já toho psa už nemám.“

„Nemáte?“

Pohled seňora Otero byl pronikavý. Tom bloudil očima po

hodujících banditech, marně hledal vhodnou odpověď.

„Pošel!“ prohlásil nakonec.

„Pošel,“ opakoval po něm seňor Otero zlověstně, „to je ale

neštěstí! A kde ho máte?“

Bandita, který seděl naproti Tomovi, podezíravě zkřivil rty. Ale

Tom se náhle zahleděl na Vařečku – a hlavou mu projel nápad.

„Seňore Otero,“ pravil Tom smutně, „dovolte mi, abych to

zachoval v tajnosti.“

„Rád bych věděl,“ řekl bandita naproti Tomovi, „jestli tady má

vůbec někdo právo zachovávat tajemství!“

„Jen ven s tím!“ pobídl Toma Otero.

„Budete litovat,“ poznamenal Tom sebejistě.

Na tvářích lupičů se objevila neurčitá, ale zřetelná výhrůžka.

Tom se rozhodl, že je raději nebude dráždit.

„Když se tedy tolik o mého psa zajímáte, pánové… prosím!

Právě jste ho snědli.“

Vařečka vyskočil, mával rukama a lapal po vzduchu.

„Cože?“ zasyčel seňor Otero. „Pes byl zabit a upečen?“

„To právě ne,“ vytáčel se ještě chvíli Tom, „pes pošel sám,

protože asi něco špatného snědl. Chtěl jsem jej v noci vynést, ale

vaše hlídka mě vrátila. Náhodou jsem potkal Vařečku a postěžoval

jsem si mu. Vařečka si takhle položil prst na čelo,“ ukázal Tom, „a

- 122 -

povídá, žádná starost, milý Tome, udělám z něho dánskou pečeni s

hotentotskou omáčkou.“

Vařečka bez hlesu otvíral ústa. Tom rychle pokračoval,

rozhodnut, že ho nepustí ke slovu. „A tuhle Vařečka byl toho mínění,

že nikdo nemusí nic vědět – a já to taky pokládal za nejmoudřejší.

Ono by pak třebas někomu tak nechutnalo.“

Starý bandita naproti povstal: „Mně je špatně…“

„Hej! Slyšte!“ konečně mohl promluvit Vařečka.

„Aby hrom do vás!“ vykřikl Tom, „pes přece není nic špatného,

ani pošlý!“

„Nejčistší suroviny…“ blekotal Vařečka, zapotácel se a omdlel.

Tom si oddechl.

Později se mu podařilo Vařečku tajně patřičně poučit. Když si

ho seňor Otero znovu předvolal, držel se šéfkuchař statečně:

„Seňore grando – jedí se vlaštovčí hnízda, uplácaná z bláta, jedí

se ústřice, hlemýždi, kočky… pročpak ne pejskové?“

„Pěkní pejskové! Tenhle byl pošlý!“ řekl seňor, velmi pobledlý.

„Zašlý, seňore grando! Tenhle byl zašlý zcela přirozenou smrtí.

Hygienicky mletý, smíchaný s husími játry, špetkou koření, zalitý

pivem!“

„K čertu s vámi!“

Představa má velkou moc. Až do večera se žaludky většiny

hodovníků bouřily. Nebezpečí bylo zatím zažehnáno. Podle Tomova

výpočtu by se měla policie objevit do osmačtyřiceti hodin, ale nedělo

se naprosto nic. Když třetího dne k večeru dorazil bankovní důvěrník

s plným kufrem peněz, zdálo se, že všechna naděje je ztracena.

Seňor Otero vydal příkaz, aby se všichni přichystali na cestu.

Mexická tlupa se především vrhla na ty, kteří se pohybovali

svobodně, a pevně je svázala. Poněvadž se nedostávalo provazů,

použili bandité i roztrhaných prostěradel a záclonových šňůr.

Zařízení hotelu nijak nešetřili. Měl-li některý v ložnici málo

vzduchu, vyrazil okno židlí. Když si chtěl vyčistit boty, odřízl nožem

kus látky z pohovky. Talíři a sklenicemi házeli po číšnících. Zajatí

vypadali každou hodinu zbědovanější, ředitel Masson dospěl na

pokraj šílenství. Detektivu Crafordovi zřejmě chyběl v ústech

nedopalek, stal se proto silně trudnomyslným. Rovněž vrátný John

- 123 -

nejevil o nic zájem, jako by všechna energie kotvila v ustřižených

knírech.

Jediný Tom nebyl spoután. Seňor Otero úsečně sdělil, že pojede

s nimi v autokaru a že bude vysazen na místě, jež uznají za vhodné.

Pokrčil rameny a neřekl na to nic. Ještě před odjezdem se přišlo na

něco záhadného. Jeden z koní, které tři Indiáni přechovávali na

pastvině před hotelem, nápadně zestárl.

„Chci viset,“ pravil jeden z lupičů, „jestli je tohle ten kůň, co tu

stál původně.“

„Co to znamená,“ mračil se Otero, „co by to jen mohlo

znamenat…“

Jen Tom měl tušení, nevěděl však, má-li se radovat. Prohnutý

kůň bylo totiž zvíře Manitouovo od Gubernadoru. Bystrý Zuni, syn

přírody, dokázal lstivou bandu oklamat. Nebylo to asi pro něj zvlášť

nesnadné. Koním za silnicí bandité příliš velkou pozornost

nevěnovali. Zuni uznal, že zvíře Manitouovo je pro tak velký úkol

příliš pomalé a koně vyměnil.

I tak už bylo patrně pozdě. Lupičům zbývalo jen maličko k

dosažení úplného úspěchu. Seděli již skoro všichni v autokaru,

převlečeni do cestovních šatů. Tom byl obklopen bandou tak, že se

sotva hýbal.

Slunce zapadlo. Seňor Otero dal povel ke startu. Pobízel ke

spěchu, vyměněný kůň mu působil starosti. Ještě se však zdrželi.

Přiběhl k nim muž, v němž Tom poznal bezpečně chlapíka, který

seděl na křižovatce místo tabule.

„Pedro! Proč nečekáš na křižovatce, jak jsem ti poručil?“

„Pro nic za nich bych sem neletěl, že jo?“ řekl Pedro hrubě.

„Mějte se na pozoru! Objevil jsem dnes v trávě stopy rychle běžícího

koně!“

Pedro strávil mládí v jihoamerických pampách, povoláním byl

gaučo stopař a své věci dobře rozuměl.

„Podle mého soudu,“ dodal, „byl jezdec Indián, jel bez ostruh.

Ostatně zde je třáseň z kalhot, uvízla na křoví.“

Seňor Otero stál ve dveřích autokaru. „Ti tři Indiáni jsou v

pořádku!“

- 124 -

„V dokonalém pořádku, patrone,“ odpověděl někdo, „ani se

nehnou.“

„Ale – je tu ještě jeden Indián,“ namítl Pedro, který se v okolí

dobře vyznal, „starý Zuni u Gubernadoru. Na toho jste zapomněli.“

„To je daleko…“ řekl Otero, „a potom starý Zuni prý se nehnul

od svého srubu dobrých dvacet let.“

„To vím. A koně má pěkně starého. Stopy, které jsem objevil,

pocházejí od mladého, silného zvířete.“

„Eh… právě takové postrádáme!“ zvolal zlostně Otero.

Tom s úzkostí pozoroval další dva stíny, které se blížily. Byly to

silniční hlídky seňora Otero, které Pedro pobídl k návratu.

„Čichám zradu,“ pronesl Pedro, „a měl jsem pokaždé dobrý

nos.“

Rychle se stmívalo… Jak dlouho potrvá, než si chytrý Otero

uvědomí, že zradu může mít na svědomí jen ten, kdo se po hotelu

pohyboval zcela volně?

„Povídám,“ uvažoval dál velmi nebezpečně Pedro, „tohle je dost

vážná příčina, aby starý Zuni opustil svou bláznivou stráž. Jestli

dostal zprávu, jak ji tedy dostal? Neviděli jste – poštovního holuba?“

Seňor Otero se zvolna otočil tam, kde seděl Tom. „Holub? Ne,

toho jsme neviděli. Ale musel to být zrovna holub?“ Rozkřikl se.

„Okamžitě přiveďte toho kuchaře! Vařečku!“

Několik mužů ochotně seskočilo. Tom těžce vzdychl. Podíval se

silnicí do dálky, jestli tam nezašlehnou světla policejních vozů. Nic.

Jen obzor se nořil v šedavě modrou mlhu. A Tom až příliš dobře cítil

černý pohled zlotřilého seňora.

Spoutaného Vařečku přivleklo pět mužů.

„Vstaň!“ zařval seňor Otero. „A světlo! Pusťte mu do očí

světlo!“

Šofér autokaru rychle vyhověl. Ostrý kuželovitý svazek paprsků

pronikl houstnoucí tmu. Vařečka pololežel, poloseděl.

„Nemohu vstát, nejmilostivější seňore! Mám svázané nohy!“

Pomohli mu tak, že hekal bolestí.

„Mluv, ty sude sádla!“ zasyčel Otero. „A běda ti, řekneš-li

jenom slovo lži! Z čeho vyrábíš dánskou pečeni s hotentotskou

omáčkou?“

- 125 -

„Velkomožný seňorisimo grandisimo, nejmilostivější pane…“

„Nech toho! A rychle! Jaká to byla pečeně? Psí? Mluv!“ vztekal

se Otero.

Vařečka nepatřil k ocelovým mužům. „Vzácný pane, vzácný

pane…“ „nebyla to psí pečeně.“

Tom pohnul maličko svázanýma rukama. Věděl, že Vařečka

neodolá.

„Hoďte ho zpátky!“ houkl Otero. „Tmu!“

Reflektor zhasl. A tma byla více než černá. Seňor Otero nakázal

ticho, a poněvadž i v hotelu všechny stěny a výhružky zmlkly, nebyl

klid toho překrásného večera ničím rušen. Naslouchali. Neozvalo se

nic znepokojivého. Vysoko na nebi se chvěly hvězdy.

„Doposud jsme snad v bezpečí,“ pravil po chvíli seňor Otero

ochraptěle, „mějte revolvery připraveny. Nedáme se. Hlídejte dobře

toho psího ničemu. Vím o vhodném stromě, na kterém bude viset.“

Autokar se s temným vrčením pohnul. Ale mezi osmou a

devátou mílí řidič přibrzdil. V cestě ležela překážka. Skála se tam

sesula tak nešťastně, že se zrovna uprostřed válel obrovský balvan.

Autokar stál.

„Hledačku! „ zasyčel Otero. „Posviť osle!“

Šofér posvítil. Točil hledačkou sem a tam. Nespatřili nic, kromě

nakupených skal.

Tři muži na ten kámen postačí! „ rozkázal Otero, „hněte se! Tři

první. Řidič zůstane na místě.“

Vpředu seskočili na silnici tři muži. Toma pálily oči, jak napjatě

hleděl před sebe. Promnul je.

„Nezastavovat motor! “ pravil Otero. Muž vedle Toma kýchl a

protřel si oči. I ten před Tomem měl podobné potíže. Tři lupiči

vstoupili do světla reflektoru, ale první z nich se náhle zastavil a s

klením přiložil dlaně na obličej.

„Slzný plyn! To je slzný plyn!“ Zatím na silnici vystoupil ze

skal muž s těžkým revolverem, na rukávech prýmky policejního

kapitána. Statný chlapík v tmavomodré uniformě a v kanadských

botách. S plynovou maskou na tváři se podobal krátkozobému čápu.

Autokar rázem obklopilo množství policistů tak, že nemohla

- 126 -

proklouznout ani myš. Chápali se banditů, navlékali jim na ruce

železné náramky.

Počínali si mnohem zručněji než před nedávnem novomexický

sportovní klub v hotelu Imperiál.

„To nic,“ potěšil Toma policejní kapitán, když se dostali ze

zamořeného prostoru, „uvědomte si, že slzný plyn je vlastně výborná

věc. Bez něj by došlo k ošklivé přestřelce. Otero je zločinec

obrovského formátu. Víte o tom, že je na jeho polapení vypsána

odměna deset tisíc dolarů?“

„To nevím, „ řekl Tom lhostejně. „Kdo ji dostane?“

Kapitán se usmál. „Přece vy!“

Nečekaná zpráva o odměně omráčila Toma víc než slzný plyn.

Do hotelu se vrátil s několika policisty jako ve snách. Čekalo ho tam

milé překvapení. Zuni a Puntík.

„Deset tisíc za toho skvělého psa!“ řekl král mýdlových vloček.

„Dám dvacet tisíc za to nádherné psisko!“ přihodil král piškotů,

ale byl ihned předstižen dalším milionářem.

Tom jenom vrtěl hlavou.

„Dobrý kamarád se, nedá zaplatit, pánové!“

Vrátný John ihned zmizel a padla domněnka, že se objeví teprve

tehdy, až mu dorostou kníry. Detektiv Craford zuřivě volal po

doutníku a dostal jich tolik, že je snad nikdy nevykouří. Vařečka na

kolenou vzdával díky a tři lidé mu pak museli pomáhat vstát. Ředitel

hotelu vznešeně potřásl Tomovi rukou a nabídl mu ihned místo

druhého vrátného. Král sušených střívek se rozčílil.

„Pane! „ řekl, „Tom půjde do mé továrny jako účetní ředitel,

rozumíte!“

Tom souhlasil rád, dokonce velmi rád. Omámen tím náhlým

štěstím se až zapotácel a vrazil v té spoustě lidí do Zuniho. „Dobře,

že vás potkávám, „ řekl, „váš stříbrný had mi opravdu přinesl štěstí.

Vyřiďte, prosím, panu Velkému Manitouovi můj vřelý dík za to, že

nám držel palec.“

I Puntík podal Indiánovi tlapku a Zuni byl tak dojat, že ani

nežaloval, co Puntík prováděl. Celé dva dny totiž válel posvátnou

zlatou misku Manituovu po celém srubu.

A to je konec povídky o stříbrném hadu.

- 127 -

KONEC

- 128 -