EDUARD FIKER

OCHRÁNCE NEBOHÝCH

Detektivní román

1933

NAKLADATELSTVÍ SFINX B. JANDA V PRAZE

1

To, co rozhodovalo o Lon Garaldově pohnutém osudu leželo na

dosah ruky a muselo být vyřešeno v nejbližším okamžiku. Readrom

se ještě nesplašil a rána z děla ještě nezazněla. Bylo nutno to provést,

dokud nervy byly pevné a ruka neroztřesena zneklidňujícím

spěchem.

Lon Garald ležel na břiše mezi obilím a snažil se utlumit zvuk

těžkého dechu, rozbouřeného divokým útěkem po mezích.

Vzdálenost mezi polem a okrajem lesa skutečně nebylo možno přejít

jinak, než krutě vyčerpávajícím během. Trestanecký oblek z bílé pyt-

loviny se nepříjemně odrážel od syté zeleně trávy. Mezi žlutým

obilím bylo bezpečněji. A Lon Garald ležel nejenom proto, aby si

odpočinul, nýbrž i proto, aby pořádně rozvážil ve svém zločineckém

mozku onen rozhodující okamžik.

Krajina za ním stoupala mírně, ale nepřetržitě k dalekým horám.

Čtyři míle vzadu se černala tvrz Readrom jako obrácená postel se

svými čtyřmi věžičkami. A Lon Garald věděl, že na každé z nich

stojí tvrdý muž s krátkou karabinou v ruce. Vlevo od tvrze svítily ve

slunci žulové lomy, hemžící se trestanci zalitými potem a

zdvihajícími pomalu své motyky a krumpáče. Lon Garald byl

rozhodnut, že se tam nikdy nevrátí, třebaže měl s pány z Central

Criminal Courtu doživotní vnucenou smlouvu. Odpracoval si patnáct

let s neustálou myšlenkou na útěk. Nyní tam nahoře ležel jeho

dozorce, mozek mu vytékal z hlavy a Lon Garaldňv zkrvavený

krumpáč ležel vedle něho. Karabina se skutálela po svahu. Záležitost,

která působila Lon Garaldovi zármutek. Špičatý kámen v jeho

svalnaté ruce byl ubohou zbraní proti nabité opakovačce.

Kruh dozorců uzavírající lom kolem dokola nevěděl, co se přihodilo

v jeho středu. Lon Garald unikl nepochopitelným zázrakem. Ale

jakmile najdou muže s rozbitou lebkou, bude velký shon a z tvrze se

vyvalí obláček bílého dýmu, za minutu druhý a za deset minut

desetkrát. Stanice v okolí budou na nohou. Desítky slídilů se

smrtícími puškami prohrabou každé křoví. Pustí psy a budou

dalekohledy obhlížet krajinu. Proti tomu Lon Garald neměl naděje.

Ale nyní byl ještě mrtvý klid a takové ticho, že bylo možno slyšet

slabou odezvu prací v lomu. Lon Garald přemýšlel a krčil hlavu mezi

ramena v očekávání výbuchu děla. Před ním se táhla jako bílá stuha

zaprášená silnice a jako naschvál ji lemovaly jenom louky a jeteliště.

Tam všude dalekohledem ozbrojené oko mohlo s tvrze dohlédnout.

Mezi vysokým obilím nevelikého pole pak Lon Garald nemohl

dlouho zůstat.

Jeho okamžik však ležel před ním. Šest … osm, nejvýš deset yardů.

Mezi hustými stébly se nedala vzdálenost spolehlivě odhadnout. Na

silnici stál velký , automobil, třísedadlový roadster, jehož střecha

byla vytažena. Jediný muž… Lon Garald jich neviděl více … seděl

klidně na mezi, obrácen zády k němu a pokuřoval cigaretu.. Voněla

svádivě. Lon Garald nekouřil plných- patnáct let.

Řídit takový vůz bylo jistě pro lidi Garaldova druhu obtížné. Před

patnácti lety .možná jezdily docela jiné vozy. a o nových technických

vymoženostech nebyly podávány na Readrom zprávy. Lon Garald v

době svého plného rozkvětu řídil mnoho vozů a zabil mnoho lidí.

Zabít bylo snadnější, než spustit motor. Muž na mezi měl sice na

hlavě elegantní čepici, ta však Lon Garalda neznepokojovala, když

ohmatal v ruce svůj špičatý kámen. Pouze se trochu více rozmáchne.

Počal se plížit. Stébla vydávala slabý šumot, ale to mohlo být

považováno za působení větru. Horší byl Lon Garaldův dech, který

se ještě neuklidnil v jeho mohutných prsou. Lon Garald nechtěl čekat

tak dlouho, protože stále myslel na ránu z děla nahoře ve tvrzi.

O automobilu a muži byl Lon Garald přesvědčen, že mu ho poslala

Štěstěna. Nepodaří-li se mu spustit motor, zavleče mrtvolu do žita a

odtáhne vůz padesát kroků dál. Převleče se do cizincových šatů, na

oholenou hlavu vrazí jeho čepici, půjde pěšky nazdařbůh po silnici a

bude připraven předstírat, že hledá mechanika pro svůj nemocný

stroj.

Vystrčil hlavu z obilí. Kdyby ho byl cizinec nyní spatřil, byl by jistě

ochromen hrůzou. Lon Garaldova tvář byla vždycky tváří zvířete,

nyní však byla ještě zrůzněna napětím a strachem o výsledek. Jeho

neobvykle silná a hranatá spodní čelist byla vysunuta dopředu a

široká ústa otevřena, odkrývajíce řadu silných zubů, schopných bez

obtíží zakousnout vlka. Jeho potměšilé, malé oči bez obočí a řas se

leskly vraždou. Až k pasu rozhalená blůza odkrývala mohutná

zarostlá prsa. Lon Garald byl nápadně podoben gorille a v tomto

okamžiku mohl spolehlivě omráčit pouhým svým zjevem. Své

zaměstnání vraha a surového lupiče měl napsáno bezpečně na

nízkém čele.

Mouchy bzučely a sedaly na jeho upocený obličej. Neodháněl je

rukou, jen grimasami své ošklivé tváře. Vztyčil se tiše na kolena,

zatajuje dech, zatím co muž stále klidně seděl a modrý proužek kouře

stoupal do letního vzduchu.

To byla jediná obtíž. Trefit správně hrotem kamene, aby nesklouzl a

zabořil se přímo do mozku.

Lon Garald jen nerad zasazoval ránu po druhé. Stávalo se to ostatně

málokdy. Lon Garald byl obratný, prováděl svou práci vždycky

pořádně a když to měl odbyto, rozlil se v jeho opicích prsou pocit

dokonalé spokojenosti. Patnáctiletá přestávka v praxi ovšem

znamenala mnoho, a proto Lon Garald měřil vzdálenost pečlivě.

Bylo třeba, aby čin proběhl stejně bezvadně jako nahoře v lomu.

Pohled na horkou krev byl znamenitým pohledem. Lon Garald se už

dlouho nekochal takovou příjemností. Nikdy však ještě nevraždil

kamenem. Zapomínal na ránu z děla, poněvadž byl stále více zaujat

svým sportem. Zavřel ústa. Lon Garald vždycky zavíral ústa, když

chtěl zabít. Jeho londýnští přátelé se na to pamatovali dodnes,

protože Lon Garald řešíval rád tímto způsobem i své osobní spory. V

Bethnal, Step-ney, Shoreditch a jiných úctyhodných čtvrtích. Kle-

notníci nebyli jeho jedinými oběťmi.

Když Lon Garald zavřel široká ústa, chybělo pravidelně do

provedení zločinu sotva několik vteřin. Muž před ním zajisté ničeho

netušil, přece však zachránil svůj život. Zdali úmyslně či pouhou

náhodou, nemohl Lon Garald nikdy potom rozhodnout. Zcela

nepatrná věc, jíž cizinec držel nenucené v ruce, škrtla tlustou čarou

Lon Garaldův rozpočet. Oharek cigarety byl vržen nedbalým

pohybem za cizincova záda, a to rovnou do tváře Lon Garaldovy.

Ruka s kamenem byla zdvižena. Byla by snad i dopadla, kdyby se

byl oharek prokletou náhodou nepřilepil na propocené strniště Lon

Garaldových vousů. Ale takto se situace v mžiku obrátila.

Lon Garald smetl oharek levou rukou. Cizinec seskočil bystře do

mělkého příkopu před sebou, neboť Lon Garald při tom způsobil

jakýsi hluk. Pak ruka s kamenem klesla, ale jiná se zdvihla. Třímala

revolver, dobrý belgický automat, který tvrdošíjně vyhledal Lon

Garaldovu ztrnulou tvář a neodchýlil se od ní ani na píď. A Lon

Gřaraldův okamžik byl ztracen.

Nebyl-li Lon Garald zvyklý při své práci mluvit, nebyl tomu patrně

zvyklý ani cizinec. Bylo ticho a bylo jisto, že pochopili správně jeden

druhého. Muž, pod jehož bílým pláštěm vyhledal bezvadný sportovní

oblek, byl možná obyčejným výletníkem, jak se Lon Garald

domníval, nebo i jiným cestujícím, odpočívajícím trochu na mezi.

Ale rozhodně to byl duchapří-tomný muž. V jeho obličeji nebylo

znát úleku ani překvapení. Jedině tvrdost a nebojácnost. Měl jemné

chřípí, které se trochu chvělo jako chřípí ušlechtilého koně a

naznačovalo cit a prozíravost. Byl opálen sluncem a ačkoli poměrně

mlád, měl dvě hluboké vrásky od kořene nosu ke koutkům úst. Oči

pronikavé a bystré, neurčité barvy, zářící dobrými mozkovými

schopnostmi. Co se týče jeho tělesných sil a obratnosti, podal Lon

Garaldovi důkaz svými pohyby, než ztrnul v posici s revolverem.

Neměl možná tak drtící síly jako Lon Garald, ale byl jistě o mnoho

obratnější.

A Lon Garald, kterého v první chvíli napadlo vrhnout se proti němu i

proti jeho revolveru, vylezl z obilí celým tělem a usedl na mez,

otevřev opět svá velká ústa. Zvíře má vždycky tušení, čeho se může

odvážit a čeho nikoli, a Lon Garald byl téměř zvířetem. Narazil zde

na něco, co nemohl jen tak lehce odstranit 8 cesty a rozpoznal to

okamžitě.

Kolem bylo ticho, klid, a ani človíčka v dohledu. Něco bzučícího

hmyzu. Nějaký pták přeletěl. Ale jinak nic. Lon Garald zahodil

kámen za sebe. Třel spálené místo ve svém obličeji a díval se na

cizince pohledem, nevyjadřujícím jiného pocitu, než snad malé

zklamání nad prohranou partií picquetu. Jeho tvář byla vždycky

uboze chudá na výrazy.

Lon Garald měl nějaké sny v hlavě, týkající se Ochránce. Nevěděl

sice, kde ho hledat a byl si vědom obtíží, které ho čekají, než se

dostane pod jeho křídla. Ale tento cizinec mu postavil do cesty

překážku hned na začátku a sny Lon Garaldovy se rozplývaly, vpíje-

jíce se do černého ústí jeho zbraně.

Ohlédl se pomalu k Readromu. Rána zazní brzy, věděl to. Dokonce

mu již připadalo podivným, že to trvá tak dlouho. Když se podíval

zpět do tváře cizincovy, cizinec se usmíval. Usmíval se polovicí

obličeje, poněvadž tím chtěl patrně vyjádřit svoje myšlenky.

Rozuměl tomu, samozřejmě. Pochopil, že měl být zavražděn a odkud

přišel vrah. A držel svůj revolver u boku nepohnutě a klidně.

Lon Garald se zašklebil neupřímně přátelským úsměvem, jenž mu

vůbec neslušel a naopak činil jeho tvář ještě odpornější. Zbývala

naděje. Snad ho tento muž propustí kolem svého revolveru. Zoufalá

naděje. Lon Garald se potom někde skryje a bude čekat. Ted Brent,

Ochránce nebohých, jehož armáda uprchlých zločinců žila v bezpečí,

loupežích a neřestném přepychu, jistě o jeho útěku uslyší a vyjde mu

vstříc. Ted Brent mohl Lon Garalda potřebovat. Avšak tento cizinec .

. .

A Lon Garald pohodil v náhlém vzteku neforemnou lebkou.

„Goddam. Do pekla s vaší bouchačkou. Jste jistě nějaký obchodní

cestující?“

Hlas Lon Garalda odpovídal mohutnosti jeho plic. Ale trochu se

chvěl. Lon Garald, silný, bezohledně cynický vrah se musel obávat

tohoto klidného cizince a jeho revolveru.

„Povídám. Ruka vás bolet nebude. Za chvíli jsou za mnou. Odtáhl

jsem ho sice trochu stranou …“

„Koho?“

„Bachaře. Dal jsem mu motykou do palice. Já jsem Lon Garald,

rozumíte? Já dám hned něčím do palice. Mně je to jedno.“

Cizinec si odplivl s ošklivostí. Bez děsu. Jen s čistým opovržením,

protože jemu Lon Garald nemohl dát do palice. Nejenom proto, že

držel v ruce kovovou smrt. Proto, že byl člověkem nadaným ovládat

pudové mozky druhu Lon Garaldova. Lon Garald ho začal nenávidět.

Lon Garald věděl, že žádného jiného muže by se nebál, ani kdyby

měl dva revolvery. Skočil by proti němu a předešel by výstřely, nebo

by si je nechal konečně líbit někam do masa. Z Lon Garalda už

vytahovali hodně olova a mnohdy si ho kudlou vyřezal sám.

„Vás nechci zabít,“ řekl u vědomí toho, že svou hrůzu vypouští

marně.

„Nemohu vám k tomu radit,“ odpověděl cizinec se sklopenou hlavou,

ale s bystrýma očima, „já střílím hned něčím do palice.“

„Hrom do vás,“ pravil Lon Garald a ohlédl se opět k Readromu.

Cizincův hlas byl tak suchý, že Lon Garald si uvědomil svou žízeň.

Obrátil se zpátky a olízl suché rty.

„Chcete mne tu držet? Nedělejte to. Nechte mne, abych se hnul.

Projdu kolem vás. Co je vám do toho?“

Cizinec se usmíval již celým obličejem. Jeho úsměv vnikal do jeho

výrazu pomalu, jako by byl dobře rozvážen. Tento muž se nikdy

nesmál zbytečně. Usmíval-li se, měl vždycky čemu. Jeho oči při tom

zůstávaly tvrdé a chladné jako kalená ocel.

„Doživotně?“ zeptal se.

„Doživotně,“ kývl Lon Garald s nechutí.

„Ubožáku. Budete popraven. Je ten bachař nahoře mrtev?“

„To si myslím,“ řekl Lon Garald hrdě.

„Pak se s ním brzy sejdete v nebi. Kam se u čerta chcete schovat se

svou zvířecí hubou? Mezi dobytkem … nejsnáze. Umíte lézt po

čtyřech?“

„Nechte si vaše urážky,“ vrčel Lon Garald, „vím o dobrém úkrytu.“

„Kde, hošíčku?“

Lon Garald se podíval malýma očkama podezřívavě. Kdo byl tento

člověk? Obyčejný cestující se nemohl přece takto chovat.

„Pustíte mne?“ řekl.

Cizinec zavrtěl hlavou.

„Ne.“

„Ne?“ Lon Garald pocítil znovu záchvat zuřivosti, „jste snad fízl?

Hrom do vás. Musím zrovna přes vás padnout. Ted Brent …“

„Kdo?“

„Jděte k čertu.“

Byli zticha. Úsměv v cizincově tváři mizel zrovna tak pomalu, jako

se objevoval. Lon Garald pohlížel do země.

„Tak krásně tam ten chlap leží …“ řekl lítostivě, „a vy jste mohl

ležet zrovna tak. Bůh ví, že nemám štěstí.“

„Protože se nemodlíte,“ řekl cizinec a zakýval hla-‘ vou.

To se nedalo spravit. Lon Garald byl zajatcem. Zbývalo jen čekat, až

se dozorci se svými karabinami rozběhnou po krajině a přijdou k

žitnému poli. Něco stále bránilo Lon Garaldovi, aby se pustil do

zoufalého boje proti revolveru připravenému chrlit olovo. Byly to

cizincovy oči nebo spíše síla, která z nich studeně planula. Detektiv?

K smíchu. Detektivové nejsou takto elegantně oblečeni a nejezdí

automobilem. Ledaže by se to za těch patnáct roků natolik změnilo.

A pak, tento muž vypadal, jako když o něčem přemýšlí. Fízl by

nepřemýšlel. Fízl by poručil, aby Lon

Garald povstal a postavil se doprostřed silnice. Poručil by, aby dal

ruce vzhůru. Snažil by se, aby způsobil co nejvíce hluku a podobné

nepříjemné věci. Ale to všecko muž v bílém plášti neměl v úmyslu,

jak se zdálo. Naopak. Obrátil se k Lon Garaldovi zády.

Obrátil se zády! Lon Garaldovi vyskočilo srdce k hrdlu. Jeho tupý

mozek spěšně rozvažoval. Zpět obilím nebo skočit muži na záda. Ale

Lon Garald zůstal sedět, nepohnuv se vůbec. Cizinec vystoupil z

travnatého příkopu na silnici a obrátil se opět tváří k němu. Jeho

revolver již nezaujímal tak významnou polohu. V dálce zaduněla

rána. Temně a výstražně. Bílý obláček kouře stoupal nad tvrzí.

„Vstaňte,“ řekl cizinec, „máte nejvyšší čas.“

Lon Garald poslechl s vyjevenýma očima. Muž na silnici ukázal

revolverem k vozu a Lon Garald přiskočil a otevřel dvířka. Cizinec

ho odstrčil levou rukou.

„Svlékněte se,“ řekl klidně, „a hoďte vaše prokleté hadry do žita.“

Strčil zbraň do kapsy. Lon Garald ho sledoval celou svou opičí duší.

Cizinec si ho nevšímal, jako by nebyl uvyklý své rozkazy opětovat.

Odešel k zadku vozu, kde ležel na nosiči velký cestovní kufr a vsunul

klidně malý klíček do jeho zámku.

Z readromské věžičky se vyvalil nový obláček kouře, jako když

fouknou do trubičky s moukou. Než se donesla rána, strhal Lon

Garald se sebe blůzu v cáry. Pak roztrhl ve dví plátěné kalhoty.

Shodil těžké boty. Při třetí ráně stál nahý ve slunci, širokoramenná,

svalnatá opice s krátkýma nohama, zarostlá ryšavými chlupy po

celém těle. A potom mu hodil cizinec k nohám balík šatstva.

„Navlečte se do toho,“ pravil.

Lon Garald sebou trhl při další ráně. Spěšně se shýbl. Cizinec sebral

jeho trestanecký oblek a hodil ho daleko do žita.

„Budete-li sedět ve voze, ujde každému snadno, že vězíte v cizích

šatech,“ řekl potom, „pospěšte si. Košili nechte rozhalenou. V

Corneru vám koupím nové boty. Máte nohy jako slon.“

Lon Garald nepřemýšlel, protože k tomu neměl ěasu. Podivný muž

ho chtěl zachránit, a to bylo hlavní věcí. Pomohl mu dokonce v

oblékání. Nebylo možno dopnout kabát, ani se v něm příliš hýbat,

aby ne-•praskl na jeho širokých zádech. Lon Garald vsadil na hlavu

čepici při deváté ráně z děla a cizinec mu ji sám upravil tak, aby

nebyla vidět nikde jeho oholená hlava. Dvířka vozu bouchla

současně s desátým výstřelem. Vůz se hnul a Lon Garald se

uklidňoval, cítě příjemný chlad gumového koberce na bosých nohou.

„Jeďte,“ řekl, „jeďte.“ Ale cizinec mu neodpověděl.

Žitné pole zůstalo za nimi. Úzká silnice se stočila doleva a klesala s

vrchu. Vůz tiše šuměl.

„Kdyby nebylo vaší zatracené tlamy, Lone Garalde, bylo by to

uspokojivé. Necháte si narůst vousy pod nosem a budete jejich konce

sčesávat dolů jako sumec přes koutky, rozumíte? Tak to trochu

zakryjete. Musíte pořád cenit své hrozné zuby?“

„Krása se nedá nikde ukradnout,“ řekl Lon Garald zamračeně, „jinak

bych ji už dávno měl. Kam mne vezete?“

„Záleží na tom, zdali vás dovezu. Kdybychom někoho potkali, kdo

by nás zastavil, přikryjte svoji hubu dlátíí. Ukažte ruce. Hrome,

vyčistěte si trochu nehty. Zde máte nůž.“

Lon Garald dostal nůž dp ruky. Měl-li v ruce nůž, vždycky

přemýšlel, do kterého boku ho ponoří. Ale tentokrát měl na mysli

opravdu jen svoje nehty. Cizinec si ho nevšímal. Díval se na cestu s

lenivým výrazem a Lon Garald, zkrocené zvíře, vrátil nakonec nůž

pěkně zavřený.

„Otřete si obličej kapesníkem. Lesknete se jako tuleň.“

„Je to práce,“ odpověděl Lon Garald, „chcete-li ze mne učinit něco

pořádného. Ale odvděčím se vám.“

„To si myslím. Kam byste došel, kdyby se vám bylo podařilo

prorazit mi lebku kamenem?“

„Také dosti daleko,“ odpověděl Lon Garald podrážděn, „buďte bez

starosti.“

„Sem,“ ukázal muž rukou, „nikoli dál.“

Proti nim vrčel do vrchu motocykl. Lon Garald neznal nové

uniformy silniční policie. Nevěděl ani, že něco takového existuje.

Před patnácti lety jezdila policie po silnicích jenom na koních. Ale

rozpoznal to. Muž na stroji zdvihl ruku plochou dlaní proti nim.

„Držte v každém případě hubu,“ řekl cizinec, „a hlaďte si kůži pod

nosem. Zbavíme se ho brzy.“

Zastavil a těžký policejní stroj stanul těsně u okénka cabrioletu.

Cizinec spustil sklo na své straně a vychýlil hlavu ven.

„Přejete si něco?“

„Dejte pozor, pane. Právě klepá všude telegraf, že jeden z trestanců

utekl z lomů u Readromu, zavraždiv svého dozorce.“

„Ach,“ řekl cizinec blaseovaně.

„Je to nejkrvavější chlap století,“ pravil policista, neberte to na

lehkou váhu. Nevíme ještě, má-li karabinu. Patrně má. Nebude se

rozpakovat po vás střílet, kdyby vás potkal. Neviděl jste nic

podezřelého ?“

„Nikoli. Velký zločinec, říkáte?“

„Úžasný. Slyšel jste přece o Lon Garaldovi? Má na svědomí celou

řadu lidí. Příšerný vrah ze řemesla.“

„Dám pozor,“ řekl muž u volantu, „děkuji vám.“

Motocykl zařval a vyrazil. Velký roadster se plavně rozjel a Lon

Garald viděl překvapující věc, před níž zmizel z jeho obličeje hrdý

výraz nad jeho slavnou pověstí. Cizinec měl v ruce opět svůj černý

revolver.

„Chtěl jste ho zabít?“

„Nepoznal vás. Buďte zticha.“

„Vy nejste od policie.“

„Ne.“

Ale ku podivu Lon Garald se necítil spokojeným. Vzrůstala v něm

nechuť k tomuto podivnému muži, který se nezalekl jeho vražedných

chtíčů. I dozorci s Lon Garaldem mluvili vždycky jen z dostatečné

vzdálenosti a s patřičnou ostražitostí. Lon Garald byl přece velký

muž ve svém oboru a nyní se dal ovládat tímto štíhlým, skoro

hubeným mužem a jeho ocelovýma očima.

„Povídám. Původní můj rozsudek byl provaz.“ „Váš advokát vás

vysekal?“

„Postaral se o to, že jsem dostal milost. Umím zabíjet, rozumíte?“

To bylo vzepření jeho vůle. Cizinec se po něm neohlédl.

„Neptal jsem se vás, co umíte,“ řekl suše, „váš advokát provedl

nejméně záslužný čin od počátku světa. Držte laskavě hubu.“

Lon Garald to přijal jako rány bičem.

„Zbavíte se mne,“ zavrčel, „odvezete-li mne do patřičné vzdálenosti.

..“

„Kam chcete jít?“

„K Tedu Brentovi. Znáte? Neznáte? Ochránce nebohých. Vyzná se v

tom, jak mi opatřit slušné živobytí a skrýt mne před policií.“

„To je důkladný lotr, co?“

„Nevím, zdali lotr. Ale důkladný jistě. Má své obchody, rozumíte.

Nepovídal bych vám to, ale vy nejste nic čistého.“

„Chcete pro něj vraždit?“

„Po případě. A loupit. Co je vám do toho? Ted Brent je chlapík.

Policie o něm ví a přece na něj nemůže. V celé Anglii je známo, z

jakých lidí se skládá jeho tlupa. Přiděluje každému takovou práci,

pro jakou byl odsouzen.“

„Přidělí vám tedy vraždy.“

„Bezpochyby. Dokázali mi jich v Criminal Courtu deset. Podívejte se

na mne. Zkoumali mne v nemocnici. Vypadám jako blázen?“

„Skoro,“ řekl cizinec dívaje se stále na cestu, „dokonce jste patrně

větším bláznem, než vypadáte. Jak chcete toho Ted Brenta nebo jak

se jmenuje najít?“

„Přijde mi naproti,“ pravil Lon Garald 8 jistotou, „Ted Brent si dá

pozor po člověku, jako jsem já. Dovedu pěstí prorazit lebku. Holou

rukou usmrtím ..

Cizinec ho umlčel pohledem ostrých očí. Lon Garald byl tvrdý muž a

s velkou nelibostí nesl jeho převahu.

„Jste zatracený hlupák. Podobáte se psu, který chce zakousnout

všecko kolem sebe, jakmile ho pustí se řetězu. Vaše práce nestojí za

zrnko máku. A nepře-stanete-li žvanit o svých přednostech, svléknu

vás ze svých šatů a vyhodím vás na silnici. Nemůžete zavřít svou

prokletou hubu? Dýchejte nosem, u všech čertů.“

„Nejsem vám vhod? Dobrá, vy mně rovněž ne.“

Lon Garald tomu nerozuměl. Jeho tlusté prsty se zatínaly do dlaní.

Ale nenašel odvahy sevřít cizincovo hrdlo.

„Dejte mi cigaretu,“ žebronil a když ji dostal, táhl z ní kouř dlouhými

a lačnými doušky.

Potkali dva policisty na koních. Muž od volantu na ně volal, jak

daleko pokročili v pátrám.

„Uzavíráme okruh,“ křičeli, „nemůže proklouznout.“

„Proklouzl kruhem nahoře a ještě zabil dozorce,“ řekl cizinec.

„To je zázrak,“ přiznali, „ale vysvětlí se to.“

Za kopyty jejich koní se zdvihl prach a Lon Garald se po nich ohlížel

zadním okénkem.

„Myslím, že jsem z toho venku,“ pravil potom, „koupíte-li mi boty,

mohu vystoupit. Jak daleko je do toho Corneru?“

„Čertovsky daleko. Zatím mi můžete říci, jak jste se dostal z lomů.“

„To je celá historie,“ odsekl Lon Garald, „a ta není pro vás. Ukázal

mi cestu jeden z kolegů.“

„Trestanec?“

„Samozřejmě trestanec. S dozorci se tam nahoře nekamarádíme.“

„Ukázal vám cestu a sám tam zůstal?“ „Zrovna tak.“ „Žvaníte,

hochu.“

„Vy žvaníte. Ukázal mi cestu, povídám. Zadarmo to neudělal, rozumí

se. Musel jsem mu něco slíbit.“ „Co jste mu slíbil?“

„Maličkost. Slíbil jsem mu, že učiním z jakéhosi člověka, na němž

vám nemůže záležet, prvotřídní mrtvolu. Kromě svobody mi zaručil

ještě tisíc liber odměny, až odtud vyjde.“

„Uteče?“

„Řekl-jsem vyjde. Teď už brzy. Nevím přesně kdy. Tomu závazku

mohu snadno dostát. Až mi narostou vousy, o kterých jste mluvily .

.“

Jemné chřípí cizincovo se pohybovalo. Lon Garald byl jistě hlupák,

že takto žvanil. Ale Lon Garald se vlastně svým žvaněním a

chlubením přivedl na okraj šibenice.

„Jste dětsky upřímný,’„ řekl cizinec opovržlivě.

„Neřekl jsem vám nic bližšího,“ odsekl Lon Garald zlostně, „chcete-

li mi pomoci, učiňte tak a sbohem. Vy to ze mne vytahujete, ale já

vím, co vám mám říci a co nikoli.“

Roadster vyjel rozvážně na hlavní silnici a přidal. Muž u volantu se

pohodlně zabořil do sedadla.

„Hleďte, ať z vás vylezou podrobnosti o těch tisíci librách, Lone

Garalde. Zajímá mne to.“

„Tomu se vůbec nedivím.“ Lon Garald se surově zasmál, „ale řeknu-

li to někomu, pak to bude jenom Ted Brent, Ochránce. Bachaři

neobjeví cestu, kterou mi ukázal číslo 113. Budou si myslet, že jsem

se proplížil jejich kruhem. A Ted Brent jim jednoho krásného dne

vylidní celý lom a posílí znamenitě svou tlupu. Kdepak takový

nějaký pistolník, jako jste vy. Co byste dělal s tím tajemstvím?“

Cizinec se stále díval upřeně na cestu a jeho chřípí se chvělo.

„Já jsem Ted Brent, hlupáku,“ řekl suše a Lon Garald rázem

pochopil, proč se toho muže bojí.

číslo 113 byl mezi ostatními trestanci právě jen číslem a ničím více.

V kanceláři měli ovšem zapsáno jeho jméno a ostatní nacionále. Ale

nevolali ho jménem, pouze číslem. A zatím co všichni trestanci byli

dobře informováni o sobě navzájem, o čísle 113 nevěděli „nic kromě

toho, že kdysi zavraždil surově nějakou ženu. Nikdy o tom nemluvil

jako ostatní, jejichž činy byly jejich chloubou. Nebyl zatvrzelý ani

lítostivý. Neděsil své soudce chorobně převrácenou morálkou o ceně

lidského života, jako je svého času děsil Lon Garald. Ale nedával

najevo ani vědomí, že si zaslouží svůj trest. Ostatně všichni nucení

obyvatelé Readromu chápali spravedlnost jako něco hodně

nespravedlivého. A tvrdá práce v lomech, trvající dvanáct až čtrnáct

hodin denně, neměla vůbec za výsledek lítost nad jejich zločiny. Ti

slabší se poddávali nutnosti, hrbili záda a zapomínali užívat svých

mozků. Lidský život byl v nich sražen na nejnižší úroveň a omezil se

na pohyby, které jim byly vykázány. Silnější byli tajnými rebely,

jako Lon Garald. Rebelování se nevyplácelo. Lon Garald sám prožil

mnoho dní a nocí ve vlhkém, temném sklepení s těžkými okovy na

údech, což bylo desetkrát horší, než úmorná práce v lomech. Odtud

vyšel každý už po čtyřiadvaceti hodinách zlomen a rozhodnut dělat

dobrotu, jen snad ještě s větší nenávistí v srdci. Lon Garald však

nebyl zlomen. Lon Garald mlčel výhradně proto, že dozorcům bylo

snadno na světle ho jenom otočit a vsadit ho tam zase.

Readrom byl těžkými galejemi pro velké zločince. Byl jakousi

filiálkou australských donucovacích pracoven. Každý zde měl na

svědomí lidský život, a podle toho se s nimi zacházelo. Tlačili je

stále k zemi, ubíjejíce každou známku jejich vzdoru. V Readromu

nebylo možno si stěžovat. Readrom byl místem, kde se nepomýšlelo

již na nápravu zločinců pomocí knihoven, přednášek, filmů a

hudebních kroužků jako v Dartmooru nebo v Chelmsfordu. ■ V

Readromu byl hlavní věcí trest a pod pět let tu nebyl nikdo. Sou-

kromé zacházení s vězni nikdo nekontroloval. Dozorci byli

neomezenými pány nad nimi, a byli to vybraní chlapíci silných svalů

a s nejmenší dávkou citu. Sám ředitel sloužil deset let v koloniálním

vojsku jako důstojník a viděl svého času mnoho hlav svých vojínů,

nabodnutých na tyčích před chýšemi Afrikánů. Nikdo z trestanců

nemohl tvrdit, že by nebyl nikdy bit, jestliže dobře vzpomínal. I Lon

Garald byl bit. Ale Lon Garald se pomstil tak, že ho to mohlo

uspokojit. Ten, který ho mnohokrát pobízel karabáčem nebo pažbou

karabiny k rychlejší práci, měl lebku rozraženou pěknou ranou,

ačkoli toho nebylo právě zapotřebí.

V Readromu vládl pořádek a disciplina. Trestanci se podobali jeden

druhému jako vejce vejci nejen svými obleky s kovovými čísly na

prsou. Obličeje všech byly vrásčité a strhané, sluncem a kamenným

prachem z lomů do šedivá rozežrané. Lebky všech byly oholeny a

leskly se, když se večer vraceli z lomů jako řada mlčen-livých stínů.

Mohli mluvit mezi sebou, ale neměli k tomu chuti. Před nocí bylo

jedinou touhou všech tvrdé dřevo pryčen, na nichž usínali ještě než

pořádně dolehli.

Ráno měli trochu svěžesti v tělech a mozcích, dokud je den neubil

namáhavou prací. Nesli svoje veky chleba pod paží a než jim v

lomech rozdali nástroje, mohli hovořit a mohli na sebe dokonce

křičet ze zadní řady do přední. Dozorci si toho nevšímali. K lomům

trvala cesta přes čtvrt hodiny a za tu dobu se dalo vyřídit hodně věcí.

Existovaly ovšem záležitosti, které se nedaly křičet. Pak posloužil

jejich telefon. Ze zadního dvojstupu se přenesl vzkaz do předního s

úctyhodnou rychlostí, nezkomolen a bez vyptávání těch, kterým

nebyl určen.

Byly tu dvě armády. Armáda zločinců a armáda dozorců, tato

početně daleko menší. Ale ozbrojená de-setirannými

Winchestrovkami a tak zorganisovaná, že každá vzpoura byla

přeludem. V lomech, kde trestanci měli každý svůj nástroj, kterým

mohli po případě tlouci i do jiných věcí, než do žuly, byl dvojí kruh

hlídačů. Vnitřní, rozlezlý mezi balvany a skalami a vnější, v němž

byl přehled od jednoho muže ke druhému a jenž měl pět strojních

pušek připravených k činnosti v nejvýhodnějších polohách.

Tvrz se honosila nepřekročitelnou, hladkou, silnou a vysokou zdí,

stavěnou do čtverce. Věž na každém rohu byla neustále obsazena

hlídači a v noci osvětlena. Vězeňská budova byla obklíčena touto zdí

a měla jen jeden vchod. Uprostřed ní stála klec ze železných mříží, v

níž dva dozorci seděli zády k sobě s karabinami na kolenou. Odtud se

hvězdicovitě rozbíhaly chodby k celám jako tepny ze srdce. V celách

spali trestanci po dvou, někteří sami, jako Lon Garald. Ale jestliže se

někdo chtěl dohovořit se sousedem na druhém konci věznice,

dohovořil se a nikdo z dozorců ničeho netušil. Klepání na zeď se

přenášelo z cely do cely a bylo povinností každého trestance, aby

zahnal spánek a expedoval značky tak dlouho, dokud nebylo dáno

znamení k ukončení.

Číslo 113 a Lon Garald se takto domlouvali půl roku. Někdy spolu

mluvili v polední přestávce v lomech, jestliže náhodou pracovali

blízko sebe. Někdy hovořili v řadě na cestě do práce. Všichni

trestanci věděli, že se jedná o útěk Lon Garaldův, ale nenašel se

zrádce. Lidská společnost, representovaná dozorci a úředníky

věznice byla nenáviděna a nenávist semkla všecky tyto vyvrhele v

nejpevnější organisaci Anglie. Až k tomu došlo a toho dne zavládla

po Readromu velká radost, kalená jen malou starostí, aby Lon Garald

nebyl chycen. ,A kdo měl příležitost zavadit pohledem o mrtvého

dozorce, psa a karabáčníka, byl toho dne nejšťastnějším člověkem a

snášel nejsnáze rány a ústrky, jimiž je kvapně hnali zpět do jejich cel,

neboť práce byla okamžitě přerušena.

Nikdo nevěděl, jak vlastně Lon Garald unikl. Číslo 113

netelegrafoval po nich hlavní vtip svého plánu. Bylo jen jisto, že to

vymyslel on, protože Lon Garald byl na něco takového příliš tupý.

Tušilo se, že to všecko je opředeno jakýmsi tajemstvím, skrytým pod

mlčenlivostí čísla 113. Číslo 113 pomohl Lon Garaldovi ven a Lon

Garald mu musel slíbit, že za to zabije nějakého člověka, který si

bezpochyby pohodlně žije a neví vůbec, co je to práce v lomech. To

byla výborná věc. Nikdy neškodí, je-li o jednoho zazobaného

měšťáka méně. A na číslo 113 se pohlíželo s úctou a obdivem.

Byl to muž, který pracoval v lomech vždycky bez odporu, poslouchal

na slovo a ani jednou nebyl v temnici. Snad mu bylo nyní

pětačtyřicet nebo padesát roků. Stáří trestanců z Readromu bylo

vždycky za těžko uhodnout. Číslo 113 nečinil výjimky. Měl černé

oči, zářící duchem. Jeho výraz tváře nebyl ani tvrdý, ani jiný.

Nevyjadřoval nápadně ničeho. Pohnutky jeho zločinu byly jistě nízké

a nečestné, protože jinak by ho byli nestrčili až sem. A byl možná

tvrdošíjný ve. svém rozhodnutí vraždit. Žena, pro jejíž zabití byl od-

souzen, neměla zůstat jeho jedinou obětí. Dokázal to tím, že poslal

Lon Garalda dokončit své dílo, patrně proto, aby to bylo hotovo ještě

než on sám bude propuštěn. Lon Garald to mohl obstarat snadno.

Bude stejně zase vraždit, jakmile se mu k tomu naskytne příležitost.

Může tedy alespoň vraždit tak, aby to bylo někomu užitečné.

To byla první věc, o které číslo 113 začal s Lon Garaldem mluvit.

Polední přestávka v lomech trvala půl hodiny a oba dva mohli

náhodou sedět na jednom kameni, pojídajíce svůj chléb. O Lon

Garaldovi bylo známo, že vyřizuje bez obtíží a se zdarem podobné

věci, a číslo 113 se ho zeptal rovnou, zdali by byl ochoten provést

dobrý kousek za cenu svobody.

„Za cenu svobody vyvraždím půl Anglie,“ odpověděl Lon Garald

slibně, „ale přijde na to, jestliže si ze mne neděláš blázny.“

Číslo 113 ho ujistil, že nikoli, a slíbil k tomu ještě tisíc liber, což Lon Garalda ohromilo docela.

„Jsem tu doživotně, kamaráde,“ řekl na to, „a protože jsem poctivý

chlap, svoboda mi úplně stačí a nebudu tě okrádat. Nech si svých

tisíc liber. To je velké jmění a budeš ho možná potřebovat. Na světě

se válí dost darmochlebů, kterým pomohu od peněz.“

Lon Garald nebyl zrovna velký duch a byl ochoten důvěřovat tam,

kde by každý jiný pochyboval. Jakou mohl mít ubohý trestanec moc,

aby osvobodil někoho z dvojího kruhu dozorců? Jednou prorazil

muž, jenž byl v unikání z vězení znamenitým odborníkem. Lon

Garald se na to pamatoval. Dozorci to proměnili se smíchem v hon

na zajíce. Nechali ho vyběhnout z kruhu a jen se po něm točili. Pak

ho zasypali krátkým rachotem strojní pušky, a muž udělal kotrmelec

právě jako zajíc, ačkoli zoufale kličkoval ve snaze skočit do hloubky

pod lomem. Život na Readromu byl těžký, ale přesto neměl valné

ceny.

„Tisíc liber je tvých a můžeš se na mne spolehnout,“ řekl číslo 113

klidně a nenápadně, „jde mi hlavně o to, abys provedl svou práci

pořádně.“

„Je to maličkost,“ pravil Lon Garald mrkaje po dozorci, „praštím ho

do palice a je po něm. Kdo je to?“

„Je to sir Reginald Reynolds z Holbornu. Opakuj to.“

Lon Garald to opakoval dvakrát. Číslo 113 kývl a díval se do země.

„Hol-born je starý zámek tři míle severně odtud. Sir Reynolds bývá

ťam nebo v Londýně. Je tvou věcí, kde ho najdeš.“

„Tři míle odtud ? To je blízko. Pocházíš z té krajiny?“

„To sem nepatří,“ řekl číslo 113.

Lon Garaldova tvář byla zárukou, že se té reci nebude štítit. Také už

potom o ní nikdy nemluvili, považujíce ji za vyřízenou. Ale dlouho

trvalo, než se dorozuměli o ostatním, protože se všecko nedalo tele-

grafovat a málokdy se našla příležitost k jednání. Teprve po čtvrt

roku se Lon Garald dozvěděl, proč nesmějí být druzí trestanci

informováni o tajemství útěku. Leželo to na dlani. V lomech byla

díra, kterou se stačilo pouze protáhnout, aby se dostal člověk na

druhou stranu.

„Objevil jsi to při práci?“ tázal se pak s údivem.

„Ne,“ odpověděl číslo 113, „vím o ní dávno.“

Byla to díra pod velkým kamenem, která nevypadala nikterak

podezřele. Číslo 113 tvrdil, že Lon Garald se tudy protáhne, jestliže

se hodně smáčkne. Takových děr a soutěsek mezi žulovými balvany

bylo v lomu plno.

„Polezeš nohama napřed. Pustíš se. Je to tři yardy hluboké a

dopadneš na měkkou hlínu. Půjdeš stále dopředu a dáš pozor, abys si

nenarazil hlavu.“

„Kam se dostanu?“

„Ven. To poznáš. Neutíkej k horám. Tam tě budou nejdříve hledat.

Utíkej dolů, rozumíš?“

„Ano,“ řekl Lon Garald a byl trochu stísněn.

Ale uplynula ještě dlouhá doba, než mohl číslo 113 Lon Garaldovi

místo přesně označit. Pak už se jen čekalo, až Lon Garaldovi bude

přidělena práce poblíž. Mezitím mu telegrafoval, proč toho nepoužije

sám, ale číslo 113 ho nějak odbyl a ptal se ho, neza-pomněl-li jméno

člověka, jehož odsoudil k smrti.

„Ne,“ odpověděl Lon Garald v úloze kata, „buď bez starosti. Těším

se na to.“

V oné době se potloukal Ted Brent, Ochránce nebohých, po okolí

Readromu, poněvadž jeho tlupu ošklivě zdecimoval T. B. Corn se

svými detektivy.

Ochránce dovedl pracovat s uprchlými trestanci a přemýšlel, kolik by

jich potřeboval z Readromu a jaké. Lon Garald byl výtečným

kouskem, nevyžadujícím nic jiného, než trochu usměrnit své zvířecí

pudy, aby se stal znamenitou výkonnou silou.

Nahoře se to zatím odehrálo. Lon Garald kynul číslu 113 rukou, když

vykročil k místu, které mu bylo vykázáno a které bylo od díry

vzdáleno pouhých deset yardů. Číslo 113 se díval, opíraje bradu o

násadu své lopaty a nepohnul ani svalem v obličeji. Když Lon Garald

plivl do dlaní, aby se chopil krumpáče, byl už rozhodnut, že praští

dozorce do palice. Pořádně. Tak, aby z něj hned vyrazil život,

protože ten chlap si to dávno zasloužil. Lon Garald nemyslel na

nebezpečí s tím spojené. Naopak doufal, že tím oddálí prozrazení

útěku. Nebude-li dozorce mrtev, pohřeší Lon Garalda hned, jakmile

se vrátí od sousedních trestanců. Bude-li mrtev, bude ležet možná až

do polední přestávky. A za tu dobu se dá utéci daleko.

Lon Garald ho praštil při nejbližší příležitosti. Křuplo to jako ořech a

bylo to odbyto. Nemohl zachytit karabinu, která sklouzla po svahu.

Byla to škoda, ale možná, že by mu i překážela. Pak zalila Lon

Garalda hrůza, když si představil, že by nemohl zmizet v podzemí.

Chytil mrtvého dozorce za nohy a stáhl ho k balvanům, při čemž jeho

rozbitý mozek zanechával po štěrku stopy. To všecko nic nebylo.

Lon Ga^ rald myslel jen na díru v zemi a na to, kam vede, vede-li

vůbec někam. Ale vedla. Tři yardy dolů na měkkou hlínu. Lon

Garald se obrátil od světlého otvoru nad sebou a, pustil se shrben a s

napřaženýma rukama vpřed, těžce supaje. Před ním ležela tma, hustá

a neproniknutelná. Ale než se dostal na druhou stranu, viděl některé

věci, o nichž nedlouho nato Ted Brent vážně začal přemýšlet.

3

Ted Brent byl odvážný, smělý, bystrý a opatrný had. Ted Brent

nepadl do sítě T. B. Cornovy, ale nechal tam celou svou tlupu a

zmizel. Bezpochyby proto, aby se objevil zase jinde. Ještě se

nedonesla pověst o jeho porážce do všech trestnic. Ale kam se do-

nesla, tam ji považovali za nehodu a za nic jiného. Ochránce neměl

tentokrát štěstí. Policie ho s ním neměla častěji. To nic neznamenalo

leda to, že mnozí z jeho věrných se vrátili tam, odkud uprchli nebo

odkud jim pomohl. Ochránce nebohých se těšil i nadále důvěře a byl

nadějí těch, kteří hodlali s tlukoucím srdcem a se zatajeným dechem

přelézat jisté zdi.

Lon Garald sám o tom dosud nevěděl. Neměl ani tušení, že má být

prvním členem tlupy Ted Brenta číslo dvě. A kdyby to byl i věděl,

jeho respekt se nemohl stát menším. Ted Brent byl vždycky strašným

tak, jak sám chtěl. T. B. Corn mohl zdecimovat jeho tlupu, ale

nemohl zdecimovat jeho samotného. Kdyby na to přišlo, Ted Brent

se mohl smát T. B. Cornovi do obličeje. T. B. Corn jen z dálky tušil,

čím se Ochránce zabývá, protože neměl důkazů jeho blahodárné

činnosti. Ted Brent vždycky včas zmizel, kdykoli se inspektor začal

zajímat o nevinného občana, který si pronajal nebo zakoupil bydliště

tam a tam. Ochránce nebohých kličkoval a policie po něm neobratně

tápala. Nelze z toho soudit, že by inspektor T. B. Corn byl neobratný

chlapík. Spíše naopak. Byl jediným mužem, jehož schopnosti dávaly

jakousi naději, že bude konečně znemožněn organisátor uprchlých

trestanců a pořádně skřípnut. Ted Brentova tlupa nebyla tlupou

obyčejných zlodějů. Skládala se výhradně z nejhorších vyvrhelů

společnosti, takových, jimž žádný rozkaz nebyl dosti hnusným.

Zkrachovala při pokusu o vyloupení Severního Expresu. Ted Brent

zůstal osamocen, protože dvě třetiny jeho lidí seděly dobře

zabezpečeny a zbývající třetině doporučil, aby se zatím rozprchla,

opatřiv každého patřičným množstvím peněz. Kteréhosi slabocha z

nich zastřelil na silnici za Londýnem, poněvadž to byl jediný muž,

který proti němu mohl podat závažné svědectví. A sám se rozhodl, že

začne znovu, protože dobrodružství bylo solí jeho života.

Lon Garald ho neměl rád od počátku, poněvadž byl uražen ve své

ješitnosti. Lon Garald dosud zabil každého, koho chtěl zabít. Jeho

neláska však se skryla hluboko pod strachem, jako se skrývá zloba

šelmy před jejím krotitelem. Lon Garald měl prazvláštní logiku

šílence s poměrně zdravým mozkem. Neocenil faktum, že byl

zachráněn před šibenicí jako šelma ne-ocení, že je krmena. Lon

Garald cítil, že je ponížen a měl to stále na mysli. Dostal nové boty,

dostal i oblek, který mu lépe padnul, oholil se na bradě Ted

Brentovým strojkem a umyl se pořádně v řece. Byl spokojen, ale

neprojevil vděčnosti. Tím méně, že Ochránce se o nic takového

neprosil. Rozkazoval a poroučel a Lon Garald poslouchal slepě.

Pudem vycítil, že nemůže dělat nic jiného a že jeho dočasný osud

leží úplně v rukou“ toho člověka s ocelovýma očima a chvějícím se

chřípím.

Jeli slušným tempem po silnici k Londýnu. Přenocovali v

bezvýznamné vsi, při čemž Lon Garald ani v posteli nesňal čepici s

hlavy a usnul s dlaní položenou na svých hrozných kompromitujících

ústech. Časně ráno vyrazili na další cestu. Ted Brent se nezastavil,

leda aby nabral benzinu a oleje. Pozdě v noci vjeli do City a Ted

Brent dal umýt vůz od prachu v nejbližší garáži. Leskl se čistotou,

když projížděli městem, a noční strážníci jim ochotně ukazovali směr

na křižovatkách. Zastavili někde. Lon Garald, omámen světem, který

neviděl plných patnáct let, nevěděl kde. Byla to tmavá ulice s

vysokými domy. Ted Brent odemkl dveře a strčil ho do zdviže. Lon

Garald byl úplně vyjeven a ocitl se v rozsáhlém bytě ve čtvrtém

patře, nevěda jak. „Artur Mollison“ bylo na visitce na dveřích. Ted

Brent byl v této končině Londýna Arturem Mollisonem, export a

import, Šanghai-Lon-don. Bydliště, které existovalo pod tímto

jménem celé tři roky a jež bylo bezpečné tak dlouho, dokud by T. B.

Corn nepojal jakési podezření. Pak se pan Artur Mollison vystěhuje

zcela nenápadně a zaplatí činži půl roku napřed. Přes deset takových

bytů ještě bylo v Londýně. Něco kolem deseti jich T. B. Corn vyče-

nichal. Také Zprostředkovatelnu poctivé práce pro propuštěné

trestance, společnost s omezeným ručením, založenou Ted Brentem

v roce 1923 na Chelsea Street. Podnik, který padl T. B. Cornovi do

oka a kde se seznámil s Ted Brentem, když už bylo jisto, že řadu lou-

peží, loupežných vražd a krádeží má na svědomí or-ganisovaná

banda trestanců, kteří uprchli a po nichž jako by se slehla země.

Tehdy T. B. Corn se Ted Brentovi představil, zeptal se ho, má-li čest

mluviti s šéfem podniku, upozornil ho na zavražděného klenotníka

poslední noci a položil otázku, jaká je ta poctivá práce propuštěných

trestanců. Ted Brent zavolal úředníka, vytáhli knihy a skutečně se

ukázalo, že bylo opatřeno místo jednomu nebo dvěma, kteří si odbyli

trest. T. B. Corn otevřeně prohlásil, že nechápe, jak se může podnik

vyplácet a Ted Brent řekl, že doufá, že se to zavede. T. B. Corn dával

pozor, ale marně, a za jeho zády byl vlastní účel Zprostředkovatelny

brzy dosažen. Mezi příslušnými kruhy se rozneslo, že

Zprostředkovatelna opatří práci i těm, kteří si trest ještě neodpykali,

zkrátivše si jeho trvání o své vlastní újmě. T. B. Corn opravdu kdysi

jednoho chytil na nejbližším rohu. Ted Brent prohlásil, že to není

jeho vinou a byl rozhořčen nad neuznáváním lidumilné činnosti

společenstva s ručením omezeným. Ve skutečnosti se věci měly

zrovna tak, jak T. B. Corn předpokládal, jenže Ted Brent zachycoval

zprávy o útěku trestanců hned v zárodku a vyšel jim obratně vstříc.

Dokonce se někdy postaral

0

útěk člověka, kterého mohl potřebovat přímo. Poslal na

příklad jednomu moták do cely, na jehož základě se vězeň stavěl

nemocným a když ho převáželi automobilem do nemocnice, Ted

Brentovi zprostředkovaní trestanci natloukli strážníkům a vězně si

vzali. T. B. Corn tehdy pohladil strnisko prošedivělých vousů na

bradě a šel se zeptat do společnosti s ručením omezeným. Ted Brent

však ku podivu o ničem nevěděl.

Byt Artura Mollisona v tmavé ulici byl doposud bezpečný. Ted Brent

o tom Lon Garalda náležitě poučil a doporučil my, aby si učinil

pohodlí.

„Tady zůstanete tak dlouho, dokud vám nenarostou vousy a vlasy,“

řekl mu, „pak se budete podobat trochu divokému Číňanu a snad vás

budu moci zaměstnat při svém vývozu na východ. Do té doby seďte

zde i se svou hloupostí.

„Než mně zaměstnáte při svém vývozu děvčat …“ vrčel Lon Garald

vtipně, „musím udělat svoje.“

„Budete-li se mnou pracovali“ řekl Ochránce klidně, „musíte hledět,

abyste si odvykl pronášet podobné poznámky. Chcete snad na ulici?

Dokáži vrátit vás do Readromu.“

„Nevybrožujte. Pravil jsem jenom, že si musím nejdřív udělat svoje.

Neříkal jsem ván, co jsem slíbil číslu 113? Vy byste hned z člověka

udělal bezcharakterního chlapa.“

Ted Brent mlčel. Lon Garald sehnul hlavu, znepokojen jeho

podivným pohledem.

„Stojí přece za to, abych tu maličkost provedl. Můžete mi i poradit,

chcete-li. Vy oba, číslo 113 i vy, máte o mne velkou zásluhu a

můžete počítat s mou vděčností. Přijde-li čas, že budete někoho

potřebovat odklidit s cesty …“

„Přijde určitě,“ řekl Ted Brent suše, nepřesvědčen naprosto o Lon

Garaldově oddanosti, „kdo je číslo 113?“

„Číslo 113 je znamenitý chlapík,“ odpověděl Lon Garald s ohavným

úšklebkem, „jinak nevím o něm nic, kromě toho, že sedí pro vraždu

nějaké ženy.“

Ochránce nesňal svou čepici ani nesvlékl plášť. Hodlal patrně ještě

odejít. Zato Lon Garald zul především boty, které ho ohavně tlačily,

protože nebylo možno sehnat pro něho dostatečnou velikost, a natáhl

se na pohovku uprostřed pokoje.

„Vy jste Ted Brent, Ochránce nebohých. Vy protlačíte tou prokletou

dírou v lomech všecky trestance jednoho po druhém. Bachaři budou

vyvalovat oči. Pomohu vám, jakmile mi narostou vlasy a vousy. Sče-

sáni je hezky po hubě dolů, jak jste mi poradil. Musím se tam stejně

vrátit, abych praštil do palice toho vévodu.“

„Vévodu?“

„Nevím, zdali vévodu,“ řekl Lon Garald s pohledem ke stropu,

„jmenuje se sir Reginald Reynolds a bydlí v Holbornu. To je prý

starý zámek na sever od Readromu. Má už tu smrt slíbenou dávno.“

„Od kdy?“

„Od roku tisíc devět set čtrnáct,“ odpověděl Lon Garald přesně, „a

sice od čtrnáctého května.“

„Zbláznil jste se,“ řekl Ted Brent a otočil se.

Lon Garald se vztyčil na lokty a podíval se po něm. Lon Garald si

dosud nezvykl na Ted Brentovy urážky. Ale bude si muset zvyknout,

patrně.

„Povídám,“ zavrčel, „můžete se mi posmívat, že mám stále

otevřenou hubu, nebo že mám bradu jako beran. Ale neblázním

nikdy. Ta díra v lomech …“

„Co je s vaší dírou v lomech?“

„To je s počátku dlouhá a tmavá chodba. Upadl jsem třikrát, než

jsem došel na konec. Tam jsem do něčeho vrazil, co vypadalo jako

nějaké divné dveře a hádejte, do čeho jsem se dostal?“

„Do čeho?“

„Zase do tmy,“ řekl Lon Garald a zasmál se spokojeně.

Ale tento Ochráncův pohled a jeho pohyblivé chřípí bylo něčím, co

zaráželo smích hned s počátku. Lon Garald zabručel, umlkl a obrátil

opět zrak ke stropu.

„Jděte k čertu,“ řekl, „jak se to díváte? Do tmy jsem přišel. Je to

pravda. Shodil jsem tam něco. Číslo 113 mi neřekl, že mám dávat

pozor, abych nic neshodil. Hmatám tedy kolem sebe… Posloucháte

mne?“

Ted Brent poslouchal, ale neodpověděl.

„Hmatám kolem sebe,“ Lon Garald se posadil na pohovce, zavřel oči

a napřáhl ruce dopředu, „nahmatám dřevo. Stůl, víte? Nahmatám

židli a takové věci. Byl jsem někde v pokoji, ale neměl jsem sirky,

abych si na to posvítil. Obejdu to opatrně. Chtěl-li jsem jít dál, musel

jsem to obejít, ne? Šlapu po nějakém koberci a po kožešině. Takovou

kožešinu na omak nohou měl jednou jeden obchodník, velký

pitomec, který spal tak dlouho, dokud jsem mu nevrazil kudlu do

těla, a ani potom se neprobudil. Když já vrazím někomu kudlu do

těla …“

,.Zase žvaníte, Garalde.“

„Nežvaním. Vzpomněl jsem si na to v té tmě. Byla tam opravdu

postel jako u toho obchodníka, kterého jsem … To už je dávno,

rozumí se. Za postelí byla stěna. Kousek dál jsem zase něco porazil.

A pak jsem se dostal ven. Fuj.“

Lon Garald otevřel oči.

„Tajné dveře,“ kývl, „světlo vniklo dovnitř a viděl jsem ten pokoj.

Obyčejný pokoj, říkám vám. Ale nejdříve jsem vystrčil hlavu ven.

Nalevo i napravo hladká kamenná podlaha, proti mně zábradlí jako z

kamenných kuželek. Sloupy a takovéhle oblouky. Přilezu k tomu

zábradlí a podívám se opatrně dolů. Vidím do lesa z nějakého

letohrádku. Řekněte mi, k čemu je takový letohrádek? Kloudné

místnosti tam není kromě té, ze které jsem přišel a o té stejně žádný

neví. Je to střecha, pod tou střechou dvě dlouhé pavlače, jedna

nahoře a jedna dole, schody, pár sloupů a nic jiného. Sotva to

člověka schová před deštěm.“

Lon Garald si oddychl.

„Nikdo tam nebyl. Kdybych byl někoho viděl…“ „Praštil byste ho do

palice.“

„Ano. Jak to víte? Samozřejmě bych ho praštil do palice. Ohlédnu se.

Vchod do toho pokoje byl za otočeným kamenem. Točí se to zevnitř

a je to mazanost. Zvenčí na to můžete tlačit, jak chcete, nehne se to a

tahat není zač. Trochu jsem si prohlédl ten pokoj, abych dal do

pořádku věci, které jsem shodil. Rozbil jsem malou vázičku s

květinkami, na prach uschlými. To nebylo k napravení, to se rozumí.

Pak tam ležela na zemi na nose jedna fotografie. Zapomněl jsem už

dobře číst, ale přece jsem to přeslabikoval. Regi-nald Reynolds tam

bylo napsáno. Není to divné? A pod tím tužkou: „Jednoho dne budeš

mrtev“ a datum. Vidíte, že vím, od kdy má ten starý tu smrt slíbenu.“

„Starý?“

„Dnes už určitě starý. Řekl jsem vám přece, že je to ze čtrnáctého

roku.“

„Co jste ještě viděl, Garalde?“

„Nábytek a postel z nějakého žlutého kovu. A velkou fotografii na

zdi. Představuje ženu. Hezká ženská, na mou duši.“

„A co jste potom učinil?“

„Strčil jsem do toho kamene a zavřel jsem to. Seběhl jsem se schodů,

běžel jsem lesem a po polích a potom jsem zakopl o vás.“

„Jednal jste tedy moudře.“

„Dělám vždycky moudré věci. Jednou z nich bude vykuchání starého

Reynoldse.“ „Za svobodu a tisíc liber.“

„Ano. Číslo 113 vypadá docela podle toho, že mne neošidí.“

A Ted Brent potřásl hlavou.

„Jste přece jenom příšerný hlupák, Garalde,“ pravil a otočil se s

opovržením.

Lon Garald nečekal, že jeho reportáž bude takto oceněna a vycenil za

jeho zády vztekle svůj hrozný chrup.

„Jak to můžete tvrdit, u všech čertů!“ „Jste zabedněná hlava. Vy

nezavraždíte Reginalda Reynoldse.“

„Tomu nevěřte,“ řekl Lon Garald s jistotou, „vím, co je čest. Slíbím-

li něco …“

„Zavraždíte-li ho, budete sám proti sobě. Z té záležitosti se dá

vytřískat několikrát tisíc liber, vezme-li to do ruky méně hjoupý

člověk, než jste vy, Garalde.“

„Nenadávejte mi pořád. Jaké to máte zvyky? Kolikrát tisíc liber se z

toho -dá vytřískat?“

„Mnohokrát. Vaše prokleté číslo 113 bude platit, až se bude ohýbat.

Má-li tisíc liber, má jistě ještě víc.

Tam všude jsou peníze. Chytneme tajemství za pačesy. Může po

případě platit i starý Reynolds …“

„A ta žena z té fotografie …“ dodal Lon Garald, aby ukázal svou

moudrost.

„Ta žena nikoli. U všech rohatých, jaký vy jste hlupák, Lone

Garalde. Ta žena je přece osobou, kterou zavraždil váš číslo 113.“

„Jděte,“ řekl Lon Garald nedůvěřivě.

Ochráncovo chřípí se chvělo. Ted Brent měl jemný cit pro určité

věci.

„Každé tajemství něco vynese, Lone Garalde. Je třeba ho jen správně

prostudovat, čehož vy pohříchu nejste vůbec schopen. Reginald

Reynolds musí zůstat prozatím živ.“

„Slíbil jsem,“ řekl Lon Garald nepevně, „zavazuje mne to. A tisíc

liber je jistější, než váš násobek.“

„A kdyby bylo třeba nakonec odstranit i starého Reynoldse, i číslo

113?“ řekl Ochránce něžně.

„To leda,“ pravil Lon Garald a kývl, „s tím bych se- smířil.“

„Kdybyste na příklad dostal pět tisíc liber místo tisíce?“

„Jsem srozuměn,“ přisvědčil Lon Garald, „slýchal jsem vždycky, že

vy jste chlapík.“

„Věřím vám, že jste to slýchal,“ řekl Ted Brent a poodešel ke

dveřím, „vaše hloupost však má naději na silnější pověst. Nemusíte

být s ničím srozuměn. Nebavím se s vámi proto, abych vás k něčemu

přemlouval. To je moje rozhodnutí, Lone Garalde. Doufám, že i váš

zakrnělý mozek pochopil, že ode dneška jste mým člověkem?“

Lon Garald to pochopil, ale nepocítil žádné radosti.

„Dobře,“ odvětil a zvrátil opět svůj mohutný trup na pohovku.

Jeden, druhý, třetí. Je možno, že bude nutno zabít

Reginalda Reynoldse a číslo 113. Ochránce prý se mýlil málokdy.

Ale je jisto, že bude nutno zabít Ted Brenta. Někdy, až se k tomu

hodí příležitost. A Lon Garald, mysle na to, zavíral pomalu svá

ohavná ústa jako předevčírem na okraji žitného pole, když svíral v

ruce svůj hrozný kámen.

4

Když se T. B. Corn dozvěděl něco, co se nesrovnávalo dobře s jeho

názorem na respektování zákona, pohladil strnisko vousů na bradě

mezi palcem a ukazováčkem a šel se po tom přeptat.

T. B. Corn měl již málo vlasů na hlavě, a ty ještě prokvétaly

stříbrnými nitkami. Přičítal to svým starostem s lidmi různých druhů,

z nichž se mu zdál nej-horším takový druh, jako byl Ochránce. Jinak

nebyl T. B. Corn ani velký, ani malý, ani tlustý, ani tenký, nýbrž

vypadal, jak má vypadat pořádný vrchní inspektor civilní stráže. Měl

rozum na pravém místě a dovedl ho užívat. Jako každý Ir byl trochu

pomalý ‘-v pohybech, ale nikoli z lenosti. Spíše z dobrého roz-

važování.

Byl vlastně jediným člověkem, kterého nemohl zneklidnit studený

pohled Ted Brentových očí. T. B. Corn se zabýval ve svých

myšlenkách velmi často osobou Ochráncovou. Uznával jeho

schopnosti, ale nepřipustil, aby si jím dal imponovat. Ted Brent byl

darebák jako každý jiný, jen snad trochu obratnější- a originelnější,

ale na konec se ocitne přece jenom tam, odkud odváděl své výtečné

kamarády, T. B. Cořn byl o tom tak přesvědčen, že se to stalo jeho

životní vírou a úkolem.

Po obdržení zprávy o uniknutí Lon Garalda z Readromu se nejenom

pohladil na bradě, ale poškrábal se také na lysém kolečku na temeni

hlavy. V tom měl prsty Ochránce, protože jinak to bylo

nevysvětlitelné.

„To mne překvapuje,“ řekl Hogathovi, který s ním seděl v jedné

kanceláři, „Ochránce má přece sedět v koutě a plakat nad tím, jak

jsme jeho smečku prohnali.“

„Měl by,“ odvětil Jerome Hogath, který byl celkem klidný chlapík.

„Bylo by divné, kdybych ho nenašel doma,“ pravil T. B. a nasadil

klobouk na hlavu.

Ted Brent měl vždycky jedno bydliště, kde sídlil veřejně pod svým

jménem a kde měl na dveřích označeno povolání. V posledním čase

to bylo blíže Maiden Lane a tabulka hlásala, že Ted Brent je

podnikatelem. Neříkala však, jakým podnikatelem. T. B. Corn byl

přesvědčen, že jsou to zrovna takové nechutné žerty, jako byl Ted

Brentův Soukromý Detektivní Ustav nebo Středisko Pro Vyřizování

Kremací nebo jako je Zprostředkovatelna Prací Propuštěným

Trestancům. Ochránce si dělal z policie blázny, ale T. B. Corn se

prozatím nezlobil.

Ochránce měl trochu jiný výraz, když mluvil s policií, než když

krotil své trestance. Více měšťácký, řeklo by se. Zkušené lidi, jako

byl T. B. Corn tím ovšem nemohl oklamat. Uvítal detektiva tímto

výrazem i tentokrát. T. B. Corn věděl, že Ted Brent se nedá dlouho

shánět. Jestliže se někde něco stalo v trestnicích nebo donucovacích

pracovnách, seděl Ted Brent vždycky v nejlepším pořádku doma. A

protože seděl doma i tentokrát, bylo o důvod k podezření více.

„Mám pro vás smutnou zprávu, Tede,“ řekl T. B. Corn přátelsky a

posadil se, „zase nám jeden utekl.“

Ale Ochránce nehnul ani brvou.

„Z těch, které jste nedávno pochytali?“ „Ne. Z Readromu.“

„Z Readromu? Kde je to, inspektore?“

T. B. Corn se rozhlížel, jako by něco hledal.

„Máte tu mapu, Tede? Ukázal bych vám to. To je daleko. Tam jste

jistě nikdy nebyl.“

„Readrom … Readrom …“ řekl Ted Brent přemí-tavě, „vzpomínám

si trochu. Nebyl tam odsouzen k nucené práci jakýsi člověk, který

zavraždil ženu?“

„Tam je mnoho takových lidí, Tede.“

„Myslím onu, jejíž jméno je ve spojení se jménem sira Reginalda

Reynoldse. Je už hezky dlouho, co o tom psaly noviny. Vůbec se

nepamatuji na podrobnosti.“

„Je dosti úctyhodné, že si pamatujete alespoň tohle,“ pravil T. B.

Corn s jakýmsi podezřením, „pomohu vám trochu. Onen muž byl

Reynoldsovým myslivcem, jmenoval se Joseph Rokeby a zabil lady

Eli-sabeth Reynoldsovou.“

T. B. Corn měl znamenitou paměť. Ted Brent nedal na sobě znát, že

mu tato informace dobře posloužila. Učinil poklonu, jíž T. B. Corn

skromně odmítl.

„Ten muž utekl, inspektore?“

„Proč zrovna ten?“ dopálil se T. B., „jiný, samozřejmě. Či chcete

pomoci ven také Rokebymu?“

„Jaký nesmysl! Proč bych chtěl pomáhat ven nějakému Rokebymu?“

„Mám za to, že byste ho mohl potřebovat do své nové bandy.

Myslíte, že by stál-za něco? Je to vrah ze žárlivosti, který se bláznivě

zamiloval do manželky svého pána.“

„Lidská věc,“ řekl Ted Brent soustrastně, „za to nezaslouží tak

hrozné místo, jako je Readrom.“

„Readrom je hrozné místo?“ zeptal se T. B. Corn nevinně.

„Slýchám to.“

„Ah tak. S počátku jste si nemohl vzpomenout vůbec a teď

vzpomínáte docela dobře. A konečně to ne-kritisujte. Není na celém

světě tak hrozného místa, jaké byste si zasloužil, Tede.“

Ted Brent pokrčil rameny, jako by nechal inspektora žvanit z pouhé

blahovolnosti.

„I při tak přísném měřítku,“ pominul to, „ubohý Rokeby nebo jak se

jmenuje…“

„Ubohý Rokeby nacpal mrtvolu lady Elisabeth Rey-noldsové do

železné truhlice a hodil ji do bezedné tůně v lese za Holbornem,“

přerušil ho inspektor, „ačkoli věděl, že ona tu zanechává dvouletou

dcerušku. Rokeby je hezký surovec, který by se vám docela dobře

hodil.“

„Co je to Holborn, inspektore?“

„To je zámek sira Reginalda,“ odpověděl T. B. Corn ochotně, „není

daleko od Readromu. Lon Garald vám o něm nic neříkal?“

„Jaký Lon Garald?“

„Ještě vás nenavštívil? Pak to učiní brzy. Výborný člověk.

Kdybychom ho chytili, bude poslán zkráceným řízením na šibenici.“

„Lon Garald… Lon Garald … Neznám člověka toho jména.“

„Jestliže ho neznáte, je to chyba,“ řekl T. B. Corn vážně,

„prostudujte si ho, ať nemáte škodu. Hrozně rád vraždí, víte?“

„To se mne přece netýká, inspektore.“

„Týká nebo netýká,“ pravil T. B. Corn sahaje po svém klobouku,

„říkám vám to jenom ve vašem vlastním zájmu. Kdyby vás zabil,

vyvěsíme ve Scotland Yardu černé prapory na znamení smutku, že

jsme vás nedostali sami. Když ho zastřelíte někde na silnici jako

Chrilla Eliase, bude neštěstí jen o málo menší.“

„Dnes jste měl divoké sny, inspektore,“ řekl Ted Brent a otevřel

zdvořile dveře.

Ted Brent byl rozhodně schopný muž. Vytěžil z každé záležitosti co

nejvíc se dalo, a s návštěvou inspektorovou byl docela spokojen.

Čekal na něj dlouho a nyní chtěl dohonit ztracený čas. Sešel dolů a

vytáhl z garáže malý vůz. Ted Brent měl několik vozů, aby je mohl

střídat podle potřeby.

Ztrávil půldne v záležitosti Josepha Rokebyho. Navštívil některé

redakce novin i jiná místa, sháněje o něm informace. Nakonec se

vrátil zase do svého bytu, jako by Lon Garalda vůbec nebylo. Lon

Garald byl zásoben potravinami, popíjel z lahví vína při stažených

záclonách a očekával své vousy. Ted Brent s ním neměl konečně co

vyjednávat a i kdyby byl měl, byl by to odložil až na třetí nebo čtvrtý

den. T. B. Corn nebyl hloupý a zařídil to tak, že Ochránci se při jeho

pochůzkách pořád někdo věšel na paty. Byli to obratní chlapíci, kteří

se nedali vidět, ale Ted Brent se po nich neohlížel. Cítil je za sebou a

nedával najevo ničeho, kromě jemného pohybu svého chřípí. Čekal

až to T. B. Corna a jeho lidi omrzí.

Zatím si srovnal pečlivě své výzkumy a nabyl přesvědčení, že Joseph

Rokeby zdivočel láskou k manželce svého pána. Při hlavním líčení se

otevřeně přiznal, že zavraždil lady Elisabeth Reynoldsovou se zdra-

vým rozumem. Obtěžoval ji dlouhou dobu svou vášní, ale nebyl

vyslyšen. Lady Elisabeth zmizela, když její dcerušce nebyly ještě

celé dva roky. Za jedenáct let potom byl Joseph Rokeby usvědčen

malým hochem, který zatím dorostl a upamatoval se na to. Lady Eli-

sabeth byla zavražděna za ranní projížďky lesem, když ještě jednou

odmítla rozhořčeně myslivcovy návrhy. Vecpal surově její mrtvé tělo

do železné truhlice, kterou vhodil do lesní tůně, jejíž dno tvořilo

bezedné bahno a spleť nadobro shnilého dříví. Joseph Rokeby

neprojevil u soudu lítosti. Naopak se snažil dokázat, že je se svým

činem spokojen. Psychiatři ho odevzdali porotě bez námitek, a

Joseph Rokeby dostal šest let nucené práce jen vzhledem k tomu, že

v porotě zasedaly tři soucitné ženy.

Ale Ted Brent si to zatím marně snažil srovnat v hlavě. Bylo možno

snad pochopit, proč chce neblahý myslivec zabít také sira Reginalda

Reynoldse. Snad ho považoval za původce svého neštěstí nebo něco

takového. S podivením byla jenom jeho tvrdošíjnost po tolika letech.

Lon Garalda poslal, aby to provedl. Lon Garald byl úplný vyvrhel a

bylo mu všecko jedno. Joseph Rokeby patrně chtěl absolvovat celý

svůj trest, aby se potom už nemusel skrývat. Pravděpodobně nechtěl,

aby na něj padlo podezření z nové vraždy a proto to svrhl na ochotná

bedra Lon Garaldova. To vypadalo tedy jednoduše.

Byly tu však dvě zajímavé věci, které to komplikovaly. Kde vzal

chudý myslivec, jehož majetkové poměry byly u soudu pořádně

prohrabány, tolik peněz, aby mohl slíbit s klidnou myslí tisíc liber? A

jestliže to i nemyslel vážně, zbývala druhá věc. Pokoj za zdí

letohrádku, přes nějž přešel Lon Garald na svém útěku. Byl to určitě

zbytek nějakého starého zařízení, který však hrál v aféře Josepha

Rokebyho určitou úlohu. Ted Brent viděl, že je úplně na začátku. To

všecko bylo třeba prozkoumat zblízka. A Ted Brent si počal

sestavovat plán.

Catherině Reynoldsové bylo nyní devatenáct roků a dlela v Londýně

na nějakých studiích. Ted Brent, sledován T. B. Cornovými

nohsledy, zajel na Russel Square, aby se o tom informoval. Cathe

Reynoldsová tam byla ubytována v pensionu YWCA a Ted Brent se

dozvěděl, že děvče si žije docela dobře, rozhazujíc spoustu

tatínkových peněz v obchodech na Regent Street za pavučinkové

toalety a nejnovější klobouky, že však je jinak hodnou dívkou,

veselou, šťastnou a spokojenou, částečně sportswoman. „Chcete-li s

ní mluvit,“ řekli mu, „není to dobře možné, protože odejela asi na

týden do Istingh Bath, když je tak hezky.“ Ale Ted Brent s ní

prozatím nepotřeboval mluvit. Poděkoval a vsedl opět do svého

vozu, zatím co Cor-novi lidé kroutili hlavami nad tím, co pohledával

v dívčím pensionu.

Nepovažoval za zbytečné se s děvčetem seznámit. Přepychu Istingh

Bath, přímořských lázní, si mohl dopřát. Užší poměry rodiny sira

Reginalda jaksi patřily do této záležitosti.

Zatím však T. B. Corn byl důkladnější, než Ochránce předpokládal.

Nestaral se jenom o osobu Lon Garal-dovu. Když mu bylo sděleno,

že Ted Brent navštívil YWCU, odhodlal se pátrati tam, ačkoli

podinspektor Hogath tvrdil, že je nesmyslnou představou předpo-

kládat jsoucnost gorillího Lon Garalda mezi děvčaty.

„Fantasie musí mít meze,“ řekl T. B. Cornovi, „přece si nemyslíte, že

Lon Garald je převlečen za studentku?“

„Co by se toho týkalo,“ odpověděl T. B. Corn nevzrušeně,

„Ochránce ho převleče třebas za kojence a položí ho do dětského

kočárku. Vsadím se s vámi, že to nepozná půl Scotland Yardu.

Naopak. Budou se na to hezké dítě usmívat.“

„Viděl bych vás rád, jak se na ně usmíváte,“ odbyl ho Jerome

Hogath.

T. B. Corn se dozvěděl v YWCE, po čem se Ted Brent dotazoval.

Vrátil se zamyšleně do Scotland Yardu, vyslechl několik těch, kteří

trhali podrážky poslední čas za Ochráncem, provedl ještě několik po-

chůzek a učinil si závěry.

„Čert ví,“ řekl potom Hogathovi, „čím se zase náš přítel zabývá.

Došel jsem dnes přes Cathe Reynoldso-vou do Readromu.“

„Přes co ?“ zeptal se Hogath, vytáhnuv krk dopředu.

„Přes Cathe Reynoldsovou. Její matka byla zavražděna před lety

mužem, který za to nyní sedí v Readromu.“

„Ach tak,“ řekl Hogath, „vyjadřujete se někdy zpro-padeně

nepřesně.“

„Ochránce se poptává po Cathe Reynoldsové, Ho-gathe.“

„Hleďme. Má-li tedy něco v úmyslu, musíte mu to překazit. Aby

vám zas nezatočil za roh jako při Severním Expresu. To byla

ostuda.“

„Budiž Bohu poručeno,“ pravil T. B. Corn odevzdaně, „po druhé se

to nestane.“

„Chce unést to děvče, myslíte?“

„Ne,“ řekl inspektor vlažně, „chápete někdy zpro-padeně nepřesně.

Lon Garald utekl přece také z Readromu.“

„A zmizel po příkladu páry nad hrncem.“

„Ano,“ přisvědčil T. B. Corn zamyšleně.

Lon Garald byl Ochráncem poučen, že bude nechán o samotě po

případě dosti dlouho, a nedivil se tedy, když Ted Brent se

neukazoval. Ochránce se vyhýbal tmavé ulici na sto honů. T. B. Corn

neměl o existenci Artura Mollisona ani tušení a klonil se k názoru, že

Ted Brent si dá pozor, aby vyhledával trestance z Readromu

vzhledem k vlastnímu bezpečí.

„Ostatně,“ pravil jednoho dne Hogathovi, „Lon Garald je povaha,

která si myslí, že Ochránce nepotřebuje. Řekl bych, že svoje

seznámení mají už dávno za sebou, ale to by mohla být jedině

náhoda. Ochrance by byl musel chytit Garalda do náručí zrovna pod

tvrzí.“

„Což se asi také vskutku přihodilo,“ doplnil Hogath se svým klidem,

„přece sám říkáte, že Ochránce se o Readrom zajímal.“

„Čert ví,“ řekl T. B. Corn opět zamyšleně.

Kteréhosi rána se stalo, že Ted Brent vyjel z Londýna, ačkoli se s

počátku tvářil, že se hodlá potloukat jenom po městě. Jeho vůz byl

velký a silný a stopaři zůstali na konec vyjeveně stát, když jim

zmizel v dálce. Pak to telefonovali do Scotland Yardu.

„Stojí rozhodně za to, abychom věděli, kam jede,“ řekl T. B. Corn

moudře, „který z jeho vozů to byl?“

„Velký otevřený Packard, číslo to a to, šedivě lakovaný s černými

blatníky.“

T. B. Corn pak odzvonil a vyžádal si přátelskou rozmluvu se

stanicemi podél Ted Brentova směru.

„Zadržet? Ne. Nic takového, hoši. Pouhou zprávu, kde zastaví a co

bude dělat. Rozumíme si?“

„To by v tom byl čert,“ pravil pak Hogathovi spokojeně, „kdoví,

nejel-li oklikou k Readromu.“

Během dne se opět zamyslel a hladil dlouho svou ‘ drsnou bradu.

Nikde neviděli Packarda číslo to a to. Na pohled nevysvětlitelnou věc

mohl ovšem Ted Brent objasnit docela snadno. Ještě před

Sheffieldem strčil svůj vůz do garáže venkovského hotelu a najal si

zavřený taxametr. Pak změnil směr a dal se oklikou dovézti do

Garnvillu. Zaplatil drožkáři, vyhledal jiný taxi dostatečně

representativní a poručil jeti do Istingh Bath. Dojel tam krátce po

poledni.

Ted Brent nemohl přirozeně potřebovat dojemnou příchylnost T. B.

Cornovu, chtěl-li se vydávat v lázních za někoho jiného.

5

Ted Brent nebyl ještě pevně rozhodnut, jakou figurku bude v Istingh

Bath představovat. To záleželo na okolnostech, ve kterých se octne.

Istingh Bath mají v prostředku veliký basén, ve kterém si hosté libují

více, než v otevřeném moři. Pumpy tam čerpají stále čerstvou vodu,

kolem je písek, stoly stíněné slunečníky, lehátka, přepychové kabiny,

restaurační pavilony a tennisová hřiště, všecko bílé a čisté. Dá se tam

za slušný peníz i nocle-hovat- Ted Brent vyhledal nejprve v seznamu

jméno Catheriny Reynoldsové, aby se neplahočil nadarmo. Viděl pod

jejím jménem ještě jiná, ale uvědomil si až o něco později, že mají

také svou důležitost. Podepsal se jako Daniel Thompson bez udání

charakteru a nechal zřízence v domnění, že se tak skutečně jmenuje.

Hostů nebylo příliš mnoho. Právě tak dost. Istingh Bath jsou trochu

drahé a bohatší lidé v létě cestují jinam. Cathe Reynoldsová měla

dosti prostředků, aby mohla procestovat celý svět. Ale měla zároveň

důvody, proč se nevzdálila tuto sezonu příliš daleko z Londýna, a

Ted Brent se dodatečně přesvědčil, že to jsou dosti pádné důvody.

Trochu dál lilo moře své nepřetržité vlnky po písku. Tam dováděla

kupa křičících dětí s bonnami a služkami, mezi nimiž by byl Ted

Brent marně hledal Cathe Reynoldsovou. Ostatně se po ní zatím

příliš nerozhlížel. V basénu 3e plavilo několik lidí foukajících s

námahou do vody, aby se dostali kupředu rozmachováním paží. Dno

basénu klesalo od jedné strany ke druhé do slušné hloubky. V

hloubce nebyl nikdo, poněvadž se tam nedalo stát na dně, když si

člověk chtěl odpočinout. Společnost byla dosti vybraná, ale dávala

přednost siestě na lehátkách před plaveckým závodem na sto yardů.

Ted Brent navlékl v pohodlné kabině plavky a vyšel ven s pláštěm

přes ruku. Ted Brenta nesmírně bavily takové situace. Nebyl by se

mohl povalovat jako ti druzí u stolů, kdyby byl neměl určitý plán v

hlavě. Od okamžiku, kdy vyšel na písek kolem basénu, dbal, aby

učinil co nejméně zbytečných pohybů.

T. B. Corn si nemohl myslet, že by našel Ochránce na prkně nad

hloubkou, zkoušejícího pružnost odrazu. A kdyby ho byl i našel při

tomto bohaprázdném zaměstnání, byl by spráskl bezpochyby ruce.

Ted Brent chtěl na sebe upozornit, tváře se tak, jako by si nikoho

nevšímal. A skutečně se na více místech dohadovali, zdali skočí nebo

neskočí.

Ted Brent skočil krásnou šipkou. Jeho bronzové, svalnaté a štíhlé

tělo se mihlo vzduchem a projelo pod hladinou deset yardů. Našli se

lidé, kteří přistoupili k okraji basénu a sledovali ho s radostí, že se

trochu vytrhli ze své nudy.

Ted Brent dosáhl mocnými odrazy betonové stěny, zachytil se a

vyšvihl se nahoru. Vrátil se na prkno v úloze člověka, který skáče k

smrti rád do vody. Skočil pozpátku, proplaval, vylezl a postavil se na

prkno po třetí. Jelikož se při skoku vzduchem převrátil o třistašedesát

stupňů, tleskali mu, když vylezl. Tu vzal na sebe masku skromnosti,

nechal toho, sedl si pod pestrý slunečník za bílý stůl a objednal si

zmrzlinu.

Nikde není zdvořilejších a diskrétnějších číšníků, než v Istingh Bath.

Ted Brent se zeptal po slečně Reynoldsové.

„Račte počítat stoly za mými zády, pane,“ řekl číšník bez mrknutí,

stavě před něho zmrzlinu, „čtvrtý stůl. Slečna Reynoldsová tam sedí

ve společnosti pana Joyce a jeho rodičů. Patrně její ženich.“

Ted Brent chtěl sáhnout do kapsy pro zpropitné, ale sešlo z toho,

poněvadž byl v plavkách.

„Račte to nechat najednou,“ řekl číšník a vzdálil se. Kroky dobře

vychovaného číšníka neskřípou ani po písku a Ted Brent si pomyslil,

že tento číšník je opravdu dobře vychován.

Ted Brent zaletěl pohledem ke čtvrtému stolu. Hezké rusé děvče,

živých očí, se na něj dívalo. Vedle ní se mračil nějaký mladík, který

jinak mohl být dosti příjemný. Starší dáma menší kulaté postavy a

pán s vousy pod nosem, ale bez jediného vlasu na kulaté lebce tuto

společnost doplňovali. Všichni byli v plavkách, jen matrona měla

přes ramena přehozen kou-pací plášť. Patrně proto, aby příliš

nevyzývala svými formami, jež zajisté už poněkud vyšly z módy.

Ale podle milého zjevu Cathe Reynoldsové se docela ztrácela.

To bylo tedy děvče, jehož matku zavraždil Joseph Rokeby, a jehož

otec byl tímtéž člověkem odsouzen k smrti. Okolnosti, které ji jistě

činily zajímavou. Ted Brent se tam však přestal dívat, poněvadž onen

příjemný mladík se mračil stále více. Patrně žárlil na výraz obdivu,

kterým jeho snoubenka pohlížela na Ted Brenta. Něco jí také řekl,

při čemž matrona ohrnula nos vzhůru a tlustý plešatý pán se

dobrácky usmíval. Děvče se přestalo dívat a z něčeho se vymlouvalo.

Pak se mladík zdvihl, rozběhl se k prknu a provedl takové salto

mortale do vody, že matrona zdvihla ruce pod slunečník. Bylo to

společensky nemotorné a lidé se smáli. Děvče zčervenalo. Pak se

nějak domlouvali a skončilo to tím, že Cathe Reynoldsová vtiskla

mladíkovi letmý polibek na mokré rameno a on se přestal mračit,

zatím co se mračila star-

ší dáma v koupacím plášti za něj. Holohlavý pán cucal tlustý doutník

a byl nad to patrně povznesen.

To tedy byla rodina sira Francese Joyce, paira dolní sněmovny. Jeho

paní, lady Marie Joyce-Coopesová a jejich syn jedináěek, Archibald

Joyce, zamilovaný až po uši do hezké miss Honorable Cathe

Reynoldsové.

Co se týče Archibalda Joyce, byl v jistých směrech nešťastným

mladíkem, a to vinou upřílišněné starostlivosti své matky.

Archie byl jedináčkem a podle toho se s ním zacházelo. Nebyl

rozmazlen jenom proto, poněvadž měl v základě dobrou povahu.

Nesměl závodit automobilem, nesměl létat aeroplanem, nesměl sázet

na koně a potloukat se po nočním Londýně, ani nesměl mnoho jiných

věcí. Pokud je přece jenom prováděl, bylo to zásluhou jeho otce,

který mu na příklad tajně koupil malý sportovní vůz nebo sázel na

dostizích s ním.

Mezi jiným nesměl Archie prodlévat dlouho s Cathe o samotě. Lady

Marie tvrdila, že považuje za svou povinnost děvče ochraňovat, je-li

už tak nešťastné a nemá matky. Cathe byla moderní dívkou a

neodporovala tomu pouze ze zdvořilosti. Stalo-li se však někdy, že

lady Marie měla své záležitosti a snoubence doprovázel sir Frances,

bylo to něco jiného. Sir Frances byl původně venkovským

šlechticem, který měl úspěch v politické kariéře, byl demokrat a

líbilo se mu ve venkovských restauracích. Cathe s Archiem pak

mohli bez překážky běhat po lese. Cathe měla úplnou volnost. Archie

ji neměl. Cítil se tím mnohdy ponížen, poněvadž byl o celých pět

roků starší než ona. Měl stále svázané ruce a jestliže mu Cathe

navrhla nějaký výlet, nikdy nevěděl, může-li slíbit nebo nikoli. Sku-

tečně se málokdy stalo, že- lady Marie je pustila samotný. I z výletu

do Istingh Bath, na který se Archie těšil celý týden napřed, učinila

rodinný weekend.

Archie s tím nebyl valně spokojen, ale neodvážil se to dát najevo. A

proto se také mračil, když viděl muže jako byl Ted Brent.

Samostatného, klidného a jednajícího jen podle své vlastní vůle, což

zřejmě imponovalo i Catherině Reynoldsové. A zatím, co Ted Brent

si skákal do vody kdy chtěl a kolikrát chtěl, byl Archie nucen

vyslechnout kázáníčko lady Marie o nebezpečí vniknutí vody do uší

a podobně, což ho hrozně dopalovalo. Mnohokrát litoval, že

představil Cathe svým rodičům. S počátku, když se s ní seznámil v

Oxfordu pod záminkou, že jí bude radit ve studiích, to bylo mnohem

lepší. Lady Marie nevěděla o jejich schůzkách a nepletla se jim do

toho.

„Jakmile dosáhnu v Oxfordu akademické hodnosti, Cathe,“ říkal

často, „vezmu si tě a bude pokoj.“

„Potom bychom snad měli čekat, až jí dosáhnu já, Archie,“

odpovídalo děvče.

„Nesmysl,“ zlobil se, „na tvém doktorátu nezáleží. Ať je to jak chce,

už aby bylo po prázdninách. V Oxfordu nás nemůže mama tak

kontrolovat.“

„Mama je ráda, že tě tu má na dva měsíce, Archie. Nebuď zlý.“

„Ale já nejsem. Měla mne od maličká. Teď, když jsem velký, je to

něco jiného.“

Archie byl opravdu velký a Cathe musela stoupat na špičky, jestliže

ho chtěla políbit. A obyčejně ho uklidnila připomenutím, že by to

mohlo být ještě horší. Skutečně také všecky předešlé prázdniny ztrá-

vil Archie velmi nudně ve společnosti svých rodičů přes to, že ho

vodili po Itálii, Severní Africe a jiných zajímavých krajinách. Syn

nemusí být špatným synem, jestliže je mu proti mysli držet se

nepřetržitě maminčiných sukní, a ani Archie nebyl nevděčným

dítětem. Ale nemohl překlenout při nejlepší vůli propast mezi dvěma

generacemi. Archie byl ve svých pětadvaceti letech silný a zdravý a

chtělo se mu docela jiných věcí než těch, které mu doporučovala jeho

matka ve svém láskou natřískaném sobectví.

Toho léta se okolnosti poněkud změnily zásluhou Cathe

Reynoidsové. Cathe měla vbrzku nastoupit cestu na Holborn za svým

otcem, a poněvadž to s Archiem mysleli vážně, dovedli to zařídit tak,

aby sir Reginald Reynolds pozval Archieho i jeho rodiče na Holborn.

Mělo to být ovšem něco oficielního. Archie se tajně strojil, že sira

Reginalda požádá o ruku jeho dcery za přítomnosti svých rodičů.

Cathe se tvářila tak, jako by nic netušila, ale neočekávala

samozřejmě od Archieho nic jiného. Archie měl už jednou čest

poznat sira Reginalda v Oxfordu, když přijel krátce navštívit svou

dceru. Tehdy jeho dojem nebyl valný, protože sir Reginald byl

starcem téměř mrzutým. Archie ho omlouval tím, že je stále sám na

svém Holbornu a že má i jiné příčiny být zatrpklý. Sir Frances Joyce

na to pohlížel resignovaně, lady Marie však měla starostí plnou

hlavu. Bylo přece nutno, aby se její syn dostal do řádné rodiny.

Rodina sira Reginalda byla jistě řádná až na některé detaily, jejichž

důležitost ještě vzrostla v podezřívavé mysli lady Marie. Byla to

aféra ‘-paní z Holbornu s oním myslivcem. Sir Reginald byl o patnáct

let starší než jeho manželka a bylo docela možné, že lady Elisabeth

hledala vyražení u toho lesního muže. Kdyby se’byla Archieho matka

dostala do situace, v jaké se octla matka Catherinina, byla bj věděla

východisko. S čistým svědomím by informovala svého muže, jenž by

už našel prostředek, jak to zamezit. Aře paní z Holbornu možná

neměla čisté svědomí a lady Marie byla ochotna nešťastnou ženu od-

soudit podle všech pravidel šosáckých názorů o počestnosti. Když o

tom mluvila se svým manželem, sir Frances jí to moudře a rozvážně

rozmlouval.

„Pokud je známo, drahá Marie, ten vrah sám prohlásil, že lady

Elisabeth byla výbornou a počestnou ženou. Nemůžeš se na to dívat

jinak, než na neštěstí.“

„Láry fáry,“ odpovídala ctihodná matka, „proč pak nepřijde do

podobného neštěstí bezúhonná žena mého druhu, Francesi?“

Tolik však sir Frances dokázal, že to nerozebírala před svým synem.

Archie kromě toho, že byl statečným mladým mužem, měl i citlivou

duši. Zmínka o holbornském případu ho vždycky rozbolestnila k vůli

jeho snoubence.

To všecko se Ted Brent dozvěděl za tři dny, které v lázních ztrávil,

poněvadž měl příležitost seznámit se s touto společností. Ani Archie

se na něho už ne-mračil, protože Cathe se o to postarala.

„Jak můžeš na toho muže žárlit, Archie,“ řekla mu, když Archie o

tom tvrdošíjně zaváděl řeč, „přece se nezamiluji do muže, který mne

na chvíli zaujme svými skoky do vody. Musíš sám uznat, že skákal

hezky.“

„Ano,“ odpovídal Archie, „ale já také skáči hezky a kdyby se mama

nebála, že si naberu vody do uší…“

„Já vím, že skáčeš hezky, Archie. Ale on nemá žádnou mama, která

by ho napomenula a proto si nabere ke své škodě vody do uší.“

Archie měl někdy chuť vyskakovat i na suchu, jako nyní.

„Kdybys byla ke mně citlivá, Cathe, nedívala bys se, jak ten člověk

skáče do vody.“

Za jejich rozmluvy se lady Marie dívala úplně na jinou stranu, při

čemž jí ovšem neuteklo ani slůvko, třebaže Archie tlumil hlas.

„A potom,“ pokračovala Cathe, „všimni si ho dobře. Má už

prošedivělé vlasy na spáncích …“

„To je interesantní,“ řekl Archie, poněvadž tomu nerozuměl.

„Pro mne nikoli, Archie. Je mu nejméně čtyřicet let. A nemá hezké

oči, vidíš? Takové studené. Je to potměšilec a vypadá, jako by stále

něco čichal ve vzduchu.“

„Je dobře,“ pravil Archie, „proč ho tedy tak studuješ? Nech už toho.“

Potom se upokojil. Všecky tělesné chyby, které Cathe Ted Brentovi

vytkla, zveličil podle svého měřítka, protože zamilovaní muži jsou

někdy až nepochopitelně důvěřiví, když byli před tím nemožně

nedůvěřiví. Shledával prošedivělé vlasy na spáncích hnusnými. Viděl

najednou, že ocelově šedivé oči jsou nej-ošklivějšíma očima na

světě. A protože Ted Brent byl podle úsudku Cathe starý a nehezký,

Archiemu se stal rázem příjemným.

Archie byl vůbec srdečný mladík, pakliže ovšem neměl chuť vraždit

k vůli Cathe. Aby si mohli trochu popovídat, nastoupili procházku

kolem basénu. Ted Brent se jako mimoděk zdvihl a dal se opačným

směrem. Tím způsobem se sešli na protějším rohu, kde Ted Brent

provedl zúmyslně nějakou malou nemotornost, omluvil se zdvořile a

pozdravil.

„Nevadí, pane,“ řekl Archie vlídně, protože Ted Brent skutečně

nemohl být jeho sokem a byl o něco menší postavy, nez Archie,

„umíte opravdu dobře plavat.“

„Chcete-li tím říci,“ pravil Ted Brent zdvořile, „že se ve vodě

pohybuji obratněji ňež na suchu, přijímám to pokorně jako

pokárání.“

„Chraň Bůh,“ řekl Archie zděšeně, „myslel jsem to jako poklonu.“

„V tomto případě není poklona správně umístěna, pane. Provedl jste

daleko lepší skok, než já.“

Archie byl. polichocen. Samolibost mu byla vždycky cizí, ale před

Cathe to bylo něco jiného. Tento host byl docela příjemný muž.

Ovšem Ted Brent věděl, co dělá. Především se snažil, aby se na

Cathe nepodíval jinak, než s největší úctou. Archie si toho dobře

všiml a napadla ho jiná uklidňující hloupost, že totiž i kdyby Cathe

měla o cizince zájem, nebude míti zájem on o ni.

Představili se navzájem a procházku kolem basénu dokončili ve

třech. Potom sir Frances zarachotil židlí a povstal, aby stiskl Danielu

Thompsonovi ruku. Lady Marie kývala a usmívala se, zatím co Ted

Brent tiskl její baculaté prstíky.

Archie ocenil nedlouho nato svou novou známost ještě důkladněji.

Pan Daniel Thompson zaujal manžele Joyceovy tak, že mama si

skoro přestala všímat, čím se oba mladí lidé zabývají. Archie mohl

dokonce ukázat Cathe nádherný skok do vody, a lady Marie toho

nezpozorovala, poněvadž se zrovna smála nějakému vtipu Daniela

Thompsona.

Ted Brent se rychle seznamoval a dovedl se učinit příjemným.

Večeře již proběhla tak, jako by se znali mnoho let.

Krásné počasí vydrželo i druhý a třetí den. Ted Brent se vyznal v

tennisu, ve vodním polu, v kulečníku i bridge. Lady Marie ho

prohlásila za nenahraditelného, ale i Archie s Cathe ho měli za něco

podobného.

„Poslyšte, pane Thompsone,“ řekl mu Archie příležitostně, „vy jste

výborný člověk. Jistě jste si utvořil správný obrázek, jak to mezi

námi vypadá. Naše mama je trochu starostlivá …“

„Pečlivá,“ kývl Ted Brent s uznáním.

„Hezká vlastnost, co?“ řekl Archie srdečně, „ale někdy bohužel

překáží. Odpusťte, že jsem tak upřímný.“

„Za mých mladších let …“ pravil Ted Brent.

„Je vidět, že tomu rozumíte, pane Thompsone. Musíme vám s Cathe

poděkovat a doufám, že pochopíte proč.“

„Budu o tom přemýšlet,“ řekl Ted Brent s úsměvem.

Lady Marie se několikrát pana Thompsona zeptala, co soudí o volbě

jejího syna, když se za mladými lidmi dívali.

„Hodí se k sobě znamenitě,“ odpovídal Thompson, „a myslím, že se

budou mít rádi po celý život.“

„To je to nejhlavnější,“ řekl sir Frances, který se většinu dne zabýval

svým doutníkem.

„Jsou i jiné hlavní věci, Francesi,“ pravila lady Marie napomínavým

hlasem. Lady Marie často mluvila napomínavým hlasem. Ted Brent

v ní viděl správně matku, která je nesmírně hrdá na svého syna, po-

važujíc ho patrně za nejlepšího syna na světě, pro nějž žádná

princezna není dosti dobrá. Ale Archie opravdu nebyl špatným

mladíkem.

„Dobrá a spořádaná rodina je hlavní podmínkou manželského štěstí,

pane Thompsone. Myslíte, že může ,mít dcera povahu své matky?“

„Jak to, prosím?“ otázal se Ted Brent, jako by tomu nerozuměl.

„To jsou hlouposti, drahá Marie,“ odvážil se podotknout sir Frances.

„Nikterak, Francesi. Vy neznáte případ její matky, pane

Thompsone?“

„Matky miss Cathe?“

„Ano. Lady Beynojdsové.“

„Znám ho trochu z novin, lady Joyceová,“ odvětil Thompson a dal si

to vyložit ochotnými ústy lady Marie. Pak zavrtěl s mírným

úsměvem hlavou.

„Je to smutný případ,“ komentoval, „ale nechápu, jak by to mohlo

souviset s dědičností povahy. Myslím, že osud lady Elisabeth

nezávisel na její povaze.“

Ted Brent už věděl, jakou figurku bude představovat, a jeho chřípí se

chvělo. Proč by trochu nezapletl lady Marii do své záležitosti?

„Jestliže jste nyní dokonale poučen,“ pravil sir Frances hladě se po

lysém temeni, „musíte uznat, že je lépe o tom nepřemýšlet.“

„Totiž. . řekl Ted Brent stále s úsměvem, ale lady Marie ho přerušila.

„Tvá lehkomyslnost není na místě, Francesi,“ a vrtěla se na židli se

špatně skrývanou netrpělivostí, „učiníš nejlépe, necháš-li matku

svého syna, aby se o něj starala.“

„Uznej, drahá Marie,“ řekl sir Frances rozvážně, „že šílenství

nějakého myslivce nemá důležitost pro Archieho štěstí.“

Lady Marie učinila celou řadu afektovaných po-sunků.

„Dost, Francesi, dost. Jistě nejste takovým pohodlným mužem, pane

Thompsone, jako sir Frances. Vžaa-ne:

„Nemohu být pohodlným,“ Ted Brent zakroutil s polovážným

výrazem hlavou, „moje povolání mně nedovolí být pohodlným.“

„Ach,“ řekla lady Marie, poněvadž od počátku byla na povolání pana

Thompsona nadmíru zvědava.

„Jsem majitelem soukromé detektivní kanceláře,“ pokračoval Ted

Brent téměř ponuře, „a jako takový mám někdy pochybnosti i o

věcech, které se „každému zdají nad slunce jasnější.“

„Vidíš,“ řekla lady Marie vítězně, ale sir Frances byl trochu otočen a

pouštěl lhostejně dým ze svého doutníku pod slunečník.

„Tím se jen vysvětluje,“ zabručel, „proč pan

Thompson byl poněkud informován o té neblahé události.

Pochybujete snad o počestnosti paní z Holbornu, pane Thompsone?“

„Doposud jsem o tom neuvažoval, sire,“ odpověděl Ted Brent

významně, „ačkoli se přiznám, že mne tato záležitost kdysi skoro

zajímala.“

„Ach,“ řekla opět lady Marie.

Přešli přes to zásluhou Ted Brentovou, jenž nechtěl budit dojem, že

se o to příliš zajímá. Předpokládal, že to lady Marii bude vězet v

hlavě a ovšem se nemýlil. Třetího dne lady Marie začla o tom znovu

a její manžel mlčel, byv patrně včas poučen, že se do toho nemá

plést.

„Ráda bych slyšela vaši teorii, pane Thompsone,“ řekla mu, když

Archie s Cathe proháněli bílý míček přes síť na tennisovém dvorci.

„Měl jsem jich několik,“ pravil Ted Brent vzpo-mínavě, „ale ty jsem

dávno zapomněl. Nebylo to mou věcí, lady Joyceová. To měla v

rukou policie.“

„Potřebovala bych někoho, kdo by objasnil soukromé rodinné

poměry Reynoldsů, pane Thompsone. Směla bych se obrátit na vaši

detektivní agenturu?“

„Drahá Marie,“ začal přece jenom sir Frances. ‘-‘ „Nepokládáš to

snad za dosti důležité, Francesi?“

„Vůbec ne,“ odpověděl sir Frances mírně, „neurážíš tím samotnou

Cathe?“

„Doufám, že nikoli. Ostatně jsem byla vždycky rozhodnuta

informovat se pořádně o nevěstě našeho syna, ať by byla jakákoli.“

„Považuji to za správné,“ přiložil Ted Brent svoje polínko, „ačkoli

při tom nemyslím na svůj prospěch. Užívám právě prázdnin …“

Ale dojednali to uspokojivě,. Ted Brent se pomalu, ale jistě vtíral do

blízkosti Reynoldsů. Chvíli se tvářil, jako když přemýšlí a pak

pronesl nejasnou poznámku o dvou mouchách jednou ranou. Slíbil,

že pojede k Holbornu v té době, kdy tam bude návštěvou rodina sira

Francese. Jelikož tvrdil, že by bylo důležité poznat sira Reginalda

Reynoldse osobně, sjednotili se na tom, že najdou nenápadnou

příležitost, aby mohl být na Holbornu představen prostřednictvím

manželů Joyceových. Sir Frances s tím souhlasil pouze z donucení.

Toho dne k večeru odjížděl pan Daniel Thompson z Istingh Bath

silně spokojen. Zatím co se lady Marie domnívala, že jí poslouží

informacemi, těšil se Ted Brent na to, že to bude obráceně. Lady

Marie se jistě stane se sirem Reginaldem důvěrnější než on sám by se

mohl stát. Kromě toho nebude nápadným, ukáže-li se potřeba trochu

se potloukat po okolí Holbornu. Ovšem vezme s sebou svého

asistenta v osobě Lon Garalda s jeho novými vousy. Rozhodně

nemohla být jeho nová známost na škodu.

Ted Brent se vyhnul Sheffieldu a dojel taxametrem až do Londýna,

protože chtěl navštívit Lon Garalda dříve, než T. B. Corn padne opět

na jeho stopu. Učinil dobře, neboť T. B. Corn už jeho dočasnou garáž

osobně vyčenichal. Nebylo ovšem lehké dojít po Ochráncových

stopách až do Istingh Bath. Když tam T. B. Corn došel, usmíval se

samolibě v představě toho, jak Ted Brenta přátelsky pozdraví. Ale

Ted Brent už v Istingh Bath nebyl, poněvadž odejel večer předtím. T.

B. Corn hladil strniště na bradě a co se dozvěděl, to se dozvěděl.

Neříkal nikomu, že je od policie a dotazoval se jenom nenápadně, a

tak Ted Brenta objevil v osobě pana Daniela Thompsona. O tom, z

jakého důvodu se spřátelil se sirem Francesem, nebyl dlouho v

pochybnostech. Byla tu přece Cathe Reynoldsová. A T. B. Corn

musel na konec uznat, že zájem Ochráncův se pne přece jenom k

Readromu.

Vrátil se do Londýna, poněvadž Ted Brent se tam bezpochyby vrátil

rovněž.

„Toho chlapíka nesmíme spustit s očí,“ řekl Hoga-thovi, „jemu stačí

chvilka, aby vyřídil svoje věci a ošidil nás. Jdu ho hned navštívit.“

„Jděte,“ odtušil Jerome Hogath, „jestliže vás chtěl ošidit, učinil to už

dávno.“

„Ano. Jenže já jsem byl v Istingh Bath za ním, to je to.“

Pravdu měl ovšem Jerome Hogath. Když T. B. Corn zvonil u

Ochráncových dveří, byl již Ted Brent dávno v trepkách a návštěvu u

Lon Garalda měl za sebou. T. B. Corn začal něco povídat o tom, že

Daniel Thompson je nezákonně vymyšlené jméno a Ted Brent ho

klidně vyslechl.

„Chcete-li vědět, inspektore, co tomu říkám,“ pravil potom, „pak si

nejdříve vzpomeňte, kolik velkých pánů už .navštívilo podniky jako

je Istingh Bath, in-cognito. Zavřete snad španělského krále proto, že

si dává na cestách jiné jméno?“

„Ovšem že nezavřeme,“ kývl T. B. Corn, „ale vy nejste žádným

španělským králem.“

Ted Brent pokrčil rameny.

„Zatím nejsem,“ odvětil, „ale což jestliže se jím jednoho krásného

dne stanu?“

„Toho se nedočkám,“ řekl T. B. Corn smutně, „mluvil jste snad s

Cathe* Reynoldsovou o španělském království?“

„Mluvil jsem s ní většinou o počasí. Nepamatuji se, že by se někdo z

nás zmínil ó Španělsku. Co v tom vidíte špatného?“

„Nic,“ odvětil T. B. Corn podle pravdy, „ale myslím si, že vy z toho

něco špatného uděláte.“

„Potom můžete zakročit. Do té doby mne nemůžete u Cathe

pomlouvat. Žaloval bych vás.“

„Opravdu by už nic jiného nescházelo,“ pravil T. B. Corn zasmušile,

„na konec budu já sedět ve vězení a vy se budete kolem procházet s

cylindrem v ruce.“

T. B. Corn se vrátil do Scotland Yardu spolehnut na dva muže,

jejichž zraky byly ukovány na všech děrách vedoucích z Ted

Brentova doupěte.

„Sensační zpráva, Hogathe,“ řekl, „Ted Brent se zamiloval do Cathe

Reynoldsové. Jiné řešení nevím.“

„Počkejte tedy, až z toho bude svatba,“ odvětil mu Jerome Hogath v

dobrém úmyslu.

6

Lon Garaldovi narostly už slušné vousy a protože neměl ničeho na

práci, proseděl celé dny před velkým zrcadlem v rohu pokoje a

šlechtil svůj zvířecí obličej.

Ted Brent měl jistě dobrou představu když tvrdil, že čínské vousy

Lon Garalda důkladně změní. Lon Garald sám se tomu podivoval,

studuje svou tvář v zrcadle. Jeho hrozná ústa se stala menšími a

ohavně vystupující brada jako by ustoupila rozumně dozadu. Lon

Garald byl ryšavý a ukázalo se to zřetelně, když jeho hlava zarůstala.

Ted Brent mu však opatřil dobré barvivo a spoustu jiných věcí,

kterými se Lon Garald s láskou obíral. Toaletní krém, specielní

mýdlo a všelijaké prášky odstranily s jeho obličeje barvu, typickou

pro dlouholeté trestance. Stopy zažraného prachu zmizely. Vlasy Lon

Garaldovy nebyly ještě dostatečně dlouhé, ale sčesával je dozadu a

lepil je na svou zločinecký sploštělou lebku nepoměrným množstvím

brilantiny. Ted Brent pamatoval na všecko, a Lon Garald postrádal

mezi věcmi jenom pořádný nůž a revolver. To však ještě

nepotřeboval a byl rozhodnut, že tento nedostatek Ochránci včas

připomene. Prozatím se zálibně prohlížel v dobře padnoucích šatech

a v bezvadném prádle a čekal, co se stane.

Lon Garald se podobal nyní zámožnému kapitánu obchodní lodi, jak

Ted Brent usoudil. Mořskému vlku, jichž byly plny přístavní části

Londýna, a z nichž mnohý nevypadal ani zdaleka tak dobře jako on.

Na první pohled nemohl být poznán podle svých policejních

fotografií. Ted Brent mu dokonce doporučil, aby se učil kráčet od

okna ke dveřím silně rozkročeně, jako jsou zvyklí chodit námořníci.

„Znamená to, že odtud brzy vyjdu?“ zeptal se Lon Garald onoho

večera, „mám toho tady až po krk.“

„Vyjdete, až vám dám k tomu znamení,“ řekl Ted Brent, „ne dříve.“

Lon Garalda nepochopitelně dráždil jeho tón. Bylo přece

samozřejmou věcí, že Ochránce ho musel vésti alespoň s počátku.

Bez starostlivosti Ted Brentovy by byl Lon Garald seděl již určitě ve

vězení daleko nepříjemnějším.

„Dáte už brzy to znamení, co?“ otázal se dále, „přece tu nebudu sedět

do smrti.“

Lon Garald se nedíval do Ochráncových očí, protože nesnesl jejich

pohledu. Byly to oči krotitele.

„Vyjdete odtud pozítří v poledne,“ řekl Ochránce, „zdali pak

natahujete správně svoje hodinky?“

„Nebylo by to lepší v noci?“ pravil Lon Garald, protože byl toho

naivního přesvědčení, že v noci se nejlépe překročuje zákon. Ale

Ochránce ho nepoučil.

„Držte hubu,“ řekl pouze s něžným výrazem.

Lon Garald držel hubu, ale v jeho neforemné lebce se zatočily divoké

myšlenky.

„Vyjdete pozítří přesně v poledne. A dejte pozor. Každá chyba

znamená vaši zkázu.“

„Rozumím,“ řekl Lon Garald urputně, „kam půjdu?“

„Půjdete jinam. Uzamknete byt a sejdete dolů přesně v poledne. Před

domem bude čekat taxametr. Vsednete do něj a dáte se dovézt k

Maiden Lane číslo tři. Vystoupíte do druhého patra, těmito klíči

otevřete můj byt, vejdete a dobře za sebou zavřete. Nic jiného

neučiníte. Budete si to pamatovat?“

„Maiden Lane tři,“ bručel Lon Garald, „pamatuji se na to trochu. Je

dobře.“

„Nemohu vás tu nechat, protože s vámi nemohu mluvit kdy chci.

Jsem sledován, rozumíte? Povídám vám to proto, abyste si uvědomil

možné nebezpečí, kdyby vás napadlo podniknout něco o vlastní

újmě.“

„Nemám chuti běhat po Londýně,“ řekl Lon Garald sveřepě,

„nebuďte blázen. A ve vašem bytě je bezpečno?“

„To je moje starost,“ odtušil Ochránce a Lon Garald v duchu

proklínal jeho studený pohled.

„Nač mne budete potřebovat, k čertu? A kde je ostatní tlupa? Chtěl

bych také něco vědět, u sta hromů.“

Ochránce se na něj díval, jako by v jeho mozku nebylo jediné

myšlenky. Lon Garald s něčím hodil na pohovku a hrál si na

rozhořčeného. Než však se otočil zpět, Ochránce za sebou zavřel

dveře a Lon Garald se pak vztekal opravdu, poněvadž věděl, že musí

poslechnout.

Ted Brent se opatrným rozhlédnutím přesvědčil, že jeho návštěva u

Lon Garalda skutečně nebyla pozorována. Zavolal pak drožku a dal

se dovézt do Maiden Lane, aby čekal na inspektorovu návštěvu.

Dočkal se jí druhého dne a oddechl si, když T. B. Corn odešel.

Potom začal opět vyřizovat své záležitosti, sledován na každém

kroku.

Především dojel do Sheffieldu pro svůj vůz. Smečka detektivů ho

neznepokojovala. Když se vrátil do Londýna, zaujali stopaři výhodná

stanoviska kolem nájemního domu, v němž bydlel. T. B. Corn to bral

zpropa-deně vážně, jak bylo vidět. Ale všecko se to hnulo, když se

hnul Ted Brent. Ted Brent podnikl několik zbytečných výletů po

městě a přesvědčil se, že za jeho nepřítomnosti není po tajných v

okolí Maiden Lane ani slechu. To byla právě věc, kterou potřeboval,

a proto stanoveného dne půl hodiny před polednem okázale vyjel s

velkým vozem až na druhý konec Londýna. Silná drožka se držela za

ním jako přivázána na dlouhém provaze. Ted Brent se pak usadil v

Horše Shoe v Tottenhamu, aby pojedl bohatý lunch, a dva

detektivové srkali trpělivě několik stolů dál teplý stout téměř po celé

dvě hodiny.

Zatím se Lon Garald nastěhoval do bytu v Maiden Lane, neohlížeje

se ani vlevo, ani vpravo. Ted Brent v Tottenhamu se často díval na

hodinky, následkem čehož se jeho opatrovníci domýšleli, že na

někoho čeká. Ted Brent samozřejmě nečekal na nikoho. Když bylo

jisto, že Lon Garald měl dosti času, aby učinil, co mu bylo nařízeno,

Ted Brent se sebral a jel zvolna do Maiden Lane. Dva detektivové za

ním u vědomí dobře vykonané povinnosti. V Bylo to tedy odbyto a

T. B. Corna nemohlo ani ve snu napadnout, kde Lon Garald vlastně

je. Ted Brent Lon Garaldovi vysvětlil, jak to provedli, a Lon Garald

se bujně šklebil.

„To je znamenitá věc,“ chválil, „vy jste přece jenom chlapík. My dva

spolu…“

„Nežvaňte tolik,“ přerušil ho Ochránce oním tónem, který Lóú

Garald k smrti nenáviděl, „máte v tom důkaz, že je jenom ve vašem

prospěchu, budete-li slepě poslouchat. Kdyby někdo zazvonil,

půjdete do koupelny a budete se chovat tak tiše, jak jenom bude

možno. T. B. Corn sem chodí skoro denně.“

MB

„Kdo je to?“ zeptal se Lon Garald s nechutí.

„Je to jeden velmi příjemný pán ze Scotland Yardu.“

„Je-li tak příjemný, měl bych ho snad praštit do palice, až přijde.“

Ochránce však jeho návrh zamítl a Lon Garald se tím cítil uražen.

„Toho stálého ukrývání bych měl skoro dost,“ pravil potom, „kdypak

podnikneme něco pořádného?“

„Brzy,“ odvětil Ochránce se spokojeným výrazem, „zatím buďte

zticha.“

„Už zase mám být zticha,“ vrčel Lon Garald a odvrátil se, „a kdy

mne pustíte na toho Reynoldse?“

„Na Reynoldse vás nepustím, Garalde.“

Lon Garald byl tvrdá a sveřepá povaha. Bylo mnoho jemu

podobných, kteří sloužili Ochránci. Ale na rozdíl od nich v Lon

Garaldovi vzrůstal jeho tajný vzdor a byl v pokušení splatit jednou

Ochránci jeho péči velmi ošklivě.

T. B. Corn se stal opatrnějším. Jeden z jeho mužů dával nenápadně

pozor po Cathe Reynoldsové. Cathe se vrátila z Istingh Bath a T. B.

Corn předpokládal, že ji Ochránce navštíví. Co vlastně zamýšlel Ted

Brent s tímto děvčetem, bylo pro T. B. Corna nesmírně tvrdým

oříškem. V YWCE byla získána jakási služka, jejíž snahou bylo, aby

pochytila co nejvíce z případné rozmluvy Cathe a Ted Brentovy v

hovorně. T. B. Corn měl důkaz, že Ochránce jeví snahu zmizet

policii s dohledu, jakmile míní s Cathe něco projednávat. Ted Brent

se v takových zmizeních dobře vyznal. Ale T. B. Corn nebyl hloupý

a předešel ho. Ochránce se mohl ztratit s obzoru, protože tam, kde se

zase vynoří, totiž u Cathe Reynoldsové, ho očekávali. A Ted Brent

opravdu jednoho krásného dne zmizel s obzoru a T. B. Corn se

jenom usmíval.

„Tentokrát nám neuteče,“ pravil Hogathovi, „jako v případě

IstinghBath. Ochránce dává nějak dohromady Cathe Reynoldsovou,

Readrom, Lon Garalda a Josepha Rokebyho. Byl by v tom čert,

abychom se nedozvěděli, co tím myslí.“

„Dozvíme se to,“ odpověděl Hogath, „jenže pozdě.“

„Ne,“ kroutil T. B. Corn hlavou s pevným přesvědčením, „vy jste

klasický pesimista, Hogathe.“

Ted Brent zmizel tak, že se vtlačil se svým vozem do ohromného

návalu povozů na Mansions House. Za ním stály ještě čtyři jiné

automobily, a teprve pátý nebo šestý obsahoval dva klidné detektivy,

kteří čekali, až bude dáno znamení k přejetí křižovatky. Když se

vozy hnuly, vůz Ted Brenta se nehnul. Za ním se mačkaly jiné a

šoféři troubili a nadávali. Ukázalo se, že Ted Brent vystoupil, patrně

shrben a vsedl do prázdné drožky před sebou. Mohl to učinit, protože

dva detektivy za ním nenapadlo, že to učiní. Spokojili se pohledem

na jeho živě zbarvenou limousinu zezadu. Nakonec zatlačili strážníci

opuštěnou káru k chodníku a dva detektivové to oznámili Scotland

Yardu.

„Nic nedělá, hoši,“ odpověděl T. B. Corn do sluchátka blahosklonně.

„My tady víme, kam měl namířeno váš svěřenec.“

‘<• Potom napjal patřičnými řečmi nervy jiného detektiva a způsobil

trému služce v YWCE, poněvadž Cathe Reynoldsová opravdu tou

dobou dlela v pensionu. Bohužel se služka netnohla osvědčit jako

naslouchač a slíbená odměna jí utekla. Ted Brent se nablízku Cathe

Reynoldsové neukázal, nýbrž projednával v klidu jisté podrobnosti s

lady Marií a jejím pasivním manželem ve W’est Centru.

Když s tím byl hotov, vrátil se na Mansions House, kde jeho vůz

dosud stál pod dohledem dopravních strážníků a tvářil se, že chce

klidně odjeti. Bylo mu v tom přirozeně zabráněno.

„Vy jste majitelem toho vozu, pane?“

„Ano,“ řekl Ted Brent a vzdychl.

„Vy jste ho nechal stát na křižovatce?“

„Ano,“ opakoval Ted Brent stále vzdychaje.

„To je trestné, pane, a vaše jméno se již vyšetřuje. Vůz bude zabaven

a vy zaplatíte pokutu.“

„Odpusťte,“ pravil Ted Brent lítostivě, „přišlo mi nevolno od

žaludku. Před očima jsem měl tmu a dal jsem se tedy nejbližší

drožkou dovézt do nemocnice.“

„Do nemocnice? Nemluvte. Vypadáte docela dobře.“

„Protože mne tam důkladně přivedli k sobě.“

Strážník si ničeho nevybral z jeho bezelstného pohledu a proto se

rozhodl, že se bude držet předpisu.

„Přes to“, pravil přísně, „neodjedete.“

„Telefonujte pro T. B. Corna,“ řekl Ochránce, „to je můj přítel a

pomůže mi z toho.“

„T. B. Corn?“ řekl strážník překvapeně.

„Ano. T. B. Corn. Budete tak laskav?“

Jméno T. B. Corna mělo patrně dobrý zvuk. Strážník odběhl, takže

Ted Brent by byl mohl ujeti, kdyby byl chtěl. Ale Ted Brent solidně

zůstal. A jak bylo možno očekávati, T. B. Corn se dostavil osobně.

„Prý se vám udělalo nevolno,“ řekl tak, jako by tomu vůbec nevěřil.

„Bohužel,“ odpověděl Ted Brent a T. B. Corn mávl rukou.

„Nic si z toho nedělejte,“ pravil, „mně už se z vás dělá nevolno

dávno. Kde jste zase byl?“ „V nemocnici.“ „V které nemocnici?“

„All devills,“ řekl Ted Brent s rukou na čele, „zdá se mi skutečně, že

jsem to docela zapomněl.“

T. B. Corn se toho tedy vzdal a o chvíli později snesl statečně

vyčítavý pohled Jerome Hogatha.

Ted Brent se vrátil k Maiden Lane. Lon Garald se nudil stejnou

měrou jako v bytě Artura Mollisona a dal to najevo.

„Začneme, Garalde,“ řekl Ochránce.

„Je to dost,“ odpbvěděl Lon Garald, „dostanu konečně pořádnou

bouchačku a něco na rozřezávání dopisů?“

„Nic takového. Nebudete mít příležitosti rozřezávat dopisy. Poletíte

aeroplanem.“ Lon Garald se zděsil. „Aeroplanem? Za nic na světě!“

Tentokrát to nebyl vzdor, nýbrž strach, a Ted Brent mu tedy

vysvětlil, že létat v aeroplanu je dnes něco docela jiného, než před

patnácti lety.

„Dostanete na záda bezpečný padák a do ruky nepropustný sáček,

kdyby vám snad bylo nevolno jako mně dnes odpoledne. Ale vy

máte silný žaludek, Garalde.“

„A kam bych letěl ?“ zeptal se Lon Garald nestatečně.

„Do Riversettu. To zařídím, buďte bez starosti. Z domu se dostanete

podobným způsobem, jakým jste se dostal sem. Vylákám naše

přátele za sebou.“

V příštích dnech přijal Lon Garald podrobné informace a Ted Brent

se mohl na něho spolehnout. Pak zavezl svůj roadster, jenž byl jeho

nejlepším vozem, do známé správkárny a detektiv, který ho tam

sledoval, neviděl v tom nic špatného. Ted Brent však projevil ve

správkárně zvláštní přání, o němž ovšem detektiv ničeho nevěděl.

„Budu na letním bytě v BadenPowellu,“ pravil, „dejte vůz do_

pořádku a dopravte mí ho tam za tři dni.“

„Co mu vlastně chybí?“ zeptal se účetní podniku.

„Celkem nic. Jen to promažte a podobně.“

Účetní studoval mapu a přišel na to, že v Baden Powellu nejsou ani

lesy, ani voda a dovolil si podotknout, že to není příliš vhodný letní

byt.

..Jsou tam však jiné zajímavosti,“ odtušil Ted Brent a odešel.

Se svými vozy měl patrně tento ěas smůlu. Jeho Packard se mu

polámal u Codosu, a to tak beznadějně, že ho tam musel nechat.

Codos je zcela blízko letiště Riversettu. Dvěma detektivům, kteří ho

na cestě tam sledovali s úzkostí, aby jim zase neujel, nestala se

blízkost letiště nápadnou, poněvadž Ted Brent se o aeroplany vůbec

nezajímal. Najal si taxametr, dojel do blízké vsi a tímže taxametrem

se vrátil do Londýna.

T. B. Corn zatím přemýšlel a důsledným poptáváním a dobrou

úvahou vypátral nemocnici, v níž Ted Brent hledal ošetření. Byl to

přepychový byt sira Francese Joyce. T. B. Corn v tom našel

spolehlivě spojitost s Cathe Reynoldsovou.

„Měl jste se zeptat, co tam chtěl,“ pravil Jerome Hogath, když mu to

T. B. Corn vylíěil.

„Tento nápad je tak špatný, Hogathe,“ odvětil T. B. Corn, „že jsem

ho dostal sám. Malá překážka, rozumíte. Sir Frances s rodinou

odcestoval.“

„Kam?“

„Do Holbornu,“ řekl T. B. Corn a usmál se potměšile.

„S Catherinou Reynoldsovou?“

„Ovšem. Ochránce se tam zanedlouho vydá rovněž, nebo nemám

zdravý rozum.“

„Hni…“ řekl Hogath nevýznamně.

T. B. Corn navštívil také ještě Ted Brenta, při čemž Lon Garald se

krěil za vanou v koupelně a svíral bezmocně své velké pěsti.

„Čím budete jezdit, Tede?“ otázal se ho soustrastně, „všecky

automobily se vám polámaly.“

„Všecky ne,“ odvětil Ted Brent, „mám ještě limousinu, která je však

nehezky natřená. Dal jsem ji přelakovat.“

„Na jakou barvu?“ zeptal se T. B. Corn zvědavě.

„Na barvu muších křídel. Bude to hezky vypadat. Můj malý

sportovní vozík je však v nejlepším pořádku.“

„Ten červený,“ kývl T. B. Corn informované.

„Ano. Podniknu v něm brzy malý výlet.“

„Kam?“ řekl inspektor, jako by opravdu nevěděl.

„To se dozvíte,“ odpověděl Ted Brent, „přece mne stále dáváte

hlídat, aby se mně nic nestalo.“

„Jiné starosti při tom není, samozřejmě,“ přisvědčil T. B. Corn

vážně.

Ted Brent naložil jednoho rána do svého sportovního vozíku velký

prázdný kufr, aby vzbudil dojem, že se vydá na delší cestu. Bleskem

byl připraven silný policejní vůz, který ho měl nenápadně sledovati.

A Ted Brent vyjel.

Půl hodiny za ním vyšel rozkročeně Lon Garald a počínal si velmi

rozvážně. Kolem bylo bezpečno, Lon Garald však přece zastavil

nejbližší krytý taxametr a dal se dovézt s poměrně malou duší na

letiště.

Ted Brent zatím jel nepospíchavým tempem po silnici zcela

opačným směrem než tím, který vedl nahoru k Holbornu. V

policejním voze za ním seděli dva muži, jeden u volantu a byli

zvědavi na to, co jim Ochránce zase provede. Neboť že něco

provede, to měli za jisté. T. B. Corn přece stál na tom, že Ted Brent

nejede nikam jinam než do Holbornu, ať se dá kudykoli.

Na pusté silnici, na místě, odkud bylo dobrých sedm až deset ,mil do

nejbližších měst na obě strany, Ted Brent se zastavil. Policejní vůz

zastavil tedy rovněž a oba detektivové opatrně vyhlíželi za

kopečkem.

Ted Brent pokryl silnici francouzskými klíči a kleštěmi a zdvihl kryt

motoru. Zkoušel chod. Hádalo se to zle. Dokonce čím dál tím hůře a

nakonec byl pozorován dalekohledem od policejního vozu, jak točí

marně klikou a pot se leje 8 jeho čela. Pak uhodil klikou zlostně o

silnici a dal se pěšky na zpáteční cestu.

Oba detektivové horečně přemýšleli, co mají učinit. Posléze vyčkali,

až dojde k nim.

Ted Brent založil ruce v bok a díval se na ně pohledem, pod nímž

upadli v rozpaky. Ted Brent byl bez kabátu a byl zlostný.

„Mohli byste mi pomoci,“ řekl úsečně, „nevidíte, že s tím nemohu

hnout?“

Podívali se na sebe s nedůvěrou.

„Co tomu chybí?“ otázal se konečně jeden z nich opatrně.

„Čert ví. Zkoušel jsem všechno. Táhnete se za mnou tvrdošíjně až z

Londýna a pak se skrýváte za vrškem. Považujete mne snad za tak

prostoduchého, že o vás nevím (

„Pomůžeme vám. Co chcete?“ „Máte provaz?“

„To nemáme,“ poškrábal se jeden z nich na hlavě.

„Dojeďte tedy pro něj někam do vsi,“ řekl Ted Brent, „musí se to

odtáhnout.“

Usmáli se oba najednou, protože to byli prozíraví chlapci.

„Takhle nás nenachytáte,“ řekli.

„Pojedu s vámi,“ pravil Ted Brent opovržlivě, „jeden z vás tu zůstane

a bude mi to hlídat. Jste spoko-jeni?“

Poněvadž si rozvážili, že takto by to opravdu šlo, souhlasili. Jeden z

nich došel k červenému vozíku a sedl si na stupačku. Druhý odejel s

Ted Brentem po boku s pocitem, že se mu nemůže nic stát. Ted Brent

si dá pozor před nějakými násilnostmi.

Vrátili se za necelou hodinu s důkladně dlouhým řetězem. Ted Brent

to s jejich pomocí omotával kolem ochranných rámů obou vozů, při

čemž mlčky vyslechl úvahu, že bude lépe, zasedne-li k volantu

sportovního vozu jeden z detektivů.

„Nebudeme se po vás stále ohlížet,“ bylo mu řečeno.

Ted Brent proti tomu neměl námitek. Když však s tím byli skoro

hotovi, přejel kolem nich silný Packard a zastavil několik desítek

yardů před nimi. Šofér vystrčil hlavu, stíněnou mohutným štítkem

čepice a ohlížel se dozadu. Oba detektivové z něj viděli vlastně

jenom mohutný zplihlý knír a nenapadlo je hned, že tento Packard se

podobá Packardu Ted Brentovu jako vejce vejci. Zabývali se příliš

svědomitě svazováním obou vozů.

„Tento muž mne laskavě sveze,“ pravil Ted Brent, „halo, příteli!“

„Oho!“ řekl jeden z detektivů.

„Jaké oho?“ otočil se Ted Brent, „jste svolný, kamaráde?“

„Mohu vás svézt,“ křičel Lon Garald, „ta kára byla ponechána v

Codosu ve správě a právě ji zkoušíme. Přisedněte.“

„V Codosu ve správě?“ zvolal Ted Brent a tleskl rukama, „pak je to

moje kára, hoši. Na mou víru, poznávám ji. Děkuji vám za obětavou

pomoc, přátelé. Pojedu dál svým vozem.“

„Nemožno,“ řval starší z detektivů, „oklamal jste nás. Pojedeme s

vámi.“

„Nemohu vás vzít s sebou,“ odvětil Ted Brent, „je mi toho velmi líto.

Což nemáte svůj vůz?“

„Ale p’řimotaný k vašemu sporťáčku^ u sta hromů. Čert vás vezmi.“

Ted Brent krčil rameny.

„Odpoutejte ho tedy. Vyzkusím si to sám, příteli,“ otočil se k Lon

Garaldovi.

„Ale vezmete mne snad s sebou zpátky do Codosu?“ hučel Lon

Garald dostatečně hlasitě.

Packard byl patrně výborně spraven, protože zmizel jako přelud. Oba

detektivové pak konstatovali, že někdo z nich tří zavázal řetězy tak

důkladně, že bylo možno již předem odhadnouti čas k jejich

rozmotání na čtvrt až půl hodiny.

Pokoušeli se o to deset minut. Pak toho nechali a jeli dvojmo a

pomalu, protože nikdo z nich neměl praxi v řízení vlečeného vozu.

Dostali se však přece na místo, odkud mohli telefonovat a

telegrafovat. Podali popis vozu se žádostí zpráv o jeho směru.

Informovali T. B. Corna ve Scotland Yardu.

Ale Ted Brent měl dobře promyšleno, co se stane. Packard zmizel

jako tehdy, když jel do Istingh Bath. Ted Brent ho zastrčil v Baden

Powellu do garáže a vyjel odtud s vozem, který měl být dle

policejního mínění v londýnské správkárně a který tedy nikoho ne-

zajímal. Pro všecko Ted Brent vyměnil číslo důmyslným a dávno

zavedeným zařízením. A pak teprve měl Lon Garald po práci, natáhl

se pohodlně vedle Ochránce a vyhledali nejkratší směr k Holbornu.

Tou dobou vysílal Jerome Hogath podivné a mlčen-livé pohledy

směrem k T. B. Cornovi. T. B. Corn se však tvářil zcela lhostejně.

„Tu hračku jsme přece očekávali, Hogathe,“ pravil ledabyle, „vlastně

jsme nastrčili Ochránci kus masa na háčku.“

„Ach tak,“ odvětil Jerome Hogath, jako by to náhle pochopil.

„Ochránce jede do Holbornu. To víme jistě a pojedeme tam za ním.

Celá věc má tu dobrou stránku, že si Ochránce myslí, že nám

bezpečně zmizel a to je naše výhoda. Ale to není jedinou výhodou.

Jsou ještě jiné.“

„Hleďme, co je tu najednou výhod,“ podivil se Jerome Hogath’.

„Další je,“ pokračoval T. B. Corn nedotčeně, „že máme konečně Lon

Garalda. Je to řidič, který přivezl Ochránci jeho Packarda na silnici.“

„Možná věc,“ kývl Hogath, „ale těžko pochopitelná.“

„Nabízím vám tedy malý výlet k Holbornu, Hogathe. Shadowing,*

rozumíte?“

Jerome Hogath se odklonil od stolu a klepal obrácenou tužkou na

desku.

„Je pochopitelné,“ pravil, „že tam budete potřebovat alespoň jednoho

rozumného člověka. Tam propukne Ochráncův plán, jak se zdá.

Vezmeme s sebou revolvery?“

„Po dvou,“ kývl T. B. Corn.

Dva muži ze Scotland Yardu dojeli do Londýna až pozdě večer,

utrmáceni a rozvztekleni. Jejich dva vozy byly pořád ještě zamotány

do sebe důkladným řetězem, který stál Ted Brenta celých patnáct

šilinků. Cathe Reynoldsová po cestě Archiemu vykládala, že na

Holbornu je velmi hezky, jenomže trochu smutno. Ale že oni se

postarají p to, aby tam bylo veseleji.

„Můj papa má služebníky, kteří většinou mlčí a mračí se, Archie.

Papa také mlčí a mračí se.“

„Já vím,“ odvětil Archie, „mračil se pořád, když byl tehdy v

Oxfordu.“

Archie sám řídil vůz svého otce. Cathe seděla vedle něho a lady

Marie se svým manželem si hověli vzadu.

Archie měl skoro stále položenou ruku na dívčině koleně, o čemž

lady Marie nevěděla, protože by byla jinak protestovala z důvodů

bezpečnostních i mravnostních.

K Holbornu dojeli až druhého dne k večeru. Lady Marie už několik

mil před cílem zkoušela své nejlíbez-nější úsměvy, kdežto sir

Frances a jeho syn se více zajímali o krajinu, kterou projížděli. Před

nimi v dálce se vypínaly hory se sněžnými čepičkami. Archieho silný

vůz vrčel téměř nepřetržitě do vrchů po úzkých silnicích. Projeli

kolem místa, kde Lon Garald svého času ohrožoval Ted Brenta

špičatým kamenem. Tři ženci začínali kosit obilí nemajíce tušení, jak

tu kdysi žertovali Lon Garald s Ochráncem.

Odtud silnice zatočila velkým obloukem do lesa a stoupala mírnými

serpentinami. Když vyjeli z lesa, octli se zase mnohem výš a

Readrom byl vlevo od nich na stejném obzoru. Cathe tam ukázala

rukou a vysvětlovala zároveň, že ta světlá skvrna za tvrzí je lom, v

němž pracují těžcí zločinci. Cathe nevěděla, že zrovna tam je vrah

její matky. Cathe o tom vůbec věděla málo. Nechtěla ani slyšet o

podrobnostech tehdejšího neštěstí, protože se obávala, že by její

hrůza byla příliš velká.

Půda byla rozvlněna až daleko do nížiny, jako by někdy před tisíci

lety zkamenělo nějaké vlnobití, přicházející s hor. Hřbety některých

kopců se pyšnily starými stavbami, mezi něž náležel i Holborn. Oby-

čejně v nejbližším údolí pod nimi svítila malá vesnička. Se silnice

bylo možno vidět tři takové stavby. Holborn sám byl ještě skryt za

lesy.

„To všecko,“ vysvětlovala Cathe ochotně, „bylo vystavěno už za

časů rytířů svatého Graaju. To nejzad-nější je klášter Black-Sisters.

Tamto je zřícenina a tamto také. Nehodí se to k obývání,’ poněvadž

je tam špatný přístup. Holborn má příznivější polohu, protože leží na

táhlém vrchu. Dojedeš s vozem až dovnitř, Archie.“

Silnice vedla těsně kolem Holbornu. Pokračovala pak dál někam do

hor. Sir Reynolds sám vystavěl novodobý zámek, jenž přikryl starší

část hradu za ním, nechávaje vyhlížet z něho jen podivnou kulatou

věž bez střechy. Byly to dvě bílé jednopatrové budovy v pravém úhlu

k sobě, jedna kolmá k silnici, druhá, hlavní fronta, s ní rovnoběžná.

Otevřený prostor mezi nimi byl vyplněn zahradním architektem,

který měl jistě vkus. Široká písková cesta odbočila ze silnice a vedla

obloukem k hlavnímu vchodu, lemována trávníky s květinovými

záhony. Archie zastavil vůz před přístřeškem, podpíraném dvěma

silnými sloupy. Z něj vedlo několik schodů ke vchodu. A v tomto

vchodu stanul sir Reginald Reynolds. Po jeho boku ztrnul jako socha

vytáhlý komorník v podivném modrém fraku a bílých punčochách,

jenž byl Archiemu silně k smíchu.

Cathe vyskočila a především políbila srdečně svého otce. Pak

představil Archie své rodiče a ustoupil skromně dozadu.

Sir Reginald byl přihrbený stařec se sporými bílými vlasy a vyholené

žluté tváře. Jeho kolena se prohýbala trochu dopředu a používal při

chůzi hole. Přijal své hosty zdvořile, avšak ne příliš živě. Neusmíval

se vůbec.’ Lady Marie však věděla od Cathe, že její otec je skoro

podivínem, a proto byla nepřetržitě vlídná. Sir Reginald vedl hosty

do svého domu po schodech nahoru a Cathe 8 Archiem kráčeli za

nimi, při čemž Cathé tiskla silně Archieho ruku. Poslední stoupal

nehlučně komický komorník.

Sir Frances klidně mlčel a kdyby byla lady Marie sama nemluvila,

byl by se tento průvod podobal průvodu duchů. Ale lady Marie měla

dosti látky k hovoru, chválíc zámek i okolí a stěžujíc si na únavu

dlouhé cesty.

„Archie neustále otevíral výfuk, sire Reginalde. Dovedete si

představit moje hučení v uších?“

„K nám je to pořádně do vrchu,“ odpovídal sir Reginald zvolna,

kývaje hlavou, „zato zde budete mít klid. Budu vás prosit k obědu,

jakmile si trochu oddychnete …“

„A upravíme se, ovšem. Archie… zdali pak ses postaral o naše

zavazadla?“*

„Joachim se o ně postará,“ pravil sir Reginald a kynul svou holí.

„Je o ně postaráno, pane,“ řekl dlouhý komorník dutě.

„Joachim je pečlivý hoch,“ dodal sir Reginald, „dovolíte-li, ukáži

,vám vaše pokoje. Naše venkovské nepohodlí…“

„Ó, prosím, prosím …“ rozplývala se lady Marie, zatím co sir

Frances stále mlčel s božským klidem.

V jednání starcově nebylo příliš srdečnosti, ale ani stopy urážejícího

chladu. Sir Reginald nezacházel příliš něžně ani se svou dcerou.

Cathe však byla na to patrně zvyklá a nekazilo jí to náladu.

Pociťovala jedině strach, aby se lady Marie přece jenom necítila

dotčena, a proto se také ještě trochu zdržela, když sir Reginald nechal

své hosty o samotě.

„Zdá se vám můj otec velkým podivínem, lady Marie?“ tázala se

starostlivě.

„Ó, nikoli, dítě,“ odvětila lady Marie vlídně, „nejvýš snad

samotářem. Snad se trochu změní, než odtud odjedeme. Spíše se

bojím, zdali jsme ho nevytrhli nepříjemně z jeho klidu.“

„Ale to ne,“ zasmála se Cathe šťastně, „převracím mu každé

prázdniny dům na ruby a je s tím spokojen. Papa je jinak hodný,

jenže málo mluví. Z vaší návštěvy má jistě radost.“

Cathe potom odběhla a lady Marie se vyjádřila, že ta radost na něm

nebyla příliš znát.

„Co tomu říkáš, Francesi? Kdyby se nejednalo o Archieho, odjeli

bychom zítra. Mám dojem, že jeho srdečně zdvořilé pozvání mu

Cathe nadiktovala.“

Sir Frances prohlížel svůj smoking a nejevil chuti o tom debatovat.

Sluhové přinášeli kufry, jimiž byl Archieho automobil obalen, a sir

Frances na ně ukázal hlavou. Lady Marie však počkala až odešli a

pak položila svou otázku znovu.

„Jdi se strojit, drahá Marie,“ odpověděl, „nebudeš hotova.“

„Jsi nesnesitelný, Francesi,“ podotkla s nelibostí. „Já?“ řekl sir

Frances a oprášil se smokingu nějaké smítko.

„Přece nemůžeš podceňovat okolnosti, které jsou pro Archieho tak

důležité, Francesi. Odlož přece svůj ohavný doutník.“

„Právě teď jsem ho zapálil, drahá Marie,“ řekl sir Frances s mírnou

výčitkou, „a pokud jde o ostatní, ‘,snad ti poradí lépe pan

Thompson.“

„Jaká bída,“ vzdychla lady Marie, „musím-li se dovolávat pomoci

cizího člověka. Jsi poněkud nedbalý, Francesi.“

„Myslím si;“ odpověděl sir Frances s klidem, „že Archie se má

oženit s Cathe. Ale ty si počínáš, jako by si měl vzít sira Reginalda.“.

„Úžasné,“ řekla lady Marie silně přehnaným tónem a odešla do

svého pokoje.

Když však se zavěsila do rámě svého manžela, aby s ním vstoupila

do jídelny, tvářila se opět sladce a vlídně. Cathe s Archiem již tam

seděli a prováděli nějaké uliěnictví s ovocem na krásně broušené

míse. Sir Reginald se na ně díval a místy k nim prohodil několik

slov. Archie nebyl vůbec ztrémován a škádlil Cathe bobulkou

španělského vína, jako by byli sami.

Přes všecku snahu se však nepodařilo lady Marii starce při veěeři

trochu rozehřát. V jeho chování nemohla objevit nic jiného, než

bezvadnou zdvořilost. Poněkud více mluvil jen tehdy, když se dostali

se sirem Francesem do politiky. Pro politiku byl schopen i sir

Frances se dostat trochu do tempa. Byla to však přesto velmi mírná

politická debata a nechali toho brzy, poněvadž lady Marie byla v

zábavě osamocena.

Po obědě vytáhla Cathe Archieho někam ven pod záminkou, že mu

ukáže nějaký obraz nebo něco takového. Našli je potom ve velkém

sále s hlavami těsně u sebe. Lady Marie pronesla káravé slovo, sir

Reginald však neříkal ničeho. Na výklad o památno-stech zámku

došlo přece, ale Archie s Cathe při tom zívali.

Když se toho večera rozloučili, pojala lady Marie úmysl promluvit s

Archiem. Archie dával Cathe dobrou noc někde na tmavé chodbě a

když ho jeho matka volala, nemohl ji dobře najít. Přišel a měl vlasy

rozcuchány. Dostal svůj díl a lady Marie ho pozvala do svého

pokoje.

„Tvůj nastávající tchán se mi vůbec nelíbí, Archie,“ řekla, „mračí se

a málo mluví.“

„Právě je výborný, mama,“ odporoval Archie živě, „mělas’ ho vidět v

Oxfordu. Mám spočítána slova, která tehdy pronesl.“

„Tak? Kolik jich bylo, Archie?“

„Pět, mama.“

„Která?“

„Jak se máte a sbohem. Je to málo, mama, pravda, ale stačí to úplně.“

„Jdi spát,“ řekla lady Marie a Archie šel s největší radostí.

Jestliže Cathe tvrdila, že každé prázdniny převrátí svému otci dům na

ruby, snažila se hned druhého dne zrána, aby toto tvrzení dokázala, a

Archie jí statečně pomáhal. Především byl sir Frances probuzen ze

spánku rozřáděným pianem, které se chvělo, stenalo a řvalo pod

mohutnými nárazy Archieho rukou, při čemž Cathe nemínila zůstat o

nic pozadu. Sir Frances si přetáhl pokrývku přes hlavu, zatím co lady

Marie se spěšně dostrojovala. Sir Frances blaze usnul jen na pět

minut, načež byl probuzen znovu pořádným hřmotem. Archie s

Cathe se honili po chodbách, a jeden z nich se srazil se sluhou,

nesoucím z pokoje sira Re-ginalda kupu nádobí. Náraz byl

znamenitý a rozbilo se to všecko. Archie se škrábal rozpačitě za

uchem a Cathe se smála, až se prohýbala v kolenou. Potom přestala,

poněvadž se objevila na jevišti lady Marie.

„Archie,“ řekla přísně.

„Ano, mama. Jak se to vlastně stalo, proboha?“ Sluha sbíral střepy a

Cathe si pospíšila to vysvětlit. ‘ „Tím je vinen můj papa, lady

Joyceová! Můj papa jí někdy večer velice málo a dá si potom donést

jídlo do svého pokoje. To je velmi ošklivý zvyk, protože ráno odnáší

Henrie „nádobí a plete se nám do cesty.“

„Odpusťte, slečno,“ ťekl sluha pokorně. „Styď se, Archie,“ pravila

lady Marie drtivě a otočila se.

„Mám-li se stydět,“ řekl Archie Cathe do růžového ouška, „nemohu

to dělat tady% Pojďme jinam.“

Vyběhli ven a Cathe navrhla Archiemu, že mu u-káže starou část

zámku.

„To bude velmi zajímavé,“ souhlasil živě.

„Ale nebezpečné.“ Cathe zdvihla prst do výše, „tam často padají

kameny s výšky. Už je to hodně staré, Archie, a takový kámen …“

„Vezmeme si deštník,“ řekl Archie, „ostatně zůstaneme jen na kraji.“

Cathe ho tedy vyvedla zadním vchodem do nádvoří, v němž zůstalo

kus středověku. Archie vzdychl pod silným dojmem a prohlásil, že to

vypadá jako na divadle.

„Chtěl bych, aby okna z mého pokoje vedla sem,“ řekl.

„Nevede žádné, Archie. Je to škoda, viď? Papa si myslel, že vyhlídka

na druhou stranu do krajiny bude veselejší.“

„Veselejší rozhodně,“ odvětil, „ale tohle je dojemnější.“

Zůstali stát na kraji dvora, jenž byl vydlážděn malými kulatými

kameny, dojista nevhodnými pro jízdu automobilem. Krátká zelená

travička vyrůstala všude ve spárách mezi nimi. Nádvoří, ponořené ve

stínu, bylo obehnáno starobylou zdí se střílnami a s mohutnými zuby,

stářím porušenými. Naproti se tyčila kulatá kamenná věž, jejíž vršek

byl i se silnice viditelný. Měla dvě nelogicky umístěná, malá okénka

a nebylo znát, kudy se tam kdysi vcházelo. Vlevo byla ke zdi

přilepena stavba s nízkou pavláčkou, bez oken a se šindelovou

střechou téměř úplně zničenou. Silnou zdí ohrazené schody vedly

šikmo podle jejího boku nahoru. Nějaká stavba napolo zřícená byla

také vpravo a uprostřed stál kamenný stůl. Zbytek patrně kovárny a

pozůstatky přístavků a kůlen dodávaly obrazu umělecké

nepravidelnosti. Čišelo z toho vlhko a chlad.

„Tam se nelze odvážit, Archie,“ řekla Cathe majíc radost, že ho

něčím pobavila, „ačkoli ty schody vypadají dosti dobře, ne?“

„Ale tamhle dál je v nich ošklivá díra,“ ukazoval, „člověk by se mohl

někam propadnout.“

„Nebo na něj něco spadnout,“ dodala, „vidíš tam ten půlkulatý

otvor?“

„Vidím,“ řekl Archie, „co je s ním?“

Otvorem v pravé zdi, který vypadal jako pec, bylo vidět modrou

oblohu. Byl těsně při zemi a za ním klesala patrně skála srázně dolů.

„To je bývalá brána. Dříve k ní vedl svah ze dvora, ale sesula se do

toho taková malá věžička. To byl rámus tenkrát,“ kývala důležitě.

„Tady je vůbec na zemi plno kamení,“ přisvědčil, „padá to často?“

„Padá při větru … vidíš? Ten kamínek. Spadl tam z toho zubu.“

„Aha. Kdyby klepl do hlavy, udělal by malou bulku, uznávám.“

„Pojďme,“ řekla Cathe, „papa by se zlobil, že zacházíme tak daleko.“

Cathe ho vedla také ven do lesa. Ukázala mu letohrádek, který měl

čest poznat i Lon Garald na svém útěku. Letohrádek patřil k majetku

Reynoldsů a nebylo to skutečně nic jiného, než dva rovné ochozy

nad sebou se střechou v tudorském slohu. Ochozy lemovala řada

sloupů, letohrádek byl přilepen ke skále a díval se přes lesní cestu

mezi vysoké stromy. Cathe nevěděla o tajemném vchodu do skály a

nemohla tedy ukázat tuto zajímavost Archiemu.

Místo bylo dosti vzdáleno od Holbornu a Cathe navrhla, aby šli zpět

lesem. Archiemu bylo všecko jedno a šli tedy lesem. Cathe.prohlásila

po chvíli, že má žízeň a Archie náhodou objevil vpravo od nich mezi

stromy červenou střechu.

„Snad by tam měli trochu mléka, Cathe, nebo alespoň vodu,“ pravil.

„Mají docela jistě,“ odvětila Cathe s pohledem stranou, „ale tam

nepůjdeme. Nikdy jsem tam nebyla.“

Chytila Archieho pod paží a táhla ho opačným směrem. Archie se

bránil a namítal, že by se snad mohli tedy s obyvateli té myslivny

nebo co to je, seznámit.

„Ne, Archie,“ zavrtěla hlavou, „jen jedno místo je ještě, kterému se

vyhýbám více, než myslivně, a to je Černá Tůň.“

„Ach,“ řekl Archie a jeho úsměv zmizel.

„Sem vícekrát nepůjdeme, Cathe,“ dodal a objal ji’ něžně v pasu.

„Nepůjdeme, Archie,“ přisvědčila smutně, „moje mama leží v bahně

Černé Tůně dodnes. Je to její hrob, ale nechci tam jít. Nemohu.“

Archie chápal, že pohled na tmavou, klidnou a zrádnou vodu za

podobných okolností by byl rozhodně děsivý i pro cizího člověka.

Změnili náhle směr a Archie se snažil, aby zahnal dívčiny myšlenky.

Ostatně Cathe na to zapomněla brzy sama. Byla přece jen malým

dítětem, když se to stalo a její dojmy nebyly tak intensivní ani tehdy,

když se Joseph Ro-keby přiznal, protože i tenkrát nedosáhla ještě tři-

náctého roku.

Usedli na nějaké mezi u lesa a Archie mluvil lehce a zábavně. Když

usoudil, že je už dosti rozptýlena, nechal řečí a přitiskl ji s láskou k

sobě. Bylo to jedno z jeho nejmilejších zaměstnání a Cathe proti ně-

mu nikdy ničeho nenamítala. V takových chvílích bývali úplně zticha

a stačilo jim, když se dívali před sebe, hlavy přimknuty k sobě.

Naslouchali jemným hlasům lesa. Archie v nich objevil nakonec

zvuk, který ho pobavil.

„Slyšíš datla, Cathe?“ zeptal se šeptem.

„Ano,“ odpověděla, když chvíli napínala sluch.

„To jsou roztomilí darebáci,“ smál se tiše, „pojďme ho vystopovat.

Tluče jistě do kůry tak tvrdošíjně, že si nás nevšimne.“

Šli tedy po zvuku, počínali si nehlučně a prováděli to se zájmem.

Skutečně měli úspěch a datel byl vystopován. Bohužel však vypadal

trochu jinak než obyčejní datlové.

Byl to muž, jehož neznala ani Cathe, ani Archie, a který se zabýval

podivnou datlovskou prací. Držel za ostří velký otevřený nůž a

střenkou bušil do kmene silné borovice jako zběsilý.

„Bylo by opravdu divné, kdyby hledal červíky,“ řekl Archie a

přiložil ruce k ústům, „halo, pane, pročpak ničíte tu krásnou

borovici?“

Na ta slova toho muž nechal a otočil se.

8

„Věděl bych hrozně rád, co vám mám na to odpovědět,“ pravil.

Cathe přistoupila zcela blízko k Archiemu. Muž u stromu obrátil nůž

v ruce a držel ho nyní za střenku. Jeho obličej nebudil naprosto

důvěry a Cathe dostala strach. Archie byl zcela beze zbraně.

Ale Archie byl také beze strachu. Vyprostil svou ruku z ruky dívčiny

a přiblížil se- k muži s dokonalou nenucenóstí.

„Vy nevíte, co byste mi na to měl odpovědět?“ o-tázal se, „to je

opravdu podivná věc.“

„Nejsem tu sám, rozumíte,“ pravil muž a pohladil zplihlé černé

kníry, které mu visely přes koutky úst jako Číňanovi, „budete-li

dobře poslouchat, uslyšíte rány do stromu také kousek dál.“

„Dovolte mi,“ řekl Archie se smíchem, „proč vlastně tlučete do té

kůry?“

Lon Garald neměl času odpovědět. Ted Brent se vynořil z lesa a

rozhlédl se zvědavě.

„Proč jste přestal, pane kolego? Máte společnost?“

„Společnost má mne,“ zahučel Lon Garald, „překazili mi to.“

„Ach,“ řekl Ted Brent a přeskočil mez.

„To je přece pan Thompson,“ zvolala Cathe a pokročila mu vstříc.

„Jaká náhoda,“ připojil se i Archie a podal si s ním ruce, zatím co

Lon Garald se stal silně zvědavým.

„Představuji vám svého asistenta, pana Dixona. Můj Bože,

vzpomínám si teprve nyní, že Holborn je zcela nablízku. Pane

asistente, pokloňte se přece slečně Reynoldsové a panu Joycemu.“

„Klaním se,“ řekl Lon Garald a strčil nůž do kapsy.

„Je to můj nůž,“ připomenul Ted Brent a natáhl ruku.

„Máte ještě jeden,“ zasmál se jeho asistent hrubě, „ponechám si ho,

kdybych potřeboval oloupat jablko. Těší mne velice, pane Joyce.“

„Provádíte tu vědecké výzkumy, pane Thompsone?“

„Provádíme výzkumy,“ odvětil Ochránce zdvořile, „ale nevím, zdali

byste je mohl nazvat vědeckými. Páni rodiče jsou rovněž přítomni?“

„Zajisté. Používají laskavého pohostinství sira Regi-nalda.“

„Budou velmi rádi, když vás uvidí, pane Thompsone,“ řekla Cathe,

„a můj otec vás také rád pozná. Můžete-li odložit zatím vaše bušení

do borovic …“

„Můžeme docela snadno,“ kývl Ted Brent, „jenže jsme na

pochybách, zdali bychom byli vítáni.“

„Jsme na pochybách,“ přisvědčil Lon Garald, „to víte.“

Lon Garald si oddechl, protože vycítil, že nyní s ním bude Ochránce

jednat daleko zdvořileji. Poznal to už podle toho, že Ochránce se

neptal po druhé po svém noži, a hodlal toho tedy využít podle

možnosti.

Vůz Ted Brentův stál o něco doleji na silnici. Ted Brent po nějakém

zdráhání přivolil k tomu, že tedy vykoná návštěvu na Holbornu a

pozval Cathe s Ar-chiem do svého automobilu. Pak vyjeli po cestě k

zámku a lady Marie opravdu projevila potěšení ze zdánlivě

nenadálého setkání. Představila pana Thompsona siru Reginaldovi.

Sir Reginald vystoupil opět se svou stoprocentní zdvořilostí a neřekl

ani tak, ani onak, když Cathe nabídla panu Thompsonovi a jeho

asistentu pohostinství na zámku v případě, jestliže se míní zdržet

delší dobu.

„Pokud jde o to,“ odpověděl Ted Brent s dobře hranými rozpaky,

„máme v úmyslu studovat zde několik dní okolí, není-liž pravda,

pane asistente?“

„Svatá pravda,“ kývl Lon Garald přesvědčivě, „povídali jsme si již v

Londýně, že…“

„Nezáleží na tom, co jsme si povídali v Londýně,“ ‘.přerušil ho Ted

Brent opatrně, „ovšem nejsme tak smělí, aby…“

„Joachime,“ řekl sir Reginald a zdvihl svoji hůl, „připrav dva pokoje

-pro pana Thompsona a jeho asistenta.“

„Naprosto nepřipravujte, drahý Joachime,“ protestoval Ted Brent

živě, „snad najdeme nocleh někde nablízku.“

„Obávám se,“ pravila lady Marie se strachem, aby ei to sir Reginald

nerozmyslil, „že nebudete moci najít v okolí noclehu. Po tom’, co

jsem slyšela o zdejších poměrech …“

Ale Ted Brent věděl, jak daleko má zajít. Přel se odvážně ještě chvíli

a pak teprve povolil, jako by se vzdal neodolatelně nabízenému

pohostinství.

„Je ovšem mou povinností vám prozradit, co tu vlastně hledáme,“

dodal nakonec, obrácen k siru Re-ginaldovi, „jsem majitelem

detektivní kanceláře a chceme zde trochu studovat.“

„Co studovat?“ otázal se sir Reginald, zatím co lady Marie znatelně

zbledla.

„Trestanecké poměry,“ odvětil Ted Brent s úsměvem, „pro

soukromého detektiva jistě důležitá věc, jak laskavě uznáte. Nablízku

je jedna z nejznáměj-ších tvrzí…“

„Ano,“ přisvědčil sir Reginald, „Readrom. Mám tam známého.“

„Jistě ředitele,“ řekl Ted Brent nevinně.

„Nikoli. Můj známý by vám nemohl dopomoci svou protekcí k

prohlídce trestnice.“

„Promiňte,“ uklonil se Ted Brent, „ostatně do trestnice je velmi

zatěžko domoci se přístupu. Nedostal jsem ani ve Scotland Yardu

povolení, ačkoli jsem se vykázal několika úspěchy ve prospěch

spravedlnosti. Doufám však, že ředitel trestnice sám o své újmě bude

tak laskav…“

„Pochybuji o tom, pane Thompsone,“ vrtěl stařec zvolna hlavou.

Lon Garald stál zatím skromně stranou a přemýšlel o tom, je-li

pravda, že řekne mnoho hloupostí, jestliže začne mluvit. Ted Brent

mu vůbec doporučoval po celou cestu mlčení.

Později se společnost trochu rozběhla. Lon Garald byl zůstaven sám

sobě a procházel zámkem ruce za zády. Napadlo ho, že by měl

důkladně prozkoumat poměry, kdyby bylo přece jenom třeba toho

starce oddělat. Pojal myšlenku podívat se do jeho pokoje, ale pak ho

na štěstí zaujalo něco jiného. Oceňoval v duchu z*amecké bohatství

podle způsobilosti ke krádeži. Za dvě hodiny zapomněl na vraždění

téměř docela, ale zato naplnil svůj plochý mozek přesným seznamem

věcí, které by se daly odnést při jediném vloupání. Umínil si to

pamatovat pro budoucnost. Pak opět začal přemýšlet o osobě sira

Reginalda, poněvadž viděl na zdi jeho obraz a převraceje svůj nůž v

kapse usoudil, že ten dědek by se odkrouhl snadněji než slepice.

Pociťoval jistou rozkoš, když si to v duchu představoval a syčel

zlostí, vzpomněl-li si na studený pohled Ted Brentův. Ted Brent mu

několikrát připomenul, že něco takového ho prozatím nesmí ani

napadnout. A Len Garald přes všecku svou sveřepost musel uznat, že

Ochránce vede své záležitosti dobře.

Ochránce zatím našel příležitost, ve které mohl promluvit s manžely

Joyceovými o samotě. Sir Frances provokativně mlčel, podrobuje se

pouze vůli své manželky. Zato lady Marie měla pro Ted Brenta

mnoho informací, pamatujíc si každou bezvýznamnou maličkost,

která se týkala sira Reginalda. Sir Frances se vmísil do jejich

rozmluvy až tehdy, když už to prostě nemohl vydržet.

„Podle mého mínění, pane Thompsone, je sir Reginald pouze

nešťastným mužem, jemuž i pohled na jeho dceru připomíná někdejší

tragedii. Nevím vlastně, jaký smysl by mělo . .’.“

„Francesi?“ řekla lady Marie s vytaženým obočím, „ponech matce

tvého syna, aby se o něj starala. Tázala jsem se sira Reginalda,

miloval-li hodně svou ženu, pane Thompsone.“

„Myslíš, že to byla vhodná otázka, drahá Marie?“

„Nadmíru vhodná, Francesi. Sir Reginald prostě odpověděl, že si to

mohu představit. Není to neurčité, pane Thompsone? Jestliže se vám

podaří vyšetřit, že lady Elisabeth nebyla tak zcela nevinna, co se týče

toho hrozného myslivce, upozorním Archieho na nebezpečí dědické

zatíženosti.“

„Drahá Marie,“ vrtěl hlavou sir Frances, „přece víš, že onen hrozný

myslivec sám přiznal, že…“

„Láry fáry,“ mávla opovržlivě rukou lady Marie, „raději mlč,

Francesi. Podle rozumného uvažování by tomu snad tak bylo. Ale

chceš podceňovat mateřský cit a předtuchy?“

„Nechci,“ řekl sir Frances odevzdaně.

Ted Brent čekal s klidným úsměvem, až bude moci promluvit.

„Podle mého soudu,“ pravil potom, „existuje zde přece jenom něco

podivného, sire. Jsem tomu na sto-pě.“

„Vidíš,“ řekla lady Marie vzrušeně.

„Je to něco, o čem se nemohu prozatím šířit, ale myslím, že vás to

důkladně překvapí.“

„Naznačte nám laskavě, drahý pane Thompsone…“

„Nemožno, lady Marie, prosím za odpuštění. Jakmile získám první

důkaz, bude to něco jiného. Do té doby…“

Lady Marie uvěřila jeho drzé lži skálopevně a sir Frances byl

prozatím poražen. Pan Daniel Thompson se potom zdvořile omluvil

a šel vyhledat svého asistenta. Našel ho právě včas, aby ho vytrhl z

jeho rozpaků, protože se ho chytila Cathe a kladla mu dotěrné

otázky.

„Proč máte tak podivné vousy, pane Dixone? Jestliže už je nosíte,

pročpak je nekroutíte vzhůru? O mnoho lépe by vám to slušelo.“

Pan Dixon se měl co bránit, aby mu jeho vousy ne-kroutila oběma

rukama vzhůru.

„Jaké krásné povolání máte, pane Dixone. Ale jistě nebezpečné,

není-liž pravda? Bojoval jste někdy s hrozným zločincem?“

„Ano,“ odpovídal Lon Garald nejisté, „jednou nebo dvakrát.“

„S kým? Jak se jmenoval? Je zavřen?“ „To už opravdu nevím. Ale

byl to hrozný člověk, slečno. Raději na to nemysleme.“ „Jak

vypadal?“ „Příšerně.“

„Papa říkal, že nedávno jeden ohavný vrah uprchl z Readromu a

vůbec ho nenašli. Není to hrozné?“ „Je,“ řekl Lon Garald a polkl

slinu. „Bál byste se ho?“

„Eh… ne. Vzal bych revolver a …“

„Ukažte mi svůj revolver, pane Dixone.“

„Mám ho v kufru,“ zalhal duchapřítomně, „to je těžký Colt a překáží

v kapse. Ostatně já mám raději nůž. To se takhle vezme do ruky a

švihne se rukou dopředu trochu šikmo vzhůru. Když to pořádně udě-

láte, stane se vám často, že chlapa zdvihnete do vzduchu jako na

vidličce. Hrome …“

Lon Garald se rozpřáhl, ale přestal, když se Cathe polekala.

„Totiž…“ dodal mírněji, „taková metoda není u

detektiv příliš častá, víte? Někteří specialisti ovšem…“

;

„Jako jste vy …“ „Jako jsem já,“ kývl Lon Garald a žvanil dál.

Ted Brent mu to překazil, právě když popisoval sama- sebe v

podobě, v jaké unikal z Readromu.

„Dycoňe,“ řekl přísně, „prozrazujete snad naše metody?*

„Co vás napadá,“ odpověděl, „vypadám tak hloupě?“ „To vám řeknu

potom. Prominete, miss Cathe? Potřebuji právě svého asistenta.“

Když odešli do bezpečné vzdálenosti, zahrozil mu pěstí a Lon Garald

se zamračeně vyhýbal jeho pohledu.

„Přijde přece jenom okamžik, ve kterém vám dám pěstí do nosu,

Garalde.“

„Přijdou i jiné okamžiky,“ pomyslel si Lon Garald, neříkaje nahlas

ničeho.

„Pojďte. Nejsme tu proto, abychom lenošili. Do večeře je ještě

dlouho a ukážete mi letohrádek s tou dírou do lomů.“

„Nevím, zdali tam odtud trefím,“ řekl Lon Garald vzdorovitě.

„Trefíte,“ pravil Ted Brent s určitostí, „nebudete-li si moci

vzpomenout, vytluku vám to z hlavy.“

„Mě bil jen jeden člověk na světě,“ odvětil Lon Garald mračivě, „ten

dozorce z Readromu. Neslyšel jste náhodou nic o jeho pohřbu?“

Ochránce se zasmál a Lon Garald ani při největší ostražitosti nemohl

v jeho smíchu najít nic jiného, než důkaz srdečného pobavení.

„Jděte, Garalde,“ pobídl ho sevřenými klouby do zad, „jste pitomý

žvanil.“

A Lon Garald si to nechal mlčky líbit.

Tou dobou hovořil Archie docela vážně se sirem Re-ginaldem,

procházeje se s ním mezi oválnými záhony před zámkem.

„To mi usnadňuje celou věc, sire Reginalde,“ pravil a mnul rukama,

„že si totiž můžete snadno domyslet, proč vás obtěžujeme svou

návštěvou i s celým příbuzenstvem. Než vám to řeknu oficielně, rád

bych slyšel vaše mínění v soukromí. Mám Cathe hrozně rád, to jste

snad pro živého Boha pozoroval?“

„Ano,“ odpověděl sir Reginald krátce.

„Co tomu tedy říkáte?“

„Nic, mladý muži.“

„Nic, to je málo. Vaše stručnost, sire Reginalde, je úctyhodná

vlastnost a já sám bych si ji nikdy neosvojil. Líbí se mi a říkal bych

vám také raději krátce papa než to dlouhé sire Reginalde. Co tomu

říkáte?“

„Nic.“

„Tak se podívejte. Cathe mne má také ráda. Je jisté, že by mnoho

plakala, kdybychom se nedostali. My už jsme o tom mluvili mnoho a

máme to dobře rozváženo. Myslím, že je lépe, budu-li znát přesně

vaši oficielní odpověď, protože by mi příliš tlouklo srdce a vypadal

bych směšně. Co tomu říkáte?“

„Nic.“

„Dovolte mi ještě připomenout,“ začal Archie znovu s jakousi

nelibostí, „že se budu snažit učinit Cathe nejšťastnější ženou na

světě. Jsem zdravý a zachovalý. Jsem dobrá partie. Nechci, abyste si

myslil, že se chlubím. Důvěryhodní lidé tvrdí, že se s Cathe k sobě

dobře hodíme. Co tomu říkáte?“

„Nic,“ řekl sir Reynolds s klidem.

„Dobrá,“ dupl Archie dopáleně, „a co byste řekl, kdybych vás

požádal přímo o ruku vaší dcery, sire Reginalde?“

„Ještě o ni nežádáte.“

„U čerta! Jakpak ne! Prosím o ruku vaší slečny dcery, sire

Reginalde.“

„Cathe půjde do kláštera,“ pravil sir Reginald a Archie Joyce

zkameněl.

„Do kláštera?“ vyhrknul.

„Tam do toho,“ kývl sir Reynolds a ukázal holí přes silnici, kde se v

dálce tmavěla kamenná stavba na nízkém kopci.

Archie se otočil kolem své osy jako opilý. Nebylo pochyby, že se sir

Reginald .zbláznil.

„Pomoc,“ vykřikl, „to přece nemyslíte vážně?“ „Úplně vážně, mladý

muži,“ kývl sir Reginald a opět vykročil, „mám k tomu své důvody.

Cathe chybí ještě tři roky do plnoletosti. Tyto tři roky ztráví u Čer-

ných Sester. Nevrátí se již na podzim do Oxfordu.“

„Nevrátí se do Oxfordu?“

„Ne. Oxford není místem pro ni.“

„Proč by nebyl?“ řekl Archie zuřivě, „je-li dobrým pro mne?“

„Cathe půjde do kláštera, mladý muži. To už je vyjednáno a

nemůžete s tím nic dělat. Black Sisters je dobrý starý skotský řád a

Cathe tam zle nebude.“

„Vy to máte ujednáno? A co tomu říká Cathe?“

„Cathe ještě nezná moje rozhodnutí. Ale dozví se to brzy.“

„Cathe nezná vaše rozhodnutí? Pak ji to určitě u-smrtí.“

„Nemějte obav, mladý muži. Vidíte, že na žádost o její ruku je času

dost.“

Sir Reginald se otočil. Archie sepjal ruce a zdvihl je k nebesům.

„Jakmile se to dozví moje mama, pojedeme ihned domů. Sire

Reginalde, sire Reginalde … Vy máte moc ze mne učinit

nejsmutnějšího občana Anglie.“

„Neříkejte tedy vaší matce ničeho,“ odvětil stařec s podivným

smíchem a odcházel rychle k domu.

Archie zůstal stát. Archie nevěděl v první chvíli, kdo z nich dvou se

vlastně zbláznil. Pak se násilím u-klidnil a rozhodl se, že vyhledá

Cathe. Ten nesmysl se přece nemohl uskutečnit.

Cathe právě osaměla, poněvadž pan Thompson odvedl svého

asistenta postranní cestou dolů. Hledala už Archieho sama a proto se

sešli brzy.

„Pojď, Cathe,“ řekl jí, „musíme se usjednotit na společném postupu k

našemu sňatku.“

„Jsme přece už dávno usjednoceni, Archie,“ odpověděla.

„Dej si kapesník před ústa,“ pravil se zoufalým po-sunkem, „protože

začneš křičet. Tvůj papa tě chce vsadit do kláštera.“

„Ještě na to myslí?“ řekla klidně, „to já vím, Archie. Vyjednával s

představenou kláštera už před lety. Ale netuší, že o tom vím.“

„Ale považ si,“ zděsil se, „tři příšerné roky, než budeš mít právo říci,

že nechceš být zavřena mezi zdmi. Vždyť je to žalář, Cathe!“

„To je lhostejné, i kdyby to bylo deset žalářů. Já tam nepůjdu.“

„Ale bude-li na tom tvůj otec trvat …“

„Ty jsi hloupoučký, Archie,“ pohladila ho něžně, „pak mne přece

uneseš, ne?“

„Milosrdný Bože,“ vydechl a usedl na krychlový mramor u vchodu,

„a ty myslíš, žes’ to rozřešila? Vždyť bychom potom seděli oba. Ty v

klášteře a já v opravdovém žaláři pro únos. Nejsi ještě plnoletá.“

Cathe otevřela do široka své hezké oči.

„Na mou duši, Archie,“ řekla tlesknouc do dlaní, „na to jsem

nevzpomněla. Ale to ti říkám, že by mne k Černým Sestrám nedostali

jinak než svázanou.“

„Ty se vůbec nebojíš, Cathe?“ kroutil hlavou. „Proč bych se bála?

Jestliže si to papa včas nerozmyslí, najdeme z toho nějakou cestičku.

Nebuď zbabělý, Archie. Tři roky rozhodně čekat nebudeme.“

„To nemůžeme,“ kývl, „byla by jich věčná škoda.“

9

Ted Brent a Lon Garald se vrátili do lesa, ale již neklepali

obrácenými noži do kmenů borovic. Ted Brent chtěl vidět tři věci:

myslivnu Josepha Rokebyho, Černou Tůň a letohrádek. 0 prvních

dvou místech nemohl Lon Garald podat vůbec informací, o třetím

pak dosti těžko, poněvadž z letohrádku běžel při svém útěku na

opačnou stranu než na tu, se které nyní přicházeli.

Ted Brent však měl vzácný čich. Myslivnu brzy objevil sám,

poněvadž její polohu znal částečně teoreticky. Na Černou Tůň se

hodlal zeptat a letohrádek přece nemohl uniknout jeho zrakům.

Myslivna byla obydlena vousatým hajným, jeho se’ dřenou ženou a

jejich třemi dětmi. Ted Brent se zeptal zcela neomaleně, zdali právě

zde bydlel Joseph Rokeby.

„Tak jest, pane,“ odpověděl hajný, „ale ovšem tu už nebydlí a

pravděpodobně se sem nikdy nevrátí, nešťastník. Zajímá vás to?

Každého, kdo sem přijde, to zajímá.“

„Přijde sem mnoho lidí?“ vyzvídal Ted Brent.

„Málo, to víte. Z Holbornu nikdy nikdo.“

„Víte něco o Josephu Rokebym, starý?“

Hajný věděl něco, nebylo toho však příliš mnoho. Co věděl, vysypal

ze sebe ochotně, protože jeho ochota byla vždycky honorována. Ani

Ted Brent ho nezklamal.

„To byl podivný mládenec, ten Rokeby, pane. Sám si obstarával

domácnost a na neštěstí se zamiloval, jak víte …“

„Zajisté, starý.“

„Zabil prý ji na lesní cestě, když jela na koni. Bůh jí dej lehké

odpočinutí. Viděli jste ten křížek na stromě? Tam se to stalo.“

„Neviděli. Ani Černou Tůň. Tam prý ji shodil?“

„Rozřezanou a namačkanou do truhlice. Kde jen k tomu nabral

odvahy? Já ho osobně neznám, pane, ale byl podle toho, co jsem

slyšel, černý a divoký mládenec. Láska mu popletla rozum.“

„Byl bohatý, říká se.“

„Co vás napadá. Abych vás neklamal, já určitě nevím. Ale myslím,

že neměl žádných peněz. Plat tu není velký, pane. Byl sirotkem.

Studoval prý nějaké lesnické školy a s bídou se protloukal. Ani to pro

nedostatek prostředků celé nedostudoval.“

Ted Brent se potom zeptal na cestu k Černé Tůni a odmítl ochotně

nabízený doprovod hajného. Lon Garald se tvářil velmi starostlivě,

když byli opět o samotě v lese.

„Tisíc liber je ohromné jmění,“ pravil, „ale ten po-třeštěnec číslo 113

je nabízel strašně vážně.“

„Bezpochyby to i myslel vážně,“ odpověděl Ted Brent s chvějícím se

chřípím.

„Rád bych věděl, zdali by mi je opravdu dal, kdybych toho dědka

praštil do palice.“

„To nebudete zkoušet,“ pravil Ted Brent klidně, „tisíc liber nám

neuteče tak jako tak a kromě toho dostanete ode mne slušný honorář.

Jste tupá hlava, Lone Garalde, a dejte si říci, že tady se dá dělat

mnoho. Cítím to ve vzduchu.“

„Cítíte-li,“ odpověděl Lon Garald, „je to v pořádku. Nemusím mít

ještě tupou hlavu, jestliže nemám tak dobrý nos jako vy.“

Našli Černou Tůň. Nebyla daleko od myslivny. S jedné strany k ní

byl poměrně snadný přístup. S druhé do ní klesala kolmo vysoká

skála, porostlá stromy. Stromy ji obklopovaly kolem dokola a

hladina byla v jejich odrazu inkoustově černá. Místy ji pokrývaly

vodní rostliny a mechy, a kapradí rostlo těsně na jejích okrajích.

Rozměklá půda se bořila pod nohama. Co’ chvíli vystoupila na

povrch bublina z bezedného bahna. Na jednom konci nořil do vody

korunu dávno mrtvý strom z kořene vyvrácený. Bylo to smutně tiché

místo, ale ani Ted Brent, ani Lon Garald necítili pohnutí.

„Pojďme,“ řekl Ted Brent po pěti minutách a obrátil se. Jestliže si i

něco myslil, neřekl to. Ostatně Lon Garald byl přesvědčen, že si není

možno o tom něco myslet.

Objevili i malý křížek přibitý na pni stromu podle lesní cesty. Ted

Brent se zase chvíli rozhlížel, ale zase neříkal nic kromě malé

poznámky.

„Hrozně nevhodná cesta pro ranní projížďky koňmo, Garalde,“

pravil.

„Ukázalo se, že je nevhodná,“ kývl Lon Garald poněvadž myslil, že

to správně pochopil, „nezdá se vám, že sir Reginald mohl to místo

označit důstojněji?“

„To právě myslím,“ pravil Ted Brent zamyšleně.

Pokračovali v cestě. Lon Garald byl často na rozpacích, v kterou

stranu je letohrádek, ale Ted Brent se ho na nic nezeptal. Šel podle

informací hajného.

„Jen nejdeme-li špatně,“ říkal Lon Garald, „mám takový dojem, že v

tamtu stranu …“

„Vaše dojmy nestojí za nic, Garalde,“ odbyl ho Ochránce.

Došli správně. Opuštěná stavba se zasedala mezi stromy a Ted Brent

se zastavil.

„Je třeba,“ pravil, „aby nebyl nikdo nablízku. Pamatujete si alespoň

přibližně, který kámen to byl?“

„Pamatuji si to přesně,“ odpověděl Lon Garald sebevědomě, „ale

nevím, zdali s ním hnete. Potřebuje vytáhnout, rozumíte? Jinak jsou

vaše obavy zbytečné. Budu-li stát nahoře a dívat se přes zábradlí po

stezce a do lesa, nemůže nás nikdo překvapit.“

„To je pravda,“ kývl Ted Brent a vykročil rázným krokem.

Vystoupili po nerovných schodech do hořejšího ochozu. Ted Brent

se sám chvíli rozhlížel, opíraje se oběma rukama o kamenné zábradlí,

podepřené žulovými kuželkami.

„Jaké příjemné vzpomínky,“ vzdychl Lon Garald.

„Kámen,“ řekl Ochránce krátce a Lon Garald mu ukázal.

„A dívejte se dolů, Garalde. Zavolám vás, až s tím budu hotov.“

„Jen budete-li hotov,“ pokývl Lon Garald.

Ochránce přejel jemnými prsty spáry a prohlížel kamenné kvádry

zcela zblízka. Charakter spáry dával tušit, že za tím skuteěně něco je,

ačkoli kvádr zapadal velmi přesně.

Pak vyňal svůj nůž. V kameni byl vytesán šikmo otvor palec hluboký

a sotva půl palce široký, na pohled úplně nenápadný, ale mající jistě

svůj účel. Ted Brent tam vsunul ocel nože. Dokonale vyvážený kvádr

se pohnul.

„Nikdo nejde, Garalde?“

„Ani veverka.“

„Pojďte sem tedy.“

Lon Garald přistoupil se spokojeným úsměvem. Pohyb kamene

nemohl být stejně zvenčí pozorován, leda by byl někdo vylezl na

protější stromy.

Vklouzli tam. Kámen měl na druhé straně připevněnu železnou

rukojeť a Ted Brent ho lehce přitáhl za sebou. Zapadl s jemným

nárazem a Ochránce rozsvítil elektrickou svítilnu.

Nalézali se v nevelikém pokoji, zařízeném v nepochopitelném slohu.

Po pravé straně stálo zlacené lůžko, jehož materiál měl Lon Garald

původně za kov. Nebylo’ „na něm však ani stopy po ložním prádle.

Po-kroucené a vycpáváné židle, leštěný kulatý stůl, podivná skříň a

spousta starých drobností, v nichž si libovali lidé předešlého století.

Ale Ted Brent nemohl přesně určit dobu, ze které zařízení pochází.

Byly tu věci nesporně rokokové a na zdi visel dokonce velký meč z

doby ještě starší, a to takovým způsobem, jakým by ho pověsil

někdo, kdo se právě vrátil z křižácké výpravy. Stejně nenucené stály

opřeny v koutě tři mušketýrské kordy, jejichž ěepele byly pokryty

rzí. Ale ve starodávné posteli byla zasazena drátěná matrace a

stranou stála malá petrolejová kamínka. Svíčka na nočním stolku

rovněž nebyla vosko-vicí příliš starou a pod stolkem nalezl Ted

Brent zbytky zápalek.

Byly tu ovšem nějaké zásuvky a skrýše. Než se však Ochránce dal do

vyšetřování jejich obsahu, prohlédl si dobře obraz visící na průčelní

zdi. Někdo ho zasadil do silného zlaceného rámu, vyňav z něj

pravděpodobně podobiznu mnohem starší. Nebylo to vkusné. Obraz

byl zvětšenou fotografií a do rámu se zřejmě nehodil. Ted Brent si

přistavil židli a obraz sňal. Lon Garald jeho počínání mlčky

pozoroval od vchodu, ale pak zvědavě přihlédl, když Ted Brent

položil obraz na stůl.

Představoval mladou ženu rusých vlasů a velmi hezké tváře. Malý

nápis dole hlásal, že je to lady Elisabeth. Nebylo tedy pochyby, že

zpodobňoval ženu, jíž miloval Joseph Rokeby svou podivnou láskou.

„Toho nápisu jsem si nevšiml,“ ukázal Lon Garald, „není na dálku

vidět. Myslíte, že to psal číslo 113?“

„Určitě,“ řekl Ted Brent a počal vyřezávat nožem fotografii z rámu.

„Pročpak to ničíte?“ namítl Lon Garald, „chcete si to snad schovat na

památku?“

„Sviťte mi raději,“ odpověděl Ochránce, „nemůžete si domyslet, že

hledám adresu fotografa?“

„Nač byste to potřeboval?“ podivil se Lon Garald, „má ta adresa

snad co dělat s mým tisícem liber?“

Ale adresa tam nebyla. Když se o tom Ted Brent dokonale

přesvědčil, hodil fotografii do kouta a oprášil si ruce.

„Zacházíte s tím šeredně,“ mračil se Lon Garald, „což přijde-li sem

někdo?“

„Jestliže přijde,“ odvětil Ochránce, „můžete ho praštit do palice.

Tady nemá nikdo co dělat. Mluvil jste ještě o jedné fotografii. Kde

je?“

„Myslíte onu, kterou jsem tehdy shodil na zem? Zde je. Nu ovšem.

To je sir Reginald, muž, kterého se týká můj bohulibý úkol poslat ho

do nebe. Je tu o něco mladší, co?“

Ted Brenta zajímal hlavně nápis, o němž se Lon Garald zmínil už v

Londýně. Zněl o něco jinak, než Lon Garald reprodukoval, ale smysl

byl stejný.

„Zemřeš jednoho dne tak, jako zemřela Elisabeth. To přisahám při

své lásce k ní. Zničím tebe, jako jsi ty zničil mne.“

„To byl určitě žárlivý blázen, tenhle Rokeby,“ řekl Lon Garald, když

to přeslabikoval, ale Ted Brent mu neodpověděl.

„Nemyslíte? Zabije nejdříve jeho ženu, potom to slibuje i jemu a

naříká, že ho někdo zničil. Zničil se sám. Sedí v Readromu a strká to

na mne. Udělal bych to rád, rozumí se, nebýt vás. Řekněte, není to

blá-zen:

„Znám více bláznů,“ pravil Ted Brent konečně..

„Žárlil jsem také,“ řekl Lon Garald vzpomínavě, „kdysi. Ale nestrkal

jsem to na jiného. Vzal jsem kudlu a to ostatní si můžete domyslet.

Měl jsem potom po známosti stejně, protože mne honili. Ale

nedohonili mne.“

„Dejte to na místo,“ pravil Ted Brent a podal mu fotografii.

„S tímhle neházíte do kouta? Podívejme se.“

Ted Brent se dal do zásuvek a skrýší. Přeházel všecko na ruby, ale

nenašel ani lístečku. Nakonec se zastavil uprostřed místnosti a

pohlížel před sebe, pohybuje svým citlivým chřípím.

„Věděl bych hrozně rád, Garalde, kteří lidé vkročili do tohoto pokoje

v posledních padesáti letech.“

„To je přece jedno,“ odvětil Lon Garald lehkomyslně, „moje

myšlenka je, že ten roztomilý slib měl být už dávno vyplněn. Až

číslo 113 vyjde, a bude to už brzy… odkrouhne sira Reginalda sám a

já přijdu o tisíc liber. Myslíte, že by dostal za zařízení této díry tisíc liber, kdyby se to rozhodl prodat?“

„Snad,“ řekl Ochránce a přistoupil k protější zdi.

Lon Garald se mu nabídl ku pomoci, ale zbytečně. Obdélník

tapetových dveří se zřetelně rýsoval na stěně, poněvadž zde patrně

nebylo třeba přílišné ne-nápadnosti.

„Chcete vyzkoumat cestu do lomů, co? Můžeme se tamtudy vrátit,

protože lomy už budou prázdné. Pracuje se do sedmi.“

„Prázdné lomy mne nezajímají,“ odbyl ho Ochránce suše.

„Řekněte nakonec,“ vrčel Lon Garald opovržlivě, „že jste chtěl

pozvat číslo 113 na čaj.“

„Pozvu ho na váš pohřeb, Garalde, až mne jednou svou hloupostí

doopravdy rozzlobíte. Nenapadne vás, co chci učinit?“

„Nemůže mi napadnout nic jiného, než že chcete promluvit s číslem

113. Mohl byste čekat také půl roku nebo rok, než bude pracovat

blízko díry.“

„Tak nemotorný byste byl vy, Garalde. Ale já se vplížím mezi ně, až

budou pracovat. Zaujmu místo jednoho z nich a abych nebyl

přespočetný, pomůžete nějakému chlapci, kterého si vyberu, na

svobodu, rozumíte? Nač jste mne vlastně učil klepací abecedě?“

Lon Garald odfoukl překvapením svoje vousy.

„Neblázněte. Chytnou vás.“

„Nesmysl.“

„Nedostanete se zpátky.“

„Dostanu. Dám třeba dozorci do palice, jako jste to učinil vy.“

„Nepřipomínejte mi moje zásluhy,“ řekl Lon Garald skromně, „měl

jsem bohužel nablízku jen jednoho. Kdybych měl dva …“

„Byl byste seděl patrně v Readromu dodnes. Já však zmohu dva, po

případě tři, ukáže-li se toho potřeba. Mám malou vzduchovou

bambitku, která střílí spolehlivě na padesát yardů a která nedělá

hluku. Mám trestanecký oblek a číslo si vyměním s tím, kterého

pustím ven. Zbudou-li tam po mně nějaké mrtvoly, bude to na něj; ať

si z toho pomůže, chytnou-li ho. Nemusíte mít o mne starost,

Garalde.“

„Vůbec nemám,“ řekl Lon Garald přesvědčivě, „když si vás tam po

případě nechají, bude mi to jen potěšením.“

Lon Garald bručel ještě dál, ale Ochránce něco rozvažoval a

neposlouchal ho. Nakonec Lon Garald přestal bručet, ohromen stále

více jeho smělostí, a poohlížel mžouravě do bílého kolečka jeho

svítilny.

„Půjdeme přece jen do lomů, Garalde. Jděte napřed. Prozkoumám tu

cestu.“

Sestoupili tedy do tmy za pokojem bez vědomí toho, čemu ušli. T. B.

Corn a podinspektor Hogath sě právě toulali kolem letohrádku.

Jerome Hogath byl zrovna nahoře a plival přes zábradlí. Jerome

Hogath měl bystrý sluch a byl by zcela jistě, postřehl pohyb kamene.

Ale takto neměl T. B. Corn ani tušení, co se děje několik yardů za

jeho policejními zády.

Bylo právě tolik starostí, kolik bylo dvojic. Zatím co Ted Brent s Lon

Garaldem prováděli svoje, nevěděli ještě ani T. B. Corn, ani Jerome

Hogath, jak do toho, poněvadž neměli tušení, jaká záležitost vlastně

vylákala Ochránce až k Readromu. T. B. Corn se oprávněně

domníval, že Lon Garald nebude daleko. Ale nehodlal zakročit dříve,

dokud by neměl jistoty, že drží celý svůj úlovek pevně. Podinspektor

Hogath sice tvrdil, že to nemůže dopadnout jinak než tak, že v síti

zůstane nejvýše Lon Garald a Ochránce proklouzne, jako tomu bylo

v případě Severního Expresu, neproklouznou-li oba, avšak T. B.

Corn byl přesvědčen o opaku.

„Pozoruji, že jsem vzal s sebou strašidlo místo pod-inspektora,

Hogathe. Hodil byste se dobře o půlnoci na křižovatku.“

„Jsou křižovatky, kde je strašidlo na místě,“ odpovídal Hogath, „a

nad Danteovým peklem je napsáno, aby se vzdal naděje každý

blázen, který tam vstupuje.“

„Vím bezpečně, že tam není nic o bláznu. Co máte proti tomu

vlastně?“

„Logiku postupu,“ řekl J. Hogath s přesvědčením, „nejdříve se

spáchá zločin. Pak se to donese do Scot-land Yardu, nato se vyšlou

schopní muži po stopách a končí to přivedením zločince do

policejního vězení. Ale vy to děláte právě obráceně.“

To je v tomto případě jedině správné, Hogathe.“

„Bylo by to snad správné, kdyby se nejednalo o Lon Garalda. Já na

vašem místě bych chytil toho pod-řezávače hned a měl bych alespoň

poloviční úspěch. Jinak se vydáváte v nebezpečí, že vám beznadějně

zmizí.“

„Čímž bych zároveň překazil Ochránci jeho plány a kdyby se mi

nepodařilo mu dokázat, že Lon Garaldovi pomohl na vzduch, je

konec a Ochránce provede klidný odchod vlevo za kuHsy.“

„Ach,“ řekl Hogath s povzdechem, „vy jste pomsty-chtivý, to je to.“

„Něco takového,“ usmál se T. B., nejvyšší čas, že jste to pochopil.

Ochránce mne již nachytal tolikrát, že je zapotřebí, abych nyní

nachytal já jeho.“

„To ovšem vůbec nepopírám,“ ukončil to Jerome Hogath.

Rozhodli se, že se budou ukazovat co nejméně. Toho dne šli vlastně

stále mimoděk za Ted Brentem. Sotvaže Ochránce odešel s Lon

Garaldem z myslivny, přišli tam oni. T. B. Corn měl úmysl se v

myslivně ubytovat a dozvěděl se, že tu právě byli dva páni, kteří se

tázali po takových a takových věcech. T. B. Corn se po ničem

podobném netázal. Spíše ho zajímali oni dva páni a tak se za nimi

vydali k Černé Tůni tiše jako duchové. Ted Brent už tam nebyl. Byly

tam jen jeho stopy v rozměklé půdě a stopy velikých bot Lon

Garaldo-vých. Zašli tedy k letohrádku, ale i odtud Ted Brent již

patrně odešel. T. B. Corn předpokládal, že se vrátil -do zámku,

protože byl již skoro večer a byl čas k večeři.

„Zaděláme na náš koláč pořádně, Hogathe,“ řekl na zpáteční cestě,

„především si získáme dobré spojence v siru Francesovi, v jeho paní,

v Catherině’ Reynoldsové, v jejím otci i v jejím ženichovi …“

„Je jich hodně,“ kývl Hogath’s uznáním.

„Postavíme Ochránce doprostřed zrady. Dovedete ocenit tuto

metodu?’*

„Dovedu oceňovat po zásluze,“ odpověděl Jerome Hogath, „ale ve

vaší metodě nevidím nic zrovna geniálního. Má-li Ochránce nějaké

plány, nebude patrně žádný z těchto vašich spojenců vědět o niěem.

Řek-nete-li jim dokonce, že Lon Garald je uprchlý trestanec a

mnohonásobný vrah, bezpochyby je poděsíte tak, že začnou provádět

mnoho hloupostí.“

„Bůh zatrať vaši nedůvěru, Hogathe,“ vzdychl T. B. Corn, „vy byste

byl opravdu schopen rozmluvit kojenci požívání mateřského mléka.“

Další dvojice, Archie s Cathe, považovali svoje starosti za neméně

důležité. Vyhledávali stále osamocená místa a řešili nejrůznějšími

způsoby svou situaci, činíce tak s živými posunky, při čemž Cathe

nacházela tím více překážek, čím více o tom uvažovali a následkem

toho nabírala místy do pláče. To i jiné věci působily starosti

manželům Joyceovým, lady Marii ovšem o mnoho více než siru

Francesovi. Archie svým rodičům prozatím nesdělil, jak překvapující

věc se dozvěděl od sira Reginalda, ale lady Marie tušila svým

bystrým mateřským citem, že visí ve vzduchu něco, o čem by měla

věděti.

„Archie,“ pravila svému synu příležitostně, „nezdá se ti neslušným,

že nespěcháš se svým vyjádřením?“

„Vyjádřením čeho, mama?“ zeptal se Archie nevinně.

Lady Marie si ovšem nepřála, aby to bylo odbyto brzy. Pan Daniel

Thompson se dosud přesně nevyslovil o výsledku svého pátrání a

lady Marie tedy nebyla ještě přesvědčena o bezúhonnosti rodiny

Reynoldsů. Při tom však předpokládala, že Archie projeví ne-

dočkavost, aby obdržel svolení sira Reginalda, a Archie zatím jevil

liknavost. Bylo tedy rozhodně těžkou věcí zaujmouti k tomu správné

stanovisko.

„Čekám, až se více seznámíme, mama,“ odpověděl Archie, když si to

dobře rozmyslil.

„Ale ty i Cathe jste před námi zamlklí, Archie. Co v tom vězí?“

Archie rozhodil ruce.

„Co by v tom vězelo, mama? V tom nic nevězí. Jen buď klidná.“

Sir Reginald se neukazoval, když toho zrovna nebylo třeba. On s

Josephem Rokeby tvořili jistě také určitou dvojici se společnými

starostmi, avšak roztrženou a 8 tím rozdílem, že sir Reginald snad

nemohl zapomenout a Joseph Rokeby nechtěl. Ted Brenta jejich

vzájemné vztahy silně zajímaly a nepovažoval to mezi nimi za

definitivně rozřešené, poněvadž věděl o tisíci librách slíbených Lon

Garaldovi.

Ted Brent se ovšem tvářil, že se stará o to, co mu svěřila lady Marie.

Neskrýval se však a tím, že opravdu hodlá trochu prostudovat

poměry v readromských gale-jích se zřetelem k nedávnému útěku

nebezpečného zločince a skutečně navštívil ředitele trestnice.

„Této věci se věnuje mnohem více, drahá Marie,“ tvrdil sir Frances,

„pochybuji, že by se exponoval pro tvou zbytečnost, mírně řečeno . .

.“

„ftekni hloupost, Francesi,“ odpověděla lady Marie podrážděně,

„máš to na jazyku. To je velmi krásné od tebe. Nazývat to hloupostí.“

„Neřekl jsem přece hloupost, drahá Marie. Ale zdá se mi…“

„Nechrne toho, Francesi, nechrne toho. Jsi slepý. Nevidíš, že Archie

ochladí? Dopátral se náhodou něčeho, co ho přivádí k rozumu.“

„Nepozoruji, že by ochladí. Viděl jsem je před hodinou, jak se zuřivě

líbali.“

„Tak to nemyslím. Můj Bože, Francesi, jaký ty jsi člověk!“

Sir Frances raději podnikal malé výlety do okolí ve společnosti svého

doutníku, než aby se přel se svou manželkou, která projevovala

ojedinělou umíněnost. A poněvadž nebyl dostatečně informován,

viděl v Ted Brentovi stále více muže, který má příležitost pomoci si

k tučnému honoráři za svou pochybnou práci.

Ted Brent jednal s lady Marií obezřetně. Jedinou novinkou, kterou jí

sdělil bylo, že Joseph Rokeby je právě v nedalekém Readromu.

Lady, která se domnívala, že to právě vypátral, podivila se upřímně

jeho schopnostem. Když Ted Brent viděl, že je na čase přinést opět

něco nového, naznačil s reservou, že Joseph Rokeby a sir Reginald se

smrtelně nenávidí, což se zdálo se záležitostí lady Marie souviset

ještě více. A věřila pevně, že geniální Daniel Thompson jí podá za-

nedlouho cenné a pravdivé informace.

Ted Brent sám se brzy přesvědčil, že jeho známost s rodinou sira

Francese mu není na škodu. Archie, když se nemohl naprosto

dohodnout s Cathe, co podniknou, zeptal se nejdříve sira Reginalda,

zdali to myslí vážně a sir Reginald rázně přisvědčil.

„Po třech letech odtud vyjde se zásobou životních pravd v hlavě,

mladý muži. Odejdu pak do ústraní. To je moje pevné rozhodnutí.“

Archie byl sice přesvědčen, že zásoba životních pravd se dá získat i

jinak, než tříletým pobytem v klášteře Černých Sester. Ale neříkal

nahlas nic a obrátil se na pana Daniela Thompsona.

Ted Brentovo chřípí se zachvělo, když slyšel o klášteru Black

Sisters.

„To je někde nablízku?“ zeptal se.

„Můžete ho odtud vidět,“ ukázal Archie mrzutě, „vy jste náš přítel,

pane Thompsone. Poraďte, co máme dělat.“

„Náhodou vám mohu poradit, mladý muži,“ řekl Ted Brent, „dalo by

se to snad provést tak, že slečna Cathe by do kláštera vešla jednou

stranou a druhou by vyšla. O tom by ovšem sir Reginald nevěděl,

rozumí se.“

„Ale to by snad nešlo,“ zapochyboval Archie, „to je úplně

středověký systém.“

„Zeptám se na to,“ usmál se Ted Brent, „mám v tom klášteře

známé.“

„Známé? Jděte. Pokud vím, jsou tam pouze ženy, které nenavazují

žádných známostí s muži. Myslíte snad jejich služebnice, které chodí

nakupovat a otevírat prosebníkům …“

„Trpělivost,“ doporučil mu Ted Brent, „zítra vám to řeknu.“

Archie tedy spěchal ke Cathe a sdělil jí, co spolu mluvili, při čemž

nevěděl, má-li z toho mít radost nebo ne. Ale hovořil o tom s

optimismem, poněvadž vždycky slýchal, že soukromí detektivové

jsou moudří, bystří a tajemní, a že dokáží často věci ještě

nemožnější, než je známost s jeptiškami.

„Věc je ta, Cathe, že i kdyby se ti podařilo dostat se odtamtud, musí

se někdo o tebe starat.“

„Budeš se starat ty, ne?“ řekla Cathe a pokrčila ‘/mrzutě nosíkem.

„Já bych se staral, pokud by to záviselo na mně. Ale víš dobře, že

moje mama na mne stále dohlíží. A jak ji znáš, s jejím souhlasem se

nedá počítat.“

„Vypůjčíme si peníze a oženíš se se mnou, Archie.“*

„Už jsem ti řekl, že v tom případě přijdeš o manžela, protože ti ho

zavřou pro únos. Anglické zákony jsou na tohle staromódně přísné.

Vůli svého otce nemůžeš podceňovat, protože by se ti mohlo i stát,

že tě vydědí.“

„Lakomce! Prospěcháři!“ vykřikla a dala se do pláče. „Ale Cathe,

buď rozumná. Já přece nemyslím na tvoje peníze. Budu mít jednou

sám dost. Ale zatím nemám. Mama mi nedá, vždyť to víš. A aby

ukrývala dívku, která uprchla svému otci z kláštera … ó je!“

Archie mávl rukou a zašklebil se.

„Nech tedy tvoji mama stranou, Archie. Snad by tvůj papa spíš

pochopil…“

„Můj papa!“ řekl Archie radostně, „opravdu, Cathe, tys poklad. Můj

papa trochu mama šidí a má nějaké peníze stranou. Svěříme se mu.

Papa je znamenitý hoch.“

„Koupil ti přece bez vědomí mama ten krásný vozík, ve kterém …“

„Ve kterém jsem tě po prvé políbil. Já vím, Cathe. Neboj se, že jsem

na to zapomněl. Záleží ovšem na tom, zdali pan Thompson nežvaní.

Aby se mu podařilo dostat tě tajně z kláštera … Což když tě tvůj

papa bude chtít navštívit?“

„Návštěvy se jistě musí ohlašovat předem, Archie. Budou pro mne

prostě telegrafovat a já přijedu.“

„Až z Oxfordu, Cathe?“

„To je jedno,“ řekla nevážně, „to už se dá zařídit.“

„Jde to tedy jako na másle,“ pochválil Archie, „zbývá jen, aby z toho

pan Thompson něco kloudného vyvedl. Jestliže nevyvede, mám ještě

jeden zoufalý prostředek.“

„Jaký, Archie?“

„Zoufalý, Cathe. Ale neklamný a zákony na něj neplatí. Záleželo by

ovšem také trochu na tobě, aby …“

„Co to je, Archie?“ zatleskala rukama.

„Pojď sem,“ řekl Archie tajemně, „to ti mohu jedině pošeptat.

Celkem je to maličkost.“

Pošeptal a Cathe zrudla.

„Ne, Archie,“ řekla potom, „co ti to napadlo? Takovou maličkost ne.

Až po svatbě, a pak třebas dvě. Ale nyní ne, proboha.“

„Kdyby bylo nejhůře,“ pravil rozpačitě, ale Cathe ho umlčela řadou

polibků.

Ted Brent o tom přemýšlel úplně z jiné stránky a rozhodně nikoli s

důvěřivou lehkomyslností mládí, jako Archie a Cathe. V klášteře

Black Sisters neměl žádných známých, ale slyšel o něm mnoho. V

kruzích, ve kterých se pohyboval, kolovaly svého času určité pověsti,

o nichž možná sir Reginald nevěděl. Avšak věděl-li, mělo to velikou

důležitost. Před dvaceti lety ošetřovaly Černé Sestry z pouhé lásky k

bližnímu duševně nemocné a to takové nemocné, u nichž naděje na

uzdravení byla minimální. Tvrdilo se, že tam skončila mnohá žena,

jejíž rozum byl zcela v pořádku a která měla pouze tu vadu, že

někomu překážela. V poslední době Black Sisters svůj ústav pro

choromyslné zrušily. Alespoň se nic neproslýchalo. Policie nevěděla

snad nikdy o ničem, poněvadž před dvaceti lety nebyla ještě schopna

to vypátrat a dnes neměla příčiny k zakročení. Vypadalo to, jako by

prozíravé klášter-nice zaměnily včas svou činnost za jinou.

Ale Ted Brent nevylučoval možnost, že v některých speciálních

případech se stará praxe může oživit. A rozhodl se, že se o tom bude

důkladně informovat. , Záležitosti rodiny sira Reynoldse byly přece i

záležitostmi Josefa Rokebyho.

Tápal. Jeho zištnost a touha po dobrodružstvích přivedla jeho mozek,

do varu. Ale nevymyslil kombinace, která by se na to přijatelně

hodila. Rodina sira Reginalda měla své tajemství. Sir Reginald byl

jeho majetníkem, ale Joseph Rokehy ho jistě také znal. Bylo třeba

promluvit s Josephem Rokeby. Ochránce už dokázal mnoho

nebezpečnějších věcí, než byl prostý pobyt mezi trestanci na několik

dní.

Toho večera upozornil Loň Garalda, že zítra hned ráno podniknou

automobilem jistou cestu. Lon Garald pouze kývl, neříkaje ničeho,

poněvadž mu sedla do hlavy opět myšlenka, která ho strašila od rána.

Tuto myšlenku se rozhodl v noci uskutečnit a Ted Brent dodatečně

seznal, že mu přinesla nový poznatek, ačkoli Lon Garald dostal za

svoji samostatnost svůj díl.

Lon Garald respektoval Ochráncův zákaz. Přece však se chtěl

podívat, jakým nejsnadnějším způsobem by bylo možno odstranit

sira Reginalda, a proto chtěl vykonat tajnou návštěvu v jeho pokoji.

Na Holbornu všecko spalo a v zešeřelých chodbách bylo bezpečno.

Lon Garald kráčel bos a jako duch, nechav pro všecko nůž ve své

ložnici. Lon Garald si nedůvěřoval, ale doufal, že i svoje stále se

svírající prsty udrží v dostatečné vzdálenosti od starcova hrdla. Něco

ho nutkalo k této výpravě, cizí ďábelská vůle, již nemohl přemoci.

Krev se mu vařila a zavíral svá hrozná ústa, když sahal na kliku

pokoje sira Reginalda. Všecky lidské pudy byly v Lon Garaldovi

usměrněny v pud vraždit. Lon Garald byl stvůra a doufal, že ho

pohled na bytost, vydanou mu na milost a nemilost, alespoň trochu

ochladí.

Dostal se do předpokoje a podařilo se mu tiše za sebou zavřít. Svítil

měsíc. Jeho stříbrná záře se odrážela od podlahy a rozlévala se po

místnosti. Vlevo byly otevřené dveře. Než jimi vešel, Lon Garald

přelezl k oknu. Přímo pod oknem se rozbíhala na obě strany bílá

římsa a Lon Garald se rozhodl, že se po ní vrátí, aby vyzkoumal i

tuto cestu. Vedla zajisté kolem rohu stavby přímo pod okno jeho

pokoje.

Pak klekl na zem, opřel se rukama a v této poloze se vplížil dveřmi

do ložnice, maje oči vyvaleny strachem před sebou samým. Lůžko

stálo proti němu. Svítilo bělostí a bylo opatřeno staromódními

nebesy. Lon Garald se dostal bez vyrušení na stupeň před ním. Pak

se nesmírně pomalu vztyčoval, zatínaje bez vůle zuby a svíraje rty.

Lůžko bylo prázdné.

Lon Garald vyskočil rovnýma nohama. Stařec byl zajisté někde v

koutě zabořen v lenošce a pozoroval ho svýma lstivýma očima. Lon

Garald cítil, že bledne, otevřel ústa a jeho chut vraždit ho zbaběle

opustila. Myslel na Ochránce a jeho chladný pohled. Představoval si

svůj trest jako by si ho představovalo zvíře. Rozhlédl se divoce. Jeho

tupý mozek mu dal náhle myšlenku. Skočit, zabít a vrátit se do

postele.

Jeho čelisti slyšitelně sklaply. S napřaženýma rukama vykročil jako

slepý. Ale pak se zarazil. Dveře z chodby do předpokoje se s hlukem

otevřely.

Lon Garald skočil k oknu. Přelezl, stoupl na římsu a skrčil se. V

ložnici se rozsvětlilo. Slyšel pomalé kroky a klepání hole do podlahy.

Pohlédl pod sebe. Viděl měsícem ozářené trávníky a záhony. Celá

fronta zámku byla jasně zalita studeným světlem a kdyby byl někdo

dole šel, byl by Lon Garalda určitě zpozoroval. Lon Garald proklínal

sama sebe. Ale kolem bylo ticho a Lon Garald neodolal, aby

nenahlédl do pokoje.

Sir Reginald stavěl na stůl nějaké nádobí. Mísy, šálky a talíře.

Nebylo v nich žádné jídlo, ale patrně jen proto, že někdo právě z

talířů poobědval. Někdo i. venku. Sir Reginald s sebou přinesl

proutěný košík, který uložil do skříně, když z něj všecko vytahal. Pak

už neměl podle všeho jiné práce, než se odstrojit a jít spat.

Lon Garald o tom nepřemýšlel. Odplížil se opatrně po římse směrem

ke svému pokoji. Byla to dosti pohodlná cesta a Lon Garald se potil

jen úzkostí, aby nebyl prozrazen. Když se dostal do postele, stáhl

pokrývku až po bradu a jektal zuby strachem nad tím, jak blízko byl

svému prozrazení. Nadával si bláznů a tloukl se do hlavy. Když se

uklidnil, zavřel oči, ale než usnul, snažil se to rozvážit. A měl dojem,

že sir Reginald chodí noc co noc tajně krmit nějaké zvíře.

Časně ráno zaklepal na dveře Ochráncova pokoje.

„Musím vám říci, co mne potkalo dnes v noci,“ pravil a sedl si na

okraj jeho lůžka.

Ted Brent ho vyslechl mlčky. Když Lon Garald skončil, vztyčil se

trochu a uhodil ho plochou dlaní do tváře takovou silou, že Lon

Garaldovo těžké tělo se svezlo na zem.

11

T. B. Corn obcházel nenápadně zámek s jedné strany a Jerome

Hogath s druhé. Oba měli v obličejích netečné výrazy, které se

nezměnily, ani když Ted Brentův automobil vyjel nahoru po silnici.

Pan Dixon byl velmi zamračen, protože Ted Bren-tova rána do

obličeje ho pálila jako oheň. Od toho okamžiku nosil Ochránce za

pasem smrt. Lon Garald ne-vyhrožoval. Mlčel a poslouchal na slovo.

Ale podobal se divokému vlku, který si nikdy neuvykne na karabáč

jako pes. Lon Garald se definitivně rozhodl, že Ted Brenta zabije,

jakmile se naskytne chvíle, ve které se nebude muset bát jeho

ocelového pohledu.

Jestliže ovšem T. B. Corn nebyl viděn, viděl sám velmi dobře. Když

vůz nadobro zmizel, zavolal pokynem Hogatha a vztyčil se podle

cesty.

„Viděl jste Lon Garalda, Hogathe? Tváří se zpropa-deně nešťastně.“

„Viděl jsem jeho černé vousy,“ odvětil Hogath, „je to jistě nápad

Ochráncův. Proč myslíte, že tak mrzutě kouká do světa?“

„Patrně není Ochránce příliš dobrým zaměstnavatelem. Umřel bych

smíchy, když si vzpomenu, jak lezou do pasti.“

„Vaše obrazotvornost je obdivuhodná,“ řekl Hogath bez závisti,

„nemohu si za nic na světě představit, že by lezli do pasti.“

Nesmírně líným krokem kráčeli do zámku a byli přirozeně nakonec

zastaveni sluhou, který se ptal po jejich přání.

„Chceme s někým mluvit, příteli,“ řekl T. B. Corn. „S kým, prosím?“

„To je nám lhostejné. Ohlaste deputaci ze Scotland Yardu.“

„Deputaci ze Scotland Yardu?“ „Tak jest. Běžte, hochu.“

„Jsem zvědav,“ řekl potom Jerome Hogath, „kolik jich omdlí, až

vyslovíte jméno Lon Garalda.“

„Podivíte se,“ odvětil T. B. klidně, „jak je na to pomalu připravím.“

Když se sešla celá rodina a T. B. Corn pověděl, co uznal za dobré,

vypuklo všeobecné zděšení mezi dámami a výrazy údivu u pánů. To

jest u Archieho Joyce. Sir Reginald nehnul ani svalem ve žlutém

obličeji a sir Frances se usmíval skoro spokojeně.

„Dobrodruh je správné slovo pro pana Daniela Thompsona,“ řekl T.

B. Corn mezi jiným, „ale prozatím se ho nemusíte vůbec obávat.

Jeho asistent…Dixon pravíte, není-liž pravda… je něco podobného.“

„Úžasné!“ křičela lady Marie.

„Ano. Úžasné,“ přisvědčil T. B. Corn, „řekl bych, že téměř

překvapující. Avšak prosil bych vás, abyste še netvářili jinak než

dosud, až se páni soukromí detektivové vrátí.“

„Ale’eo tu pohledávají? Co tu pohledávají?“ stenala lady Marie lomíc

rukama.

„Bezpochyby jsou tu na letním bytě,“ řekl T. B. Corn věcně,

„seznámila jste se s panem Thompsonem v Istingh Bath, lady

Joyceová?“

„Ano. A skutečně se cítím vinna jejich příchodem sem. Můžete mi

odpustit, sire Reginalde?“

„Mohu docela snadno, lady Marie,“ odpověděl stařec, jehož to patrně

nedojímalo.

„Bude třeba je vykázat okamžitě ven.“

„Právě naopak,“ pravil T. B. Corn rozhodně, „chtěl bych, abyste je v

klidu nechali studovat jejich tresta-necké poměry. My si pro ně

přijdeme včas, račte být ujištěna.“

„Chtěla bych s vámi promluvit v soukromí, pane … pane …“

„Corn, prosím.“

„Chtěl bych s vámi rovněž promluvit v soukromí, pane Corne,“

pravil Archie, vzpomenuv si na klášter.

„Směl bych vás prosit rovněž ?“ otázal se sir Reginald.“

„Vyhovíme všem. Jen klid, prosím. Lady Marie?“

T. B. Corn tedy rozvážně promluvil s lady Marií v soukromí. Lady se

zkroušeně přiznala, do jakých služeb si pana Thompsona najala a sir

Frances, který stál opodál, vypadal téměř škodolibě.

„Má tedy pan Thompson jakousi příčinu nebo záminku, pro kterou se

tu zdržuje,“ řekl T. B. Corn, když to pozorně vyslechl, „ale nedělejte

si svědomí z toho, že snad máte na jeho přítomnosti zásluhu. Jsem

přesvědčen, že už do Istingh Bath přijel jen proto, aby vás omámil.“

„Ale ten druhý, pane … pane …“

„Corn, prosím. Ten druhý se jmenuje Lon Garald a kdyby to bylo

zákonem povoleno, měl by na ulici stánek s nápisem zde se levně a

spolehlivě vraždí. Nic se nelekejte, lady Joyceová, a neříkejte o tom

nikomu. Lon Garald utekl před časem z Readromu, rozpoltiv pn tom

lebku jednomu dozorci. Zdá se, že jeho specialitou jsou starší dámy

asi vašeho věku a postavení. Zavraždí je a oloupí. Ovšem tentokrát

nemá snad podobných úmyslů. Jednou podřezal… Pomoc, Hogathe.

Chyťte přece tu dámu, nevidíte, že padá? Pojďte sem, služebnice.

Vezměte lady Joyceovou pod paží a doveďte ji k pumpě. Tak. Jděte.“

T. B. Corn se tvářil rozvážně a obrátil se k vyčítavému obličeji

Jerome Hogatha.

„Představte si, že má starosti o počestnost tchyně svého syna,

Hogathe. Podal jsem jí návod ke starostem důležitějšího podkladu.

Další, prosím. Přál jste si, sire Regi-nalde ?“

Sir Reginald chtěl vědět, kdo je onen druhý muž, jenž přišel s

Ochráncem.

„Nechci, aby se ostatní postrašili,“ pravil, „ale podle popisu v

novinách se domýšlím …“

„Správně,“ přikývl T. B. Corn, „je to Lon Garald, přírodou

předurčený vrah. Ale neříkejte to nikomu. Pan Archibald Joyce si

přál, prosím?“

Archie vzal T. B. Corna důvěrně pod paží a sdělil mu záležitost s

klášterem.

„Právě tam asi jeli. Jsou-li takoví chlapíci, jak říkáte, nejedou tam

jenom proto, aby se zeptali, zdali by mohla Cathe podvádět svého

otce způsobem, který jsem vám naznačil. Co si o tom myslíte?“

„Doposud nic,“ odpověděl T. B. Corn, zamrkav rychle očima, „ale

budu o tom přemýšlet.“

„Když jsem je tu-po prvé spatřil, pane Corne, tloukli střenkami nožů

do kůry stromů. Pan Dixon … ale on se nejmenuje Dixon, co?“

„Ne,“ řekl T. B. Corn tajuplně, „jmenuje se Lon Garald a-je to ten,

který unikl nedávno z Readromu. Ale neříkejte to nikomu.“

„Noviny psaly, že je to sveřepý vrah …“

„Noviny píší vždycky mírně, to víte. Co je s tím klepáním do kůry

stromů?“

„Vypadalo to jako když si telegrafují s jednoho konce lesa na druhý.

Nevím, co tím …“

„Hrome,“ řekl T. B. Corn, „víte snad ještě něco, pane Joyce?“

„Vím jistotně, že ten podařený detektiv je dobře informován o

případu jakéhosi Rokebyho. To je, abych vám tak řekl …“

„To já znám, pane Joyce. Domýšlíte se snad, že Jo-seph Rokeby je

předmětem jeho zájmu?“

„Nemohu to s určitostí tvrdit. Působí to na mne jen takovým

dojmem, chápete? Moje matka s ním však často mluvila. Nevím, co z

ní vytahoval…“

„Zeptáme se jí na to,“ řekl T. B. Corn a otočil se, „vaše dojmy jsou

vesměs správné, pane Joyce.“

T. B. Corn neměl svědomí, aby Archiemu prozradil, co jeho matka

vlastně s Ochráncem projednávala. Promluvil s ní opět stranou od

ostatních a dozvěděl se, že Ochránce vyslovil podezření proti cti lady

Elisabeth, že vypátral pobyt Josepha Rokebyho v Readromu a že

soudí na smrtelnou nenávist mezi sirem Reginaldem a jeho bývalým

myslivcem.

„Tovšecko mohou být plané řeči určenék vašemu oklamání,“ pravil

potom, „ale také nemusí být. Děkuji vám.“

Lady Marie byla doposud bledá po svém lehkém srdečním záchvatu

a prosila T. B. Corna opět, aby se nezmiňoval o tom, jak si vyžádala

služeb detektivní agentury.

„Buďte bez starosti, lady Marie. Až toho chlapíka postavíme před

soud, nezbude na takové maličkosti ani času. Dala jste mu nějakou

zálohu?“

„Ano. Ale poměrně nepatrnou a sama jsem mu ji nabídla.“

„Nabídněte mu ještě,“ radil T. B. Corn s upřímnou snahou způsobit jí

škodu, „aby snad nepojal podezření, že jste ho prohlédla. Vůbec je

nutno, aby netušil… To však řekneme také ostatním.“

T. B. Corn to učinil, přerušiv výklad Hogathův, který se snažil

uklidnit celou společnost a proti svému osobnímu přesvědčení hlásal,

že oba ty darebáky brzy dostanou.

„Každou zprávu se všech stran bychom prosili do myslivny,“ řekl T.

B. Corn na konec, „obzvláště kdyby se na něco vyptávali. To se týká

hlavně vás, sire Regi-nalde. Tuším, že zejména vy se stanete středem

jejich pozornosti co nejdříve.“

„Papa bude spát ode dneška pod dohledem sluhy,“ řekla Cathe s

hrůzou, „vzpomínám si, že mi pan Dixon vyprávěl, jak bodá nožem.

Ach …“

„To že vám vyprávěl?“ podivil se T. B. Corn, „v protokolech je líčen

jako mdlého rozumu. Zdá se, že to odpovídá pravdě.“

„Řeknu Joachimovi…“

„Nesmysl,“ přerušil ji sir Reginald rázně.

„Lon Carald tu neublíží ani mouše,“ řekl T. B. Corn hlasitě a

postřehnuv káravý pohled Hogathův, dodal:

„Ano. Je to Lon Garald. Přeřekl jsem se, odpusťte.“

Místy se sice ještě někdo lekl, ale celkem mohl T. B. Corn dokončit

svou řeč nerušeně. Připomenuv pak, že je v zájmu spravedlnosti i

jich všech, zachovají-li se podle jeho rozkazů, chystal se odejít.

Cathe sice podotkla, ‘,. že by snad mohli Lon Garalda okamžitě

zatknout, ale T. B. Corn ji uklidnil sdělením, že Ochránce je indivi-

duem nepoměrně nebezpečnějším. Pak se teprve zdvořile poroučel.

„Jak jste spokojen, Hogathe?“ zeptal se po cestě.

„Jak jste spokojen vy?“ opáčil Jerome Hogath, „nedozvěděl jste se

přece stejně ničeho, tlčel Ochráncova pobytu—na Holbornu je stále

zahalen rouškou tajemství.“

„Cípek té roušky se hýbá,“ odtušil T. B., „Ar-chie Joyce říká, že si

Lon Garald s Ochráncem telegrafovali v lese. Chci se vrátit do

Londýna pěšky, jestliže to nebyly trestanecké značky, v jejichž

znalosti si 0-chránce právě bral od Lon Garalda hodinu.“

„To vám nic nepovídá,“ zavrtěl Jerome Hogath hlavou.

„Ale jděte. Což když si Ochránce chce ťukat prstíkem na zeď s

Rokebym?“

„Z Holbornu by to na Readrom nebylo slyšet, odvažuji se doufat.

Přece nechcete říci, že Ochránce zaleze do trestnice?“

T. B. Corn pokrčil rameny.

„Ochránce zaleze třeba do myší díry, Hogathe.“

„Do myší díry ano. Ale do trestnice nikoli. Je jeho chloubou, že

nebyl nikdy v trestnici.“

„A možná, že se jednou stane jeho chloubou, že v trestnici byl. Ne,

Hogathe, tenhle kousek nám nesmí zahrát. Nezbývalo by nám nic

jiného, než si plakat vzájemně na prsou. Vezměte rozum do hrsti. Je

snad vysvětleno, kudy Lon Garald unikl? Není, vidíte. Musíte uznat,

že není tak hloupé domýšlet si, že Ochránce se chce touto cestou

nebo tímto způsobem dostat do lomů a zase ven, až si s Rokebym

řeknou, co budou chtít. Jiné možnosti nemá. Rozmluvy a

readromskými trestanci nejsou dovoleny ani přes dvojitou mříž.“

„Dobře. Avšak…“

„Nic avšak, Hogathe. Z jiného pramene víme, na co se Ochránce ptal

v myslivně. Na Černou Tůň. Potopit se do vody a vyplavat v lomech

nevypadá pravděpodobně a proto to nechrne stranou.“

„Dobře. Avšak …“

„Počkejte ještě. Ptal se po křížku na stromě. Myslím, že se nedá

skočit se stromu s křížkem rovnou do lomu…“

„Jistě že se nedá. Dovolte mi však…“

„Zbývá třetí místo, na nějž se ptal. A to je letohrádek. Letohrádek je

to pravé, Hogathe, a o tom budeme uvažovat. Stoupne-li jednou v

Anglii nadprůměrně spotřeba žuly, probourají se trestanci ve zvýšené

činnosti až k němu, protože je to jedna skála a letohrádek se o ni

opírá. Co tomu říkáte?“

Jerome Hogath neříkal nic.

„Chtěl jste přece něco říci, Hogathe.“

„Chtěl jsem, ale vy jste měl příliš mnoho řečí.“

„Skončil jsem,“ řekl T. B. slavnostně.

„Pakliže jste skončil, vezměte rozum do hrsti zase vy a prozraďte mi,

proč by se Ochránce tolik namáhal, když Joseph Rokeby bude

zakrátko propuštěn a může si s ním promluvit na svobodě třeba

někde v hostinci?“

„Vy máte pravdu,“ pravil T. B. Corn a zamyslil se, „ale to je také to

jediné, co mi kazí moji logiku.“

Potom kráčeli chvíli mlčky, až si T. B. Corn vzpomněl na něco

jiného.

„S tím klášterem, Hogathe. Víte, co je to za klášter? Asi tak před

dvaceti lety měl pověst šeredného sanatoria pro duševně choré.

Odstraňovali tam lidi, kteří byli nepohodlní. Tehdy před dvaceti lety

tato živnost utěšeně kvetla. Nevím přesně, jak to bylo, ale policie to

překazila. Nedokázalo se sice nic a ani do veřejnosti nic nepřišlo,

poněvadž členkami toho řádu byly samé lepší dámy a bylo

prospěšnější to ututlat. Ale nemocní už se ‘,. přijímat nesmějí,

rozumíte. Ostatně báby, které těm ubožákům pomáhaly do nebe, už

jistě všecky pomřely a nová generace tam takové sporty nepěstuje,

myslím. Přes to však je podivné, že sir Reynolds tam dává svou

dceru na tři roky a že Ochránce se o to zajímá. Dejte mi tyto věci

dohromady v ladný celek, Hogathe, a učiníte mne nejšťastnějším

člověkem na světě.“

Jerome Hogath k tomu však neměl patrně dostatek prostředků a proto

se ponořil v hluboké mlčení. T. B. Corn pak dodal, že je třeba

prozkoumat letohrádek, dokud je Ochránce se svým asistentem v

bezpečné vzdálenosti, a Jerome Hogath proti tomu neměl námitek.

T. B. Corn byl ovšem moderním detektivem a nevěřil v tajné chodby

a dveře. Skutečně se za své dlouholeté praxe nesetkal s ničím

takovým, kromě snad s několika skrýšemi podloudníků nebo

nenápadnými přístěnky. 0-táčecí kameny znal jen z detektivních

pohádek a tajemná propadliště si nedovedl vůbec představit. Moderní

zločinci s ničím takovým nepracovali, a zejména nikoli Ted Brent. T.

B. Corn soudil spíše na nějakou přírodní průrvu v žulové skále,

klikatící se od střechy letohrádku až do lomů. Lon Garald unikl

patrně touto náhodou objevenou cestou mezi puklými horninami,

podlézaje z lomů pod velkými kameny nebo podobně. A proto T. B.

Corn podnikl dosti namáhavý horolezecký výkon po příkré stráni

vedle letohrádku a Jerome Hogath se škrábal statečně za ním, chytaje

se keřů a stromků.

Když se dostali nahoru, měli rozpukanou střechu letohrádku na

dosah ruky. Před nimi se táhla do dálky rozervaná skála, řídce

porostlá nízkými listnatými stromky, sotva zachycenými kořeny v

drobícím se kamení. Nebylo tu žádné průrvy. T. B. Corn i Jerome

Hogath se rozhlíželi na všecky strany, pokračujíce v cestě směrem k

lomům. Došli tak daleko, že mohli pozorovat práci trestanců. Ale

ještě čtvrt míle před lomem skála klesala kolmo dolů na travnatou

rovinku, kde se procházel ostražitý dozorce s puškou pod ramenem.

Odtud teprve vedl další stupeň skály do lomů. Bylo naprosto

nemožno, aby se byl Lon Garald vyšplhal až nahoru a nebyl spatřen.

T. B. Corn to sám uznal.

„Mějte za prokázáno,“ řekl Hogath, když chvíli odpočívali, „že Lon

Garaldovi se podařilo proplížit se mezi dozorci. Odvážnému štěstí

přeje, jak víte. A žádný z dozorců se vám nepřizná, že byl trochu

nepozorný.“

„Pojďme se tedy zeptat k Černým Sestrám,“ pravil T. B. Corn,

„může být zajímavé, co tam Ochránce vyjednával.“

Ujednali to tak, že T. B. Corn si vypůjčí Archieho automobil a

dojede tam druhou stranou, aby nepotkal vracejícího se Ochránce.

Jerome Hogath měl zatím dávat pozor kolem Holbornu, kdyby snad

Ted Brent projevil ještě dnes snahu po nějaké činnosti.

„Letohrádek je pravým místem, Hogathe,“ řekl T. B. Corn na

rozloučenou, „nezapomeňte na to.“

Archie zapůjčil vůz ochotně a nabídl se dokonce, že pojede s sebou.

T. B. Corn to uznal za dobrý nápad.

„Kdybychom přece potkali Ochránce,“ pravil, „mohu se skrčit.

Znamenitě.“

„Nehledě k tomu,“ připomenul Archie, „že se odtud rád dostanu.

Nemůžete si představit, v jaké náladě je mama. Stále musí být někdo

s ní. Má chorobnou představu, že ten Garald s oblibou vraždí dámy

jejího druhu. Bůhví, kde tu hloupost sebrala.“

„Ale jděte,“ podivil se T. B. Corn.

„Papa stojí u ní s nabitým revolverem. Nikdy mnoho nestřílel a já se

strachuji, aby ještě někoho nepostřehl. Cathe je také částečně

poděšena a tak to na Holbornu dnes nestojí za nic.“

„Až si zvyknou,“ odvětil T. B. Corn, „půjde to snáze.“

„Ale přece se nemůže nic přihodit, pane Corne?“

„Ale kdež. O vyloupení, zapálení a vyvraždění zámku ani řeči. Ted

Brentův plán je silně delikátní a týká se více Readromu, než

Holbornu. Mám dobré důvody to tvrdit. Ostatně je tu-Hogath, který

dá pozor.“

Sjeli dolů po silnici a velikým obloukem podjeli Read-rom. Spěchali

pak úzkou cestou opět vzhůru řídíce svůj směr pouze citem. Pak se

před-nimi objevila starobylá budova-kláštera a Archie zastavil vůz

po dvou hodinách dobré jízdy.

„Ochránce už tu není,“ řekl T. B. Corn, „byl-li tady ovšem vůbec. Za

fortnu se nedá projet, co?“

Zatahal za drát zvonce, jehož zvuk seozval kdesi daleko.

„Počkejte tu, pane Joyce. Možná, že by se nás lekly, kdybychom byli

dva.“

„Nevypadám tak hrůzně,“ namítl Archie, „rád bych poznal prostředí,

ve kterém…“

„Učiňte mi to k vůli, ano? fteknu vám potom, co jsem se dozvěděl.“

Archie poslechl jen nerad. Vrátil se do vozu a bouchl dvířky. T. B.

Corn zatím přistrčil hlavu blíže k okénku ve vratech, v němž se

objevil jakýsi bledý obličej.

„Rád bych mluvil s představenou kláštera. Je to možno r

Dvířka ve vratech se otevřela a než se zase zavřela, spatřil Archie

dlouhý a řasný šat jeptišky, která T. B. Cornovi ukázala rukou

dopředu.

„Jděte do hovorny, pane. Koho mám ohlásit?“

„Jmenuji se Corn a přicházím v záležitosti děvčete, které vám má být

na čas svěřeno. Je to jasné?“

„Jedná se o slečnu Reynoldsovou?“

„Ano. Dnes už tu někdo k vůli tomu byl, co?“

„Její ženich, pane.“

„Její ženich je venku, ctihodná sestro.“

Jeptiška zůstala na okamžik stát s překvapeným pohledem, ale

neřekla nic a vzdálila se. T. B. Corn pak kráčel přes dvůr ke dveřím,

které mu ukázala, a usmíval se.

V hovorně nebylo nic jiného než stůl, několik židlí a velký kříž v

průčelní stěně. T. B. Corn se posadil a čekal. Představená kláštera

vešla za malou chvíli vnitřními dveřmi a T. B. Corn se zdvořile

uklonil.

„Potřebuji jen trochu informací,“ pravil, „a doufám, že budete tak

laskavá a dáte mi je.“

,,0 slečně Reynoldsové, pane?“

„Vlastně nikoli,“ usmál se T. B., pohlížeje do jejího ušlechtilého

obličeje, „o jejím ženichovi.“

„Jak se to vlastně má se ženichy slečny Reynoldsové, pane,“ řekla a

ukázala T. B. Cornovi, aby se opět posadil, „vím o dvou.“

„Patrně vám sestřička vrátná říkala,“ zašveholil T. B. sladce, „že ten

ženich venku se ani za mák nepodobá prvnímu ženichovi. Je to tak?“

„Ano,“ přisvědčila, pohrávajíc si s křížkem na růženci, který držela v

ruce.

„Můžete mi věřit, že ten můj je pravý. Zde je moje legitimace.“

„Scotland Yard,“ řekla překvapeně.

„Scotland Yard,“ kývl, „kdyby k vám přišel ještě jednou onen první

ženich, nechť ho sestřička vrátná laskavě vyhodí. To je podvodník.

Chtěl bych vědět, nač se ptal.“

„Ptal se,“ řekla jeptiška pomalu, „zdali je pravda, že sir Reginald

Reynolds vyjednával se mnou o přijetí své dcery.“

„A vy jste odpověděla?“

„Že ano, samozřejmě.“

„Tvářil se nešťastně? Onen skutečný ženich je totiž opravdu

nešťasten, že se má odloučit na dlouhou dobu od své nevěsty.“

„Pan Wild se naprosto netvářil nešťastně, pane ‘.Corne.“

„Ale on se přece nejmenuje Wild,“ řekl T. B. Corn s nelibostí, „je to

Ted Brent, dobrodruh. A jak se vlastně tvářil?“

„Nikterak. Chtěl jenom vědět, zdali jsme slíbily siru. Reginaldovi

postarat se o jeho dceru tak, jak vyžadoval.“ „A jak vyžadoval sir

Reginald?“-

Bílý obličej abatyše zpřísněl a vypadal značně bledý proti jejímu

černému’hávu.

„Nač tyto otázky, pane Corne?“

„Musím vám to tedy vyložif, jak vidím,“ pravil T. B. Corn a zavrtěl

se na židli. „Ted Brent slíbil panu Archi-* baldu Joycemu, jenž je

pravým ženichem Catheriny Reynoldsové, že vás požádá o malý

ústupek, jímž má být oklamán sir Reginald. Poslouchejte mne

dobře.“

Abatyše naslouchala velmi pozorně, a když T. B. Corn

skončil, zavrtěla zvolna hlavou.

/

„Nic takového nevím,“ pravila, „ale jelikož jste policejním

úředníkem, mohu se vám přiznat, jaký dojem na mne onen muž

učinil svou otázkou. Jeho pohled byl významný, když jsem mu řekla,

že se o Catherinu Reynold-sovou budeme skutečně starat tak, jak

jsme slíbily jejímu otci. Doufám, že mi rozumíte?“

„Rozumím vám jasně jako reklamnímu nápisu. A rozumím i Ted

Brentovi, což je o mnoho důležitější. Ted Brent chtěl patrně vědět, za

jakým účelem sem chce strčit sir Reginald svoji dceru. Dozvěděl se

to?“

„Myslí, že se to dozvěděl,“ odvětila abatyše s jemným úsměvem,

„jenže neví, jaké ošetření jsme slíbily slečně Reynoldsové. Domnívá

se, že jsme si rozuměli.“

„Domnívá se, že sir Reginald se chce zbavit své dcery jednou

provždy, co?“

„Ano. Jenže je na omylu. Vy sám zajisté nejlépe víte, že sanatorium

choromyslných ve zdejším klášteře už neexistuje plných dvacet let.“

„On to ví také,“ kývl T. B. Corn, „jenže si myslí, že od případu k

případu … rozumíte mi?“

„Úplně. To je ovšem nesmysl. K nám může přijít každá dívka bez

obav. Máme tu právě dvě, které můžete vidět, chcete-li. Byly sem

poslány svými rodiči, jimž působily starosti určitého druhu. My je

převychováme tak, že již za rok odtud vyjdou úplně změněny. Co

pak se týče Catheriny Reynoldsové, domnívala jsem se zprvu, ze její

otec nepřeje jakési její známosti…“

„Ubohý Archibald,“ podotkl T. B. Corn mimoděk.

„… a že proto ji chce vzdálit světského ruchu. Po návštěvě pana

Wilda …“

„Ted Brenta,“ přerušil ji T. B. Corn sveřepě.

„Ted Brenta tedy. Po jeho návštěvě jsem nabyla přesvědčení, že své

nevěsty se chce zbavit její ženich. Nenáleží mi vměšovat se do věcí

mimo klášterní zdi. Přijde-li sem Catherina Reynoldsová, bude o ni

postaráno dobře.“

„Jsem jenom rád,“ pravil T. B. a povstal, „že jsem nevzal Archibalda

Joyce s sebou. Byl by tu vyletěl z kůže. On totiž nemá ani tušení,

rozumíte, že kdysi zde existovalo něco takového jako sanatorium pro

usmrcování pacientů. Kdyby se to dozvěděl, patrně by sira

Reynoldse zabil.“

„Každá zmínka o tom,“ řekla abatyše a jemnou výčitkou, „je dnes

pro klášter urážkou, pane Corne.“

„Ale nemíním vás přece urážet, odpusťte. Jen tak maně mi napadá

myšlenka, že třeba sir Reginald by se chtěl zbavit…“

„Vlastní otec? Nemluvíte rozumně, pane. Ostatně řekla jsem vám již,

že mne nemohou zajímat žádné záležitosti kromě našich vnitřních.

Budu-li mít v ruce důkazy, že sir Reginald je oprávněn svěřit svou

dceru do našeho opatrování…“

„Ale ona bude bezpochyby protestovat. Sedne si na zem a bude

kopat nohama. Jako bych ji viděl.“

„V tom případě ji požádáme, aby dobrovolně zůstala čtrnáct dní na

zkoušku. Po čtrnácti dnech se umoudří.“

„Po tom, co jsem slyšel od jejího ženicha po cestě sem,“ vrtěl T. B.

Corn hlavou, „s ní asi nic nepořídíte. Ostatně, abych vám upřímně

řekl, tři roky v klášteře je pro mladou dívku příšerná věc. Dejme však

tomu, že byste ji pustili alespoň třistašedesátpět dní do roka na

svobodu bez vědomí jejího otce. Pak …“

„Chtěl byste se ještě na něco zeptat, pane Corne?“ řekla abatyše

chladně.

„Ne, děkuji,“ odvětil T. B. Corn, pochopiv to rychle, „jdu. Pěkné

poručení sestřičkám.“

T. B. Corn tedy zase vyšel rozvážně ven a Archie ho přivítal 8

nedočkavým pohledem.

„Vedli jsme silně zmatené řeči,“ odpověděl T. B. Corn na jeho

němou otázku, „a jsem tím tak rozladěn, že jsem zapomněl dát vrátné

zpropitné. Můžete si myslet, že Ted Brent se ani nezmínil o tom, co

vám sliboval. Zmínil jsem se já …“

„Jak jste hodný, pane Corne.“

„Nejásejte, mladíku. Abatyše nechce ani slyšet o tom, že by vaši

nevěstu propustila třeba jen na chvilku, jako se propouštějí vojáci.

Patrně za to dostane slušně zaplaceno do kostelní pokladničky.“

„Zbývá tedy jen poslední zoufalý prostředek,“ řekl Archie, otáčeje

vůz.

„Který?“

„Ehm,“ udělal Archie několikrát za sebou a pak mu to vysvětlil,

protože k němu pojal synovskou důvěru. „Ale Cathe je proti tomu,“

dodal, „zpropadené děvče.“ T. B. Corn zachoval vážnost.

„Do toho vám nemohu mluvit, uznáte. Kromě toho mám jiné starosti,

než se zajímat o děti.“

Archie si na štěstí nevzpomněl na to, aby se zeptal, co tedy vlastně

Ochránce v klášteře chtěl. T. B. Corn tomu byl rád, protože si ušetřil

vymýšlení lží a vytáček. Jeho vlastní účel nebyl dosažen. O plánech

Ted Brento-vých se nedozvěděl nic důležitého.

Jerome Hogath hlídal kolem Holbornu marně. Ted Brent se vrátil

rovnou do zámku, aby si patrně po cestě odpočinul. Archie s T. B.

Cornem přijeli před samým večerem, a T. B. Corn vystoupil opatrně

v dostatečné vzdálenosti. Archie dojel pod přístřešek sám a jediné

Cathe se zmínil, kde byli.

„Nebudeme prozatím informovat mého papa, Cathe,“ řekl jí

starostlivě, „nejdříve si o tom důkladně pohovoříme a pak teprve se

mu svěříme. Možná, že nám poradí.“

„Už jsme o tom tolik hovořili, Archie,“ odpověděla nevesele, „že asi

nic moudrého nevymyslíme. Ale já ti říkám, že budu kousat, kopat a

škrábat. A až mne papa vybídne, abych se připravila na cestu, uvidíš,

co mu odpovím.“

Archie si myslil, že sir Reginald určitě nemá rozum v pořádku, ale

mlčel z pouhé uctivosti.

Na Holbornu se toho večera poměry znamenitě změnily. Lon Garald

seděl s Ted Brentem u oběda sám. Sir Reginald konečně nebýval

přítomen dosti často, ale neúčast ostatních byla podivná. Ted Brent,

nemaje ani tušení, jakou píseň mu ráno T. B. Corn zahrál, přičítal to

náhodě. Ve skutečnosti se lady Marie chvěla strachem a nepustila

sira Francese od své lenošky ani na tři kroky. U tabule byla

omluvena nevolností. Archie a Cathe vysvětlili svoji nepřítomnost

snadno tím, že bylo třeba pečovat o lady Marii. Tato sice žádala, aby

ihned odjeli, sir Frances se tomu však mužně opřel a Archie mu při-

zvukoval uváděje jako argument, že nemůže opustit Cathe a jejího

otce za tak vážných okolností. Archie neměl chuti bavit se s Ted

Brentem u tabule, poněvadž se neuměl dobře přetvařovat. Posléze

však přece sešel dolů, aby se nestal nápadným, a ptal se Ted Brenta,

byl-li v klášteře a jak pořídil. Ted Brent, který přičítal jeho rozčilení pochopitelnému zájmu, usmál se s jistotou darebáka, který se umí ve

všem dobře pohybovat.

„Mohu vám jen říci, pane Joyce,“ pravil vlídně, „že věc je na dobré

cestě. Nemějte žádných obav.“

„Proč tak ohavně lže?“ myslil si Archie, ale na oko se spokojil s

touto neurčitou odpovědí a vyslovil díky. Otřásl ‘se však

nevysvětlitelným hnusem, když tiskl Ochráncovu jemnou ruku, a

vzdálil se co nejrychleji.

Lon Garald se mračil. Jak se válel sám u velikého prostřeného stolu,

podobal se loupežnému rytíři, který opanoval zámek a strčil jeho

majitele do podzemního vězení. Ted Brent opět usedl ke svému vínu,

když Archie odešel nesa s sebou jeho zdvořilé přání brzkého

pozdravení pro lady Marii.. Ochránce byl nesmírně klidný a

ignoroval Lon Garaldovu náladu. Přemýšlel o něčem, při čemž jeho

oči byly nehnuté a mrazivě lesklé, a jenom jeho chřípí se chvělo.

Ochránce čekal se zkušenostmi a klidem starého válečníka na noc a

na to, co nového mu přinese.

„Jděte spat, Garalde,“ řekl, když bylo půl desáté, „a hnete-li se dnes

v noci ze svého pokoje, jste pro mne nepotřebným brakem a

odevzdám vás policii.“

Lon Garald se zdvihl, otřel své zplihlé vousy a odešel beze slova.

Jeho kroky dozněly v chodbě a Ted Brent dopil zbytek vína.

Pak se zdvihl rovněž a prošel mimo sluhy, uctivě přerušivšího hrozné

zívnutí. Rozvážně vystoupil po schodech do svého pokoje.

Nerozsvítil. Nechal dveře pootevřeny a usedl do lenošky se

zapálenou cigaretou čekaje, až sir Reginald půjde nakrmit svoje

zvíře.

12

Třetí noci se dočkal.

Holborn se potopil do ticha a klidu; světla po chodbách byla zhašena

až na malé rohové lampičky. Sir Reginald vyšel do chodby krátce

před dvanáctou hodinou, ohlásiv se jemným klapnutím kliky.

Ted Brent byl okamžitě na nohou. Rozpoznal dobře stařecké kroky,

snažící se, aby byly co nejméně hlučné. Vzdalovaly se ke schodům, a

Ted Brent tedy upnul svůj kabát a vyšel ven.

Přeběhl neslyšně chodbu, zastaviv se jen nakrátko u dveří Lon

Garaldova pokoje. Přiložil k nim ucho a slyšel zřetelně chrápání a

mocné oddechování Lon Ga-raldových plic. Uspokojen pokračoval v

cestě a nahnul se opatrně přes zábradlí.

Sir Reginald docházel právě ke konci schodů, nesa na ruce otevřený

košík jako hospodyně, která se navrací z nákupu. Zabočil pod schody

na opačnou stranu, než byl východ před zámek. Jeho směr nemohl

být jiný, než do starého nádvoří, ledaže by se zastavil ještě před

zadními vraty.

Ted Brent pečlivě naslouchal. Jemný, ale neklamný zvuk otevíraných

a zavíraných dveří ho přesvědčil, že sir Reginald vyšel do nádvoří.

Seběhl tedy dolů za ním a položil ruku na vysokou železnou kliku.

Záleželo na tom, zdali klika ošklivě neskřípne, bude-li smáčknuta.

Ted Brent opatrně zvyšoval tlak. Ale klika povolila docela snadno a

dveře se pootevřely. Sir Reginald patrně sám pečoval o to, aby

někoho neprobudil, když tudy procházel.

Ted Brent pootevřel jen do malé skuliny. Ve tmě nemohl být ze

dvora spatřen, i kdyby se byl stařec otočil. Skulinou byl získán

výhled do levé strany nádvoří přímo na podivnou, k zemi se

rozšiřující stavbu a na schody po jejím boku. Po těchto schodech

kráčel opatrně sir Reginald, hekaje a vzdychaje, poněvadž neměl s

sebou svoji hůl a schody byly nerc?vné a vysoké.

Zapadl úplně do stínu a zmizel Ted Brentovým zrakům. Než však se

Ted Brent odvážil projít, počkal, až starcovy kroky dozní nahoře. Pak

teprve, když byl jist, že shora již nemůže být zpozorován, následoval

ho a dvěma skoky přeběhl ke schodům. Zkoumal opatrně půdu před

sebou na každém stupni, vyhýbaje se děrám po těch, které se někam

propadly, ale hleděl se dostat nahoru co nejrychleji. Vystoupil

nakonec do dřevěného ochozu, krytého nízkou střechou, takže byl

nucen se shrbit. Podlahu tvořily dřevěné, silné kůly, vetknuté do zdi

těsně vedle sebe. Jelikož nedůvěřoval jejich pevnosti na jedné straně

a nehlučnosti na druhé, kráčel pozorně krok za krokem těsně podle

zdi. Stařec nebyl před ním. Zahnul patrně kolem rohu a Ted Brent,

když tam došel, vystrčil nejdříve opatrně hlavu.

Ochoz se lámal v pravém úhlu a vedl k boční hradební zdi, k níž byla

budova přilepena. Tam právě vylézal sir Reginald, pokládaje svůj

koš stále před sebe, až se dostal na hřeben, nerovný působením času

a nepohody. Neohlížel se, poněvadž nikoho za sebou netušil. Ted

Brent pak viděl jeho siluetu, volně kráčející po široké zdi, ohlodané

tak, že místy hluboko klesala a zase stoupala.

Přešel tedy dřevěný ochoz, vylezl mnohem obratněji nahoru a zahnul

opět v pravém úhlu. Zeď byla pokryta pískem a rozdrobeným

kamením, tři nebo čtyři yardy široká, a cesta po ní dosti bezpečná až

na to, že doprava bylo patnáct yardů hloubky na dláždění dvora,

doleva pak ještě o mnoho více. Při pohledu tam mohl Ted Brent

spatřit jen husté koruny stromů bez plastiky vinou výšky a špatného

osvětlení ubývajícího měsíce. Starcova postava před ním mizela a

opět se objevovala, jak zapadala do nerovností cesty. Ted Brent

přelézal vrcholy v leže a kryl se v dolících, až se ocitl za starcem tak

blízko, že slyšel jeho namáhavý dech.

Zeď se posléze opět zlomila doprava, přecházejíc v jinou, opatřenou

mohutnými zuby, jen částečně zničenými. Sir Reginald kráčel po

úzkých ochozech kolem nich a Ted Brent nabyl přesvědčení, že jeho

podivná námaha skončí u kulaté věže, stojící přímo proti vchodu do

nádvoří. Věž přečnívala zeď o dobrých třicet stop, její hořejší okraj

byl nerovný a byla patrně bez střechy. Ted Brent znal účel, jakému

kdysi takové věže sloužily a jeho zájem se zvýšil.

Věž byla přistavěna těsně ke zdi a sir Reginald zmizel v tmavém

otvoru, prolámaném do ní v podobě románského okna. Ted Brent ho

tam nenásledoval, poněvadž bylo jisto, že zde cesta končí. Přešel

opatrně podle otvoru, který se díval přímo do široce rozlehlé krajiny

v tmavé hloubce pod zdí, a skryl se za další zub. Stařec se určitě vrátí

tímtéž způsobem, kterým sem přišel, a potom teprve bude na čase

prozkoumat tajemství věže.

Ted Brent slyšel pak z věže podivné zvuky, o jejichž podstatě

prozatím nepřemýšlel. Uplynula celá půlhodina, než sir Reginald

vyšel. Nesl opět košík na ruce, zastavil se na chvíli a otíral obličej

kapesníkem. Ted Brent ho pozoroval a usoudil, že je asi velmi

unaven. S trochou netrpělivosti čekal, až zmizí.

Když se tak stalo, protáhl se úzkým otvorem do věže. Uplynula již

dosti dlouhá doba, aby se mohl spolehnout, že sir Reginald je dávno

z nádvoří pryč, a proto šlehl paprskem své svítilny. Byl si vědom, že

postačí chybný krok, aby se zřítil někam do bezedné hloubky, a to

podmiňovalo jeho obezřelost. Přehlédl v okamžiku situaci a opět

světlo zhasil. Nalézal se v něčem, co se velmi podobalo kamennému

sklepu. Kromě románského otvoru zde nebylo jiných oken. Avšak

uprostřed zel velký otvor, roubený zábradlím a vypadající jako stu-

dně. Nad otvorem byl postaven primitivní rumpál, z něhož visel dolů

provaz. Provaz se pohyboval, podávaje důkaz, že sir Reginald

spouštěl obsah svého košíku. Podle jeho dlouho trvajícího vlnění Ted

Brent soudil, že je značně dlouhý.

Přistoupil k roubení a vrhl světlo dovnitř. Ale ačkoli jeho svítilna

byla dosti silná, odrazily se bílé paprsky o nerovné kameny na

stěnách studny a ztratily se v nedohledné hloubce. Díra patrně vedla

ještě daleko pod úroveň dvora.

Ted Brent odstoupil. To“ byla hladomorna podle všech středověkých

pravidel. Bylo přece nemožno, aby člověk dvacátého století vydržel

dole na živu déle, jak čtrnáct dní nebo měsíc.

Ale Ted Brent se dočkal důkazu, že někdo v tom pekle přece žije. Jak

pohlížel zamyšleně na provaz, uvažuje o tom, neměl-li by ho

vytáhnout, provaz se pohnul. A to takovým způsobem, že Ted

Brent^si mohl živě představit šílence, vybírajícího holýma rukama

svou potravu z okovu.

Nervy Ted Brentovy byly pevnější, než tento provaz. Ted Brent se

nezachvěl, ale nachýlil se nad otvor, snaže se pochytit zdola zvuky.

Bylo však ticho jako v hrobě a jen provaz se vlnil pod doteky

nějakých rukou tam dole.

Ze všech věcí Ted Brent uvažoval nejméně tu, že by se měl pokusit o

vysvobození nešťastníka z podzemního pekla. V tomto případě bylo

nejlépe ponechat okolnosti v tom stavu, v jakém ztrnuly, neboť

jedině tak se do nich dalo prospěšně zasáhnout. Ted Brent to cítil ve

vzduchu svým jemným chřípím, a rozvažoval pouze svoje vlastní

záležitosti, když prolézal otvorem opět na čerstvý vzduch.

Pak přešel pružně obtížnou cestu po zdech, vrátil se do svého pokoje

a ulehl v nejlepší náladě. Nepochyboval ani okamžik o identitě vězně

ve věži, poněvadž si dosud dobře pamatoval, že truhlice s mrtvým

tělem lady Eli-sabeth nebyla nalezena v Černé Tůni. A prozíravě se

domýšlel, že sir Reginald doufá, že se bezpečně zbaví

prostřednictvím Black Sisters také své dcery. Neřekla abatyše s

významným pohledem, že se postarají o Cathe Reynoldsovou tak, jak

její otec vyžaduje?

Sir Reynolds ničil z nějakého důvodu svou rodinu a tímto důvodem

byl Joseph Rokeby. Ale Joseph Rokeby pracoval tvrdě v lomech pro

vraždu lady Elisabeth, kníž se sám přiznal, a při tom sliboval tisíc

liber za smrt sira Reynoldse, ačkoli mohl z lomů uprchnout sám.

Ted Brent se zasmál pod pokrývku. Jak směšné věci!

Tajemný pokoj ve skále, smrtonosný klášter Černých Sester a

hladomorna ve věži. Bylo to neuvěřitelné a přece to byla skutečnost.

Ted Brentovi trochu svítalo.

A proto si také uvědomil, co musí ještě učinit, než se vydá na svou

smělou výpravu do lomů.

13

„Vzpomínejte, Garalde,“ řekl ráno svému asistentovi, „zdali číslo

113 nenaznačil alespoň slůvkem, proč vyžaduje smrt sira Reginalda.“

„Neřekl nic, co by se toho týkalo,“ odpověděl Lon Garald

zamračeně, „proč to chcete vědět?“

„Protože sir Reginald disponuje nějakou ohromnou věcí, která měla

moc přinutit Josepha Rokebyho k přiznání a vsadit ho do žaláře,

hlupáku. A můžete se těšit. Nakonec přece jenom asi dostanete

rozkaz píchnout do sira Reginalda nebo ho praštit do palice. Jak

chcete.“

„Dejte mi pokoj,“ zavrčel Lon Garald s ještě větším zamračením,

„jakmile se o to člověk poctivě zajímá, tlučete ho do obličeje.“

„To je tím,“ usmál se Ochránce vlídně, „že nečekáte, až vám to

doporučím, rozumíte? Pojďte nyní se mnou. Až se nasnídáme,

podnikneme malou procházku.“

Lon Garald poslechl mlčky a Ochránce ho vedl do jídelny. Archie,

který tam seděl, pospíšil si, aby byl, se svou snídaní hotov co

nejdříve.

„Jak se daří paní matce, pane Joyce?“

„Děkuji,“ odpověděl Archie chladně, „měla v noci lehkou horečku.

Nyní spí.“

„Patrně se nachladila. Nezvyklé podnebí…“

„Určitě nezvyklé podnebí,“ kývl Archie a poroučel se.

Ochránce se nasnídal s největším klidem a pak odešli rovněž. Nikdo

je po cestě nezastavil, ale venku čekal neodbytný T. B. Corn, skryt za

rohem garáží a Jerome Hogath se mu díval přes rameno.

„Turistický oblek,“ poznamenal T. B. Corn, když Ochránce s Lon

Garaldem zmizeli směrem dolů po silnici, „jdou snad na celodenní

výlet?“

„Jdou někam na mléko,“ řekl J. Hogath, „tady v okolí je dobré

mléko. Půjdeme za nimi?“

„Já půjdu, Hogathe. Vy můžete využitkovat svůj čas daleko

prospěšněji.“

„Poraďte mi jak. Mám si snad lehnout na záda do trávy?“

„Až potom, chcete-li. Podívejte se trochu do Ochráncových

zavazadel. Není to dobrý nápad?“

„Skutečně není,“ odpověděl J. Hogath, protože takové věci dělal jen

nerad.

„Ale nemůže škodit.“

Dobrý detektiv musí umět otevírat zámky kufrů, a tedy i Jerome

Hogath se v tom dobře vyznal.

„Příliš to nepřeházejte, Hogathe. Mám domněnku, že tam najdete

něco, čemu se od srdce zasmějete.“

„Nasmál jsem se Ochráncovým kouskům už tolik, že mne všecko

bolí. Ale naproti tomu vaše metoda je přímo k pláči. Pročpak

jednoduše nevezmete Lon Garalda za jednu ruku, Ochránce za

druhou a nepoprosíte je, aby šli s vámi kousek stranou? Ukrývání

uprchlého trestance přece úplně stačí k tomu, aby to vyneslo pár let v

Dartmooru, co?“

„Pár let je pro Ochránce málo, Hogathe. Nemějte strach, že bychom

mu to zapomněli připočítat. Ted Brenta musíme dostat důkladněji.

Dva nebo tři roky v Dartmooru by pro něj stačily právě k tomu, aby

si vymyslil něco nového a potom se s ním zlobte znovu.“

„Lepší vrabec v hrsti …“

„… než čáp na komíně. Ano. Ale skřípnutí Ochránce je mým

životním údělem, Hogathe, a proto musí být pořádné. Nezapomínejte

na to. A Ochránce tady chystá něco příkladně drzého. Jeho včerejší

návštěva u Black Sisters …“

„Tam jste se stejně ničeho nedozvěděl.“

„Něco přece, Hogathe. Jsem si vědom, že je to od nás velmi

riskantní…“

„Od vás,“ opravil ho Jerome Hogath.

„Tedy ode mne. Nějakou nenapravitelnou škodu by Ochránce mohl

způsobit. Doufejme, že tomu předejdeme. Prozatím však se drží

zpátky. A půjde-li všecko tak, jak předpokládám, dožiji se v

nejbližších dnech jedné z největších radostí svého života. Skákal

bych radostí do výšky, když si představím…“

„Jdu do těch kufrů,“ přerušil ho Jerome Hogath mrazivě, „protože

vás nechci vidět skákat do výšky. A vy si tedy běžte za nimi, nebo je

potkáte až na zpáteční cestě.“

T. B. Corn to nahlédl a pustil se s krátkým pozdravem dolů po

silnici. Jerome Hogath se otočil a zamířil do zámku, kde všecko ožilo

jako při náhlém vysvobození ze zakletí, jakmile ti dva hrozní muži

vytáhli paty.

T. B. Corn si počínal opatrně. Měl své lidi stále před sebou a dbal

úzkostlivě, aby nebyl spatřen. Ted Brent kráčel s Lon Garaldem

mlčky. Lon Garald měl svěšenou hlavu, jako by byl zcela bez zájmu.

Zato v chůzi Ochráncově byly znatelný prvky pružnosti a dobré

nálady, kterou T. B. Corn nehodlal pokazit svým zjevem.

Vyhnuli se letohrádku a šli stále do údolí veřejnou cestou. Došli do

malé vesnice, která mohla být idylicky tichá, kdyby místy

neprojížděl vzduchem ostrý hvizd ozubeného kotouče vodní pily,

zakusujícího se do dříví. Ochránce přešel dřevěný můstek přes malou

horskou říčku, jakoby veden jejím zvukem. T. B. Corn si hned

nevzpomněl, jaký by asi mohl být jeho cíl. Pochopil to teprve, když

Ochránce otevřel dvířka dřevěné boudy a vešel dovnitř, zatím co Lon

Garald zůstal venku a usedl na několik tam složených prken.

Majitelem malé pily byl Lee Garymoore a Lee Gary-moore byl oním

mužem, který za svých dětských let se stal svědkem vraždy lady

Elisabeth.

T. B. Corn usedl na mez, poněvadž se stále nemínil dát spatřit a

hladil slyšitelně strnisko vousů na bradě. Co u čerta Ochránce

pohledává u tohoto svědka, s nímž už to bylo dávno všecko

vyřízeno?

Ted Brent se zatím rozhlédl po nevelikém vnitřku boudy a vida jen

jednoho dělníka, vyrábějícího z dlouhé latě řadu stejných špalíčků,

otázal se ho, zdali se jmenuje Lee Garymoore.

Lee Garymoore, bílý od pilinového prachu, ustal ve své práci a

přisvědčil. Byl nyní asi pětadvacetiletým mužem poněkud zasmušilé

tváře a Ted Brent ho chvíli studoval svým ocelovým pohledem.

„Chtěl bych si s vámi trochu promluvit,“ řekl mu, „můžete na pět

minut nechat toho hlučného řezání?“

Uvolněná pila hvízdala ve vysokých obrátkách. Lee Garymoore

shodil pákou řemen, vedoucí derou ve stěně někam k transmisi, a

tázal se po Ted Brentově přání.

„Jsem soukromým detektivem ve službách jisté dámy,“ řekl Ted

Brent nenucené, „a abyste tomu rozuměl, tato dáma se zajímá velmi

o to, jak to tehdy vlastně bylo s vraždou paní z Holbornu. Její syn si

totiž zamýšlí vzít Catherinu Reynoldsovou za ženu. Rozumíte mi?“

Lee Garymoore byl vesničan a nepochopil hned, jakou to může mít

důležitost pro něčí svatbu. Ted Brent mu to trpělivě vyložil.

„Co o tom vím,“ odpověděl pak, „řekl jsem dávno u soudu. To si

přece každý mohl přečíst v novinách.“

„Ovšem, mladý muži. Ale já mám příčiny se domnívat, že přece

jenom soud neví všecko. Jak to tehdy bylo?“

Lee Garymoore nevěděl, že nemusí odpovídat soukromému

detektivu, jestliže nechce. A proto usedl na hromadu dříví a vylíčil

celou věc, přivíraje často vzpo-mínavě oči.

„Dnes už se na to tak dalece nepamatuji,“ pravil, „zbyl ve mně jen

ten hrozný dojem, rozumíte. Vracel jsem se z lesa s nějakými

houbami nebo něčím podobným. Byl jsem už tehdy sirotek, a bylo

mi pouhých šest let. Znal jsem ovšem myslivce Rokebyho i lady

Elisa-beth. Jela lesní cestou a já jsem jí nechtěl skočit pod koně. Ale

než přejela, vyšel na druhé straně Rokeby a chytil koně za uzdu.

Vidím to před sebou jako dnes.“

Líčil, kterak se hádali. Jednotlivé úryvky jejich řečí si pamatoval a

reprodukoval je.

„Jak tomu dnes rozumím, jednalo se o lásku, pane. Lady Elisabeth

patrně odmítala Rokebyho náklonnost. Rokeby byl prudký a držel

pevně jejího koně, ačkoli se snažila ujeti. Bál jsem se a zůstal jsem

stále schován mezi stromy. Skončilo to tím, že Rokeby strhl pušku s

ramene a vystřelil z obou hlavní. Kůň se lekl a lady Elisabeth spadla.

Přikryl jsem si rukou oči a když jsem se opět podíval, byl kůň pryč,

lady ležela na zemi a měla oči v sloup. Byl bych se dal do křiku,

kdybych se byl tolik nebál.“

„Myslíte, že byla mrtva?“ tázal se Ted Brent.

„Byla mrtva. Nehýbala se vůbec a řekl jsem vám, že měla oči v

sloup. O té hrozné podívané se mi často potom zdálo. Rokeby stál

nad ní a utíral se velkým šátkem po obličeji. Můžete si myslet, že

jsem ani nedýchal. On ji potom táhl po zemi někam pryč a já jsem

utíkal domů a zalezl jsem do sena. Tehdy jsem byl u jakéhosi

hospodáře, který mne živil za pasení drobného dobytka.

Všichni byli na polních pracích a neviděli tedy moje zděšení. Potom

mne hledali, našli mne až druhého dne a byl jsem hrozně bit. Mlčel

jsem o všem, protože jsem se bál, že by mne myslivec také zastřelil.

Jak jsem dorůstal, zapomněl jsem na to úplně. Potom ovšem, když

jsem dostával rozum, slýchal jsem leccos, co mi tu strašnou událost

opět připomenulo, a když jsem to dobře rozvážil, sebral jsem se

jednoho dne a navštívil jsem sira Reginalda na Holbornu. Potom byl

z toho soud, jak víte, a Rokeby…“

„Rokeby byl odsouzen,“ kývl Ted Brent zamyšleně.

„Ano. Byl odsouzen. Sedí teď někde. Přiznal se ke všemu.“

„A vám věnoval sir Reynolds z vděčnosti tuto pilu!“

„Víte to? Věnoval mi ji, když bylo líčení skončeno, ftekl mi tehdy:

Garymoore, jste hodný mládenec a pomohl jste zachránit čest mého

domu. Sir Reginald je strašně úzkostlivý na čest svého domu, víte.

Tehdy se proslýchalo, že od něj žena utekla a jeho to hrozně mrzelo.“

Lee Garymoore povstal s hromady dříví, jako by už neměl co říci.

Ale Ted Brent se nehýbal.

„Rozhodně váš příběh vypadá pravděpodobně,“ řekl, „vy sám jste si

ho nevymyslil.“

„Ovšem, že jsem si ho nevymyslil,“ odvětil pilař s ú-směvem, jenž

trochu ozářil jeho zasmušilou tvář, „proč bych si ho vymýšlel?“

„Dostal jste přece od sira Reginalda tuto pěknou boudu s kolečkem

na řezání dřeva. Jistě nějaké dříví k tomu, co?“

Úsměv Lee Garymoora zmizel rázem.

„Co tím myslíte, pane?“

„Klid, příteli. Myslím tím, že sir Reginald mluví poněkud jinak.“

Mladý muž zbledl znatelně i pod nánosem bílého prachu ve svých

vousech. „Nerozumím vám,“ pravil. „Jinak o vraždě své ženy.

Rozumíte?“ „Nemůže mluvit jinak.“

„Ale ano,“ pravil Ted Brent se smíchem, „je obava, že sir Reginald

vás utopí, hochu. Sir Reginald je už starý a mozek se mu převrací v

hlavě.“

„Jestliže blázní,“ řekl Lee Garymoore trochu rychle, „nemohu za to

přece. Snad si nemyslíte …“

„Nemyslím si nic jiného,“ odvětil Ted Brent tiše, „než že vy jste

opravdu nic neviděl. Žádnou vraždu, rozumíte? Joseph Rokeby

nezabil lady Elisabeth. Ale vy jste si to nevymyslel. To si vymyslel

sir Reginald.“

„Kdo vám to řekl?“

„On sám.“

„Sir Reginald? Lžete.“

Ted Brent však měl klidný pohled, který zarazil jiné chlapíky, než

byl prostý vesničan z osady pod Holbor-nem. Povstal a položil mu

ruce na ramena.

„Je jistá věc, Garymoore, že lžete vy. Povězte mi klidně, jak došlo k

tomu, že vás sir Reginald naučil tomu hezkému příběhu?“

Lee Garymoore se prudce vytrhl a poněvadž neměl síly snést

ocelový, podmaňující pohled Ted Brentův, podíval se do kouta a

odpověděl s násilnou hrubostí:

„Zbláznil jste se. Sir Reginald nemohl říkat nic takového. Rokeby se

přece sám přiznal.“

Ochránce pokrčil rameny.

„Mně ani do smrti nenamluvíte, že jste vraždu skutečně viděl. Ale

nestojím tu proto,‘abych vám hrozil udáním. O vašem tajemství vím

kromě vás a sira Reginalda jenom já. Já ho neprozradím. Slibuji vám

to a ručím za to.“

„Ale…“ řekl Lee Garymoore zoufale.

„Tiše, hochu. Zapírat je zbytečno. Říkám vám, že vás neprozradím.

Ale může se stát, že vás budu potřebovat, rozumíte? Kdybych vás

potřeboval, učiníte, co na vás budu chtít. A já zachovám mlčení o

tom, že jste před soudem vydal křivé svědectví a že ani když jste

dospěl, neopravil jste své výpovědi. Zatím užívejte své pily a

doufejte, že jí budete užívat stále.“

Ted Brent kynul s mírným úsměvem rukou a vyšel ven.

„Pojďme, Garalde,“ řekl a Lon Garald se zamračeně zdvihl, zatím co

Lee Garymoore zůstal tupě stát uprostřed dílny.

Ted Brentovi to stačilo. Spokojil se 8 polovičním přiznáním mladého

pilaře, jako se spokojil s polovičním přiznáním abatyše Černých

Sester. Ted Brent měl vzácný čich a nepotřeboval úplného a

plačtivého doznání. To všecko byly jen malé záležitosti, které

odkopával stranou se své cesty za konečným cílem. Bude-li třeba si

na ně vzpomenout, vzpomene si a vrátí se pro ně. Zatím však neměl

nejmenšího úmyslu zachránit Cathe před ohavnostmi kláštera nebo

vytáhnout lady Elisabeth z věže. Rovněž nehodlal působit

nepříjemnosti ani siru Reginaldovi, ani Lee Garymoorovi. Figurky

jeho hry byly rozestaveny a zbývalo prostudovat jen poslední,

Josepha Rokebyho, aby se objevil přístup k hromádce, ze které mělo

vyjít na světlo tisíc liber slíbených Lonu Garaldovi. Touto

hromádkou bylo možná všecko kolem a bylo třeba opravdu jenom

získat si k ní cestičku. Potom se figurkami zamíchá, některá se po

případě obětuje a T. B. Cornovi se pošle srdečný pozdrav na

pohlednici, představující romantickou část Holbornu nebo výhled na

Readrom s nejlepší strany. Po případě se mu franko a doporučené

doručí Lon Garald, jenž byl stále nepoddajným protivou, ale jehož

bylo zatím zapotřebí.

A Ted Brent si po cestě hvízdal, zatím co Lon Garald upadal do stále

větší nemluvnosti a zamračenosti.

T. B. Corn jim uhnul pružně s dohledu. Učinil kruh a dostal se k

boudě s druhé strany. Ted Brent s Lon Garaldem dávno zmizeli za

vrškem k lesu a T. B. Corn pootevřel maličko dveře boudy. Lee

Garymoore dosud nenapjal řemen na hnací kolo. Chodil sem tam,

nepozoruje T. B. Cornovu zvědavou hlavu a mumlal divoká slova. T.

B. Corn v nich jasně slyšel opakovanou vyhrůžku o zabití a postřehl i

jméno sira Reginalda.

Zakašlal a vešel úplně, otočiv se úmyslně ve dveřích zády, jako by

pečlivě za sebou zavíral. Lee Garymoorovi byl dopřán čas, aby se

vzpamatoval, a Lee Garymoore toho využil. Když se k němu T. B.

Corn obrátil s úsměvnou tváří, stál poměrně klidně, jen jeho oči

hořely.

„Dobrý den,“ řekl T. B. Corn nejsladším hlasem, jakého byl schopen,

„právě tu byl jistý pán, co?“

„Nebyl tu nikdo,“ odsekl Lee Garymoore zprudka, „jakým právem

mi sem dnes stále lezete?“

„Vidím, že se na něj přece jenom pamatujete,“ pravil T. B. vlídně,

„jste Lee Garymoore, ne? Ten pán vypadal totiž tak a tak.“

„Byl tu,“ odpověděl Lee Garymoore vida nezbytí, „co si přejete?“

„Přeji si vědět, co tu chtěl.“

„Kdo jste, u čerta?“

„Jsem jeho stín, milý pane Garymoore. Váš předešlý návštěvník je

totiž největším darebákem pod sluncem. Prospějete jen sobě, když mi

sdělíte, o čem jste hovořili.“

Tropit Ted Brentovi ostudu v okolí Holbornu bylo patrně nejmilejším

zaměstnáním T. B. Cornovým.

„Bude zavřen. Pravděpodobně nadosmrti. Nedovedete si představit,

jaký je to uličník. Chcete mluvit, milý pane Garymoore?“

Lee Garymoore byl překvapen a zmaten touto dvojí návštěvou. Jeho

obličej podával důkaz o střídajících se pocitech. Ale T. B. Corn

ovšem nevěděl, o čem mladík uvažuje. Lee Garymoore přemýšlel o

tom, zdali jeho druhý host se vyznamenává těmitéž vědomostmi jako

předešlý. Spíše pudem než rozumem usoudil, že nikoli. A zatvářil se

netrpělivě.

„Ptám se vás znovu, pane, kdo jste a jakým právem mne zdržujete v

práci.“

„Jsem ze Scotland Yardu,“ odpověděl T. B. Corn skromně a usedl na

jakousi lavici, „znáte-li náhodou to poutní místo.“

„Od policie?“

T. B. Corn kývl.

„Scotland Yard je něco jako policie. Dokonce se dá tvrdit, že je to

skoro totéž. Nuže, co chtěl ten pan r

Lee Garymoore se ještě malou chvíli rozmýšlel. Pak hodil hlavou.

„Ptal se mne na podrobnosti vraždy lady Elisabeth.“

„On ví, že vy jste se stal svědkem toho zločinu?“

„Patrně,“ Lee Garymoore trhl rameny, „každý v o-kolí to ví. Vy to

víte také.“

„Já jsem něco docela jiného, milý pane Garymoore. Co jste mu

odpověděl?“

„Co jsem mu mohl odpovědět?“ řekl pilař urputně, „tvrdí, že je

soukromým detektivem …“

„Hloupá lež, samozřejmě,“ děl T. B. přesvědčivě.

„Vylíčil jsem mu spravedlivě, nač se ještě pamatuji. Ostatně u soudu

…“

„Samozřejmě, milý pane Garymoore. A více nic?“

„Více nic.“

T. B., sedící s rozkročenýma nohama, vrhnul po něm nedůvěřivý

pohled a přejel prsty svoji bradu. „A proč jste tedy bručel, že někoho

zabijete?“

Lee Garymoore se překvapeně hnul, ale pak se zlostně usmál. Muž

ze Scotland Yardu nevěděl určitě docela nic.

„Nebručel jsem, že někoho zabiji. Co vás to napadlo? Patrně jsem

bručel, že zapnu opět pilu. Vypadám-li trochu rozčileně, je to tou

vzpomínkou. Měl jsem jako malé dítě dlouho záchvaty z té hrůzy.“

T. B. Corn ho zkoumal, snaže se využít svých psychiatrických

schopností co nejlépe. Ale mladý muž vypadal, jako by byl pevně

rozhodnut stát na svém a T. B. Corn se toho tedy vzdal.

„Zapněte opět svou pilu, milý pane Garymoore,“ řekl a povstal, „a

buďte sbohem.“

Odešel přemítaje, čím asi Ochránce mladého pilaře rozhořčil. Ale

nepřipadl na nic.

Dal se tedy na zpáteční cestu a došel k myslivně v hlubokém

přemítání. Jerome Hogath ho očekával, jsa se svou prací už patrně

hotov. T. B. Corn nechal přemýšlení a chytil ho pod paží.

„Podivíte se, Hogathe,“ řekl a sdělil mu, kde právě Ochránce vykonal

svou návštěvu.

„Dobře,“ odpověděl Hogath, „ale vy všude lezete za ním jako brouk

a nenapadne vás, že by se o vaší přítomnosti mohl dozvědět, kdyby

na příklad přišel do kláštera nebo na pilu po druhé.“

„Toho se nebojím,“ zavrtěl T. B. hlavou, „poněvadž Ochránce

navštěvuje tato místa jen jednou a to proto, aby získal informace. Byl

už všude, kde je to jen zdaleka cítit záležitostí lady Elisabeth, jenom

u Josepha Rokebyho nikoli. Uvidíte, že se pokusí promluvit s Jo-

sephem .Rokeby. Nemusí to provést zrovna tím nepředstavitelným

vloupáním se do trestnice. Je to přece jenom fantastické, jak jste

kdysi tvrdil.“

„Stop,“ přerušil ho Jerome Hogath vítězně, „myslím, že se zrovna

vloupá do trestnice. Kdybyste měl na hlavě dostatek vlasů, zdvihly

by se vám hrůzou nad tím, co vám nyní povím.“

„Poslouchám,“ kývl T. B. Corn, jemuž na jeho vlasech valně

nezáleželo.

„Našel jsem v jeho zavazadlech kompletní trestanecký oblek. Co

říkáte té drzosti?“

„Říkám,“ odpověděl T. B. Corn s pohledem do dálky, „že bych byl

silně zklamán, kdybyste ho byl nenašel.“

14

Velitel Readromu se jmenoval Rennel, byl kdysi plukovníkem v

koloniálním vojsku a jako vládce trestanců byl na svém místě. V

Readromu nebyli vůbec lehcí provinilci a plukovník Rennel je držel

všecky na krátké uzdě. Poněvadž mu nedávno utekl Lon Garald, věc,

která se za jeho úřadování na Readromu ještě nestala, měli s ním

peklo nejen trestanci, nýbrž i dozorci. Plukovník Rennel nebyl z těch,

kteří rychle zapomínají. Opatření byla zostřena a počet dozorců v

dvojitém kruhu rozmnožen. V přirozeném důsledku toho zkrátil se

čas odpočinku pro dozorce v týdnu o několik hodin a dozorci

zvětšovali ve stejném poměru počet nekontrolovaných ran pažbou do

shrbených zad. Plukovník Rennel vykonával revisi v lomech dvakrát

denně, kroutě své černé kníry a blýskaje očima a nepřipouštěl o své

újmě stížnosti svých svěřenců, na něž měli podle galejního řádu

právo.

T. B. Corn zavítal na Readrom za těchto poměrů. Jeho nenápadná

postava ve střízlivém civilním obleku se téměř ztrácela mezi

mohutnými těly dozorců, z nichž žádný nebyl menší šesti stop a tří

palců a jež všecky plukovník Rennel převyšoval minimálně o půl

hlavy. T. B.

Corn si vybral dobu, kdy nemohl být spatřen převáděnými trestanci,

poněvadž mnohému z nich byl znám a nevěděl jistě, jak svou věc

Ted Brent vlastně zařídí.

Jeho legitimace mu pomohla ke vstupu, ale přesto se dosti načekal,

než ho pustili dovnitř čtverce z mohutných a vysokých zdí. Mezi

hradbou a vlastní věznicí zbývalo kolem dokola místo široké asi

dvacet yardů, mnohdy ještě zúžené přístavbami, v nichž byly

umístěny byty dozorců a kanceláře. T. B. Corna uvedli do jedné z

nich a pak měl příležitost podat ruku velikému plukovníku

Rennelovi, který seděl jen ve vestě za stolem, kouřil z dlouhé dýmky

a něco právě psal.

„Scotland Yard,“ plukovník Rennel měl zvučný hlas, uvyklý velet,

„konečně se dozvíme něco o Lon Garaldovi.“

„O Lon Garaldovi se můžete dozvědět jenom to, že už ho víckrát

neuvidíte,“ řekl T. B. Corn, přijímaje nabízenou židli, „a sice proto,

že bude zkráceným řízením poslán rovnou na šibenici.“

„Jakmile ho chytnete.“

„Jakmile ho chytneme,“ kývl T. B. Corn.

„Slyšel bych rád, že už ho máte.“

„Potřebujeme jen vztáhnout ruku. Ale jeho záležitost je spojena s

jinou, která mu doposud dopřává svobody. A to je záležitost Ted

Brentova.“

„Ochránce nebohých,“ řekl plukovník hlučně a uhodil pěstí na stůl,

„naše strašidlo a naděje mých děťátek. Kdybych ho u všech^rohatých

ďáblů jednou dostal sem! Dělal bych mu Ochránce sám a tak

svědomitě, že by se mu každé noci o mně zdálo. Patrně Lon Garald

utekl rovnou k němu?“

„Nějak podobně se to přihodilo,“ odpověděl T. B. Corn mírně, „a

my, právě sledujeme Ochránce na jeho pokřivených cestách. Za

krátkou dobu ho sem patrně přece dostanete, nebude-li deportován

rovnou do Austrálie. Předtím však bych vás prosil o řadu laskavostí,

které si sice zamlouvám předem, ale o kterých se nemohu dosud

vyslovit s naprostou určitostí.“

„To vypadá zmateně,“ usoudil plukovník, „vy lidé ze

Scotland Yardu si vůbec libujete v tajnůstkářství. Jak

chcete, abych vám prokazoval laskavosti, když ze sebe

nemůžete dostat, o co jde?“

„Částečně to ze sebe dostanu,“ pravil T. B. Corn přesvědčivě,

„alespoň svou první žádost. Další přednesu až podle okolností. Máte

tu vězně číslo 113, plukovníku. Ten člověk mne obzvláště zajímá.“

„Nejde-li o nic jiného, řeknu vám, co je s ním. Hoďte sem index,

Hyde. Číslo 113.“

Hyde přinesl velkou knihu a když T. B. Cornovi se podařilo

odmítnout doutník, nabízený s tvrdošíjnou upřímností, rozevřeli listy.

„Sto třináct. Joseph Rokeby. Šest let nucené pro vraždu. Výborné

chování. Doporučen. Žádný disciplinární trest.“

„Kdy má být propuštěn?“

„Za půl roku,“ ukázal plukovník tlustým prstem, „ani ne. Uběhlo mu

to, co? Je doporučen k milosti, to však ho z ničeho nevytrhne.

Vydržel-li to tak dlouho … Vyšetřovací vazba nebyla započítána.

Zapište si jeho nacionále, inspektore, chcete-li. Nebo ho potřebujete

vidět ?“

„Ani to, ani ono,“ řekl T. B. Corn, sklapnuv knihu, „chtěl bych něco

jiného.“ „Eh?“

„Zavřete ho ihned do cely a nepouštějte ho do lomů tak dlouho,

dokud vám neřeknu.“

Plukovník měl ve zvyku nakrucovat své husarské kníry, byl-li něčím

překvapen.

„To pro něj znamená prázdniny,“ řekl zvědavě, „jakým způsobem si

zasloužil tuto vaši protekci?“

T. B. Corn pokrčil rameny.

„Řeknu vám to příležitostně. Je v tom Ted Brent, rozumí se.“

Plukovník měl také ve zvyku tlouci pěstí do stolu, byl-li něčím

rozzloben.

„Ted Brent? Snad nechce osvobodit číslo 113?“

„Chce podniknout něco ještě odvážnějšího,“ odpověděl T. B. Corn.

Plukovník měl ještě jiný zvyk a sice koulet očima a ohlížet se po

svém karabáči, jestliže jeho nálada dostupovala vrcholu. T. B. Corn

se tedy zdvihl.

„Je to prozatím všecko,“ pravil, „doufám, že najdete pro uzavření

čísla 113 nějakou záminku, poněvadž záleží na tom, aby netušil, že

se něco děje.“

„Našel bych sto záminek,“ řekl plukovník ochotně, „ale nebudu

hledat žádnou. Moji hoši jsou zvyklí tomu, že s nimi strkáme sem

tam.“

Vyšel ven s inspektorem, aby dal příslušné rozkazy.

„Podle mého soudu,“ pravil potom na rozloučenou, „v Readromu má

být pokoj. U nás neexistuje nic než disciplina. Nevidím rád, když se

tu dějí nějaké intriky. Čert vezmi toho vašeho Ochránce. Readrom

nechal doposud v klidu. Což jste mu pořádně nenatloukli u Severního

Expresu? Mám tu dva, kteří se toho zúčastnili.“

„Jemu jsme bohužel nenatloukli,“ řekl T. B. Corn, nechávaje potřásat

mohutně svojí rukou, „ale nebude na svůj díl dlouho čekat, buďte bez

starosti.“

Ted ‘Brent s Lon Garaldem odbyli lunch na zámku opět o samotě.

Archie sice své matce domlouval, ale lady Marie byla přestrašena,

jak správně předvídal Jerome Hogath, a proto se Ted Brentovi

vyhýbala a nepustila do jeho blízkosti ani svého manžela ani Archie-

ho. Archie pak pro všecko doporučil Cathe, aby se tam rovněž

neukazovala, jestliže nemohl být s ní. Sir Reginald se stejně málo

objevoval. Ted Brent však měl plnou hlavu jiných starostí a byl rád,

že je osamocen. Lon Garald většinou nemluvil a mračil se.

„Je to neudržitelné,“ řekl Archie Cathe příležitostně, „a musí to brzy

prasknout. Mama přemýšlí a mám za to, že dá brzy rozkaz k odjezdu.

Jak jenom tě tu potom nechám, Cathe?“

„Nenecháš mne tu přece, Archie,“ odpovídala rozladěně, „buď mne

vezmeš s sebou nebo tu zůstaneš.“

Archie sice navrhoval siru Reginaldovi, aby Ted Brenta s jeho

podařeným asistentem prostě vykázal z Holbornu, ale sir Reginald

prohlásil, že je to nemožná věc.

„Myslím,“ dodal, „že by s tím ani pan Corn nesouhlasil. Přece víte,

že mu záleží na tom, aby ti dva byli ponecháni v klidu. Jestliže jsme

mu to už jednou slíbili, nelze nic počít.“

„Ale to je zoufalá situace,“ namítal Archie, „považte, sire Reginalde,

že není možno, abyste tu zůstal s Cathe sám, máte-li tu takovou

společnost.“

„Jste tu přece vy,“ odvětil stařec nevlídně.

„Ale nebudeme tu dlouho, to je to. Moje mama už na mne naléhala,

abych vás požádal o ruku Cathe. S tím úmyslem jsme sem přijeli a

jestliže já pořád mlčím, je to jistě neslušné.“

„Nemlčte tedy, mladíku.“

„A jak to dopadne?“ zeptal se Archie, jenž pořád ještě doufal, že se

stařec umoudří. „Odpovím vám před vašimi rodiči.“ „A co

odpovíte?“

„To, co už jsem mnohokrát řekl vám.“

„Že mi Cathe nedáte?“

„Ano.“

„Pak mne chrání jen úcta k vám před vyjádřením mých pocitů, sire

Reginalde. Máte srdce nebo kus cihly? Moje mama to dlouho

nevydrží a zeptá se vás sama, jakmile trochu zapomene na svou

hrůzu před panem Thompsonem a jeho hrdlořezem. Pak složíme

kufry a jsme v prachu dřív, než uplyne hodina.“

„O vašem poměru k vaší matce mám svůj vlastní názor,“ řekl sir

Reginald a nechal ho stát.

Archie si dovedl živě představit, jak tento názor vypadá a zatínal

pěsti. Hledal však všemožné cestičky, aby se nemusel dát na onu

nejpřímější, totiž vypovědět poslušnost na všecky strany a jednat

podle své hlavy přes vůli rodičů svých i své snoubenky. Viděl však

stále jasněji, že nic jiného mu nezbývá. Cathe sama se již počínala

mračit, pokládajíc ho vůči jeho matce za zbabělce, a Archie marně

poukazoval na to, že jeho otec je mnohem starší a zkušenější, a přece

poslouchá lady Marii jako hodiny. Ostatně Archie byl vychován ve

stoprocentním konservatismu venkovských šlechticů a stopy toho z

něj nesetřel ani několikaletý pobyt v Oxfordu.

„Nemůžeš mne vinit z liknavosti, Cathe,“ říkal, „moje liknavost je ve

skutečnosti rozvážlivostí. Když uvidíme, že to jinak nepůjde,

vezmeme nohy na ramena.“

„K tomu musí dojít,“ odpovídala Cathe, která byla daleko rychleji

rozhodnuta, než on, „potom nás budou ještě prosit, abychom se

vrátili, ftekni to svému papa, Archie. Ten nás pochopí a půjčí nám

nějaké peníze…“

„Čertovské peníze,“ bručel Archie a škrábal se mrzutě za uchem.

„Jaký ty bys byl dobrý mládenec, Archie,“ smála se Cathe, jako by

právě ochutnala něco hodně kyselého, „kdyby, nebylo tvé mama.“

„To uznávám plně, Cathe. A máme-li už být tak neuctiví, hoďme je

do jednoho pytle s tvým papa a jeho bláznivým klášterem.“

Archie cítil, že sira Reginalda začíná nenávidět a měl mnohdy tisíc

chutí zmáčknout jeho vrásčitý krk. V očích sira Reginalda objevoval

pojednou lstivost a škodolibost a třebaže se s tím nikomu nepřiznal,

chápal den ze dne více, jak je možno někoho umlátit pěstmi k smrti.

Sir Frances Joyce byl ovšem figurkou ze všech nej-lhostejnější.

Ačkoli si původně představoval své prázdniny na Holbornu o mnoho

příjemnější, nenaříkal si ani slovem. Pouze tiše snil o proudící říčce

plné pstruhů a velkolepých výletech, které mu Cathe v Londýně

slibovala. Sir Frances nyní nekonal ani malé procházky a často

odkládal svůj doutník, poněvadž pro lady Marii příliš čpěl. A bylo

mu následkem toho milejší, když jeho paní mluvila o návratu, ačkoli

mu zase působilo starosti, co tomu bude říkat Archie.

„Opravdu,“ řekla mu lady Marie jednoho odpoledne, „je nutno to

skoncovat, Francesi. Moje nervy jsou zni-ceny.

Bylo horko, sir Frances seděl v jedné lenošce a lady Marie v druhé.

Obě okna pokoje byla zatažena záclonami, protože slunce pražilo

rovnou do nich, a následkem toho bylo místo horka dusno a přítmí.

Na bezvlasé lebce sira Francese stály krůpěje potu a lady Marie

otírala nepřetržitě hedvábným kapesníkem svůj rudý obličej. Ven se

nesmělo, protože venku se právě potloukali Ted Brent s Lon

Garaldem. Rodina sira Francese Joyce chodila na procházky jen

tehdy, když Ochránce a jeho druh byli v zámku.

„Příšerné poměry, Francesi. Proč Archie stále odkládá promluvit

vážně se sirem Reginaldem?“

„Nevím, drahá Marie,“ odvětil sir Frances mezi zíváním.

„Ale měl bys o tom přemýšlet. Jaký ty jsi člověk, Francesi. Archie

nemá svědomí se svou matkou. Je to nevděčný chlapec.“

„Archie je vůbec uličník, drahá Marie.“

„Jak to mluvíš, Francesi? Archie je dokonalý hoch.“ „Archie je

anděl,“ opravil se sir Frances. „Archie je zaslepený anděl,“ řekla lady

Marie důrazně.

„Archie je tedy zaslepený anděl,“ přikývl sir Frances, „jak chceš,

drahá Marie.“

„Archie musí říci dnes o ruku Cathe. Myslím, Francesi, že už o tom

se sirem Reginaldem předběžně mluvil, a že sir Reginald mu patrně

nedal naděje. Tuto urážku tvé rodiny Archie, zaslepenec, přehlíží.

Jestliže se dnes nevysloví, zeptám se sira Reginalda sama. A potom

budeme moci odjeti ihned. Buď vezmeme Cathe s sebou jako

Archieho snoubenku pod mým dohledem, nebo ji nevezmeme s

sebou. Ale rozhodně odjedeme s místa, kde se nám blýskají nože a

revolvery nad hlavou.“

„Přeháníš, drahá Marie.“

„Francesi?“ sir Frances se vždycky přikrčil při podobně tázavém

vyslovení svého jména, „víš snad, co říkal pan … jak se jmenoval?“

„Corn.“

„Pan Corn, ano. Víš přece, co říkal o specialitě toho příšerného

zabiječe? Jsem zrovna jeho typem. Jaká hrůza, Francesi! Jsem typem

pro jeho dýku.“

Sir Frances na to odpovídal klidně, následkem čehož mu bylo

vyslechnouti trpkou stížnost, že nebyl nikdy milujícím manželeYn,

jestliže ho to nedojímá. Lady Marie se při tom trochu rozčilila a sir

Frances použil jejího rozčilení k tomu, aby si nenápadně zapálil svůj

doutník.

Archie ovšem upadl ve zlostné rozpaky, když mu lady Marie’

oznámila své rozhodnutí.

„Ale na to není vhodná doba, mama,“ odpověděl stoje před její

lenoškou, zatím co sir Frances se po svém synu díval jen kradmo.

„Proč by nebyla vhodná doba, Archie?“

„Musíš počkat, až se to trochu uklidní, mama. Přece je nejvhodnější

promluvit před celou společností, a celá společnost se nyní umíněně

neschází. Ty sama…“

„Dnes večer se sejde, Archie,“ odpověděla lady Marie, „dovedu být

pro tvoje štěstí statečná.“

„Vzpomínám si,“ řekl Archie, který to vůbec neoce-nil, „že sir

Reginald má dnes večer cestu někam dolů do vsi.“

„Dobře tedy,“ pravila lady Marie rozhodně, „můžeš jít, Archie.“

Archie tedy šel a sir Frances se nepokojně vrtěl.

„Doufám, Francesi, že sis povšiml jeho zdráhání.“

Sir Frances nerad kývl, ale mlčel.

„Srovnám si to sama,“ bylo poslední slovo lady Marie.

Od té chvíle visel nad Archieho záležitostí Damoklův meč. Sběh

okolností však ho zachránil alespoň na čas.

Lady Marie, přesvědčena o tom, že v rodině sira Reginalda je celá

řada nesrovnalostí, zdvihla se v příhodnou chvíli se své lenošky,

požádala svého manžela, aby ji doprovázel, a vydala se za sirem

Reginaldem. Stařec byl podle sluhových informací dole v malém

saloně. Lady Marie tam kráčela opatrně, ačkoli měla spolehlivé

zprávy, že jsou pryč oba sveřepí vrahové, jejichž byla typem. Často

se ostražitě zastavovala a sir Frances zůstával stát mechanicky za ní.

Dveře malého salonu do chodby byly otevřeny, velká těžká záclona

je však dopola zakrývala. Lady Marie zaslechla hovor v saloně ještě

dříve, než se mohla objevit ve dveřích.

„Sir Reginald má návštěvu, Francesi,“ pošeptala svému manželi.

„Odložme to tedy,“ řekl sir Frances a obrátil se ještě než domluvil.

Lady Marie ho však zadržela. „Poslouchejme,“ pravila.

Sir Frances přece nebyl zvyklý naslouchat za dveřmi, a ani u své

manželky neviděl nikdy této nepěkné vlastnosti. Podíval se tázavě,

ale mezi tím pochytil několik slov, která ho přikovala na místě. Sir

Reginald mluvil zřejmě s někým o soukromém detektivovi.

„Říkal, že je soukromým detektivem,“ mluvil návštěvník prudce, „že

je tu nějaká paní, jejíž syn si má vzít vaši dceru. Co jste žvanil,

povězte, co jste žvanil?“

Lady Marii se ztratila rudá barva z tváří, ačkoli jí bylo pořád ještě

horko, a svírala pevně ruku svého manžela.

„Ví o všem, ten lotr. Prý se vám převrací mozek a začínáte žvanit.

Blázníte? Mluvte! Copak si někdo může někdy vzít vaši dceru ?

Vysvětlete mi to, u všech čertů!“

Lady Marie se chvěla vzrušením, když klidný hlas starcův odpovídal.

„Jděte domů, Garymoore. Jste to vy, který blázní. Někdo vás chce

nachytat. Dáte-li se, budete zničen, a já …“

„Na vás mi čerta záleží,“ odpověděl druhý, jenž byl patrně velmi

rozčilen, „jde o mne, rozumíte? On tvrdil zřetelně, že jste žvanil. Ale

já vás dříve zabiji, rozumíte? Zabiji vás.“

„Buďte přece zticha, Garymoore. Nepotřebujete mne zabíjet. Chce

vás nachytat, říkám vám. Vykažte ho ze dveří, jestliže k vám ještě

přijde. Vypráskejte ho holí. Ale nemluvte hloupě, že mne zabijete.“

„A kdo mu to tedy řekl? Nikdo jiný neví, že jsme…“

„Ticho, proklatě,“ sir Reginald patrně muže strkal ke dveřím, „jste-li

už tak hloupý, že si to nedovedete pořádně rozvážit, alespoň mlčte a

držte se dřevěně toho, co…“

Bylo to poslední, co manželé Joyceovi slyšeli. Lady Marie se rychle

rozhodla,~že svou rozmluvu se sirem Re-ginaldem skutečně odloží a

táhla svého manžela spěšně pryč. Dva muži, kteří hned nato vyšli ze

salonku, neměli ani tušení, že byli vyslechnuti.

„Do mého pokoje, Francesi, do mého pokoje, nebo omdlím. Kam jen

to zapadl ten nešťastný Archie?“

Doutník sira Francese vyhasl, protože sir Frances na něj zapomněl.

Vešel za svou manželkou do pokoje se staženými záclonami a na její

rozkaz uzamkl dveře, ačkoli to považoval za zbytečné.

„To se musí dozvědět pan… jak se jmenuje, Francesi?“

„Corn.“

„Pan Corn, ano. Pošli Archieho do té myslivny.“ „Archie je někde

venku. Počkáš-li zde, drahá Marie…“

„Za nic na světě. V tomto hnízdě lupičů a vrahů? Kdo byl ten muž,

který siru Reginaldovi vyhrožoval zabitím? Bydlet v blízkosti

Readromu je totéž jako bydlet v blízkosti hnízda sršňů. Nebudu zde

sama, Francesi.“

„Pojď tedy se mnou. Malá procházka …“

„Francesi?“ Sir Frances se přikrčil, „jsi snad dosti statečný, abys mne

ubránil, kdybychom překvapili někde v lese ty dva vrahy při pálení

mrtvol?“

„Potom však nevím, drahá Marie …“ sir Frances vzdychl,

„počkejme tedy, až přijde Archie.“

„Proč bychom čekali, až přijde Archie? Zazvoň na sluhu. Pan … jak

se jmenuje, Francesi?“

„Corn.“

„Pan Corn už najde cestu sem. Bůhví, kde ti dva…“

Sir Frances tedy poslušně zazvonil na sluhu a poslal ho s tajným

vzkazem do myslivny. Ale T. B. Corn v myslivně nebyl.. Měl tou

dobou jinou práci, která vyžadovala celých sil jeho i sil Jerome

Hogatha. Ted Brent právě podnikal svou úžasně smělou výpravu do

lomu.

15

Toho dne řekl Ted Brent Lon Garaldovi:

„Vezmete z mého kufru ty a ty věci a je vaší starostí, abyste se dostal

s tím nenápadně ze zámku. Počkáte na mne tam a tam a pak půjdeme

k letohrádku. Jak dlouho trvá polední přestávka v lomech?“

„Půl hodiny až hodinu,“ odpověděl Lon Garald zamračeně.

„Přesně ve dvanáct začíná?“

„Zdá se.“

„Dobře. Jděte.“

T. B. Corn nechodil při svém stopování na Holbornu příliš blízko za

Ochráncem. Raději riskoval, že mu na chvíli zmizí, než aby se

vydával v nebezpečí spatření. Následkem toho i tehdy, když se Ted

Brent připojil k Lon Garaldovi nesoucímu nevelký kufřík, počkali s

Jerome Hogathem nějakou chvíli a pak teprve vykročili za nimi.

Ted Brent mířil k letohrádku. Letohrádek byl skryt se všech stran, a

ani z úzké lesní cesty nebyl vidět do daleka, poněvadž cesta se často

kroutila podle skály jako had. T. B. Corn a Jerome Hogath si museli

počínat opatrně a udržovat bezpečnou vzdálenost. Tím se stalo, že

Ted Brent s Lon Garaldem jim zmizeli jako kdyby se propadli do

země, a protože T. B. Corn nevěděl o vchodu do skály za otáčecím

kamenem, promrhali celou hodinu obezřelým plížením se -po lese i

dále dolů po cestě, než se sešli s rozpačitými obličeji u letohrádku.

„Tudy vede cesta do lomů, Hogathe,“ řekl T. B.Corn, „věřím tomu

více než kdy jindy.“

„Věřit můžete,“ odpověděrHogath, stále ještě se rozhlížeje, „víra

vaše vás uzdraví.“

„Nepleťte do toho biblické výjevy. Je přece jisto, že sem šli a tady

nejsou.“

„Vylezme po schodech,“ poradil Jerome Hogath.

Učinili tak a prošli oba ochozy, hořejší i dolejší, několikrát sem a

tam. Kdo nevěděl o otáčecím kameni, mohl ho objevit jen pouhou

náhodou. A T. B. Corn neměl takového štěstí. Díval se sice po zdech,

ale kamenů zde byly spousty a jeden jako druhý. I kdyby ho to bylo

napadlo, byl by musel věnovat prohlídce týden. Podle citu ohmatával

spíše dlažební kameny v dolejším ochozu. Ale pak toho nechali.

„Je-li tu nějaká cesta, dozvíme se o ní dodatečně, Hogathe.

Důležitější je, že víme o jejích koncích. Na tomto konci jsme my a na

druhém jsme zabednili Josepha Rokebyho do cely.“

„Máme to tedy dobře zařízeno,“ odpověděl Jerome Hogath a T. B.

Corn nemohl vyzkoumat, jak to vlastně myslí.

Obě dvojice od sebe oddělovala pouze čtyři stopy silná kamenná

zeď, a přece neměly o sobě navzájem tušení. A zatím co T. B. Corn s

Jerome Hogathem si lehli na různá místa do lesa, aby hlídali

letohrádek, poněvadž alespoň Lon Garald přece musel odněkud

nakonec vyjít, přeměnil Ted Brent pokoj za kamenem v divadelní

šatnu a Lon Garald a jmenoval svým garderobiérem.

Ted Brent seděl u stolu, převlečen do plátěných tre-staneckých šatů a

líčil svůj obličej. To jest vtíral do kůže kaši vyrobenou z krému a

barevných pudrů. V necelých deseti minutách nabyl oné typicky

šedivé barvy, kterou se vyznačovali všichni nešťastníci, jejichž obli-

čeje po dlouhou dobu vpíjely kamenný prach, pot a slunce. Lon

Garaldovi bylo svěřeno zrcadlo do jedné ruky, ostrá elektrická

svítilna do druhé, ale nebyly mu svěřeny nůžky ani břitva. Ted Brent

se zbavil svých vlasů sám, zdánlivě si nevšímaje vyvalených očí a

sevřených úst Lon Garaldových, prozrazujících jeho pocity.

Byl s tím hotov ještě před půl dvanáctou hodinou polední. Lon

Garald ho ujistil, že může poměrně nepovšimnut přecházet za

polední přestávky po lomech, ne-bude-li si počínat příliš nápadně.

Lon Garald to myslel upřímně, poněvadž Ted Brent se netajil tím, že

pošle smečku dozorců okamžitě po Lon Garaldově stopě, kdyby byl

náhodou prozrazen. A Lon Garald ho sám proto upozornil na

nedostatek líčení za uchem a opravil mu to. Pak mu svítil do obličeje

zcela zblízka a prohlásil, že je to uspokojivé.

„Máte to ve všech pórech,“ bručel, „nikdy to nesmy-jete. Ukažte

ruce.“

Nebylo lepšího odborníka nad Lon Garalda. A jestliže Lon Garald

usoudil, že je to dobré, mohl být Ted Brent kliden.

Pak sestoupili tapetovými dveřmi do tmavé a nerovné chodby. Lon

Garald kráčel napřed a Ted Brent se svítilnou za ním. Lon Garald

nesl židli, která měla umožnit výstup k díře v lomu, poněvadž při

svém posledním výstupu tudy tahali po hladké skále jederi druhého.

Tato chodba vznikla bezpochyby před lety sama sebou. Snad byla

kdysi otevřena směrem nahoru, ale pak ji zavalily kameny a zanesla

země. Ten, kdo ji objevil, uvolnil místy cestu* prokopáním sesypané

hlíny. Neměla stropu jako by měla jeskyně. Nad hlavami obou

chodců byly ve značné výšce vklíněny mohutné balvany a bylo

možné, že lidská ruka ucpala ř některé otvory s vnějška, jež potom

tam nahoře zarostly travou a porostly stromy. Jen někde bylo třeba se

shýbat, ale často se sotva protáhli, jak se chodba úžila. Dojem z ní

byl tísnivý a nad hlavou hrozilo zdánlivě nebezpečí zasypání a

rozmačkání spoustami kamení.

Chůze byla obtížná i proto, že pod nohama se Často objevovaly

hluboké díry nebo se nalézaly špičaté kameny. Vzdálenost, kterou

bylo možno projít po rovině nejvýš za čtvrt hodiny, procházeli

dvakráte tak dlouho. Konečně se však před nimi objevil malý světlý

bod a Ted Brent zhasil svoji svítilnu.

Pak kráčeli po paměti, klopýtajíce a zachycujíce namáhavě zrakem

nepatrné pablesky denního světla. Rozzářený bod se zvětšoval ve

skvrnu do šířky roztaženou a i chodba se rozšiřovala tak, že mohli

kráčet vedle sebe. Půda tu byla pokryta hlubokým pískem, do nějž se

nohy bořily a těžko vytahovaly. Za nějakou chvíli už se mohli dobře

orientovat podle šedivých záblesků po skalních stěnách a stanuli

konečně u cíle.

Lon Garald odmetl písek, podložil židli kameny a přistavil ji ke

vchodu bez zbytečného hluku. Pak ustoupil stranou a Ted Brent

vylezl nahoru, přistrkuje opatrně hlavu k díře.

Výhled byl stíněn spodkem převislé skály, pod níž kdysi Lon Garald

musel vlézt. Uváživ okolnosti, Ted Brent se nebál vysunout trochu

hlavu ven. V tomto hlubokém stínu nebylo jistě ze sluncem zalitých

lomů ničeho vidět.

Proti díře byla malá rovinka posetá kamením a nepravidelnými

balvany. Napřed ji uzavírala nerovná skalka, kryjící asi někdejší

máchnutí Lon Garaldova krumpáče. Velké kameny byly nakupeny i

na jiných místech, jako by rozmetány nějakým výbuchem. Ted Brent

věděl, že vlastní lomy jsou nad a za ním a zde že se pouze roztloukají

velké balvany a připravuje se štěrk. Ráz nejbližšího okolí měl vryt v

paměti od své první návštěvy. Nyní se rozhlížel hlavně po lidech,

kterých tu tehdy nebylo.

Nemohl vidět v pravém úhlu napravo a nalevo. Ale bylo času dost se

informovat rychlými pohledy, až vyleze z díry alespoň do půl těla.

Zatím spatřil trestance sedícího zády k němu asi ve vzdálenosti deseti

yardů. Opodál vyčnívala kulatá čepice dozorce, rozhlížejícího se po

krajině. Průrvou doprava se otvíral pohled na několik postav v

plátěných hadrech, s charakteristickými pohyby podávaného jídla do

úst. A to bylo všecko. Ted Brent slezl se židle.

„Vylezu ven, Garalde,“ řekl tiše, „toho, kterého sem pošlu, dopravte

na druhý konec chodby co nejrychleji.“

„Dobře,“ kývl Lon Garald, „nemusíte to říkat dvakrát. Dostane ty

hadry a může běžet.“

„Než odejdete do zámku, důkladně se oprašte. Dnes už se do chodby

nevracejte. Až zítra v poledne, rozumíte? Neříkám, že přijdu. Možná,

že až za dva nebo za tři dni. Uniknu zpět nejsnáze v poledne. Jak

dlouho zůstávají trestanci pracovat na jednom místě?“

„Až týden,“ vrčel Lon Garald, „podle okolností. Vpo-ledne můžete

přecházet, nejste-li zrovna nahoře u trhání skal, jako já jsem dlouho

byl. To vám říkám, kdyby vás tam náhodou strčili, nemáte naděje,

leda až zase za půl roku nebo ještě déle.“

„Budete tedy na mne čekat půl roku, Garalde.“

„Budu čekat třeba rok,“ odvětil Lon Garald a sevřel nůž v kapse.

Ted Brent se opřel rukama a vytáhl se. Lon Garald mu pomohl,

sevřev jeho nohy nad kotníky, aby usnadnil práci bez hluku. Ted

Brent vystrčil celý trup z nízké díry a pohlédl rychle doprava i

doleva. Zprava byl kryt skalou’. Vlevo mezi kameny, kde byl trochu

svah dolů, stál dozorce s puškou pod ramenem a. shlížel k silnici,

obrácen zády. Byl tak daleko, že nemohl postřehnout nevyhnutelný

šramot Ochráncových těžkých bot.

Ted Brent vylezl zpod kamenné střechy po všech čtyřech co

nejrychleji. Po pěti yardech sedl po tureckém způsobu na zem a

přehrnul okraj blůzy, aby jako náhodou zakrývala místo, kde měl

plíšek s nazdařbůh voleným ěíslem.

Trestanec před ním se krátce ohlédl, žmoulaje v ú-stech veliký kus

chleba, ale odvrátil se zas. To byl první úspěch Ted Brentův.

Seděl pět minut. Nedaleko něho přešel dozorce. Nepodíval se na něj,

nejvýše snad jen letmo. To byl druhý úspěch a Ted Brent se zdvihl.

Ten, který seděl na kameni před ním, se nehodil. Byl to malý zakrslý

mužík a záměna by byla nápadná. Ted Brent se dal přímo vpřed a

obešel klátivým krokem skalku. Sedl opět na nějaký kámen. Viděl

několik káranců ve skupině a stal se svědkem toho, že dozorce je

rozehnal surovými slovy a pažbou své Winchestrovky. Od útěku Lon

Garaldova nesměli readromští trestanci prodlévat ve větších

skupinách, než po dvou.

Jak se rozdělili, odešel jeden z nich pomalým krokem dozadu, lehl si

na břicho a obhlížel krajinu. Byl snad jen o něco málo větší, než Ted

Brent. Ochránce, jenž měl správný názor o svých rozměrech,

studoval ho několik minut. Rozdíl nebyl velký. Ve srovnávací řadě je

možno ostatně trochu stoupat na špičky.

Obličej muže viděl Ted Brent z profilu a konstatoval, že mu není

vůbec podoben. Na tom však nezáleželo. Charakter obličejů se v

Readromu ztrácel. Oholené hlavy a opálené krky byly společnou

známkou všech. Všichni měli tupý výraz beze stop inteligence a

jejich individualita byla ubita těžkou otrockou prací. A Ted Brent

sám se tvářil tak, jako by byl velmi unaven a netečný zrovna jako

oni.

Odhadl čas. Do zahájení práce chybělo ještě dobré půl hodiny. V

obličeji muže ležícího na břiše se objevila touha, jak se díval po širé

krajině a Ted Brent se rozhodl jeho touhu vyplnit za necelou půl

hodinu. Muž se dokonce usmíval, zapomínaje patrně stále více na

svou situaci. Ale pak na něj padl náhle stín dozorce, kráčejícího

kolem s přísným pohledem a s puškou jako by připravenou k ráně a

muž upadl do dřívější neteěnosti. Ted Brent, nepovšimnut, se zdvihl.

Trestanec se ohlédl a setkal se s jeho očima. Ztrnul. Pohled Ted

Brentův byl pohledem, který byl v Readromu cizí. Muž učinil

zmatený posunek a Ted Brent, položiv prst na ústa, přiblížil se těsně

k němu.

„Jsem Ochránce,“ řekl tiše, nakloniv se až k jeho uchu, „chovejte se

klidně.“

Posadil se vedle něho. Položil mu jednu ruku na koleno a druhou

učinil kruh, objímající rozlehlý kraj pod nimi.

„Kolik máte ještě sedět?“

„Deset,“ zakoktal muž, polykaje sliny.

„Chcete ven?“

Neodpověděl. Ted Brent se mírně usmál a ukázal prstem na jakýsi

bod daleko za silnicí.

„Dejte mi vaše číslo. Pomalu. Není třeba, aby se vám chvěly ruce.

Pomalu, povídám. Připněte si moje. Seďte. Kde pracujete?“

„Tam,“ ukázal.

„Budu pracovat místo vás. V které cele jste?“ „Nahoře v osmnáctce.“

Ted Brent kývl.

„Dobře. Odpoledne můžete jít, kam chcete, a dostanete na to civilní

šaty. Srozuměn?“

Pohádka o Ochránci nebohých kolovala vždycky. Bylo věcí každého,

chce-li tomnvěřit nebo ne. Ale když se ukázala skutečností, vypadala

jako sen. Trestanec si promnul oči a pohlédl na záhadného muže jako

na strašidlo.

„Jděte,“ řekl Ted Brent suše, „obejdete skalku za námi. Neohlížejte

se. Přímo proti ní uvidíte tmavou díru pod kamenem. Tudy utekl Lon

Garald. Vlezte tam nohama napřed. Tam se vás někdo ujme.“ „Lon

Garald tudy …“

„Seberte se. Jděte pomalu, rozumíte? Jak jste mohl vraždit, jste-li tak

ztřeštěný?“

Muž pootevřel třesoucí se rty.

„Nevím…“ řekl zmateně, „co za to chcete?“

„Nic, blázne,“ pravil Ochránce probodávaje ho studeným pohledem,

„všecko záleží na tom, zdali tam dovedete vlézt tak, aby vás žádný

neviděl. Seďte raději malou chvíli před tím, až bude kolem

bezpečno.“

Muž se zdvihl. Ted Brent se po něm neohlédl. Sledoval jen sluchem

jeho pomalu se vzdalující kroky.

Zmizel dávno za skalkou, když přišel opět velký dozorce, zakrývaje

Ted Brentovi pohled do slunce. Zastavil se a obrátil. Ted Brent se

díval netečně do krajiny.

„Válet se na břiše, to tak. Tvoje štěstí, že ses posadil.“

Uhodil pažbou do země, jako by to byla Ted Brentova záda. Odplivl

si a pokračoval v obchůzce.

Ted Brent se usmíval, když zašel, a Ted Brent se smál jen tehdy,

když měl k tomu příčinu. Pak se namáhavě zdvihl a obešel skalku.

Díra pod kamenem byla opuštěná jako mírně pootevřená tlama

draka, ležícího na zemi. Ted Brentův muž tam již nebyl.

Za tři minuty nato projel vzduchem ostrý hvizd pí-šťaly vrchního

dozorce. Poslušný hluk sbíraných nástrojů následoval bezprostředně.

Ted Brent se shýbl pro kladivo a zdvihl je do výšky.

Kolem se ozývaly rány a těla se hrbila k zemi v práci bez úsměvů a

beze zpěvu. Dva dozorci stáli vzadu a jeden z nich kouřil cigaretu.

Ted Brent spustil nazdařbůh kladivo do kamení.

16

„Počkám tu hodinu,“ řekl T. B. Corn Hogathovi, „jestliže se za

hodinu nic nepřihodí, nechám vás tu a poběžím do Readromu.“

„Za hodinu se určitě něco přihodí,“ odpověděl Jerome Hogath s

takovou jistotou, že T. B. Corn tázavě vzhlédl.

„Za hodinu totiž usneme,“ vysvětlil to Hogath, „protože je pod

stromy chládek a ticho. Cvrlikání mravenců nás nevyruší a zatím si

Ochránce dodělá svoje.“

T. B. Corn pohladil s praskotem strnisko prošedivělých vousů.

„Vy tedy tvrdíte, že přihodí-li se něco, nebudeme o tom vědět?“

„Naopak. Tvrdím, že se nepřihodí nic, o čem bychom věděli.“

„To mi jenom dokazuje, že jste se minul s povoláním, Hogathe. Váš

otec vám měl poradit, abyste se učil kuchařem.“

„Toužíte patrně po kuchaři, který by vám vařil stravitelnější věci, než

Ochránce,“ odpověděl Hogath, lehaje si do suchého jehličí, „bohužel

jsem se kuchařem ne-vyučil a mohu vám v přítomné chvíli posloužit

jenom tím, že zavrtám šípy svých očí do letohrádku.“

„Při čemž samozřejmě zapomenete na svou poznámku o usnutí.

Řekněte mi, kde jste slyšel cvrlikat mravence?“

T. B. Corn usedl na zem dvacet nebo třicet yardů dále. Byl tím

získán přehled po letohrádku se všech tří stran-i. po jeho nejbližším

okolí. T.B, Corn doufal pevně, že se něco přihodí,’ ale celou hodinu

čekali marně. Za tu dobu neviděli živé bytosti kromě brouků a jedné

veverky. T. B. Corn přidal čtvrt hodiny. Pak ještě čtvrt, poněvadž

věděl, že za dne se Ted Brent do blízkosti Josepha Rokebyho nemůže

dostat. V další čtvrthodině povstal a kráčel k místu, kde leže konal

svou povinnost Jerome Hogath.

„Nespím, jdete-li na kontrolu,“ pravil J. Hogath, aniž by se pohnul.

„Mluvte tiše,“ připomenul T. B. Corn, „má-li se něco přihodit,

přihodí se to nyní. Počítám, že právě skončila polední přestávka v

lomech. Jestliže se tam Ochránce nedostal, vrátí se svou tajemnou

cestou a jestliže se tam dostal, vrátí se Lon Garald.“

„Máte-li to tak přesně vypočítáno, pročpak utíkáte se svého místa?“

Hovořili šeptem. T. B. Corn seděl v dřepu u Hogatho-vy hlavy a

přikládal dlaně k ústům.

„Vrátím se tam. Jdu vám jenom říci, že přesně za čtvrt hodiny ze

ztratím. Nedělejte si z toho nic a nevzdalujte se tak dlouho, dokud

neuvidíte něco, co by vás k tomu opravňovalo. Až přijdu zpět,

domluvíme se o dalším.“

„Kéž by byla fakta alespoň z padesáti procent tak pevná, jako víra ve

vaše kombinace,“ řekl Jerome Hogath, „můžete odejít třeba hned.

Obstarám to spolehlivě.“

T. B. Corn však se ještě nevzdálil, když se opravdu něco přihodilo. V

hořejším ochozu letohrádku, kam nemohli vinou své nízké polohy

dobře dohlédnout, vznikl nějaký šramot. T. B. Corn lehl okamžitě na

zem Ho-gathovi po boku a vrazil loket do jeho žeber. Jerome Hogath

však tohoto upozornění nepotřeboval, poněvadž natáhl sám uši při

prvním zvuku. Kývl jen uznale hlavou a ani se nehýbal.

Jejich poloha byla taková, že byli skryti hradbou borovicových

kmenů bezpečně proti pohledu od letohrádku, při čemž však mohli

snadno najít skulinu pro výhled na všecka místa před sebou. A tak

spatřili Lon Garalda s jeho převislými černými vousy, naklánějícího

se přes zábradlí a rozhlížejícího se na obě strany. Patrně byl

spokojen, protože zase zmizel. A pak se ozvaly kroky po kamenné

podlaze směrem ke schodům.

T. B. Corn a Jerome Hogath se na sebe podívali s porozuměním.

Byly to kroky dvou osob, ale druhou osobou, která se jim ještě

neukázala, byl těžko Ted Brent. Lon Garaldovy kroky zněly

pravidelně a kroky druhého nepravidelně. Lon Garald ho patrně vedl.

Onen druhý často šinul podrážku svých bot po hladkém kamení jako

by byl v rozpacích, jak nejlépe vykročit. Oba detektivové slyšeli

všecko velmi jasně, poněvadž stěna ochozu zvuky výborně odrážela

a posílala je rovnou do lesa.

Sešli dolů na cestu. Jeden klidný muž a jeden silně nervosní. Tento

větší a vytáhlejší, než onen. T. B. Corn s Hogathem je dobře viděli.

Větší muž měl na sobě civilní oblek poněkud nepřesně padnoucí.

Vykročil a klopýtl o nějaký kořen na cestě. Lon Garald ho chopil

rázně za rameno a otočil ho. Jak ho otočil, T. B. Corn si všiml jeho

oholené lebky v týle pod kloboukem a přikryl si dlaní ústa v tichém

smíchu.

„Nějaké peníze máte v pravé kapse,“ řekl Lon Garald ne hlasitě a ne

tiše, „neztraťte je. Jděte tudy. Jediná pitomost, kterou byste mohl

provést je ta, že byste utíkal jako zajíc. Jděte volně a vykašlete se na

každého. Před fízlem si můžete bez obav odplivnout.“

Muž něco zakoktal. Byl úplně vyděšen a šedivě bledý. Lon Garald do

něj trochu strčil a muž sáhl po klobouku.

„Nesmekejte,“ řekl Lon Garald a připojil ošklivou nadávku, „jak

byste se asi tvářil, kdyby za vámi vybuchovalo dělo?“

Díval se za ním. Muž strčil ruce do kapes, nahrbil trochu hřbet a

kráčel spěšně dolů po cestě. Když zmizel docela, Lon Garald plivl na

zem a otočil se opačným směrem. T. B. Corn a Jerome Hogath se

nehnuli ještě celých pět minut. Pak teprve T. B. Corn vstal, o-prášil

si oděv a Jerome Hogath následoval jeho příkladu.

„Doufám, že se nebudeme zase hádat, kterým směrem se nyní dáme,

Hogathe,“ pravil.

„Chcete-li chytit toho chlapíka, pak se s vámi nebudu hádat. Pomohu

vám, ačkoli se mi svírá srdce bolestí, že mu pokazíme radost.“

„Pojďme,“ řekl T. B. Corn, „nevěděl jsem, že jste kromě jiných

nevhodných vlastností také sentimentální. Dáme tomu chlapíkovi

příležitost k odplivnutí si před fízlem.“

Lapit muže na útěku znamenalo plížit se opatrně lesem a

předběhnout ho. T.B.Corn se toho podjal, kdežto na Jerome Hogatha

zbylo, aby ho nejpřípadnějším_ způsobem dohonil. To jest ani příliš

pozdě, ani příliš brzo. Při tom nesměl mít na příklad Lon Garald o

ničem tušení. Lon Garald však se jistě vracel bezstarostně k Hol-

bornu. Šlo jen o to, zdali nesvěřil Ted Brent uprchlíkovi revolver. To

však bylo málo pravděpodobné a T.B.Corn doufal, že se to odbude

bez přestřelky.

Běžel lesem, sleduje stále mezi stromy zrakem žlutou cestu.

Trestanec patrně kráčel o mnoho rychleji, než mu Lon Garald

doporučoval, poněvadž T. B. Corn byl již zadýchán a po muži nebylo

sledu. Až když vyšel z lesa, viděl ho před sebou na mezi, klesající k

silnici. T. B. Corn předpokládal, že se dá vlevo, poněvadž tudy mohl

dojít k nejbližší stanici dráhy. Jinak v okolí nebylo človíčka a T. B.

Corn tedy podnikl vyčerpávající běh velikou oklikou, používaje

úvozu, v němž nemohl být mužem spatřen.

Když doběhl na silničku, mohl si počínat docela nenucené a jít

uprchlíkovi prostě naproti. Muž ještě nedošel přes to, že kráčel dosti

rychle, přeskakuje s meze na mez. V jisté vzdálenosti za ním T. B.

Corn viděl postavu Jerome Hogatha. Odhadl místo, kde se asi všichni

setkají, a nasadil tempo podle toho.

Jerome Hogath, jenž byl ze všech tří nejvýš, pochopil to správně a

dotahoval. Trestanec se neohlížel. Když však stanul na silnici a

spatřil čtvrt míle před sebou T. B. Corna, zarazil se a učinil několik

bezradných kroků. Jak T. B. Corn předpokládal, měl skutečně

zamířeno doleva, nyní však se rozmýšlel. Zkušenému zraku T. B.

Cornovu by se jeho chování stalo podezřelým, i kdyby byl o ničem

nevěděl. Uprchlík dokonce zaclonil oči proti vysokému slunci, aby

prozkoumal člověka jdoucího proti němu. T. B. Corn neměl v

úmyslu honit se s ním po krajině, a proto se tvářil velmi lhostejně.

Muž se pak rozhlédl a viděl stejně lhostejného člověka za sebou, kte-

rý se dokonce místy shýbl pro nějakou polní květinku. A rozhodl se

nakonec tak, že se vydal přece jenom T. B. Cornovi vstříc, jenže

krokem silně nejistým a s obličejem prozrazujícím zřetelně jeho

pocity. T. B. Corn si snadno domyslel, jak těžké zkoušce jsou

podrobovány jeho nervy.

Když se potkali, T. B. Corn se usmál. Muž projevil úmysl vyhnout se

kruhem, ale T. B. Corn se mu postavil do cesty. Muž pohnul

rozčileně rukama a trhl rameny. ‘Bylo jisto, že ten druhý ho chce

zastavit. A T. B. Corn skutečně projevil zvědavost po cíli jeho cesty.

„Na nádraží,“ odpověděl uprchlík třesoucím se hlasem, „jdu na

nádraží.’ Je to dobrý směr?“

„Znamenitý,“ kývl T. B. Corn, „ale přece se tam nedostanete,

myslím. Odkud?“

„Tam,“ mávl muž rukou.

„Z Readromu?“

T. B. Corn to řekl dokonale nevinně, ale muž se přece splašil.

Uskočil. A T. B. Corn, Jtterý doposud nedělal nic jiného, než že

hladil svoji bradu, nějakým zázrakem držel v ruce revolver.

Nevykřikl však na výstrahu. Muž padl na záda přes Hogathovu

nastavenou nohu a T. B. Corn se ohavně zašklebil.

„Vstaňte,“ pravil, „vašemu dobrodružství je konec. Těšilo by mne

velice, kdybyste se přiznal, že vás to pobavilo.“

Jerome Hogath mu pomohl na nohy sám a postavil ho tak nešikovně,

že mu stál celou vahou na špičce boty a ruku měl za jeho límcem.

„Aby vás to nenudilo,“ pravil T. B., pohrávaje si svým revolverem,

„půjdeme do Readromu jinou cestou, než jste přišel. Nejdříve však se

podíváme k letohrádku. Nevíte, má-li plukovník Rennel doma

nějakou místnost bez oken? Mrzelo by nás, kdyby neměl. Můžete ho

pustit, Hogathe. Pán půjde sám.“

„Neviděl jsem dobrých deset let tak poděšeného lupiče,“ kroutil

Jerome Hogath hlavou, „čím jste v civilu?“

„Číšník,“ odpověděl muž a svěsil hlavu.

„Jaký bohulibý skutek máte na svědomí?“

„Rodina mého zaměstnavatele …“

„Kolik jich bylo?“

„Čtyři.“

„Ó je …“ řekl Jerome Hogath a mávl rukou. Muž věděl, že je konec.

Uklidnil se. Napětí nejistoty povolilo.

„Nebude-li vás to unavovat, půjdeme,“ navrhnul T.B. Corn zdvořile.

Otočili se zpět a vzali svého muže doprostřed. Bez jakékoli omluvy

mu s obou stran hmátli do kapes a muž se potácel mezi nimi, jak s

ním cloumali. Štěstí měl Hogath. Vztáhl ruku s hrstí smačkaných

bankovek.

„Tady je to,“ řekl, „nenechal jsem si ani penci.“

„To je Ochráncovo,“ pravil T. B., „schovejte to zatím, než mu to

budeme moci vrátit. Dal vám na zmrzlinu, ten starý dobrák, co?“

A pak se dali zvolna cestou zpět.

T.B.Corn byl spokojen. Věděl už, na čem je, a to bylo hlavní věcí.

Jako dobrý psycholog studoval chvíli zajatce nenápadnými pohledy

se strany, zatím co Jerome Hogath zíval nudou. Trestanec patrně

klesl na mysli do úplné apatie. Jistě svého času nevraždil se zaťatými

rty a chladnokrevně jako Lon Garald. Spíše ve spěchu, se šíleně

vyvalenýma očima, bez rozvahy, aby to bylo odbyto co nejdříve, jsa

schopen zabít sto lidí jen proto, aby žádný neprozradil jeho čin.

Takové hochy pak zlomí už vyšetřovací vazba a rok v Readromu je

úplně po-detne. A muž kráčel poslušně, odevzdán naprosto ve svůj

osud. T. B. Corn věděl, že jeho krátký výlet nebo spíše jeho konec

mu nadobro vzal chut ke všemu na světě.

„Ochránce vás zklamal, příteli. Ochránce už nemá oné kouzelné

moci, jakou se ještě vyznačoval při únosu Lon Garaldově. Vy jste

určitě poslední člověk, kterému se podařilo proniknout za dvojí řetěz

dozorců. Ale vám je to jedno, co?“

Muži to bylo úplně jedno. Jiný by byl snad vzplanul k Ochránci

nezaslouženou nenávistí. Ale hubený muž nikoli. T. B. Corn to

bezpečně konstatoval.

„Povězte nám, jak jste ee vlastně vyškrábal ven. Potřebujeme to

vědět.“

T. B. Corn při tom ani nehrozil, ani nesliboval úlevu disciplinárního-

trestu. Nic takového by bylo neúčinkovalo na mysl tohoto muže.

„Ochránce tam zůstal místo mne,“ zněla lhostejná odpověď.

„Obětoval se pro vás? Jak dojemné!“ „Nevím, zdali se obětoval.

Zůstal tam.“ „Přestrojen za trestance?“

„Nemohu říci,“ řekl muž se stopami únavy v hlase, „přišel ke mně

trestanec, kterého jsem nikdy neviděl, zeptal se mne chci-li ven,

vyměnil si se mnou číslo a poslal mne pod skálu…“

„Poslal ho pod skálu. Slyšíte, Hogathe? Vypravujte nám to pořádně,

hochu.“

Muž byl tak zničen, že T. B. Corn uschoval bez obav svůj revolver a

pustili dokonce jeho rukávy. Vyprávěl všecko a nakonec vzdychl.

„Budete-li vzdychat, určitě mne rozpláčete,“ řekl potom T. B.

kormutlivě, „jaké jste měl číslo?“

„Devadesát jedna.“

„Pamatujete si přibližně místo, kde jste vyšli ze zdi letohrádku?“

„Snad. Nevím. Nesmíte se zlobit, jestliže vám hned neukáži. Byl

jsem tak překvapen …“

„Vyděšenec,“ zavrčel Jerome Hogath, jenž doposud mlčel, „doufám,

že nejste tak sebevědomý, abyste se domníval, že vás Ochránce

potřebuje do své tlupy?“

„Leda za posluhovačku,“ řekl T. B. Corn kousavě, „je to výhodnější

způsob, než inserát.“

„Nevím, k čemu by mne mohl potřebovat,“ pravil muž nedotčeně,

„nebudu už nikdy loupit.“

Došli k letohrádku a T. B. Corn našel snadno vchod do skrytého

pokoje, počínaje si při tom 8 patřičnou opatrností. Lon Garald však

nebyl nablízku a Ted Brent zajisté cvičil dosud svaly v lomech. T. B.

Corn doufal, že ho tam ještě neobjevili, poněvadž důvěřoval v jeho

schopnosti. Ale nevylučoval náhodu a hleděl skončit svou práci co

nejrychleji, aby mohl co nejdříve zařídit své záležitosti v Readromu.

T. B. Corn našel velkou fotografii vyříznutou z rámu a pohozenou v

koutě, a našel i menší fotografii s vyhrůžkou smrti siru Reginaldovi.

Když to prohlédl, dal to zas tam, odkud to zdvihl a obrátil se k

Hogathovi, který se pro všecko stále držel v blízkosti jejich zajatce.

„Jsme o něco pozadu za Ochráncem, Hogathe. Ale doháníme ho

utěšeně. Řekněte mi, příteli, je-li v lomech místo, odkud je naprosto

beznadějnou věcí vlézt do té díry?“

„To je nahoře u trhání skal,“ odpověděl muž. „Přemístíme tedy

Ochránce k trhání skal. Díra je někde doleji?“

„Ano. Je ve středu štěrkovny.“

„Pročpak nevlezeme do chodby?“ otázal se Jerome Hogath.

„Protože k tomu nemáme času,“ odpověděl T. B. a obrátil se opět k

zajatci.

„Podal jste nám tak cenné informace, že mne skutečně mrzí, že jsem

k vám nechodil na obědy, když jste se ještě ometal ubrouskem. Já

dávám marnotratné zpro-pitné, víte. Kromě toho je mi srdečně líto,

že vás musím vrátit plukovníku Rennelovi a pokládám se tedy za ne-

vděčného chlapa. Pojďme.“

Vyšli ven, kámen bezvadně zapadl a T. B. Corn ho pohladil rukou.

„Co tomu říkáte, Hogathe?“ otázal se, „máte ještě v úmyslu vyčítat

mi moji podnikavost?“

„Tváříte se, jako byste byl už na konci,“ odpověděl Hogath, „a zatím

teprve začínáte.“

„Ale dobře začínáme. Kdybyste dovolil, poradil bych vám něco.“

„Co zas?“

- „Abyste tu na mne počkal. Jdu s pánem do Readromu. Schovejte se

v lese a neukazujte se nikomu, ani kdybyste viděl rohatého čerta.“

„Ach tak,“ řekl Jerome Hogath, „myslel jsem, že zase budete mluvit

o kuchaření. Neurazí se pán, jestliže se jeho průvod o polovic

zmenší?“

T. B. Corn však o to nejevil starostí a upozornil Jerome Hogatha, že

se možná tak brzy nevrátí.

„Nevrátíte-li se vůbec, pak tu zemru sešlostí věkem,“ pravil J.

Hogath a obrátil se k lesu, „nikoho nezadržovat, říkáte. Ani rohatého

ďábla.“

„Ano,“ odpověděl T. B. Corn, „ani Ted Brenta.“

Chopil svého zajatce za rameno a otočil ho.

„Jako číšník jistě umíte dobře chodit, příteli. Vzpomeňte si na to,

poněvadž máme naspěch. Odpočinout si můžete potom.“

Kráčeli zase dolů po silnici, aby za chvíli odbočili polní cestou

doprava. T. B. Cornovi nastávala obtížná a odpovědná práce šlápnout

Ted Brentovi na kobylku. Zdrželo ho to nějakou dobu, jak se potom

ukázalo, a poněvadž při tom Jerome Hogath ležel v lese, věren své

povinnosti, nenašla lady Marie prozatím příležitosti, aby T. B.

Cornovi sdělila svou sensační novinku o hádce sira Reginalda s Lee

Garymoorem.

17

Lon Garald chodil po zámku, budě hrůzu svým zamračeným

obličejem. Lady Marie, která se s ním potkala čirou náhodou, vrátila

se zase co nejrychleji do svého pokoje a byla velmi bledá.

„Nikdo mne zde neudrží, Francesi,“ stenala, „dívá se po mně tak

hrozně. Jsem jeho typ! Jaká hrůza, Francesi.“

„Drahá Marie…“ řekl sir Frances rozpačitě.

„Kde je Archie, Francesi, kde je Archie?“

„Archie je s Cathe pořád někde venku,“ odpověděl sir Frances s

porozuměním, „nediv se jim.“

„Nemám se divit, Francesi?“ vykřikla, „jak jsi lehkomyslný! Což

když Archieho zabijí?“

„Kdo?“

„Ten příšerný vrah s vyvalenýma očima. Jsi slepý, Francesi? Kde je

ten druhý? Kde je pan Thompson? Nepohodli se a nyní leží jeho

mrtvola někde v lese. Anebo … anebo …“

„Co … anebo,“ řekl sir Joyce mrzutě.

„Kde je pan… pan … jak se jmenuje, Francesi?“ „Myslíš-li pana

Corna…“

„Ano, ano, pan Corn a jeho pomocník. Kde jsou? Strhla se bitva!

Příšerný muž s čínskými vousy vyšel jediný živ. Ostatní někde v lese

… jaká hrůza, Francesi! A my jsme tu zcela opuštěni. Nebudu čekat

na pana… na toho pána, rozumíš? Co je mi do toho, s kým se sir

Reginald hádal? Odjedeme. Hned odjedeme.“

„A Cathe, drahá Marie?“

„Cathe! Cathe! Neodpovídám za Cathe!“

„Přece však, drahá Marie…“

„Neodpovídám za Cathe, pravím. A tato záležitost se musí konečně

rozluštit, rozumíš? Siru Reginaldovi je úplně lhostejné, kdo je jeho

hostem. Trpí nás tu, jako trpí ty dva lupiče, ačkoli nechce dát

Archiemu svou dceru za manželku …“

„To přece nemůžeš vědět, drahá Marie,“ odvážil se namítnout sir

Frances.

„Nemohu vědět? Jaké ponížení! Jaká ostuda, jaká hrůza!“

Lady Marie dostala nějaký záchvat a sir Frances byl velmi nešťastný.

Pak do toho přišel Archie s Cathe a skončilo to pláčem dívčiným a

bezmocným vztekem Ar-chieho.

„Cathe,“ řekl vyběhnuv za ní na chodbu, „neplač, Cathe. Mama je

rozčilena, což to nechápeš?“

Cathe však se nfedala tak brzy uklidnit a Archie s ní měl plné ruce

práce.

„Musím říci panu Cornovi, aby to nějak skoncoval,“ huboval, „je to

opravdu neudržitelné.“

Ale’neřekl mu ničeho, protože T-B.Corn někde vězel a nevědělo se

kde. Ani v myslivně o něm nemohli podat zpráv. Archie proto

zastavil Lon Garalda, který mu padl náhodou do ruky, a jelikož se

Lon Garald mračil, neusmíval se ani Archie.

„Bylo by všeobecně prospěšné,“ řekl mu, „kdybyste se tvářil trochu

přívětivěji, pane Dixone. Vypadáte, jako kdybyste chtěl strašit.“

„Já skutečně někdy straším,“ odsekl Lon Garald a chtěl jít po svých.

Ale Archie ho zadržel rázně za rameno, protože Archie se bál jenom

své mama.

„V tom případě bych vám poradil, abyste šel na hřbitov. Holborn

není zrovna příznivé místo pro strašidla.“

„Možná, že zrovna je,“ řekl Lon Garald stejným způsobem.

„Dobrá,“ kývl Archie, který nechtěl vzbudit pohoršení, „to je

konečně věcí vkusu. Ale upřímně řečeno, jste společenský jako

dinosaurus.“

„Řecké dějiny mne nezajímají, pane Joyce,“ řekl Lon Garald, nemaje

vůbec chuti k zábavě, „vybíral jsem si vždycky společnost podle

svého.“

Archie věděl, jaká je to společnost, nezmínil se však o tom a jen

zakoulel očima.

„Budete brzy hotovi se svými trestaneckými studiemi?“

„Proč?“

„Protože pak se bezpochyby vrátíte do Londýna.“

„I kdybychom s nimi byli hotovi,“ řekl Lon Garald sveřepě, „nic vám

po tom není. Daniel Thompson to právě studuje,“ zasmál se

nepříjemně, „ale máme tu ještě jinou práci.“

„Jakou?“ zeptal se Archie se zájmem.

„Vypátrat minulost rodiny Reynoldsů, chcete-li to vědět.“

„Cože?“

„Vy patrně nevíte o tom, že vaše matka si nás na to zjednala. A

skutečně,“ Lon Garald založil výsměšně ruce v bok, „jak si vás

prohlížím, bylo by škoda, aby se tak hezký mládenec dostal do

nespolehlivé rodiny.“

Nato ho Archie chytil za prsa, ale Lon Garald neprotestoval,

poněvadž si patrně myslel, že by stačilo jedno mávnutí jeho ohromné

tlapy, aby ten drzý mladíček letěl do kouta.

„Vy jste se zbláznil, Dixone.“

„Já?“ Lon Garald zavrtěl hlavou, „já ne. Někdo jiný se zbláznil a

zeptejte se vaší mama, kdo. Bude to nejlépe vědět.“

Archie napřáhl ruku a zasyčel otázku, zdali chce nazvat jeho matku

jasně bláznem. A Lon Garald řekl, že nikoli, protože ho napadlo, jak

nejlépe zkroutí svoji řeč, aby nějak vybil svůj vztek.

„Zbláznil se váš budoucí tchán, pane Joyce, protože jinak by nestrkal

svoji dceru do kláštera.“

„To je pravda,“ řekl Archie s pohledem stranou a pustil ho.

„Ale nebyl byste ovšem tak klidný,“ pokračoval Lon Garald,

„kdybyste věděl všecko. Byl jsem při tom, když Daniel Thompson

vytáhl napolo z představené kláštera, že vaše nevěsta tam má zmizet

navždy. Tam před časem zmizelo mnoho lidí, o kterých dodnes

kdekdo myslí, že je sklátila mozková choroba. Ještě se vám tu zdáme

málo užiteční?“

Archie docela zkameněl a Lon Garald toho použil k tomu, že se

rychle vzdálil, zakrývaje svůj hrozný úšklebek. Možná, že by ho za

jeho informace Ochránce zabil, ale Ochránce tu nebyl, ani jeho

chladný pohled.

A Archie stál nepohnutě celou minutu, než se vzpamatoval tak

dalece, že mohl mávnout rukou.

„Pitomost,“ řekl jadrně do vzduchu a obrátil se. Vraceje se pak, aby

vyhledal Cathe, pojal úmysl zeptat se při nejbližší příležitosti T. B.

Corna, co o tom soudí.

T. B. Corn však se neobjevoval, ačkoli se mohl objevit docela dobře,

poněvadž Ted Brent se neukázal vůbec a Lon Garald byl většinu dne

pryč. A Archie byl toho mínění, že každému jinému o tom povídat

by nebylo opatrné.

Toho večera prohlásila lady Marie, že je nutno přes všecku její hrůzu

před Lon Garaldem, aby se sešli všichni u oběda a svěřila sluhovi

vzkaz i pro sira Reginalda. Archie tušil, oč se asi bude jednat,

následkem čehož ze-smutněl, a Cathe s ním.

Lady Marie vplula do jídelny doprovázena svým skromným

manželem, když ostatní už tam byli. Lon Garald popíjel zamračeně

svůj aperitif. Místo Ted Brento-vo vedle něj bylo prázdné. Lon

Garald sám neměl tolik taktu, aby svého šéfa omluvil a ostatní měli

naopak tolik taktu, že se po tom neptali. A tak zůstala nepřítomnost

Ochráncova bez vysvětlení.

O Ted Brenta celkem nebylo zájmu. Archie ještě před příchodem své

matky promluvil se sirem Reginaldem vážné slovo, nehledě na

přítomnost své snoubenky, před níž se vlastně o klášteře hovořilo po

prvé. Sir Reginald zachoval klid a podotkl jenom, že svá rozhodnutí

nikdy nemění. Cathe při tom stěží zadržovala slzy.

Při obědě jedl pouze Lon Garald a sir Frances. Ostatní neměli na

jídlo ani pomyšlení. Archie se díval často pátravě po své matce, v

jejíž tváři se zračilo odhodlání všecko skoncovat. Sir Frances někdy

stíhal Archieho soustrastnými pohledy přes svůj talíř. Sir Reginald v

čele stolu odmítal jídlo za jídlem a bylo vidět, že sedí pouze ze

zdvořilosti. Lon Garald, lhostejný k zájmům ostatních, ale maje

plnou hlavu svých vlastních záležitostí, jevil chut přímo obrovskou a

nesrovnávající se naprosto s jeho starostlivě zamračeným obličejem.

Archie pak předvídal dramatický večer a roztržku, jakmile jeho

matka otevře ústa.

Lady Marie to načala jakoby mimochodem. Tázala se, zdali se necítí

sir Reginald osamocen, je-li jeho dcera vzdálena, a sir Reginald

odpověděl stručně, že je tomu zvyklý.

„Můžete se však těšit se svou dcerou alespoň občas,“ řekla lady

Marie se skrývaným podrážděním v hlase, „ale jednou se stane, že

vám někdo Cathe odvede navždy. A pak…“

„Nikdo mi Cathe neodvede,“ pravil sir Reginald klidně.

„Myslím případ, jestliže se provdá,“ řekla lady Marie důrazně.

„Neprovdá se, alespoň ne nyní. Děkuji za zájem, lady Marie.“

Sir Frances skrčil hlavu mezi ramena a zabýval se horlivě svým

rostbeafem. Archie sevřel pod stolem pěsti a Cathe měla ulekané a

těkající oči. Lon Garald jedl nenucené a hlasitě.

„Vy tedy nemíníte svou dceru provdat?“ lady Marie odložila příbor,

který stejně příliš nepotřebovala, „není ženicha?“

„K čertu,“ řekl Archie, přijmuv dva blesky z očí své matky až do

mozku.

Sir Reginald pokrčil rameny a neodpověděl.

„Chtěli jsme totiž požádat o ruku vaší dcery, sire Reginalde, pro

našeho syna. Archie ji miluje.“

Sir Reginald potřásl hlavou, stále mlče.

„Archie ji miluje,“ pokračovala lady Marie zřetelně, „bohužel.“

„Co pravíte?“ řekla Cathe chvějícím se hlasem a povstala. Archie

stanul po jejím boku.

„Dejte pozor,“ vrčel Lon Garald, „vyléváte mi moje víno.“

Ale lady Marie mávla vznešeně rukou.

„Je na vašem otci, slečno, aby promluvil. Smím prosit o vaši

odpověď, sire Reginalde?“

„Je jednoduchá,“ odpověděl sir Reginald s nepřímým pohledem,

„nedám Cathe svolení, aby se provdala. Moje úmysly s ní jsou docela

jiné.t Až bude plnoletá, ať se zařídí podle svého. Ale pak budou

okolnosti poněkud odlišné.“

„Vy máte jiné úmysly,“ zakývala lady Marie hlavou, „pak promiňte.

Nevěděla jsem o tom.“

„Chce ji dát do kláštera,“ řekl Archie a ukázal na sira Reginalda

nataženou rukou, „jaká ohavnost!“

„Ohavnost?“ otázal se sir Reginald, „to je jakási urážka, mladý

muži.“

„Ne-li ohavnost, tedy bláznovství,“ vyjel Archie prudce, „ale ovšem

si nemůžete myslet, že dovolím, aby…“

„Vy nemáte co dovolovat,“ řekl stařec jednotvárně a zkřivil rty.

„Rozhodně máte co dělat se mnou,“ Archie zahrozil pěstí, „můžete

být otcem své dcery, ale nesmíte omezovat její osobní svobodu.

Lékaři dokáží, jste-li normální nebo ne, sire Reginalde. Mám důvod

domnívat se…“

Archie by byl řekl to, co se dozvěděl od Lon Garalda, ale lady Marie

učinila tak velitelský posunek, že se mechanicky zarazil a stál s

bledým obličejem, k němuž Cathe polekaně vzhlížela.

„Ticho, Archie. Nech mluvit svou matku. Musíme vám poděkovat za

pohostinství, sire Reginalde, a vyslovit zároveň politování nad tím,

že naše rodina není pro vás dosti dobrá. Domnívala jsem se …“

„Dovolte mi,“ řekl stařec s nechutí, „je to právě obráceně. Nemůžete

být uražena tím, že podceňuji vaši rodinu. Je to rodina Cathe, která

není důstojná spříznění s vaší.“

„Nerozumím vám.“

Archie již nemohl zblednout více. Měla snad jeho matka správné

tušení, když projevovala starosti, o nichž ho Lon Garald informoval?

Ohlédl se po něm. Lon Garald se díval dokonale tupě do prázdnícího

se talíře a nehnul ani brvou.

„Mohu vám to vysvětlit,“ řekl sir Reginald suše, „Cathe není mou

dcerou. Mám však na ni právo, poněvadž jsem ji od jejího narození

vychovával, jako by byla mojí dcerou. Cathe půjde do kláštera. Za tři

roky odtud vyjde, ale ne směrem k Holbornu. Jakýmkoli jiným

směrem. Může si ji váš syn potom vzít. Ale myslím, že pak nedáte

svolení zase vy, lady Marie.“

Sir Reginald dokončil svoje sdělení za ticha. Jen pod Lon Garaldem

zapraskala židle.

„Ještě trochu vína, hochu,“ mručel.

„Cathe je parchant,“ dodal stařec nevzrušeně, „Cathe je dcerou

cizoložnice a vraha, který zabil její matku. Pěkná rodina, co?

Pochybuji, že by se vám hodila. Říká se, že takové nedostatky jdou

přikrýt penězi. Sta-ne-li se to někdy, nebudou to moje peníze, ujišťuji

vás. Snad vaše, lady Marie?“

„Francesi! Francesi!“

Stařec mávl rukou.

„Je přece mojí povinností vám to říci. Není třeba, abyste se

rozčilovala. Nemohu se tím tajit, vidím-li, jak lpíte na počestnosti své

rodiny. Souhlasím s vámi. Anglický šlechtic musí mít bezvadné

předky, jinak není hoden slout šlechticem. Čest domu nade všecko.

Při tom můžete pochopit moje samotářství, máte-li trochu soudnosti.

Čest mojí rodiny je jednou provždy pokálena. Chcete-li klesnout do

tohoto bahna, je to vaše věc. Ale neučiníte to dříve, než za tři roky.

To je moje vůle.“

„Uhněte!“ řekl Archie drže Cathe na rukou, a kopl do Lon Garaldovy

židle.

„Dejte jí trochu kořalky,“ vrčel Lon Garald, zdvihaje se líně, „stojí to

za omdlení? Já na příklad vůbec nevím, kdo byli moji rodiče. Ona to

alespoň ví.“

Sir Frances nedojedl ještě, svůj rostbeaf a byl nucen starat se o svou

klesající manželku. Archie už dávno zmizel s Cathe v náručí nahoru

po schodech, když manželé Joyceovi teprve vycházeli, při čemž Lon

Garald nemohl uhodnout, zdali sřr Frances podpírá lady Marii nebo

zdali je to obráceně.

„ftíkal jsem ještě o trochu vína,“ pravil potom, když byl se starcem

sám.

Sluha přistoupil, nahnul láhev, a její hrdlo zvonilo o okraj sklenky

krátkými nárazy. Lon Garald zakroutil podrážděně hlavou.

„Dejte si dobře chutnat,“ pravil sir Reginald, zdvihaje se těžce

pomocí své hole, „Joachime, dnes doneseš jídlo do mého pokoje,

rozumíš?“

18

T. B. Corn doslova poděsil vězeňskou správu sdělením, že Ochránce

je mezi nimi. Plukovník Rennel se splašil, vytrhal spoustu svých

knírů a měl nejlepší úmysl dát střílet doprostřed lomů. T. B. Cornovi

dalo mnoho práce, než se mu podařilo trochu ho uklidnit.

„Postarejte se především o tohoto muže,“ ukázal na skleslého zajatce,

„měl číslo devadesát jedna, a podle toho čísla poznáte Ochránce.“

„Tisíc rohatých ďáblů,“ řval plukovník bije do stolu, „to je odvaha!

Slyšel jste kdy něco podobného, inspektore?“

„Neslyšel,“ přiznal se T. B. upřímně.

„Jsem úplně zmaten. Připadá mi, že jsme beznadějně v moci toho

pekelníka. Co máme dělat, inspektore?“

„Nic,“ děl T. B. Corn klidně, „to je moje starost. Síkám vám, abyste

zatím dobře zavřel číslo devadesát jedna. Nikdo z trestanců se nesmí

dozvědět, že jsme ho poslali zpátky, rozumíte?“

„Nikdo se to nedozví,“ kývl plukovník, metaje blesky z očí směrem k

uprchlíkovi, „jak ti bude mezi krysami, darebáku? Čtrnáct dní

temnice! Goddam! Bude-li ti to málo, přidáme!“

Muž zbledl, poněvadž temnice plukovníka Rennela

Corn, „je-li devadesát jedna v jedné cele ještě s někým, neměňte to a

nenechávejte ho samotná. Nebude se stydět před tím druhým.“

„Vy ovšem zůstanete sám.“

„Samozřejmě. Netoužím po společnosti.“

Strčili T. B. Corna dovnitř a uzamkli patentní zámek. Plukovník ještě

nahlédl otvorem ve dveřích s přátelským zašklebením a pak T. B.

Corn osaměl. Vyzkoušel svou elektrickou svítilnu, ořezal pečlivě

tužku a připravil papír. Potom si klidně lehl na záda na dřevěnou

pryčnu a dívaje se do stropu čekal, až se hvězdicovitými chodbami

rozlehnou těžké kroky trestaneckých bot.

Do ukončení práce chybělo ještě několik hodin. Ted Brent pracoval

bez únavy, roztloukaje těžkým kladivem kameny. Svůj úkol brzy

pochopil. Když natloukl hromádku drobného štěrku, odvezl ji

stranou v malém kolečku a vysypal na kupu připravenou pro povozy.

Nebyl poznán. Ale netušil, že později přišel rychle a nenápadně posel

z kanceláře, a že se šeptala od dozorce k dozorci slova, v nichž

převládal výraz „devadesát jedna“. Ted Brent padal do své zkázy.

Pracoval sám. Dozorci občas přicházeli do jeho blízkosti, ne však

častěji, než k jiným trestancům. Ted Brent si nemohl všimnout, že

jejich ruce svírají pevněji pušku při pohledu na něj a že polovička z

nich nebezpečně znervosněla. Ochránce nebohých měl pověst, která

ho opravňovala k“ hrdosti nad sebou samým. A protože neznali

poměrnou jednoduchost jeho vpádu doprostřed trestaneckého pekla,

považovali jeho schopnosti za něco zázračného.

Ted Brent nevěděl, jak velký pracovník byl číslo devadesát jedna a

snažil se to proto vyzkoumat tím, že povoloval v intensitě tak dlouho,

až byl opět pobídnut. Pak se mu zdálo, že to našel a pokračoval v

tomto tempu, zatím co dozorci shledávali, jak těžkým je chovat se

nenápadně před mužem Ochráncova druhu a prohlíželi pro jistotu

závěry svých karabin.

Při skončení práce byl dirigován do Ted Brentovy blízkosti ten, který

se všem zdál nejstatečnějiím. Ted Brent se unaveně motal, poněvadž

nevěděl, kde je jeho místo. A nejstatečnější dozorce našel odvahu

uhodit ho hlavní karabiny přes nohy.

„Nevíš, kde máš stát, nemehlo?“

Kdosi z káranců se ho ujal a postrčil ho. Stáli v řadách a někteří

drželi poslušně ruku na rameni předcházejícího. Ted Brent stál tupě.

Ruce ho pálily čerstvými mozoly a v zádech ho trochu bolelo.

Dozorci chodili s pátravými pohledy podle nich, poněvadž už se

kdysi vyskytl nápad ukradnout nějaký nástroj a škrabat s ním v noci

do zdí. Ted Brent měl ve volné nohavici přivázánu vzduchovou

pistoli. Ale nepovšimli si ho, což přičítal svému naprostému klidu.

Hnuli se nestejným krokem a se sklopenými hlavami. Táhli ve

dvojstupu jako řada stínů. Soumrak lehal na krajinu, když docházeli.

Dva dozorci stáli u tlamy věznice, která je všecky pohltila jako

nenasytné zvíře. Mříže skřípaly, zavírajíce se. Ted Brent slyšel

nějaké povely, podobné vojenským, a protože se všichni zastavili,

zastavil se rovněž a otočil se tváří tam, kam se otočili ostatní.

Díval se po špinavě žluté, vysoké zdi vězeňské budovy s malými

okénky. Pohled, který ty druhé už dávno přestal zajímat. Vrchní

dozorce přecházel chvíli před nimi, nevšímaje si žádného zvláště a

oni vyhledávali jeho pohled jako ustrašení psi. Zastrčil místy někoho

do řady, jiného opět vytáhl hrubým hmatem. Ve dvojité řadě stál

Ochránce vzadu. Jeho soused ho srovnal, když vrchní dozorce

obcházel. Trestanec vedle Ted Brenta byl ohavný vysoký chlap a

podivně se zašklebil, když se na něj Ochránce podíval. Otočil ihned

hlavu zpět, a Ted

Brent nehnul ani brvou. I když byl jeho podvod zpozorován, měl co

dělat s lidmi, kteří ho neprozradí.

Přehlídka trvala pět minut. Pak je přemisťovali, volajíce jejich

jednotlivá čísla. Nikdo netušil, že za tím vězí T. B. Corn. Občas je

skutečně přehazovali, aby si příliš nezvykali na jednu celu a téhož

partnera. Číslu devadesát jedna byl však jeho partner ponechán.

Ted Brent si umiňoval, že příležitostně projeví vězeňské správě

uznání, co se týče její organisace. Neboť když vcházeli dovnitř

budovy, stále ve dvojstupech, mohl to ocenit. Jejich dlouhá řada se

lámala a trhala z centrální prostory do všech hvězdicovitě se rozbíha-

jících chodeb přesně jako řezaná strojem. Každý stanul před svou

celou, čekaje pokorně na otevření, a nebylo žádného přebíhání ani

protlačování. Dozorci zavírali a zamykali podle docela určitého

systému a muži postupně mizeli. Zde bylo nejlépe vidět, jak hluboko

může klesnout lidská důstojnost.

Ted Brent kráčel s polovicí mužů do prvního patra. Nahoře se tato

polovice rozdělila na pět stejných dílů, které se rozešly v

pravidelných úhlech do chodeb, obcházejíce s dupotem velkou klec,

v níž seděli již noční dozorci s puškami na kolenou jako opice. Ted

Brent napočítal čtyři páry před sebou a zastavil se tedy u páté cely. A

překvapilo ho, že jeho velký spolunocležník se ho sám snažil zarazit

jako v obavě, aby neopatrně nepřešel. Ted Brent viděl opět jeho

sympatisující úšklebek, ale opět nehnul ani brvou. Než vstoupil,

ohlédl se. A vešel, aniž by si všiml, že cela právě za ním se vůbec

neotevřela.

Holé zdi s vysokým malým okénkem, dva dřevěné kavalce s

podhlavníkem, ale bez pokrývek, jedna židle a stůl. To bylo všecko.

Vysoko na stropě mrkala ospalá žárovka. Veliký chlap, který tu byl s

ním, dosedl těžce na pryčnu a hlučně odfoukl. Ted Brent zůstal stát

uprostřed.

„Pojď sem,“ řekl chlap a uhodil rukou vedle sebe, „za chvíli přinesou

večeři. Pak je čtvrt hodiny žraní a pak se jde spat.“

Ted Brent se po něm otočil. I tento muž sklopil zrak před jeho

pohledem, jako ho sklápěli všichni, kdož ho znali.

„Pojď sem, povídám. Na to místo je nejhůř vidět. Sedni si.“

Ted Brent poslechl. Muž naklonil hlavu zcela blízko k němu.

„Ty nejsi náš,“ šeptal, „co jsi za prevíta?“ Ted Brent stiskl pevně

jeho koleno mezi prsty. „Jsi-li moudrý, budeš mlčet,“ pravil chladně,

„stěny mají uši.“

„Stěny mají uši,“ zachechtal se chlap tiše, „ale jen pro nás, kamaráde.

Dneska to tu bude vesele klepat. Budou se ptát po tobě.“

„Dnes bude všude ticho, hlupáku, poněvadž budu klepat já.“

„Ty? S kým?“

„S číslem 113.“

„Umíš klepat?“

„Umím.“

„Tak si tedy klepej. Nebudem tě rušit. A jestli seš řízl, zaškrtím tě

těmahle rukama, ať mne potom dají do kličky. Mně je to jedno.“

Ted Brent odpověděl až za chvíli.

„Pomůžeš mi,“ řekl, „dáš zprávu, že je tu Ochránce a že chce mluvit

s číslem 113, rozumíš?“

Chlap mocně vzdychl.

„Nežvaň. Ochránce? Kams dal jednadevadesátku?“ „Je na svobodě.“

Chlap chvíli mlčel. Pak zakýval hlavou. „Jsi chlapík. Nikdo jiný by

to nedokázal. Kolik nás vyvedeš? Chtěl bych při tom být také.“

„Snad budeš. Mlč.“

Mlčeli tedy. Venku se opět otvíraly nějaké dveře. Dva trestanci nosili

pod dohledem večeři v šálcích narovnaných na nosítkách.

„Číslo 113 je tajemný chlap. Chtěl bych vědět, co spolu máte.

Potřebuješ ho? Jdi si sednout teď na svoje místo. Oni rádi nevidí,

když spolu moc šuškáme.“

Ted Brent obdržel polévku plukovníka Rennela s kusem chleba.

Nebylo v ní ani stopy po vajíčku, protože vajíčko podstrčil dozorce

T. B. Cornovi s tichou poznámkou, aby si ho tam rozbil sám. T. B.

Corn, který seděl zády ke dveřím, poslechl bez námitek a vyjedl pak

do poslední kapky.

Čtvrt hodiny po okamžiku, ve kterém dostal poslední trestanec svou

večeři, zhasly najednou žárovky v celách. Malým okénkem ve

dveřích tekla jen nepatrná žlutá záře lamp z chodby a kolem ní byla

všude tma.

„Lehni si,“ šeptal velký chlap, „až přejde kontrola, můžeme začít.“

Ted Brent se natáhl na kavalec. Jakési kroky zněly skutečně

chodbou. Noční dozorce zkoušel zámky s revolverem v ruce. Posvítil

ruční lampičkou do každé cely. S kavalce na kavalec přejel světlý

kužel. Všude se muselo ležet. Pak nastalo definitivně ticho a lezlo se

s kavalců na zem, ani celu T. B. Cornovu nevyjímaje. Její okénko

však bylo zakryto kusem lepenky a T. B. Corn měl daleko vělší

pohodlí, než ostatní, protože měl k ruce vlastní elektrickou svítilnu.

Necelou půlhodinu po zhasnutí se ozvalo první klepnutí z cely Ted

Brentovy. T. B. Corn naslinil rozvážně tužku á vyrobil tečku. Pak

přičinil čárku, protože se mu zdálo, že přestávky mezi jednotlivým

klepnutím tomu odpovídají. A pak si téměř vůbec neodpočinul. Ne-

myslel a zanášel pouze značky. Byly jistě primitivní a obsahovaly

hojně samoznaků. T. B. Corn, který rozuměl dokonale Morseově

abecedě, nerozluštil ani slovo a proto se vzdal námahy to pochopit.

Ted Brent ležel na zemi a velký chlap podle něj. Ted Brent sám

neklepal, protože druhý se v tom vyznal daleko lépe a pracoval z

pouhého nadšení pro to, že může své věznitele klamat. Ted Brent mu

diktoval téměř neslyšitelným šeptem a chlap mu vysvětloval to,

čemu nebylo dobře rozumět.

„Půl Readromu tuší, že ty jsi Ochránce. My tu nejsme tak hloupí, jak

by sis myslel.“

„Hledej číslo 113!“ řekl Ted Brent.

Velký chlap klepal jemně kotníkem. Odpovídali mu všichni najednou

a Ted Brent, ucho přitisknuto k betonové podlaze, nerozuměl ani

slovu. Byl to zmatek. Jen místy klepal někdo ojediněle.

„Máš ho?“

„Ne. Nějaký hlupák se ptá, zdali bychom mohli napráskat dozorcům,

když už jsi tu. Ty bys to dokázal, co?“ Ted Brent mu nebral jeho

důvěru. „Hledej číslo 113,“ opakoval.

Velký chlap hledal bez úspěchu. T. B. Corn měl popsány dvě stránky

samými nesmysly.

„Stotřináct je prokletá povaha. Většinou s námi nechce ani nic mít.

Nikomu neřekl, jak se jmenuje.“

„Někdo je snad s ním v cele,“ řekl Ochránce určitě.

„Je. Už se ozval. Buď bez starosti, já tě spojím.“

Klepali. Ted Brent pochytil místy nějaké slovo, které mu

dokazovalo, že velký chlap ho neklame.

„Máš říc, co chceš. Stotřináct poručí, co má Pašák klepat. Stotřináct

je pitomec a nevyzná se v tom příliš.“

„Řekni, že je Reynolds mrtev.“

„S tím jdi do pekla. Nemohu klepat jména. Tady máme každý svou

přezdívku.“ „Klepej písmena, hlupáku.“ „To bude míchanice. Jak

chceš.“

Trvalo to chvíli. Pak Ted Brent vyrozuměl, že to stotřináct pochopil.

Odpověděl ve smyslu, že je dobře.

„Ještě něco? Tys toho Reynoldse sám odrovnal, co? Na mou duši…“

„Odrovnal ho Lon Garald. Vyklepej, že Lon Garald se ptá, kam si má

dojít pro tisíc liber.“

„Kolik?“

„Tisíc.“

„Matičko boží…!“ vzdychl chlap s údivem, „Lon Garald je chlapík.

To bude hned. Pro Lon Garalda máme značku. Říkali jsme mu

Tlama.“

Trvalo to však přes čtvrt hodiny. Číslo stotřináct odpověděl, že najde

Lon Garalda do roka sám a že ho vyplatí do poslední pence. Ted

Brent rozuměl poklepům z poloviny sám a usilovně přemýšlel.

„Klepej,“ řekl pak, „je Cathe vaše dcera?“

„Jaká Cathe? Vezmi tě čert s holkama. To dá zas práce.

„Můžeš vyklepat děvče. Porozumí stejně.“

Tentokrát vznikla jistá nesrovnalost, poněvadž častým opakováním

těchže značek byl uveden T.B. Corn v omyl, že není na druhé straně

rozuměno, a proto se pokusil značky přenášet. Velký chlap na to

replikoval poznámkou, že ti pitomci vedle to kazí.

„Stotřináct neodpovídá. Čert je vezmi.“

„Ptej se znova,“ řekl Ochránce bez netrpělivosti.

Velký chlap opakoval otázku dokonce třikrát. Po třetím zavolání

vyslechl odpověď a zdvihl hlavu od země.

„Značka pro konec. Stotřináct nechce mluvit dál.“ ‘ „Nemusí,“ šeptl

Ted Brent a posadil se, „stačí to úplně.“

Catherina Reynoldsová byla dcerou čísla 113. Ted Brent se spokojil s

polovičním důkazem, jako se spokojil s polovičním důkazem

pohledu představené Černých

Sester, s polovičním důkazem chvějícího se provazu ve věži a s

polovičním důkazem obličeje Lee Garymoo-rova.

„Dost?“ řekl jeho spolunocležník, ležící dosud na zemi.

„Dost,“ řekl Ochránce a odplížil se ke svému kavalci.

A věděl, kde je hromádka, z níž mohl Joseph Rokeby slíbit tisíc liber.

Bylo to jmění Catheriny Reynoldsové-Rokebyové, které připadne

všecko jí po smrti starého Reynoldse. Pak se Rokeby přihlásí jako

otec, zapřísáhne se, že není vrahem a bude mít k penězům své dcery

volný přístup. Ostatně lady Elisabeth sedí ve věži a Joseph Rokeby

tedy opravdu není vrahem. Proč se dal odsoudit, nedopustil-li se

zločinu, bylo tajemstvím, na němž nezáleželo, ale které Rokeby po

smrti sira Regi-nalda bezpochyby vyjeví. Ted Brent mu pak podá dů-

kaz, že ví o tom, kdo nastrojil smrt sira Reginalda za tisíc liber. Lady

Elisabeth se nechá ve věži zemřít. Na té nezáleží rovněž.

A rozumí se, že Reginald Reynolds zaplatí za tajemství věže a že

musí zemřít dříve, než Joseph Rokeby bude propuštěn. Ze dvou

důvodů. Předně, aby neměl času vydědit Cathe jestliže ví, že ona

není jeho dcerou. Za druhé proto, aby byla příčina vydírat Josepha

Ro-kebyho. Ve vydírání se Ochránce výborně vyznal a nepůsobilo

mu to tedy starostí.

Usnul tak spokojeně na tvrdém kavalci, jako by byl v jednom ze

svých pohodlně zařízených bytů v Londýně. A spal už dávno, když

T. B.Corn se teprve zdvihl s úplně rozlámaným tělem se země, tiskna

k srdci svůj značkový román. Doufal, že je to všecko. Po věznici se

rozhostil hrobový klid, a jen někdy se rozlehl tlumeně náraz pažby o

podlahu klece.

Dozorci byli přece jen trochu nervosní, jestliže Ochránce dlel ve

vězeňských zdech. Ochránce byl nebezpečným ďáblem.

Ti dva, Ted Brent a T. B. Corn, však spali této noci nejlépe ze všech.

19

T. B. Corn byl probuzen a vyveden z cely půl hodiny před tím, než se

rozezvučely zvonky na chodbách. Dozorce, který byl pro něj poslán,

třásl usilovně jeho ramenem delší dobu jako ramenem mrtvého. T. B.

Corn byl unaven a spokojen, a proto spal velmi tvrdě.

„Kdyby někdo v Londýně projevil zvědavost, zdali jsem si řádně

odpočinul na své dovolené,“ řekl potom dozorci, „uvidíme se zase,

hochu. Pošlou mne sem pro vraždu.“

„Plukovník Rennel nařídil,“ pravil dozorce s jakýmisi rozpaky,

„abychom vás odstranili dříve, než ostatní vstanou.“

„Je to moudré,“ kývl T. B., „a nevyčítám vám toho. Kde je

plukovník?“

Plukovník seděl ve svém bytě a očekával T. B. Corna se snídaní.

Nemohl-li se T. B. Corn pořádně vyspat, tedy se alespoň pořádně

nasnídal.

„Pořídil, inspektore?“ tázal se plukovník.

„Nazýváte-li toto pořízením,“ odvětil T. B. Corn, ho-div na stůl

svazek papíru, „pak ano. Je to učiněná ma-kulatura a váš číslo 91

bude mít tolik práce, že mu prominete temnici z pouhého soucitu.“

„Zavolám ho*?“

„Až odejdou mládenci do kanceláře,“ řekl T. B., zabývaje se

ubrouskem, „prozatím je třeba učinit něco jiného.“

„Mluvte, inspektore,“ kývl plukovník a kroutil spokojeně své

vyzývavé kníry.

„Ochránce je nutno přemístit nahoru k trhání skal. Je možné to učinit

bez podezření?“

„Zrovna se to hodí. Včera se opařil jakýsi muž vřelou polévkou v

obličeji, je tedy dosud na ošetřovně a do kuchyně musíme dirigovat

jiného. Vezmeme jednoho shora a Ochránce dáme na jeho místo. Tak

alespoň to namluvíme chlapcům, kteří budou roznášet za chvíli pro-

viant. Sázím se, že to oznámí po všech celách, darebáci.“

„Znamenitě,“ pochválil T. B., potíraje rozvážně toast marmeládou.

„Kdyby se náhodou seznalo,“ pokračoval plukovník se smíchem, „že

opařený lotr …“

„Dovolte,“ řekl T. B. mírně, „rozumíme-li si správně, mluvíte o

mne.“

„Neřeknu přece opařený inspektor,“ plukovník řval smíchy,

„povídám, kdyby se seznalo, že opařený může pracovat, dostane

olejové obklady a půjde do lomů. Tam může pokračovat v tom, co

načal dnešní noci…“

„A co doufám dokončil. Snad nebude třeba, abych se dusil pod

gázem. Necháme to do reservy.“

„Jaká škoda tak znamenité myšlenky,“ vzdychl plukovník, „chutná

vám, inspektore?“

„Vždycky budu vděčně vzpomínat na trestaneckou kuchyni,“ odvětil

T. B. Corn upřímně, „chudákovi Ho-gathovi se jistě nedaří tak

dobře.“

Jerome Hogath skutečně ležel trpělivě v lese proti letohrádku po

celou noc a měl přesně spočteno, kolikrát Lon Garald vešel za

kámen.

Nejméně příjemná věc potkala ovšem toho rána Ted Brenta. Byl

přesunut do jiné řady a odříznut potom od svého východu z lomů

řetězem dozorců. Nepohnul ani svalem v obličeji, jen jeho chřípí se

chvělo. Ale nemohl v tom vy čichat nic jiného, než náhodu. Bylo

možno doufat, že jakmile se opařený kuchař trochu pozdraví, přijde

zase na staré místo a jeho strčí opět do štěrkovny. Prozatím se

rozhodl tento den o tom nepřemýšlet, poklidil se svým spoluvězněm

celu, umyl se, nasnídal, došel v řadě do lomů a chopil se krumpáče

stejně otr-nule jako ostatní.

Tou dobou měl T. B. Corn plné ruce práce. Když ji skončil, prozradil

plukovníku Rennelovi další záměry své bystré hlavy a plukovník

Rennel prohlásil, že se tak nepobavil od doby, kdy postříleli ve

Východní Indii osm set povstalců za čtvrt hodiny.

„Přes to však bych vám radil,“ připomenul, „abyste nechal zajištění

Ochráncovo na příklad mně. Dovedu se ohánět Coltem jistě daleko

lépe…“

„Neviděl jste ještě, jak já se oháním,“ řekl T. B. Corn klidně, „než

Ochránce dobude svou bouchačku … a chci viset, že něco takového

na těle má … nasadím mu já svou na nos. Ostatně kdyby byl

odvážlivý jako tygr, rozmyslí si to pořádně před vašimi

Winchestrovkami.“

„Mnoho štěstí,“ pravil plukovník, „a konečně já při tom budu. Půjdu

na inspekci.“

Číslo 91 luštil T. B. Cornovy značky skoro půldruhé hodiny. T. B. je

klepal na stole ze svých zápisků jako z not a když vyřadil nemístné

věty a nesmysly, věděl totéž, co se dozvěděl Ochránce. A pochopil, o

co tu asi jde. O jmění Reynoldsů, samozřejmě. Zároveň si domýšlel,

že Joseph Rokeby patrně svěřil Lon Garaldovi vzkaz smrti pro

holbornského pána. Trojnásobná otázka o otcovství Cathe

Reynoldsové, která byla zůstavena bez odpovědi, posloužila T. B:

Cornovi tímtéž polovičním důkazem, jako Ted Brentovi. Vzpomenuv

si pak na svou rozmluvu s abatyší kláštera Black Sisters, nebyl v po-

chybách o tom, že sir Reynolds se chce zbavit své dcery jako ho

zbavil Rokeby jeho manželky. V tom byla podivná nesrovnalost a T.

B. Corn o tom přemýšlel, když kráčel zvolna do lomů. Na poloviční

cestě se uhodil dlaní do čela, poněvadž tu byl ještě Lee Garymoore.

To všecko bylo nutno srovnat hezky do přihrádek, aby se v tom

člověk vyznal. Prozatím byla jedna věc jasná, že nezabije-li sira

Reginalda Lon Garald, pokusí se o to Ochránce a po případě Joseph

Rokeby. Že k tomu projevil chut i Lee Garymoore, T. B. Corn

prozatím ovšem nevěděl. Ale k úplné logice mu chybělo to, co

vystopoval Ted Brent jednou v noci. Neuvěřitelné tajemství věže.

T. B. Corn došel k lomům a byl velmi klidný. Dvojitý řetěz dozorců

se otevřel a vpustil ho. Trestanci přestávali pracovat a ohlíželi se.

Bylo zle. O přítomnosti 0-chráncově věděli již všichni a jejich nálada

od včerejška stoupla. Objevení se T. B.Cornovo ji srazilo rázem

dolů. Někteří detektiva znali, několik z nich ho dokonce považovalo

za přímou příčinu svého neštěstí. V půl minutě věděl každý, kdo je

tento nenápadný muž, hovořící s vrchním dozorcem a hladící svou

neholenou bradu. Vzniklo vzrušení a pažby dozorců pracovaly.

Nahoru, kde dlel Ted Brent, se výstraha donést nemohla, bylo to

však touhou všech tvrdých srdcí zde dole, a T. B. Corn byl stíhán

nepřátelskými pohledy.

Nevšímal si toho vůbec a procházel štěrkovnou. Nebylo nebezpečí,

že by snad Ochránce někomu prozradil tajemství díry pod kamenem,

alespoň ne dotud, dokud na ni spoléhal sám. T. B. Corn ji podle

informací čísla devadesát jedna snadno vyčenichal, ale neprohlížel ji

dlouho a postavil k ní dozorce. V nejbližší chvíli mínil otevřít karty a

obrátit zároveň karty Ted Brentovy náhlým a nečekaným pohybem.

Ještě než svou věc dole ve štěrkovně skončil, přišel plukovník

Rennel. Záda trestanců se nahrbila, poněvadž plukovník držel v ruce

silný karabáč, jehož účelem před světem bylo krocení vězeňských

hlídacích psů. T. B. Corn tento karabáč neviděl, nebo se alespoň tak

tvářil.

V teorii nebylo lze vůbec rozhodnout, zaslouží-li ten který káranec

ránu karabáčem čili nic, a v praxi se to nedalo kontrolovat. Ted Brent

na příklad zasloužil v teorii karabáč docela jistě a v praxi by to byl T.

B. Corn velmi rád zkontroloval.

Klikatou cestou pak kráčeli nahoru. Dozorci na vnějším stanovisku je

viděli a věděli, co mají dělat. Dva z nich se oddělili, aby se přiblížili nenápadně k Ted Brentovi. Jeden sešel dolů T. B. Cornovi naproti a

podal přesné informace o místě, jež bylo pečlivě vybráno tak, aby k

němu T. B. Corn mohl dojít nepozorován a Ted Brenta důkladně

překvapit. Plukovník Rennel zůstal vzadu, uvolniv závěr revolveru v

pouzdře.

T. B. Corn prošel poslední díl své cesty zvolna, rozvážně a se

slavnostním pocitem. Nedalo se už váhat. Jeho pomstychtivost, jak

říkal Jerome Hogath, nesměla jít tak daleko, aby Ted Brent mohl být

zatčen pro případnou vraždu sira Reginalda. To, co se stalo doposud,

muselo stačit. Dvojí osvobození vězně a nedovolený vstup do

Readromu. T. B. Corn doufal, že v Criminal Courtu to Ochránci

napaří pořádně.

Obešel skalní výběžek. Ted Brent tam pracoval, na-vrtávaje skálu

pro vložení dynamitových patron. Dva poněkud nervosní dozorci

stáli poblíže za jeho zády. Ted Brent byl obležen a zdálo se, že

ničeho netuší. Jednu nohu nakročenu do výšky, tloukl kladivem na

vrták zabořený již do polovičky ve skále.

Pak přestal tlouci a nehýbal se. Cítil, že se na něj dívají se všech

stran, protože měl dobrý čich. Neotočil se. Vytáhl vrták a zvolna

vyhrabával úlomky, horečně přemýšleje. Díra byla již čistá a Ted

Brent ji stále jejště čistil. Příliš ho překvapili, než aby mohl být na

něco takového připraven. Jeho vzduchová pistole mu visela od pasu

v nedosti „rychle dosažitelné poloze. Uvážil to dobře a shledal, že

jeho naděje se rovnají nule. T. B.

Corn věděl, že přemýšlí, a nechal ho přemýšlet. Ted Brent dal sám

znamení, že je rozmyšleno. Odhodil kladivo i vrták pod sebe a otoěil

se s podmračeným čelem. T. B. Corn držel u boku revolver a mířil

přímo do něj.

Ted Brent měl chladný, podmanivý pohled, T.B.Corn nebesky modrý

a klidný. T. B. Corn nikdy neklopil zrak před Ochráncem.

„Dejte ruce vzhůru, Tede,“ pravil mírně.

Ochránce zvolna uposlechl. Dva dozorci zdvihli pušky hlavní

dopředu. Ted Brent se po nich opovržlivě podíval a T. B. Corn

vykročil.

„Máte zbraň, co? Nesahejte po ní. Podám si ji sám. Jste samá ochota,

kamaráde. Zbraň je přitěžující okolností, rozumí se, přes to, že jste

mezi lupiči a vrahy. Dejte to sem.“

Ted Brent mlčel. T. B. Corn vytáhl jeho pistoli bezohlednými

pohyby a otočil ho. Ochránce zavrávoral, ale v jeho očích se nic

nezměnilo. Dal se prohledat, maje ruce vztyčeny k nebi. T. B. Corn

jejich partii nepopiratelně vyhrál.

Byl to jistě okamžik, který měl svou cenu v dějinách spravedlnosti. A

tak pohnutý, že Ted Brent nevěděl vůbec, co by řekl. Jeho zuby

zaskřípaly a T. B. Corn se usmál, hladě šedivé strnisko svých vousů

na bradě.

„To postačí. Dejte ruce dolů. Chopte se zase svých nástrojů. Nebudu

vás už rušit.“

Ochránce se otočil a jeho oči ztemněly pochopením.

„V čem mne nebudete rušit,“ řekl pomalu.

„V práci. V čem jste myslel? Vydělávejte si v potu tváři svůj chléb.

Každý musí pracovat.“

„Vezmete mne s sebou, předpokládám.“

T. B. Corn vypadal dokonale udiveně.

„Co bych s vámi dělal, proboha? Tady jste daleko užitečnější.“

Ochránce postoupil vpřed. Dozorce ho uhodil bolestivě pažbou přes

holeně, protože Ochránce se stal náhle velmi nepatrným a nesměl si

toho všímat. A také si toho nevšiml.

„Vezmete mne s sebou, inspektore,“ řekl chladně, skoro porouěivě,

„přece nemyslíte, že mám ještě chut tady pracovat. Nejsem odsouzen

k nucené práci.“

„Neříkám, že jste,“ odpověděl T. B. Corn opět s ú-směvem, „ale

nemůžete tvrdit, že jsem vás sem poslal. Pracujete tu z vlastní vůle.

Nebo bych se mýlil?“

„Zbláznil jste se?“

„Skoro,“ T. B. Corn pokrčil rameny, „radostí. Je to nezapomenutelný

okamžik, Tede.“

„Určitě jste se zbláznil,“ řekl Ted Brent ledově, s čelem zroseným

potem, „odejdu odtud.“

Obrátil se k dozorcům.

„Odveďte mne do kanceláře. Nejsem číslo devadesát jedna. Jsem

podvodník a vyžaduji, abych byl obžalován před řádným soudem.“

Dozorci neodpověděli. T. B. Corn se přestal usmívat a začal se smát.

„Proč by vás vodili do kanceláře? Náhodou jde právě plukovník na

inspekci. Halo, plukovníku, jaké to štěstí! Pojďte sem. Je vás tu

třeba.“

Plukovník vystrčil svou ježatou hlavu za skalou. Vystoupil a práskl

karabáčem.

„Tady se lenoší,“ zahřměl.

„Žádám …“ řekl Ted Brent pevně.

„Nemáš co žádat, darebáku! Čertovská chásko! Nepřijímám žádných

stížností. Jestliže jsi dostal nějakou do hrbu, patří ti to. Jen do něj,

hoši, nebudu vás kárat. Zdali pak si mohl stěžovat ten, pro jehož

vraždu tu sedíš, uličníku?“

„Vyslechněte mne,“ řekl Ted Brent klidně.

„Čerta tě vyslechnu, potvoro. Vezmi kladivo do ruky, nebo tě

přejedu žilou, že budeš plakat jako nemluvně. Nechci slyšet ani

slovo, rozumíš?“

„To jste spískal vy,“ řekl Ted Brent T. B. Cornovi a v očích se mu

konečně zablýsklo.

„Co vás to napadá,“ bránil se T. B. uraženě, „to je zdejší metoda, za

kterou neodpovídám.“

Ted Brent sklopil hlavu v přemýšlení.

„Vaše protizákonné jednání…“ pravil.

„Nevezmeš-li kladivo do ruky, než napočítám tři…“ zahrozil

plukovník přesně dle T. B. Cornova návodu.

„Jak kruté zacházení,“ vzdychl T. B. Corn.

„Dovolte mi alespoň promluvit s mým přítelem inspektorem,“ řekl

Ted Brent, polykaje šílený vztek, „budeme hned hotovi.“

„Dobrá,“ zavrčel plukovník, vytáhnuv hodinky, „ale každou minutu

nahradíš po skončení práce. Počkáte tu s ním, hoši. Vydáváš se

ovšem v nebezpečí, že zmeškáš večeři. Je dnes kuře na paprice á la

Madeira. Čert tě vezmi. Budeš chtít k němu kompot? U sta hromů!“

Ted Brent se od něj otočil se sevřenými rty.

„Pustíte mne přece ven, inspektore,“ řekl.

„K tomu nemám práva,“ odvětil T. B. smutně.

„Neslyším z toho ani slova,“ hlučel plukovník, „ne-nechte číslo

devadesát jedna zahálet, hoši. Celých pět let až do dneška to byl

dobrý chlapík a bude ještě těch deset, které mu zbývají. Postarám se

o to a dám si po něm pozor.“

„Pustíte mne,“ opakoval Ted Brent, nevšímaje si ho, „poněvadž za to

zaplatím.“

„Neuvěřitelné,“ pokývl T. B. Corn.

„Disciplinárka!“ zařval plukovník, „pokus o podplácení. Prozatím tři

dny v temnici.“

„Zaplatím za to, inspektore. Ne penězi, rozumí se.“

„A čím?“ zeptal se T. B. sladce.

„Vydám vám Lon Garalda.“

T. B. Corn mávl opovržlivě rukou.

„Lon Garalda mi nepotřebujete vydávat. Lon Garald na vás čeká v

díře nebo se potlouká po Holbornu. Lon Garald je už jakoby chycen.

Žádná milost pro nás. Zapomínáte, že o mojí přítomnosti ví zrovna

tak málo, jako jste věděl vy.“

Ted Brent opět sklopil hlavu, přemýšleje, co by měl ještě obětovat.

„Znám tajemství,“ pravil, „které je pro vás velice cenné. Prodám vám

ho ne za svobodu, ale za to, odvedete-li mne do řádné vyšetřovací

vazby.“

„Vaše tajemství není již tajemstvím,“ usmál se T. B. Corn,

„postaráme se už o to, aby Lon Garald nezavraždil sira Reginalda.“

„Nemyslím tohle,“ zavrtěl Ted Brent hlavou.

„Myslíte tedy patrně tajemství Black Sisters. S tím se to má zrovna

tak. Black Sisters už se nezabývají léčením duševně chorých, a

jestliže chtěly snad přece učinit výjimku, zajisté si to rozmyslely.

Mluvil jsem s nimi o Cathe Reynoldsové.“

„Pořád jste na omylu, inspektore.“

„Pak tedy máte zato, že nevím o jakési nesrovnalosti svědectví Lee

Garymoorova. Upozorňuji vás, že o tom vím a že z něj vytáhnu, co

se dá.“

„Při vašich schopnostech a jeho prostotě budete mít úspěch,“ řekl

Ted Brent posměšně, nedávaje znát svoje pocity,“ „ušetřím vám

práci a prozradím vám to sám. Joseph Rokeby nezavraždil lady

Elisabeth’.“

„A jak jinak by mohl Lee Garymoore křivě přisahat?“ otázal se T. B.

Corň udiveně, „rozumí se, že Joseph Rokeby nevraždil. Hádejte* kdo

vraždil?“

„Víte to?“

„Tuším,“ zagklebil se T. B. Corn, „sir Reginald Reynolds. Proces se

obnoví i bez vašeho přičinění, buďte bez starosti.“

Konečně jsme rozbili ořech,“ řekl Ted Brent spokojeně, „lady

Elisabeth nebyla vůbec zavražděna.“

To bylo to, oč byl Ted Brent před inspektorem stále napřed. T. B.

Corn se zarazil a Ted Brent pocítil ulehčení. T. B. Corn se zastavil na

překážce, přes níž se Ted Brent dávno přenesl. I když bylo všecko

ztraceno, této poslední věci bylo možno se zachytit.

„To míníte vážně, předpokládám,“ řekl T. B. konečně.

„Úplně vážně,“ Ted Brent kývl, „a upozorňuji vás, že toto tajemství

je naprosto nezbadatelné. Pro vás i pro každého jiného. Já sám jsem

ho objevil pouhou náhodou. Udivil byste se do nemoci, kdybych vám

ho prozradil. Nechte mne uniknout a je vaše.“

T. B. Corn měl pevný pohled, ale Ted Brent o nic slabší. Zkoumali se

navzájem. T. B. Corn měl dojem, že Ochránce mluví pravdu, a

poněvadž Ochránce skutečně mluvil pravdu, dostaly jeho chladné oči

výraz, který v nich T. B. Corn ještě nikdy neviděl. Výraz upřímnosti.

„Čtvrt hodiny,“ zabručel plukovník, sleduje svoje hodinky.

„Nuže?“

„Rozmyslím si to,“ řekl T. B. Corn, pokrčiv rameny, „mám ještě

možnost dozvědět se to bez vás.“

„Nikdy nemáte,“ pravil Ted Brent pevně.

„Sbohem,“ T. B. Corn se otočil, „zatím pracujte. Uvidíme, co se dá

pro vás dělat.“

„Kromě toho,“ volal za ním Ted Brent, „budu si na vás stěžovat,

jakmile stanu před soudem.“

„Rekl jsem vám již,“ odpověděl T. B., neobraceje hlavu, „ze je to

nesmysl. Zavřel jsem vás sem snad já? Zavřel jste se sám.

Vynucujete na mne laskavost, abych vas odtud vyvedl. Prozatím toho

nejsem schopen.“

T. B. Corn sestupoval se svahu a slyšel docela dobře prásknutí

karabáče a hrubý hlas plukovníkův, jakož i smích dozorců. Ted Brent

však ani nehlesl, a T. B. Corn se nepodíval, co se stalo. Věděl to.

Bylo to zhroucení moci a ponižující potupení Ochránce nebohých.

Plukovník ho dohonil za chvíli.

„Neviděl jsem ještě,“ pravil kroutě své kníry, „že by někdo ze

Scotland Yardu dostal svého muže tak znamenitě jako vy. Gratuluji,

inspektore. Budeme ho tu držet tak dlouho, jak sám budete chtít.“

„Přeceňujete moje zásluhy,“ odpověděl T. B. Corn skromně, „raději

myslete na to, že Ochránce je nyní vaší starostí. Jeho oblíbenost mezi

trestanci je taková, že bych se nedivil, kdyby se na vás vrhli s

lopatami.“

„Dnes ráno jsme vyzkoušeli strojní pušky, inspektore,“ zašklebil se

plukovník, „každá myšlenka na útěk nebo vzpouru je ilusí. Máme

stokrát více ran než trestanců.“

„To mne jenom těší,“ řekl T. B. Corn spokojeně a podal mu ruku na

rozloučenou.

20

Ted Brent byl v pasti. Ted Brent se nemohl hýbat, ale cíl T. B.

Cornův nebyl ještě dosažen, poněvadž se posunul o kus dál.

Ze všeho nejpotřebnějším bylo neodkladné zatčení Lon Garalda. T.

B. Corn si rozvrhl program a vydal se k letohrádku. Když tam

přicházel, snažil se jednat co nejopatrněji. Ale z lesa vylezla

zkroucená postava s pozornýma očima a kynula niu na dálku.

„Pojďte,“ volala, „je tu bezpečno. Vítám vás se stejnou radostí, s

jakou vítal starý Noe po potopě světa svou holubici s jablkem v

zobáku.“

„Kdybyste myslil,“ odpověděl T. B. Corn, „přisel byste na to, že

holubici se jablko do zobáku nevejde. Byla to kopretina, pokud vím.

Co nového?“

„Že mám hlad jako vlk. Je to pro mne to nejdůleži-tejsi.

„Uznávám rád. A Lon Garald?“

„Před chvilkou odešel. Myslím si, že místy čeká na Ochránce. Bude

nyní patrně na Holbornu. Co dělá 0-chránce?“

T. B. Corn mu to vyložil a Jerome Hogath se ohavně šklebil.

„Jste veleduch,“ pochválil, „řekl bych, že rafinovaný mučitel. Kdo by

ve vás hledal takovou myšlenku? Já ne.“

„Nepotřebuji nikoho k hledání svých myšlenek, Ho-gathe. Pojďme.“

„Kéž by byla v letohrádku výletní restaurace,“ vzdychl Jerome

Hogath, „dostal byste mne odtud nejdříve za hodinu.“

„Můžete snísti narychlo něco v myslivně. Zaskočíme tam.“

„Ale nemohu se tam narychlo vyspat. Co budeme dělat v myslivně?“

„Mám tam kus niklovaného železa na Lon Garaldovy pazoury.“

„Chcete skřípnout Lon Garalda? To je povážlivá věc. Měl jste vzít s

sebou železnou kouli na nohy.“

„Proč jste ji nevzal vy?“ odsekl T. B. Corn, „máte svůj revolver? Lon

Garalda je nutno zatknout při prvním spatření. Bez milosti střílet po

nohou. Lon Garald je nebezpečné zvíře. Může se stát, že ho uvidíme

někdo z nás sám. Nesmí zmizet.“

„Nezmizí,“ řekl krátce Jerome Hogath.

Jelikož se dalo předpokládat, že Lon Garald opravdu bude v zámku,

vyzdvihl T. B. Corn ze svého kufříku, u-loženého v myslivně, pěkná

pouta, zkusil jejich zámek a strčil je do kapsy. Druhá pouta neméně

dobře pracovaná vzal k sobě Jerome Hogath, jenž byl vedle toho za-

tížen ještě velikým krajícem chleba s máslem.

„Pochybuji, že by se na nás Lon Garald pamatoval,“ řekl T. B. po

cestě k zámku, „přece jenom je už patnáct let tomu, co…“

„Myslím dokonce, že nás vůbec nezná,“ poznamenal Jerome Hogath,

„a proto můžeme jít bez obav. Dovedl ho tehdy do Readromu

nebožtík Flytting.“

Přes to však nešli ke vchodu do zámku přímou cestou. Obešli ho se

strany a dostali se pod stříšku před vchodem podle zdi. Tam T. B.

Corn chytil vytáhlého komorníka a zeptal se ho po panu Dixonovi.

„Lotřík tu nebyl od rána,“ zněla vznešená odpověď, „tady se vůbec

dějí věci. Rodinná aféra …“

„Nechte si to,“ řekl T. B. Corn, „ptal jsem se po panu Dixonovi.“

„To jsem vám už vysvětlil. Ale není-li tu on, je tu lady Joyceová,

která vás shání už dlouho.“ „Která mne shání už dlouho?“

„Tak jest. Najdete ji v jejím pokoji. Skládá zavazadla.“

„Skládá zavazadla?“

„Aby odjela,“ kývl komorník.

„Po tom se musíme přeptat, Hogathe,“ řekl T. B. Corn a pohladil si

bradu.

Lady Marie opravdu skládala zavazadla a sir Frances jí pomáhal.

Archie tu nebyl, ani Cathe, T. B. Corn viděl ve tváři lady Marie

výraz, který ho opravňoval k nejasným domněnkám. Pozdravil

zdvořile a byl přivítán bouřlivě. Jerome Hogath zůstal stát skromně u

dveří.

„Spadl mi kámen se srdce,“ volala lady Marie živě, „myslila jsem, že

už jste mrtvi, jako je mrtev Daniel Thompson.“

„Ted Brent je mrtev?“ zeptal se T. B. překvapeně, „podívejme se.“

„Patrně ho zabil ten druhý. Je tu pořád sám a hrozně se mračí. Díky

Bohu, že jste tady, pane, pane …“ „Corn, prosím.“

„Ano, pane Corne. Mám pro vás tolik důležitých novinek …“

„Patrně jste se nepohodli se sirem Reginaldem,“ hádal T. B. Corn.

„Jakási roztržka, ano. Nedohodli jsme se. Považte, že Cathe je

dcerou trestancovou. Jaká hrůza. Její otec zabil její matku …“

„To vím,“ kývl T. B. Corn.

„Víte? Pak si dovedete představit mou hrůzu. Archie vzdoruje a

neukazuje se nablízku …“ „To nevím,“ zavrtěl T. B. Corn hlavou.

„A mnoho jiných věcí nevíte, pane …“ „Corn, prosím.“

„Zajisté. Corn. Promiňte. Jsem tak roztržitá …“ „Nemůže mi přijít na

jméno,“ pomyslil si T. B. Corn.

Lady Marie překotně vyprávěla o všem a T. B. Corn naslouchal

pozorně, když pronášela jméno jakéhosi Garymoore. Sir Frances,

použiv chvíle oddechu, nabídl Jerome Hogathovi drahý doutník a

oba s klidem pokuřovali, zatím co T. B. Corn chrlil doplňující

otázky.

„Hrozil mu smrtí?“

„Ano. Říkal, že ho zabije, jestliže se opováží něco prozradit.

Nerozumím, co za tím vězí, pane …“

„To nevadí,“ řekl T. B., jehož již omrzelo opakovat svoje jméno,

„rozumím tomu já. Je zajímavé, kolik lidí už hrozí smrtí siru

Reginaldovi. Ted Brent, Lon Garald, Rokeby a Garymoore. Kdyby

se mu skutečně něco přihodilo, nevím opravdu, na koho bych měl jít

nejdříve. Děkuji vám, lady Marie.“

„Co pravíte, pane …“

„Corn,“ řekl T. B. zlostně, „pravím, že je tu tolik jmen, že se

nedivím, jestliže si to moje nepamatujete. Není sice z

nejvýznamnějších, ale přece … Hogathe!“

„Kouřím,“ odpověděl Hogath informativně.

„Poněvadž Lon Garald tu není…“

„Bude někde jinde,“ kývl Hogath, „po tom chlebu s máslem chutná

doutník sira Francese výborně.“

„Nedivil bych se při vaší svědomitosti pranic, kdybyste ztratil

pouta,“ vrčel T. B. Corn, „máte je?“

J. Hogath nemohl odpovědět, poněvadž lady Marie zaječela otázku,

zdali hodlají zatknout toho Dixona.

„Zajisté. Ale nekřičte tolik, proboha, nebo nám to pokazíte.“

„Tím mi velmi ulehčíte. Nezapomínám na to, že jsem jeho typem,

pane … pane …“

„Anna Rakouská,“ představil se T. B. Corn vztekle, „pojďte,

Hogathe.“

J. Hogath stiskl přátelsky ruku siru Francesi, sedícímu na velkém

kufru, pochválil ještě jednou jeho doutník a dvakrát se uklonil.

„Zdá se,“ obrátila se lady Marie, když zmizeli, „že na Holbornu jsou

výhradně nezdvořáci a vrahové. Zamkni přece ten kufr, Francesi. A

zavolej nějakého sluhu, ať nám pomůže. Kde vězí Archie? Sežeň ho.

Jaký ty jsi člověk, Francesi!“

„Vzdávám se úlohy sehnat Archieho,“ řekl sir Frances beznadějně,

„určitě neposlechne.“

„Poslechne,“„dupla lady Marie, „kdo by řídil náš vůz? Archie tu

nezůstane!“

„Myslím …“ namítl sir Joyce.

„Zakazuji ti myslet. Jdi.“„

Sir Frances tedy šel, zůstal stát na chodbě u okna a rozhodl se

nevrátit se dříve, dokud nespálí svůj doutník.

Archieho vyhledal zatím T. B. Corn v doprovodu Ho-gathově.

Archie zamítl všechny konvenční ohledy a se-

děl s Cathe na pohovce v jejím pokoji, stíraje nepřetržitě slzy řinoucí

se jí po tváři. T. B. Corn tam vešel, žádaje za prominutí.

„Jsem rád, že jdete, pane Corne,“ řekl Archie mrzutě, „nemusíte se

omlouvat.“

„Upozorňuji, že se nevyznám v těšení zarmoucených dívek, pane

Joyce.“

„Velmi pravděpodobně já rovněž nikoli,“ vzdychl Archie, „vidíte

jasně můj neúspěch.“

„Chtěl jsem se vás zeptat,“ pravil T. B., „zdali jste slyšel něco z toho, co mi vyprávěla vaše paní matka o jakémsi výstupu sira Reginalda s

jistým mužem v sa-

loně.

„Nemluvte mi o siru Reginaldovi nebo o mojí matce,“ řekl Archie

prudce, „nevím nic kromě toho, co mi matka sama vyprávěla. A

jestliže ten člověk sliboval siru Reginaldovi smrt, je to docela na

místě.“

„Eh …“ udělal T. B. Corn, neboť si nevzpomněl okamžitě, že Cathe

na tom nemůže záležet, jestliže sir Reginald není jejím otcem.

„Neříkejte eh,“ utrhl se Archie, „vyprávěla vám snad moje matka, jak

ohavným pěstounem je sir Reginald?“

T. B. Corn mlčky kývl a Archie zahrozil rukou do vzduchu.

„Chce ji dát do kláštera, považte si!“

„Vím o tom,“ řekl T. B., „byli jsme tam přece spolu.“

„Ale nevíte, jak bídný úmysl při tom měl. Mor na něj! To je klášter,

v němž umírají lidé, pane Corne! Nepadněte překvapením.“

„Nepadnu,“ ujistil ho T. B. Corn, „je mi o tom něco známo, ale

nebude to tak zlé, spolehněte na mne. Kdo vám to říkal?“

„Dixon nebo Garald nebo kterak se jmenuje. A moje matka, která

dala pátrat po minulosti rodiny Rey-noldsů …“

„Vypravujte mi o Lon Garaldovi,“ řekl T. B. Corn, „to jediné mne

zajímá. Při jaké příležitosti vám to řekl?“

Archie tedy vyprávěl. Netrvalo to dlouho.

„Myslím přece jenom,“ pravil potom T. B., hladě svoji bradu, takže

to hlasitě šumělo, „že nemáte příčiny k zoufalství, slečno. Sir

Reginald vás nemůže poslat do kláštera, protože není vaším otcem. 0

jmění snad nestojíte, pane Joyce, jak? Ať si s ním dělá sir Reginald,

co chce.“

„Ale moje matka,“ vykřikl Archie s divokým posun-kem, „čert to

všecko vezmi.“

Cathe nemohla pro pláč promluvit. Archie, který ji v zápalu pustil,

chytil ji zas a mačkal ji v domnění, že ji to potěší.

„Pojďme z tohoto smutného místa, Hogathe,“ řekl T. B. Corn

soustrastně a vytáhl podinspektora ven.

„Nyní patrně půjdeme pro Lon Garalda,“ pravil Hogath s jistotou.

„Ne. Nejdříve učiníme něco jiného.“

„Zmáčkneme krk Lee Garymoorovi a vyždímáme z něj pravdu.“

„Přestaňme si hrát na hádankářský kroužek,“ řekl T. B. nevrle,

„nevyždímáte z něho nic jiného než to, co už víme. Ze totiž křivě

svědčil proti Josephu Rokebymu, podplacen sirem Reginaldem.

Rokeby musí promluvit nejdříve, nešťastníce. On je patrně

přesvědčen, že lady Elisabeth je mrtva. Dokazuje to jeho vyhrůžka

na fotografii sira Reginalda v tajném pokoji. Chci se vsadit, že se tam

milenci scházeli, dokud to sir Reginald nevyče-nichal. Pak nastrojil

svoji pomstu. Pamatujte si, Hogathe. Lee Garymoore „neví nic,

protože sir Reginald mu to dozajista nevěšel na nos. Bojí se pouze

prozrazení své křivé přísahy. Joseph Rokeby toho ví o málo více.

Domnívá se patrně, že lady Elisabeth zavraždil sir Reginald. Proto je

nutno s ním promluvit. Ale Ted Brent tvrdí, že ona nebyla vůbec

zavražděna a že žije. Prokletý Ted Brent. Budu mu nucen přece dát

výpověď z práce v lomech dříve, než jsem myslil.“

„Promluvte tedy nejdříve s Rokebym,“ kýval J. Hogath odevzdaně,

„já tomu vůbec nerozumím.“

„Nejdříve promluvím se sirem lleginaldem. Ale nemohu se ho tázat

na nic. Mohl by se poplašit a něco provést.“

„Pochopil jsem to,“ pokyvoval stále Jerome Hogath, drže v ruce

dosud nepatrný zbytek doutníku, jenž ho ošklivě začínal pálit do

prstů, „jediný sir Reginald a Ochránce mohou podat jakési vysvětlení

…“

„Zdá se,“ odpověděl T. B. ulehčené, „Ochránce však bude

ochotnější.“

A vyhledali sira Reginalda.

Sir Reginald vypadal pokaždé tak, jako by se vůbec ničím nezabýval.

Nejvýš snad svými myšlenkami. T. B. Corn a Jerome Hogath ho

našli v saloně, procházejícího se sem tam a prohlížejícího zdi.

.,Dobrý den,“ řekl T. B., „jak se máte, sire Reginalde?“

„Čekám, až moji hosté odjedou,“ odpověděl stařec s tichým

smíchem.

„Patrně se vám ulehčí,“ hádal T. B. Corn.

Stařec pokrčil hubenými rameny a pokračoval ve své procházce.

Chtěl-li s ním T. B. Corn mluvit, byl nucen chodit za ním.

„Chtěl jsem vám říci, sire Reginalde, abyste byl na sebe zpropadeně

pozorný.“

Okna byla otevřena. Sir Reginald poznamenal, že se nemůže

nachladit a že jeho občasný kašel je jenom důsledkem zanedbaného

kataru průdušek a že je to celkem neškodné.

„Pokládáte-li mne za lékaře,“ řekl na to T. B. Corn, „pak se patrně

nepamatujete, jak jsem se vám představil. Jsem T. B. Corn ze

Scotland Yardu. Zapomíná-li lady Marie moje jméno, nemusel byste

alespoň vy zapomínat na moje zaměstnání, u čerta. Lidé ze Scotland

Yardu jsou pravidelně voláni jen k nemocím způsobeným nožem

nebo revolverem. A já bych byl nerad, kdybych k vám přišel za

podobných okolností.“

„Ke mně?“ otázal se sir Reginald a zastavil se.

„K vám,“ kývl T. B., jenž do něj div nevrazil.

„Varujete mne tedy před Archiem Joyce. Dobrá. Děkuji vám.“

Tentokrát popošel stařec a T. B. zůstal stát. „Před Archiem Joyce?“

„Před kým jiným? Křičel dosti zřetelně právě před chvílí, že mne

zabije, jestliže se Cathe něco přihodí.“

„Nepřihodí se jí nic,“ zavrtěl T. B. Corn hlavou, „ledaže jí vyschne

nádržka se slzami.“

„Chtěl jste mne snad varovat ještě před někým, pane Corne?“

„Ale kdež,“ mávl T. B. rukou, „jedině před Archiem Joyce. Radím

vám důtklivě, abyste co možná nevycházel ze svého pokoje. Nejvýš

jsem vás chtěl ještě upozornit na dva darebáky, z nichž jeden je ještě

na svobodě.“

„Bez starosti,“ odpověděl stařec a přestal si jich všímat.

T. B. Corn tedy vyšel ven a Jerome Hogath ho poslušně následoval.

Přede dveřmi konečně zahodil zbyteček svého doutníku.

„Nebudete přece věřit tomu,“ otázal se, „že by syn sira Frdncese

chtěl propíchnout svého skoro-tchána?“

„Já Archieho Joyce dobře neznám,“ odpověděl T. B. opatrně,

„jednak je to dosti prudký mladík a za druhé psychologicky chápu,

že sir Reginald něco takového zasluhuje. Není pochyby, že je Archie

Joyce pátým člověkem, který jeví o něco podobného zájem.“

„Nesmysl,“ řekl J. Hogath s nechutí, „museli by se pořádně

pohádat.“

„To můžete očekávat, Hogathe. Rodina sira Francese odjede a Cathe

budou chtít vzít s sebou, alespoň Archie. Budou se o ni tahat…“

„Pojďme pryč,“ navrhl J. Hogath prozřetelně, „každý odpovídá sám

za sebe.“

Sestoupili před zámek a T. B. Corn se vyjádřil, že se vrátí na

Readrom.

„Jděte opatrně k letohrádku, Hogathe. Cestou můžete potkat Lon

Garalda. Řeknete mu, aby dal ruce vzhůru a neposlechne-li do půl

vteřiny, můžete ho zchromit. Má bezpochyby u sebe revolver.

Nepotkáte-li ho, počkejte u letohrádku. Jinde nebude. Mějte na

vědomí, že ho musíme dostat a že je konečně jedno, zdali ho za

měsíc pověsí, nebo zdali mu pomůžete do pekla hned. Raději to, než

něco jiného, poněvadž jinak byste mohl ležet vy, rozumíte?“

„Dokonale,“ řekl J. Hogath a otočil se, „nebudu ležet. Mám ještě

život před sebou.“

„Za sebou ho máte více, hochu,“ pravil T. B. a potřásl hlavou.

21

T. B. Corn se tedy vrátil na Readrom v poledním horku a přijal rád

sklenici whisky se sodou, již mu plukovník nabízel.

„Letošní srpen se vydařil,“ pravil ovívaje se kapesníkem, „po polích

je výheň. V lomech hodně pálí slunce, co?“

„Utěšeně,“ kýval plukovník spokojeně, „letos nebyl ani jeden den tak

horký. Jdete se pokochat pohledem na Ted Brenta?“

„Kochám se pohledem sám na sebe, protože se podobám uvařenému

štěněti. Chci v chládku vaší kanceláře projednat něco jiného.

Zavolejte mi laskavé číslo 113.“

„Josepha Rokebyho?“ otázal se plukovník a zatahal navoskované

kníry. „Ano.“

„Hyde,“ otočil se plukovník, „že prosím pana Rokebyho.“

„Jaká to zdvořilost,“ zabručel T. B. Corn a napil se zhluboka.

Hyde však se vrátil sám a vyřizoval, že mají počkat. Joseph Rokeby

nemá okamžitě čas, ale přijde do deseti minut. T. B. Corn zakroutil

hlavou, když to slyšel.

„Joseph Rokeby hraje kulečník?“ otázal se.

„Ale ne,“ mávl plukovník rukou, „v cele, do níž jste ho doporučil

zavřít, není kulečníku. Musím vás upozornit, že s Josephem Rokeby

je nutno jednat o poznání mírněji. Jsou pro to vážné důvody.“

„Jaké?“

„Právě mi bylo doručeno sdělení, jímž se mu promíjí zbytek trestu

pro jeho řádné chování. Joseph Rokeby se patrně převléká a

připravuje se na cestu. Nemám práva ho zdržovat ani minutu.“

„To je mrzuté,“ přiznal se T. B. Corn.

„Nemějte strachu. Vyhoví vám a promluví s vámi.“

„To je mrzuté pro něco jiného,“ řekl T. B. tvrdošíjně, „ani si

nedovedete představit, pro co.“

„Podal jsem roční klasifikaci spravedlivě, inspektore. Jsem přísný

chlap, ale snažím se vždy jedna spravedlivě. Číslo 113 jsem

doporučil k milosti s dobrým svědomím.“

„Že máte smysl pro spravedlnost, to poznám, po-dívám-li se na váš

karabáč na stěně a vzpomenu-li si na Ochránce. Avšak každý

spravedlivý může být uveden v omyl. Kdybyste byl věděl^že číslo

113 patrně pomohl Lon Garaldovi na svobodu, byl byste možná

jednal jinak.“

„To si srovnejte vy,“ řekl plukovník mrzutě, „sežeňte si důkazy a

obžalujte Rokebyho z toho přeěinu. Uvítám ho zde po druhé s

otevřenou náručí a budu ho napříště bedlivě zkoumat, než podepíši

klasifikační listinu.“

„A že vyhrožuje smrtí siru Reginaldovi. Opravdu, čím více o tom

přemýšlíte, tím větší chuť máte doporučit ho k milosti.“

Plukovník Rennel se zabýval svými vousy a díval se po inspektorovi

rozpačitě, avšak nemluvili o tom dále, poněvadž Joseph Rokeby

zaklepal na dveře kanceláře a vešel, po prvé za dlouhou dobu bez

čestného doprovodu dozorcova.

„Někdo chce se mnou mluvit, řeklo se mi,“ pravil a rozhlédl se

temnýma očima.

Hlas Josepha Rokebyho byl vysušený, jako by nebyl používán řadu

let. Rysy jeho obličeje byly kdysi pevně kresleny, nyní pětiletým

pobytem v lomech zostřeny a znatelně vystupující. Měl silné obočí a

tenké rty. Vypadal neurčitě starý a jeho čelo vykazovalo celou řadu

rovnoběžných vrásek, nad kořenem orlího nosu vlnovitě prohnutých.

Joseph Rokeby se netvářil tak, jako by nenáviděl svět, ale tak, jako

by mu byl více než lhostejný a jako by jím bez afektovanosti pohrdal.

Měl na sobě ošumělý myslivecký oblek, jehož rohové knoflíky místy

chyběly a jenž byl pln záhybů, vzniklých dlouhým ležením v

readromském skladišti. Nicméně stál Rokeby tak, jako by byl

navlečen v bezvadném fraku. Jestliže kdy hrbil při práci záda, nyní je

důkladně narovnal. Svoboda z něj opět učinila člověka.

„Jsem T. B. Corn ze Scotland Yardu,“ pravil inspektor, aniž by se

hnul se svého místa, „posaďte se a odpovězte mi laskavě na několik

otázek.“

„Mohu stát,“ odpověděl Joseph Rokeby, „čeho se týkají vaše

otázky?“

„Záležitosti lady Elisabeth,“ řekl T. B. klidně.

„Záležitost lady Elisabeth leží za námi, pane. Nebudeme o ní hovořit.

Nechcete-li mi nic jiného, než to…“

„To a věci s tím související. Snad byste si chtěl pohovořit alespoň o

své dceři, jestliže již nechcete mluvit o její matce?“

Joseph Rokeby stáhl obočí.

„Nemám dceru,“ odpověděl chladně.

„Míním Cathe Reynoldsovou,“ řekl T. B. vlídně, „nemusíte se tomu

vyhýbat. Nyní, když sir Reginald je mrtev…“

„Sir Reginald je mrtev?“

T. B. Corn přikývl s obličejem, který ho naprosto nemohl vinit ze lži.

„Je mrtev. Lon Garald ho propíchl.“

„Lon Garald? Ten, který unikl z Readromu?“

„Ten.“

Joseph Rokeby mlčel. Jestliže se T. B. Corn dovedl znamenitě

přetvařovat, dovedl to i on. Joseph Rokeby nevěděl ničeho o

posledních událostech, poněvadž ráno nebyl v lomech. Kdyby byl

věděl, byl by pojal nedůvěru.

„Je-li sir Reginald mrtev,“ odpověděl po chvíli, „pak vám to mohu

říci. Cathe je mojí dcerou.“ „Vidíte,“ řekl T. B. a oddechl si.

Joseph Rokeby věřil Ted Brentově zprávě o smrti sira Reginalda jen

částečně. Jakékoli sdělení T. B. Cor-novo nemohl brát rovněž jinak,

než s reservou. Ale jelikož to uslyšel se dvou míst, vyjasnil trochu

čelo.

„Jsem rád, že je mrtev,“ pravil lehčeji.

„Jste rád?“ otázal se plukovník, jenž jejich rozmluvě pozorně

naslouchal, „neměl jste ho v lásce, co? Tisíc hromů, Rokeby.

Zavraždil-li jste jeho manželku …“

T. B. Corn dal jakési znamení rukou a plukovník se odmlčel. Joseph

Rokeby se usmál úsměvem, který se na jeho tváři neobjevil po

celých pět let, a hnul hlavou.

„Nezavraždil jsem lady EHsabeth, pánové. Zdá se vám to dosti

zajímavé?“ A rozesmál se nahlas.

T. B. Corn pochopil, že je na místě, aby se tvářil udiveně a plukovník

Rennelseduchapřítomně připojil. T.B. Corn se patrně nechtěl přiznat,

že něco podobného slyšel už z Ted Brentových úst. Plukovník

dokonce vykřikl, aby tomu dodal důrazu.

Joseph Rokeby byl docela oklamán. Přestal se smát a potřásal

hlavou.

„Je-li sir Reynolds mrtev, může to ven,“ řekl, „ne snad proto, že bych

vyžadoval satisfakce. Na tom mi nezáleží. Lady Elisabeth zavraždil

právě sir Reginald a myslete si o tom, co chcete. Reginald Reynolds

je prokletý chlap.“

„Jděte,“ pravil T. B. Corn, „nevěříme vám.“

„Nevěřte,“ odvětil Joseph Rokeby pohrdlivě.

„Byl byste schopen se přiznat k vraždě a přijmout šest let nucené

práce, kdybyste byl nevinen?“

„Udělal byste to také, kdybyste měl moje důvody.“

„A podplatit Lee Garymoora, aby proti vám svědčil? Jaký nesmysl!“

Joseph Rokeby přistoupil ke stolu, opřel se o jeho desku oběma

rukama a podíval se pevně do inspektorových očí.

„Lee Garymoore byl podplacen Reginaldem Reynold-sem. Ne mnou.

Já jsem k tomu dal pouze souhlas.“

Dostali se k věci, o níž T. B. Corn opravdu ničeho nevěděl a na niž

byl v důsledku toho velmi zvědav. Joseph Rokeby nesměl nyní

nechat svého vysvětlování. T. B. Corn však nedal svou nevědomost

najevo. Naopak se tvářil, že to zplna chápe. Chápal to však jen do

polovice a rozhodně mu bylo třeba Rokebyho potvrzení a doplnění.

„Cathe,“ pravil, „je velmi nešťastna. Neví dosud, jakou oběť jste pro

ni podstoupil. Její ženich …“

„Jakže? Má ženicha? Dobrý chlapík?“

„Znamenitý. Budete s ním spokojen.“

A T. B. Corn mu vylíčil charakter Archieho Joyce, nezmíniv se ani

slovem o názoru jeho matky a podobných věcech. V očích Josepha

Rokebyho se rozsvěcovalo. T. B. Corn to konstatoval s uspokojením,

poněvadž přirozeným důsledkem toho muselo být stoupnutí důvěry

Rokebyho. A skutečně nakonec tvrdý muž jakoby zjihl a děkoval T.

B. Cornovi za zprávy hlasem, v němž se po prvé od jeho příchodu

objevilo trochu lidskosti.

„Podívám se na Holborn,“ pravil potom, „musím Cathe vidět. Je

hezká, říkáte? Bezpochyby po matce. Veselá za jiných okolností?

Byl jsem kdysi také hodně veselý. Nebudu se vtírat do její blízkosti.

Nevěřila by možná, že jsem nevinen a konečně…“

Joseph Rokeby mávl rukou.

„Pro mne už štěstí nepokvete. V nejpříznivějším případě mohu mít

jen jakýsi klid. V Readromu bylo dosti klidu a byl jsem tu spokojen .

..“

„My s vámi rovněž, Rokeby,“ řekl plukovník uznale, „ale přece

jenom se zdá, že klid mimo Readrom má větší cenu.“

„Jak se to vezme,“ odvětil Joseph Rokeby a podíval se do země.

„Cathe vám ovšem těžko uvěří,“ podotkl T. B. Corn, „je silně

nepravděpodobné …“

„Ale vždyť nechci, aby mi uvěřila. Sepíši to a uschovám. Pd mé

smrti ať si to přečte. Mrtvým se obyčejně věří. A je to tak

jednoduché, že to snadno pochopí.“

„Nemusí se každému zdát pochopitelným to, co se zdá-jasným vám,

Rokeby,“ pravil T. B. Corn, vrtě nedůvěřivě hlavou.

A Joseph Rokeby se nachytal na jeho malou lest.

„Není konečně příčiny, proč bych vám to neřekl,“ pokrčil rameny,

„posoudíte sám, je-li to pochopitelné nebo nikoli. Mohl byste vyčítat

paní z Holbornu, že se zamilovala do myslivce svého manžela?“

„Myslím, že bych nemohl,“ odpověděl T.B. bez zvláštního zájmu,

„ačkoli vás upozorňuji, že v těchto věcech se příliš nevyznám.

Slýchám však často, že něco podobného se místy přihodí.“

„A zejména, má-li mladá žena za manžela mrzutého, nevlídného a

vyžilého starce, pane, a setká-li se náhodou s mužem, který je

schopen pro ni všecko obětovat. Rozumíte tomu, že já jsem byl tím

mužem?“

„Tuším to,“ kývl T. B. Corn.

„Objevil jsem kdysi náhodou tajnou skrýš v lesním letohrádku.

Nějaký romantický koutek lásky ze starých dob, myslím. Abych vám

to vysvětlil…“

„To klidně přeskočte,“ přerušil ho T. B., „objevili jsme sami cestu,

kterou Lon Garald unikl.“

Joseph Rokeby se náhle zarazil, ale snažil se, aby se rychle

vzpamatoval.

„Patrně se na ni dostal pouhou náhodou,“ řekl přejížděje rukou čelo,

„myslel jsem si hned, že utekl tudy. Žádný se mne po tom neptal a já

sám …“

„Ano,“ řekl T. B. Corn nevinně, „jen dále, Rokeby.“

„Prozkoumal jsem to všecko na svých pochůzkách lesem. Můžete si

představit moje překvapení, když jsem se jednoho dne podíval dírou

do lomů a viděl jsem řadu pracujících trestanců. Bylo mou

povinností to oznámit, ale neučinil jsem toho, poněvadž už tehdy se

po mně Elisabeth dívala pohledy, které mne činily nejšťastněj-ším

člověkem na zemi. Pak …“

„Ano, pak,“ řekl T. B. Corn, „mohl bych vyprávět nyní spoustu věcí

za vás až do doby, kdy lady Elisabeth byla zavražděna.“

„Nevěděl jsem zprvu, že byla zavražděna,“ pravil Joseph Rokeby se

svraštěným obočím, „zmizela prostě. Reginald Reynolds nás

vystopoval, protože jsme nebyli dosti opatrní. Jednou otevřel zcela

náhle kámen. Teh-dy …“

„Ano,“ řekl T. B., „pokračujte.“

„Odstranil ji, když Cathe dospěla tak, že již nepotřebovala matčiny

péče. Byl jsem prokletý tupec, že jsem ho tehdy nezabil. Po celé dva

roky od narození naší dcery nám vůbec nepřekážel a já blázen jsem

doufal, že se smířil s nezbytným. Umluvili jsme s Elisabeth, že tomu

musíme učinit přítrž. Rozvod, rozumíte, nebo něco takového. Když

jsme to měli rozhodnuto, Elisabeth zmizela. Reginald Reynolds mi

oznámil, že odcestovala. „Cathe,“ pravil, „za nic nemůže a já jsem ji

považoval po celý rok za své dítě. Adoptuji ji, jestliže přestanete

konečně tropit mému domu nečest. Její matka to uznala. Uznejte to

také vy, Rokeby.“

„Uznal jste to?“ zeptal se T. B. mírně.

„Byl byste leda ďáblem, abyste to neuznal rovněž, jestliže to uznala

Elisabeth,“ odpověděl Joseph Rokeby zatínaje pěsti, „Cathe

prodělala nevědomky změnu ve svých otcích. Na místo chudáka

dostala boháče. Byl jsem slepě důvěřivý a předpokládal jsem, že

Elisabeth obětovala mne pro štěstí svého dítěte. A zatím v té době

odpočívala již na dně Černé Tůně. Prokletý stařec se začal mstít. A

jak se při tom tvářil, kdybyste ho byl tehdy viděl! Tak, že mi ho bylo

líto. Řekněte sám, nezabil byste ho?“

„Eh…“ řekl-T.B., „nechrne vaše tehdejší pocity stranou. To není ještě

všecko. Pokračujte.“

„Zůstal jsem v jeho službách, abych byl Cathe nablízku. Ale

oddaloval mne od- ní stále více. „Já jsem nyní jejím otcem, Rokeby,“

říkal se smutným obličejem, „ušetřte jí ošklivých stránek života.

Cathe je hodné dítě a dá mi dosti práce vysvětlovat jí, proč zde není

její matka. Říkal, že s ní občas Elisabeth navštěvuje, rozumíte? A já,

zatracený blázen, jsem klopil hlavu a navrhoval jsem, že odejdu.

Vymlouval mi to a nechal jsem si to vymluvit. Zahrnoval Cathe

přepychem, rozmazloval ji a vychovával ji tak, aby nemohla

postrádat bohatství. Přičítal jsem to tomu, že ji má rád, ale pak jsem

se dozvěděl, co tím myslel. Jednoho večera …“

Joseph Rokeby se díval do okna, byl bledý a jeho pěsti, jimiž se

opíral o stůl, byly pevně sevřeny. T. B. Corn mlčel, čekaje.

„Jednoho večera přišel ke mně do myslivny. Bylo to v zimě a

pamatuji se docela dobře, jak shrnoval límec kožichu a setřásal sníh.

Nabídl jsem mu trochu čaje a on ho klidně vypil. Když ho vypil,

oznámil mi bez lítosti, že Elisabeth je mrtva. Vyskočil jsem …“

„Vidím vás dobře, jak jste vyskočil,“ pravil T. B. klidně, „myslel jste

patrně, že právě zemřela?“

„Ano, ovšem. Jak jste prozíravý. Ale řekl mi, že zemřela, když byly

Cathe dva roky a že zemřela jeho rukou. Nemohl jsem tomu uvěřit, a

když mne o tom přesvědčil…“

„Strhl jste pušku se zdi…“

„Nedošlo k tomu. Měl revolver, ten ďábel. Ale přišly ještě horší věci.

Tázal se mne, jak mnoho mi záleží na blahu mé dcery. Nemusel jsem

mu odpovídat, protože se to rozumělo samo sebou. A pak mi klidně

vysvětlil plán své pomsty.“

„Tisíc hromů,“ vrčel plukovník ve svém koutě.

„Pravil, že trpí řadu let a tázal se mne, zdali uznávám, že i já jsem

povinen trpět za to, že jsem zničil jeho štěstí. Poslouchal jsem ho s

vyvalenýma očima. Řekl, že se rozhodl mne udat pro vraždu své

ženy a že má spolehlivého svědka, který to viděl jako malý hoch.

Domníval jsem se, že zešílel, ale poznal jsem, že zešílelo pouze jeho

srdce a že jeho mozek zůstal chladný. Prohlásil, že mu na ničem

nezáleží, a i kdybych nesouhlasil, že se dá klidně pověsit, podaří-U

se mi dokázat, že vraždil on.

Ale upozorňoval mne, že jeho svědek zničí spíše mne. „Nečiňte

zbytečných obtíží, Rokeby,“ pravil, „poněvadž jinak okamžitě

vyhodím vaši dceru na mráz.“ „Vyhoďte ji,“ řekl jsem, „vezmu ji k

sobě a učiníme tomu konec jednou provždy. Zítra ráno oznámím u

policejního soudce, že jste zabil svoji ženu.“ Ale on se jen usmíval a

nutil mne k představě, jak Cathe se plouží sněhem, Cathe, která byla

vyhýěkaná a zvyklá přepychu a která mohla mít smrt jenom z pouhé

hrůzy. „Neboť,“ tvrdil, „nebudete mít času se jí ujmout. Budete ji

muset nechat cizím lidem. Cathe je taková choulostivá, vždyť víte,

Rokeby. Já už jsem vás udal. Zítra,“ dodal, „pro vás přijdou.“

„Dál, Rokeby,“ pravil T. B. klidně.

„Přišli pro mne opravdu,“ řekl Joseph Rokeby s těžkým dechem, „ale

to už jsme s tím byli hotovi. Slíbil jsem, že se přiznám, protože mi

všecko bylo lhostejné mimo Cathe. A kromě toho on se mi

slavnostně zavázal, že Cathe zdědí jeho jmění a že se nikdy ničeho

nedozví, učiním-li mu po vůli. Pak jsem byl odsouzen.“

„Nenapadla vám nikdy ve vězení myšlenka,“ řeklT.B. lhostejně, „že

byste se mu mohl někdy pomstít?“

„Napadlo mi,“ odpověděl Joseph Rokeby náhle zamyšlen, „že je

dosti velký darebák k tomu, aby mne nějakým způsobem oklamal.

Přišel jsem na to, že by bylo lépe, kdyby byl mrtev.“

„Kdyby náhle“ zemřel, aby neměl času sestavit závěť v neprospěch

Cathe?“

„Nějak podobně. Na štěstí, jak pravíte, Lon Garald na svém útěku si

patrně chtěl pomoci k penězům^nebo šatstvu a zabil ho při tom.“

„Snad,“ řekl T. B. vyhýbavě, „vy chcete jít nyní do zámku,

Rokeby?“

„Chtěl bych.“

„Nechoďte tam, mohu-li vám něco radit. Vyrušíte svou dceru. Je

ještě úplně zdrcena nad smrtí svého domnělého otce. Cathe je děvče

s velmi citlivou duší.“

„Myslíte?“ otázal se Rokeby s pohledem do neurčitá.

„Ano. Ostatně máte velké štěstí, Rokeby. Nepamatujete se, že jste

nechal v pokojíku za zdí letohrádku vyhrůžku smrti na fotografii sira

Reginalda? Kdybyste byl venku již v době, kdy sir Reginald byl

zavražděn…“

„Nebyl jsem venku, jak víte,“ řekl Joseph Rokeby a zkřivil rty, „a

kdybych byl venku…“

„Kdybyste byl venku?“

„Byl bych promluvil s Reginaldem Reynoldsem. Byl bych ho

požádal, aby připsal své jmění okamžitě mé dceři, jestliže toho dosud

neučinil. Nebyl bych tak důvěřivý jako tehdy. A pakliže by mi

nevyhověl…“

„Dejte pozor na svou řeč, Rokeby.“

„Ne. Vím, co mluvím. Zabil bych ho jako psa a Cathe by přece

dostala, co jí patří.“

T. B. Corn o tom za těchto okolností nepochyboval. Nedal na sobě

znát, že upadl v rozpaky, ale byly to důkladné rozpaky, poněvadž

nemohl přece Josephu Roke-bymu definitivně namluvit, že sir

Reynolds je mrtev.

„Můžete jít,“ kynul rukou, „zajisté jsme vás důkladně zdrželi.“

„Čekám stejně na vyřízení formalit.“

T.B.Corna napadla pošetilá myšlenka, že by bylo na místě vyřízení

formalit zdržet. Podíval se po plukovníkovi. Ale pak uvážil, že je to

nesmysl. Jednou se propuštění musí vyřídit stejně a sir Reginald se

dočká Rokebyho návštěvy tak jako tak.

„Jděte, Rokeby,“ opakoval, „a kdybyste šel přece na Holborn, dejte

velký pozor.“

„Pozor, nač?“

„Na sebe. Jděte.“

„Jděte,“ houkl plukovník.

Rokeby šel. Jeho tvář byla opět taková, s jakou sem vešel. T. B.Corn

naslouchal velmi pozorně jeho krokům, vzdalujícím se po chodbě.

Pak povstal a nasadil klobouk na hlavu.

„Udělejte mi něco k vůli, plukovníku,“ pravil, „pošlete člověka, který

umí rychle běhat, na Holborn. U-pozorněte jako mimochodem sira

Reginalda, že ho navštíví Joseph Rokeby ještě dnes. Že jsem

doporučil Josephu Rokebymu, aby se neukvapil a že doporučuji totéž

siru Reginaldovi. Zpropadená historie!“

„Myslil jsem,“ řekl plukovník, „že půjdete na Holborn sám.“

„Šel bych,“ vzdychl T. B., „kdybych neměl jinou práci a kdybych se

chtěl do toho osobně plést, rozumíte. Rozhodněte tento případ

spravedlivě, můžete-li. Snadno si představíte, co se asi stane. Je

možno jen málo versí.“

„Eh…“ udělal plukovník, „je to opravdu zpropadená historie. Na

kterou versi vsadíte?“

„Na žádnou,“ odpověděl T. B. počítaje na prstech, „buď se ti dva

skutečně domluví, což by bylo nejlepší, ale což je nejméně

pravděpodobné. Nebo zabije Rokeby sira Reginalda. V tom případě

vám říkám, že jsem toho mínění, že Rokeby si svůj trest odseděl

napřed a že budu po něm pátrat se vzácnou nemotorností. Nebo ko-

nečně, poněvadž jsem sira Reginalda varoval, zabije on Rokebyho.“

„A v toni případě?“

„V tom případě pustím do sira Reginalda hrůzu.“ „To bude

sebeobrana,“ namítl plukovník, „nic mu neuděláte.“

„O sebeobraně nebudu přemýšlet. Pustím na něj jinou hrůzu.“

Plukovník se zašklebil.

„Ach tak,“ pravil, „řekněte mu, že víte, kdo zavraždil lady

Elisabeth.“

„Načež by se mi vysmál.“

„To bych rád viděl,“ zavrčel plukovník, „máte ve mne svědka, který

vám potvrdí Rokebyho výpověď i když by skutečně Rokeby byl

mrtev. Kromě toho je tu ten Garymoore, na kterého můžete pustit

jinou hrůzu. Rokeby obětoval pro svou dceru už tolik, že ani po smrti

nebude v nebi litovat, když sira Reginalda neudáte. A neudáte ho

tehdy, jestliže připíše své jmění Catherině Rokebyové. Je to jasné

jako slunce.“

„Není to jasné ani jako bezměsíčná noc, plukovníku,“ řekl T. B.

nevesele, „poněvadž jste zapomněl, co o tom říká Ochránce. Ted

Brent přece tvrdí, že lady Elisabeth není mrtva.“

„Není mrtva,“ pravil plukovník překvapeně, „opravdu. Nevzpomněl

jsem na to. A vy myslíte, že je možno mu to věřit?“

T. B. přisvědčil.

„A následkem toho ho musíme pustit ven, protože na jeho tajemství

začíná velmi záležet, jak vidíte.“ Položil ruku na kliku dveří.

„Jdu za Ted Brentem>„ dodal starostlivě, „a můžete mi věřit, že se

mi k němu chce asi tak, jako se mi chtělo do školy, když mne tam po

prvé strkali.“

„Na to mám také špatné vzpomínky,“ řekl plukovník, aby ho potěšil.

22

Ochránce pracoval mlčky. Dva dozorci ho neustále hlídali a všichni

ostatní považovali jejich práci za málo závidění hodnou.

Ochránci se nedalo věřit. Vzal-li do ruky nový nástroj, sevřeli

dozorci pevněji pušky a byli připraveni skočit zpět, poněvadž nebylo

známo, co si zatím Ochránce vymyslil. Ale Ochránce si nevymyslil

nic, protože na přímý naivní útěk nebylo naděje. Jeho mozek

pracoval jiným směrem. Přemítal, zdaliT. B. Corn najde patřičnou

protihodnotu v tom, v čem mu slíbil být užitečný.

To ovšem znamenalo, že s Holbornem je konec. Nedalo se z toho už

nic vyzískat. T. B. Corn nad tím vztáhl svou pevnou ruku a Ted

Brent i při velikém štěstí nemohl doufat v nic jiného, než ve slabou

příležitost ke zmizení. Všecka práce a námaha se obrátila v niveě.

T. B. Corn byl opravdu schopen nechat Ochránce v lomech

neomezeně dlouho. Mohl to učinit snadno a nikdo na světě se do

toho nevmísí. I když by tam prodlel pět let, nebude za tento podivný

přehmat nikdo kárán. Naopak. Scotland Yard se rozesměje od presi-

denta až do posledního sluhy a nebude k utišení. Asi tak, jak se nyní

zajisté smál T. B. Corn. Ted Brent měl o tom tak živou představu, že

se mu tmělo před očima a nechal práce. Byl pobídnut, protože

dozorci měli rozkaz ho pobízet. A Ted Brent se do toho zase dal, cítě

dlouhý oteklý pruh od rány karabáčem na svých zádech.

T. B. Corn však přišel a nesmál se. Tvářil se lhostejně. Ted Brent se

neotočil, ale postřehl jeho přítomnost z pozdravu dozorců. T. B. Corn

přišel buď jen proto, aby se potěšil škodolibým pohledem nebo snad

opravdu proto, aby koupil jeho tajemství. V žádném případě nebylo

na místě si ho všímat. A T. B. Corn nějakou chvíli stál, mlčel a díval

se.

Ted Brent konečně poznal, co je nervosa nejistoty. Byl vzrušen,

třebaže na’oko klidný a pot ho zaléval. T. B. Corn nemluvil, a proto

jeden z dozorců uznal za dobré promluvit sám.

„Pracuje pilně, pane,“ řekl, „nemusíte mít obav, že bychom ho

nechali zahálet. Máme ho na očích neustále. Je nebezpečí, že…“

„V nebezpečí,“ přerušil ho T. B. Corn, „věří jen slabí, příteli. Silní ho tvoří.“

„Přece však…“ namítl dozorce, jenž to nepochopil docela jasně.

„Řekněte sám, nemám-li pravdu,“ řekl T. B. na adresu Ochráncovu.

„Možná, že máte,“ otočil se konečně Ted Brent, „ale nechtěl bych,

abyste mne zdržoval. Byl jsem přinucen nahradit v poledne těch

několik minut, které jsem ztrá-vil rozmluvou s vámi.“

„Je zde tedy heslem důslednost,“ kývl T. B., „což je potěšitelným

zjevem.“

„Pro vás,“ pokrčil Ted Brent rameny a uhodil opět mocně do vrtáku.

„Tentokrát vám však vyjednám přestávku bez ohrožení vašeho

odpočinku,“ pravil T.B. Corn mírně, „nechte toho a pojďte si se

mnou pohovořit.“

Ted Brent se podíval jakoby pátravě a pak opravdu spustil kladivo na

zem. Sestoupil po několika kamenech do úrovně T. B. Cornovy a

zůstal stát před ním, oprašuje si ruce.

„Oč jde?“

„Posaďte se,“ řekl T. B. a ukázal na veliký úlomek skály, „není to

rozkošná vyhlídka?“

Ted Brent se podíval po širé krajině pod nimi.

„Budu mít ještě dosti příležitosti potěšit se s ní,“ odpověděl chladně,

ale T. B. zavrtěl hlavou.

„Nerozumíme si, Tede. Nemám na mysli tuto vyhlídku. Myslím

vyhlídku na vyváznutí z lomů.“

„Ještě rozkošnější,“ pokývl Ted Brent a odmlčeli se.

Ted Brent i T. B. Corn byli bystrými muži a jako protivníci hodni

jeden druhého. Poněvadž oba přemýšleli stejně správně, došli oba ke

stejnému výsledku. Ted Brentovi opravdu záleželo na tom, aby se

dostal ven, kdežto T. B. Cornův zájem mohl být považován za pro-

blematický. A Ted Brent tedy povolil.

„Rozvažoval jste snad můj návrh, inspektore?“ zeptal se, „stojí za

uváženou.“

„Rozvažoval jsem ho,“ přisvědčil T. B., „stojí za to.“

Ted Brent si oddechl.

„Měl jsem jistý plán,“ pravil, „na němž však nebylo nic tak dalece

nečestného a který se stejně neuskutečnil. Nemůžete mne tedy z

ničeho vinit. Naopak, mohu vám osvětlit záležitost, která stála dosud

ve tmě a jejíž znalost je pro vás velmi důležitá. Podnikl jsem krátce a

dobře neškodné dobrodružství…“

„Pozoruji,“ přerušil ho T. B., „že se z toho chcete vymluvit. Jakási

škoda přece jen vznikla. Lon Garald…“

„Neodpovídám za Lon Garalda. Unikl bez mého přičinění.“

„Dobrá. Ale odpovídáte za jeho skrývání a za číslo 91.“

„Sázím se, že jste číslo 91 vrátil zpět. Na tomto případě nenajdete

škody, kterou bych byl způsobil já.“

„Nebo kterou bych byl já nenapravil nebo nepředešel.“

„Nepředešel,“ opakoval Ted Brent posměšně.

„Nezáleží na tom, co si o té věci myslíte, Tede. Já však vím, že

kdybyste se byl dostal dnes nebo zítra nerušeně z lomů, byl byste

zavraždil nebo dal zavraždit sira Reginalda. Pak byste z Rokebyho a

jeho dcery vydíral libovolnou spoustu peněz. V nejlepším případě

byste nechal na živu sira Reginalda tak dlouho, dokud by Rokeby

nebyl propuštěn a do té doby byste vydíral jeho. Je téměř úžasné,“ co

se tu dá obratným člověkem vyzískat. Jeden z nich, Rokeby nebo

Reynolds, by musel nakonec zmizet. Obstaral byste to, jak vás znám,

s vzácnou ochotouj a mohl byste z toho být pohodlně živ do smrti.

Není v tom opravdu nic tak dalece nečestného, jak jste poznamenal.“

Jsem rád, že to uznáváte,“ řekl Ted Brent nestoud-ně ale kdyby to

bylo sebe nevinnější, zkazil jste to.“ ,,Lituji,“ pravil T. B. vlažně.

„Celý vtip byl v tom, abych vypátral, oč tu šlo, rozumíte. Využít

něčích záležitostí. To je obchod a nic jiného. Dalo mi to hodně práce

a nemusel jste do toho strkat nos. Jednoho dne budete přesvědčen tak

jako já, že sir Reginald patří do pekla už dávno.“

„Jsem o tom přesvědčen,“ přisvědčil T. B. Corn rozhodně, „ale

vymyká se to mým rukám. Je na světě ještě několik lidí, kteří už

dávno patří do pekla a přece…“

„Myslíte-li při tom na mne,“ přerušil ho Ted Brent s úšklebkem, „pak

se rozhlédněte kolem sebe a připama-tujte si, že mne už jste do pekla

dostal.“

„To je konečně pravda,“ řekl T. B. spokojeně, pohladil svou bradu a

opravdu se rozhlédl.

„A Rokebyho záležitost máte zcela ve svých rukou. Neříkejte, že

nikoli. Ťam si nyní můžete dělat, co budete chtít. Můžete to

spravedlivě rozsoudit podle svého vlastního měřítka bez soudců s

parukami a bez poroty. Máte je všecky na krátkém řetězu. I

Reginalda Reynoldse, i Lee Garymoora, i Josepha Rokebyho. Není v

tom rozkoš? Nevím, jak jste zvyklý chápat podobné věci, ale já se

rozkoší chvěji a nejde mi jen čistě o peníze. To je pouze příjemný

dodatek.“

„Jak tragicky se mýlíte,“ řekl T. B. s jakýmsi pathosem, „Joseph

Rokeby byl právě propuštěn. Mám to hezky v rukou,“ kýval, „ale

zatím si to rozhodnou ti dva mezi sebou sami.“

„Joseph Rokeby byl propuštěn?“ pravil Ted Brent s chladným

bleskem v očích.

„Ano. Právě dnes. Pamatujete se, že jste mu v noci namluvil, že sir

Reginald je mrtev?“

Ted Brent neodpověděl.

„A představte si tu míchanici, až se sejdou. Bude to scéna hodná

zfilmování. Není vyloučeno, že při tom zakopnou také o Lon

Garalda.“

T. B. Corn neřekl, že se do toho pravděpodobně zaplete ještě Jerome

Hogath, po případě se svými dvěma revolvery v rukou. Ochránce to

zatím nepotřeboval vědět.

„Je to tedy značně k smíchu,“ řekl Ted Brent po chvíli.

„K popukání,“ předčil ho T. B. „A vy jste nic nepodnikl?“

„Podnikl jsem, co se dalo,“ odpověděl T. B. Corn zasmušile, „ale

nevystavil bych na to záruční listinu. A přišel jsem za vámi vlastně

proto, abychom to skoncovali. Především nahlédněte, že už vás

nepustím ke kormidlu …“

„Nepochybuji,“ řekl Ted Brent krátce.

„A protože se toho musíte vzdát, přispějte alespoň k vyjasnění.

Oplátkou za to vás dostanu z pasti, do které jste neopatrně vlezl…“

„A jejíž dvířka jste za mnou přivřel.“

„Ano. Nedivte se tomu. Jde mi o lady Elisabeth. Vy tvrdíte, že není

mrtva. Řekněte mi spravedlivě, je-li to lež nebo pravda?“

„Není to lež. Lady Elisabeth je na živu.“

„Kde je?“

„Abyste se neukvapil,“ pokývl Ted Brent, „na tuhle věc je času

dost.“,

„Myslil-jsem, že spolu mluvíme upřímně.“ „Právě.“

T. B. Corn poposedl, utřel.pot s čela a posunul klobouk ,do týla,

poněvadž slunce ohavně pálilo.

„Joseph Rokeby myslí,“ pravil, „že lady Elisabeth byla zavražděna

sirem Reginaldem.“

„V této věci,“ odpověděl Ochránce, „se dobře nevyznám. Ale doufal

jsem, že si to vypátrám a chtěl jsem začít u Lee Garymoora. Je trochu

nejasné, proč vlastně se dal Rokeby zavřít. Když jsem objevil, že

lady Elisabeth žije …“

„O tom hlavně mluvte,“ pobídl ho T. B. Corn „lady Elisabeth mne

silně zajímá.“

„Rozřešíme to následujícím způsobem,“ pravil Ted Brent po chvilce

uvažování, „řeknu vám, co je s lady Elisabeth, vy mne necháte projít

chodbou a pak se dozvíte, kde ji najdete. Platí? Neřeknu vám to zde.

Jakmile budu za obvodem Readromu, bude mi snáze. Do lomů mne

nemůžete strčit o své újmě, a dám si po druhé pozor, abych sem lezl

sám. Kromě toho vás upozorňuji, že Lon Garald na mne čeká v

chodbě a že vám ho vydám do rukou. Odbude se to klidně, poněvadž

jinak by se to neodbylo klidně. Lon Garald je zvíře, které ví, že mu

hodíte smyčku na krk tak jako tak. Má nůž a možná, že si vypůjčil z

mých věcí i revolver, protože jsem to sem nemohl tahat s sebou.

Rozvažte to dobře.“

„Platí,“ řekl T. B.Corn, „co je tedy s lady Elisabeth?“

„Sir Reginald ji vězní. Už šestnáct let, jak si snadno vypočtete, a to

na takovém místě, že byste ji sám o sobě nenašel ani do smrti.“

„Ale jděte,“ pravil T. B. pochybovačně, „je to místo více tajemné,

než pokoj za zdí letohrádku?“

„O mnoho tajemnější.“

„A kdybych rozbořil zámek do základů nebo sledoval pečlivě sira

Reginalda?“

„Ani potom ji nenajdete,“ odvětil Ted Brent vážně, „lady Elisabeth

není vůbec v zámku.“

T. B. Corn přejížděl prsty struhadlo na své bradě a díval se dopředu.

„Věčná škoda,“ pravil, „že tu nemůžete hostovat alespoň měsíc.

Měsíc by právě tak stačil k tomu, abych dostal zadostučinění za

výsměchy Jerome Hogatha, které jste vyvolal už mnohokrát svými

žerty. Ta věc pospíchá, myslím. Nemohu ztrácet čas pátráním po

úkrytu lady Elisabeth. Kdyby nebylo toho, že její mrtvolu nikdy ne-

našli, ani bych vám to nevěřil. Ale takto …“ Mávl rukou.

„Je rozhodnuto. Vlezete do chodby. Sejdete se patrně s Lon

Garaldem?“

„Velmi pravděpodobně.“

„Dobře,“ T. B. kývl, „převlečete se narychlo do šatů, které tam máte

a vyjdete ven. Budu čekat a zatknu Lon Garalda.“

„Pomohu vám zezadu.“

„Správně. Kdyby vás snad napadlo utéci s Lon Garaldem po boku,

upozorňuji vás, že jsme rovněž dva a že zaujmeme takové

stanovisko, abychom mohli vystřílet své zásobníky bez nebezpečí.“

„I kdyby tam nebyl nikdo,“ řekl Ted Brent přesvědčivě, „je to

lhostejné. Zatknu po případě Lon Garalda sám. Potřebuji se ho

zbavit. Čtu v jeho očích něco nepěkného. Nemohu mít kolem sebe

lidi jeho druhu.“

„A co se týče vás,“ dodal T. B., „slibuji vám svým slovem

osmačtyřicet hodin volného jednání, než se za vámi pustím.“

„Nebuďte tak velkomyslný. Stačí mi úplně čtyřiadvacet. Proč mne

tak podceňujete?“

„Osmačtyřicet. Od chvíle, kdy se přesvědčím, že jste mne neobelhal.

Hotovo.“

T. B. Corn se zdvihl a Ted Brent odkopl lopatu, která mu překážela v

cestě.

„Sbohem, hoši,“ pravil, „navždy.“

Pušky klesly a obličeje’se prodloužily. Ochránce byl patrně přece

jenom chlapík, který si zasloužil svou pověst. A T. B.Corn se netvářil

tak, jako by byl zvítězil.

Sešli dolů. Řetěz dozorců se před nimi otevřel. Ted Brent dokonce

chladně odstrčil jednoho, který mu stál v cestě. A ve štěrkovně, kde

byli lidé hustěji rozestaveni, vznikl rozruch. Práce ustala a žádný z

dozorců nenadával ani nebil pažbou. Ted Brent zamával pošpině-nou

čapkou.

„Sbohem, přátelé,“ vykřikl.

Lidé, kteří tam byli, pochopili správně, komu to patří. Dozorci

mlčeli. Několik trestanců volalo pozdrav a mávalo rukama. Vrchní

dozorce zaječel povel a jeho muži počali zjednávat pořádek.

Ted Brent kráčel rovnou k díře pod velkým kamenem. T. B. Corn ho

následoval, přivolav pokynem dva dozorce. Připojili se a vykázali na

jeho rozkaz několik pracovníků z prostoru před otvorem.

Ale odchod Ochránce nebohých byl přece pozorován a dojem z něho

byl mocný. Ted Brent se ponořil dolení polovicí těla a opíraje se

lokty o okraj, usmál se na T. B. Corna.

„Mnohem oblíbenější, než vy, inspektore. Na shledanou. Nebyl jsem

tu ani celé dva dny.“

„To mám dobře spočteno,“ kývl T. B. Corn, sleduje ho pozorně.

Zmizel. T. B. Corn se obrátil.

„Zůstaňte tu všichni tři,“ pravil a ukázal do otvoru, „a přemýšlejte

zatím o nejvhodnějším místě pro tabulku s nápisem Soukromá cesta,

průchod zakázán. Jasné?“

„Úplně,“ odpověděl nejchytřejší z nich.

T. B. Corn pak sešel dolů a zamířil do tvrze přesvědčen, že Ted

Brent to myslí s Lon Garaldem vážně a že Jerome Hogath na to úplně

stačí, nedojde-li tam on sám včas. Avšak Ted Brent musel vykonat

obtížnou cestu podzemím, musel se převléci a smýt vaselinou svou

hroznou barvu s obličeje. T. B. Corn mohl kráčet přímo a bylo tedy

pravděpodobné, že přijde dříve.

Ale přes to se zbytečně nezdržel. Podal plukovníkovi stručné

informace a nechal ho, aby se divil podle libosti.

„U Brány Svobody stojí tři muži,“ řekl mu, „nemusím vám snad

doporučovat, abyste to nechal co nejdříve zazdít nebo zasypat. A

protože se pravděpodobně neuvidíme hned tak, dovolte mi, abych

vám poděkoval a podal ruku na rozloučenou.“

„Moje ruka je zde,“ pravil plukovník, „a mnoho štěstí.“

T. B. Corn pak uvolnil límec košile a vydal se na cestu ostrým

krokem. Šel rovnou a jen blízko letohrádku byl nucen obejít

nevelkým obloukem skálu. Stoupal pak mírným vrchem po žluté

cestě ve stínu vysokých lesních stromů.

„Hogathe!“ volal, když docházel, ale Hogath mu neodpověděl. Došel

tedy ještě blíže a zavolal znovu. Pak zesílil hlas a chvíli naslouchal.

Jelikož se Hogath stále ještě neozýval, rozhlížel se a zmocnil se ho

neklid.

Vyhledal místo, o němž věděl, že je Hogathovým oblíbeným

stanoviskem při hlídání letohrádku. Jehličí a mech tam vykazovaly

zřejmě stopy nedávno ležícího těla. Ale Jerome Hogath byl

nezvěstný, i kdyžT.B.Corn prošel nejbližší okolí.

Zavolal ještě. Les a skála odrazily několikrát jeho hlas sem a tam,

než ho nechaly doznít. T. B. Corn stál pak tiše a opět naslouchal.

Stromy se v bezvětří ani nepohnuly a bylo horko, až všecko praskalo.

T. B. Corn pak vystoupil dunícími kroky po schodech letohrádku.

Kámen byl otevřen a zatarasoval do poloviny cestu po neširokém

ochozu. T. B. Corn ho obešel s revolverem v ruce a nahlédl do tmy

uvnitř. Posvítil tam elektrickou svítilnou. Nic se nepohnulo a nikdo

tam nebyl. Civilní šat Ted Brentův zmizel.

T! B. Corn přivřel kámen. Patrně přece jenom přišel pozdě a Jerome

Hogath s Ted Brentem a Lon Garaldem byli již na cestě k zámku.

Bylo to možné v tom případě, jestliže se Ted Brent nepřestrojoval. A

T. B. Corn uznal sám, že mu nebylo třeba, aby se přestrojoval. Mohl

to učinit pohodlněji v zámku. Ted Brent se se svou záležitostí

nemusel již skrývat.

T. B. Corn kráčel nahoru trochu upokojen, ale přesto rychlým

krokem, naslouchaje ještě, neděje-Ii se něco za ním. Ale nedělo se

nic. Pak se zastavil, poněvadž si nebyl jist, činí-li dobře, že se od

letohrádku vzdaluje. Jak o tom přemítal, spatřil na žluté cestě něco,

od čeho se odrazil sluneční paprsek, proniknuvší mezi větvemi bo-

rovic. Lesklo se to a oslepovalo jako malé zrcátko. T. B. k tomu

rychle došel a zdvihl. Byla to pouta, která měl mít Jerome Hogath v

kapse nebo která měla spíše v této chvíli objímat zápěstí Lon

Garaldova.

T. B. Corn je strčil do kapsy ke svým a hladě bradu, přejížděl zrakem

po zemi kruh kolem sebe. Zde se něco přihodilo. Jerome Hogath

nebyl tak hloupý, aby ztratil náramky při vytahování kapesníku.

Ale vypadalo to skutečně tak, jako by je ztratil, poněvadž T. B.

nenašel známek ničeho jiného, zejména nikoli známek zápasu. Byly

tu sice jakési stopy lidských nohou, ale jen takové, které byly zcela

pravidelné a jejichž původci se na tomto místě patrně vůbec nezasta-

vili. Stráň nalevo ani les vpravo nepovídaly ničeho.

T. B. Corn přešel s pozorným zrakem kus dopředu. Cesta se trochu

zahnula a deset yardů odtud našel jinou věc, ležící uprostřed stezky.

Byla to hůl. Obyčejná hůl s kovovým bodcem na jednom konci a s

opotřebovaným ohnutým držadlem na druhém. T. B. ji zdvihl a

prohlížel. Nebylo na ní stopy úhozu v zápase ani ničeho jiného. Tuto

hůl zde někdo prostě odhodil nebo ztratil. A jako nemohl lesklá

pouta ztratit nikdo jiný než Jerome Hogath, tak nemohl hůl odhodit

nikdo jiný než sir Reginald. Byla to jeho hůl a T. B. Corn se na ni

upamatoval.

Na zemi nenašel nic jiného, než několik zmatených šlépějí a proto

zdvihl zrak. Jeho bedlivé pozornosti neušla světlá vodorovná rýha na

krajním stromě asi ve výši lidské hlavy. T. B. Corn ji prohlédl a

poznal, že pochází od revolverové nebo ručnicové kule, vystřelené s

cesty směrem do lesa. A když se shýbl, spatřil za tímto stromem v

jehličí širokou stopu, jako by někdo táhl za sebou hrábě. Stopa mířila

dovnitř lesa a T. B. Corn ji sledoval. Klikatila se, vyhýbajíc se patrně

kmenům stromů.

Pak k tomu došel. Třináct nebo patnáct yardů od kraje lesa ležel na

zádech sir Reginald s prostřeleným hrdlem a s obličejem pokrytým

lezoucími mravenci.

23

To, co se zde odehrálo, mohl vysvětlit jedině Jerome Hogath a vrah

sám. T. B. Corn začal shánět Jerome Hogatha, mysle na vraha teprve

v druhé řadě.

Ale Jerome Hogath nebyl v zámku. Jerome Hogath nebyl ani v

myslivně, ani v lese, Jerome Hogath prostě nebyl vůbec. T. B.

Cornovi se po něm zastesklo.

„Jak to, že jste ho neviděli,“ řekl v myslivně a v zámku:

„Vzpomínejte, nešel-li kolem.“

V myslivně krčili rameny a v zámku odpověděli:

„Tady je shon. Dejte nám pokoj. Máme zrovna čas starat se o vašeho

Jerome Hogatha.“

„Jaký shon?“ zeptal se T. B. Corn, který dosud ani nehlesl o mrtvole

v lese.

„Takto neodjížděli ze’zámku ještě žádní hosté. Mysleli jsme, že se

poboří zdi.“

„Kdo dělal rámus?“

„Mladý pan Joyce. Měl jste ho vidět. Chytil svého hostitele za krk ..

.“ „Sira Reginalda?“

„Koho jiného? Smýkl s ním a měli jsme dva co dělat, aby …“

„Kde je sir Reginald?“

„Nevíme.“

„Jak to, že nevíte?“

„Víme málokdy, kde on bývá. Toulá se pořád někde.

Nejnepořádnější člověk k jídlu.“ „Rodina sira Francesa odjela?“

„Co vás napadá. Tam je roztržka. Lady Marie třikrát omdlela. Jsou

nahoře. Nemají syna.“

„Nemají syna?“ řekl T.B. hladě strnisko svých vousů.

„Sebral slečnu Cathe a zmizeli.“ . T. B. hvízdl.

„Říkáte, že se Archie Joyce pohádal trochu se sirem Reginaldem?“

„Máte rozum? Trochu. Byl by ho snad zavraždil.“

„Zavraždil,“ opakoval T. B. Corn zamyšleně, „budiž. Viděli jste snad

Daniela Thompsona a jeho asistenta?“

„O koho vy se dnes zajímáte. Rozumí se, že neviděli. Jeden lump už

zmizel předevčírem …“

„Který, u čerta?“

„Thompson. Brent, nebo jak jste ho tehdy jmenoval. Druhý tu není

od rána.“

„Jak vypadal, když jste ho viděl naposled?“ „Který, u čerta?“

„Dixon. Garald.“

„Děkuji za optání. Vedlo se mu zde slušně.“

„To mu nevyčítejte, příteli. Vy jste to neplatil.“

„Ale naléval jsem mu víno, u sta hromů. Ještě týden, a měl jsem ruku

v obvazu. Pil jako ryba. Měl oči krvavé a leskl se potem. Lekal nás,

jakmile se na nás podíval.“

„Dobře. Lee Garymoore tu nebyl?“

„Myslíte snad onoho, který se nedávno pohádal se sirem

Reginaldem? Poměrně mladík, co? Také div nechytil našeho pána za

krk.“

„Vy o tom víte?“ podivil se T. B.

„Jak bychom o tom nevěděli? Pořádný sluha musí vědět o všem.

Nebyl přímo v zámku, ale viděli jsme ho jít blízko. Když už jste tak

zvědavý, měli jsme tu ještě jednu návštěvu.“

„Josepha Rokebyho,“ řekl T. B. s jistotou.

„Nám se nepředstavil. Jakýsi sešlý lesník nebo myslivec. Ale ten

chtěl mluvit se sleěnou Cathe.“

„Co jste mu řekli?“

„Že slečna Cathe právě zmizela i se svým ženichem a že může

mluvit s jejím otcem, chce-li.“

„Co na to odpověděl?“ zeptal se T. B. zvědavě, „mluvit s jejím otcem

znamená totiž pro něj monolog, příteli.“

„Pro mne za mne třeba prolog. Ale něco zvláštního to pro něj určitě

znamenalo, protože se přímo zděsil.“

„Zděsil se,“ kývl T. B., „pochopitelně. A co učinil potom?“

„Potom mluvil se sirem Reginaldem.“

„Co mluvil?“ otázal se T. B. Corn, „pořádný sluha musí vědět

všecko.“

„V mezích možnosti, rozumí se. Ten člověk se 8 naším pánem

nehádal. Mluvili docela klidně a nekřičeli. Pochytil jsem jen to, že

chtěl mermomocí promluvit se slečnou Cathe a zdálo se, že nechce

věřit její nepřítomnosti. Ta rozmluva pro něj neznamenala žádný

monolit, jak jste pravil, nýbrž poučení, že sir Reginald není otcem

slečny Cathe. Náš pán se s tím nijak neskrývá. Hovořil také se sirem

Joyce a potom odešel.“

„Chci hovořit také se sirem Francesem,“ řekl T. B.

„Ale vyhněte se lady Marii,“ poradil sluha upřímně, „sira najdete

nahoře.“

„Děkuji vám. Jen ještě maličkost, příteli. Dojděte pro sira

Reginalda.“

„Nevím přece, kde bych ho našel.“

„Povím vám to. Jděte dolů po cestě k letohrádku a počítejte záhyby.

Za čtvrtým záhybem najdete jeho hůl, kterou jsem zabodl na kraji do

mechu. Sir Reginald tam leží pár kroků odtud v lese. Uvidíte ho

snadno. Vezměte někoho s sebou.“

„Co to povídáte? Leží tam snad — nemocen?“

„Velmi nemocen. Patrně snědl něco jezdravého. Nosítka tu nemáte,

co? Pošlete někoho do města pro ohle-davače mrtvol.“

T. B. Corn vešel dovnitř, nechávaje 2« sebou hrůzu a odmítaje

otázky s poukazem na to, že sv“u věc řekl dosti jasně. Nahoře v

chodbě potkal sira Francese, bez doutníku, s rozježenými vousy a s

lesknoucí f* pleší. Sir Frances nesl v jedné ruce láhev octa, ve drulié

mokrý ručník a spěchal. T. B. Corn ho zastavil.

„Je to určeno pro lady Marii?“ zeptíl se.

„Ovšem,“ odpověděl sir Joyce, „pékné věci, pane Corne.“

„Obklad na hlavu?“

Sir Joyce přikývl.

„Moje paní má horečku, pane Corne- Nešťastný Archie…“

„Má-li vaše paní horečku, je jisto, že by si za nic na světě

nevzpomněla na moje jméno. Nepůjdu k ní tedy vůbec a promluvím

raději s vámi.“

„Jsem hned k službám, pane Corne, jakmile …“

„Nespěchejte,“ T. B. Corn ho chytil za ruku, „lady Marii se uleví i

bez vašeho přičinění. Moje záležitost je rozhodně důležitější.“

Sir Frances postavil láhev na okno a strčil mokrý ručník do kapsy.

„Máte pravdu,“ řekl, „naběhal jsem se dnes už dost. Co si přejete?“

„Archie zmizel?“

„Utekl a unesl Cathe,“ přisvědčil sir Joyce, „po velké hádce se sirem

Reginaldem. Neměl to snad dělat, ale já mu to schvaluji, odpusťte.

Moje paní chtěla, abychom ihned odjeli a Archie úspěšně

zaprotestoval. Vidím rád mužnost v jednání.“

„Dobrá. Mluvili prý jste pak s jakýmsi člověkem …“

„Ano. S podivným mužem, jehož chování jsem nedovedl pochopit.

Sir Reginald ho přivedl a byli jsme s mojí paní nuceni dosvědčit, že

Cathe opravdu utekla s Archiem …“

„Kam utekla?“

„To přece nevíme. Ujeli v mém voze. Ten muž se na to rovněž ptal.

Bylo to zvláštní, pane Corne. Díval se po siru Reginaldovi tak

podezřívavě, jako by on byl vinen tímto únosem. Pak řekl, že si to

vyšetří a že se na něco Cathe zeptá. Slíbil, že se vrátí a že to pak

skoncují jednou provždy. Šla z něj tak podivná hrůza, že to moji paní

dorazilo. Já sám …“

„Vy sám jste statečný muž, sire Francesi.“

„Proč myslíte?“

„V manželství, myslím,“ odpověděl T. B. Corn a pozdravil,

„promiňte, že jsem vás zdržel.“

„Nevadí. Nevíte, kam jsem dal ten zpropadený ručník? Ach pravda,

studí mne v kapse. Promiňte.“

T. B. Corn sešel zase dolů a potkával zděšené obličeje.

„Neptejte se na nic, maličká,“ řekl jakési služce, „a běžte raději

pomoci nahoru siru Francesovi. Jeho paní…“

„Jsou tam dvě služky, pane.“

„Dvě je málo na lady Marii. Běželi už do lesa?“

„Běželi všichni muži,“ bylo mu odpověděno, „co se stalo siru

Reginaldovi?“

,’,Nepohodl se s někým,“ řekl T. B. pokrčiv rameny, „což vím? Přišel

jsem až potom.“

T. B. Corn byl klidný. Vyšel před zámek, zastavil se hladě neholenou

bradu, a uvažoval půl minuty. Pak se pustil do údolí.

Ves byla tentokrát idylicky tichá, poněvadž pila stála. T. B. Corn

došel až k boudě a vlezl dovnitř. Nikdo tam nebyl. Stál nejen

ocelový, lesklý kotouě se zlověstnými zuby, ale stála i transmise.

Voda šplýchala někde za dřevěnou stěnou uškrceným proudem po

lopatkovém kole.

Nezdržel se a boudu opustil. Položil několik otázek lidem, které

potkal, ale ti nevěděli nic o Lee Garymoo-rovi ani nemohli podat

zprávy o takovém a takovém muži, podobajícím se Jerome

Hogathovi jako vejce vejci.

T. B. vyšel ze vsi druhou stranou a kráěel k Readro-mu, maje v

úmyslu požádat plukovníka o pomoc. A plukovník byl velmi

překvapen, když ho spatřil.

„Myslil jsem, že se louěíte na dlouhou dobu, inspektore,“ pravil.

„Odložil jsem to,“ odvětil T. B., „máte ještě sklenici vaší výborné

whisky se sodou?“

Plukovník ovšem měl a posloužil mu.

„Vy jste znal sira Reginalda, plukovníku?“

„Hrome,“ řekl plukovník bystře, „Ted Brent vás podvedl!“

„Dal bych nevím co za to, kdybych to věděl jistě,“ vzdychl T. B.

Corn. „Je mrtev?“

„Reynolds, myslíte? Ano. Překrásně mrtev.“

„A Ochránce?“

„Zmizel.“

„Znamenitě,“ pravil plukovník a uhodil pěstí na stůl, takže T. B.

Cornova whisky poskočila.

„Chci vás požádat o přispění,“ řekl T. B., „máte přece možnost

informovat stanice?“

„ Mám telegraf.“

„Dobrá. Požádejte je tedy o zadržení následujících lidí…“

„Ted Brenta s popisem.“ „Ano.“

„Lon Garalda s popisem.“ „Ano.“

„Hyde!“ zvolal plukovník, „Hyde! Kde vězíš?“

„Počkejte ještě,“ mávl T. B. Corn rukou, „to není všecko. Mám více

vrahů a možná že i více vražd. Obá. vám se o život Jerome

Hogatha.“

„Jak?“

„Čekal před letohrádkem,“ řekl T. B. krátce a plukovník to hned

pochopil.

„Dobrá. Hyde! Konečně jsi tu. Jerome Hogatha s popisem.

Pravděpodobně v silně pasivní situaci, co? Jaký je jeho popis,

inspektore?“

Inspektor podal popis a Hyde si činil poznámky tužkou.

„Podškrtněte to,“ řekl T. B. Corn, „další.“ „Další?“ udivil se

plukovník.

„Mladý muž s dívkou. Odcestovali z Holbornu vozem takovým a

takovým a budou patrně již dosti daleko. Archibald Joyce a

Catherina doposud zvaná Reynold-sová. Najde-li se u mladíka

revolver …“

„Vraždil?“ vzkřikl plukovník.

„Snad,“ řekl T. B. neurčitě, „nevím. Mládí mívá své nerozvážné

chvíle. Další.“

„Ach,“ pravil plukovník, „Rokeby.“

„Třeba“Rokeby. Chtěl jsem ho nechat nakonec. Pište…“

„Přijde ještě někdo do toho?“ „Zajisté.“

„Pak je to hotový blázinec. Kdo ještě?“ „Lee Garymoore. Asi

pětadvacetiletý muž vyšší postavy …“

Plukovník, stále kroutě hlavou, opatřil T. B. Cornovi, zmořenému

hlukem a událostmi, novou sklenici. T. B.

Corn ji přijal s děkovným pokynutím hlavy, aniž by se vyrušil ze své

práce.

Jeden každý z těchto lidí,“ pravil potom, „padá v ú-vahu jako vrah

Reginalda Reynoldse. Kromě Cathe. 0-znamte to, prosím, pořádně a

připomeňte, že na tom velmi záleží. Zprávy na T. B. Corna do

Holbornu.“

„Je to hezký zmatek,“ řekl plukovník a ohlédl se po svém karabáči.

„Prvotřídní. Sbohem. Jdu hledat lady Elisabeth.“

„Lady Elisabeth? Nepokládáte tedy Ochráncovo sdělení za

mystifikaci?“

„Pokládám a nepokládám. Rozhodně však nemohu riskovat

spoléháním se na mystifikaci. Jediní dva lidé, kteří by o tom mohli

podat zprávy, nechtějí odpovědět na moje otázky. Ani Ted Brent, ani

sir Reginald.“

„Ovšem každý z jiného důvodu,“ zamraěil se plukovník, hryzaje

konečky knírů, „a radím vám, abyste mi půjčil na chvíli Ted Brenta,

jakmile ho dopadnete. Zmenším jeho váhu pro příští dopravu do

Londýna.“

„Opravdu,“ řekl T. B. zamyšleně, „počínám věřit, že je silnější, než

já. Doposud mne dostal vždycky. Pokud jde o jeho váhu, potřeboval

by ji spíše zvětšit kusy železa, myslím.“

34

Reginald Reynolds byl zastřelen patrně v okamžiku, kdy se chtěl

před útočníkem skrýt za strom. Uskočil tam pravděpodobně s místa,

na němž T. B. Corn nalezl jeho hůl. Vrah potom ve snaze

zamaskovat alespoň prozatím svůj čin odtáhl svou oběť dále do lesa.

Vražda byla spáchána někdy v dopoledních hodinách a smrtonosná

zbraň vyslala nejméně dvě rány, spíše však tři. Jednu, po níž stařec

uskočil, hledaje záchranu v lese. Druhou, která vyryla do kůry

stromu hlubokou rýhu. A třetí, jež projela starcovým hrdlem a byla

okamžitě smrtelná.

Coroner neshledal jiného zranění. T. B. Corn nenašel žádnou z kulí.

Prázdné nábojnice, jež vyhazuje automat po každé ráně, byly rovněž

hledány marně. Mohl to být jedině revolver nebo opakovači

karabina. T. B. Corn hádal na těžší revolver.

Archie jistě měl podobnou zbraň, Ted Brent nebo Lon Garald

rovněž. I Lee Garymoore ji mohl mít. Joseph Rokeby jí patrně

neměl. Ale Joseph Rokeby byl myslivec, vyznal se ve střílení

dokonale a poslední rána byla o-pravdu mistrovská. Dvě předešlé šly

sice mimo, ale jestliže střílel Joseph Rokeby, střílel po šestileté

přestávce a z cizího revolveru. Kromě toho sluhové na zámku po-

tvrdili, že mezi zbraněmi jejich pána chybí právě jeden revolver,

který tam byl ještě nedávno a jejž mrtvý sir Reginald u sebe neměl.

T. B. Corn odbyl vyšetřování rychle a počal přemýšlet o osudu lady

Elisabeth i o osudu Hogathově současně. Jerome Hogath se možná

stal nějakým způsobem obětí Ted Brentovou. Podlehl snad v boji

proti tomuto nebezpečnému protivníku. Bylo třeba se o to starat a T.

B. učinil, co mohl, podotknuv, že opravdu neví, čeho se má chopit

nejdříve. Dal podrobně prohledávat okolí letohrádku s obavou, aby

nenašli Hogathovo tělo. Zatím co hledali,’ hledal on v zámku,

přemýšlel a hladil svou bradu. Lezl od sklepa k půdě, pročicháváje

píď za pídí. Jerome Hogatha nenašli a T. B. Corn uvažoval, zdali

přece jenom o své -újmě nevešel do chodby ve skále a nenašel tam

svoji zkázu.. A nechal tedy své práce v zámku na hodinu či dvě a

rozhodl se chodbou projít.

Sešel se s plukovníkem Rennelem, jenž právě přicházel, aby ho

navštívil.

„Dal jsem vchod pobořit dynamitem, inspektore,“ pravil, „kámen se

rozdrobil a sesul dovnitř. Každý, kdo by napříště chtěl tudy projít,

musel by tři dny kopat od rána do noci. Přes to však myslím, že by

bylo dobře zazdít to i s druhé strany.“

„Než se tak stane,“ odpověděl T. B., „podívám se ještě do chodby.“

„Podívám se s vámi,“ řekl plukovník a nakroutil kníry, „jsem na to

zvědav. Co tam budete hledat?“

T. B. Corn mu to vysvětlil a plukovník bručel kletby.

„Kdybych byl s vámi,“ pravil, „zastřelil bych Ochránce při prvním

spatření. Je silně pravděpodobné to, co říkáte.“

Prošli chodbou, prohlížejíce pečlivě každý kout. Došli až ke konci,

kde byla zasypána na rozkaz plukovníkův kamením a zemí v délce

pěti, šesti yardů.

„Chtěl byste, abychom to vyházeli?“ řekl na tomto místě plukovník.

„Ne,“ T. B. Corn zavrtěl hlavou, „zde se to neodehrálo. Stál jsem

nahoře a bylo by mi neušlo, že se dole v tak malé vzdálenosti něco

děje. Ostatně Hogath nemohl vlézt tak daleko, leda by se zbláznil.

Řekl jsem mu jasně, co má dělat.“

Vrátili se. Po zmizelých nebylo dosud nejmenší stopy a T. B. Corn se

dal opět do své práce. Stál právě na kterési chodbě, prohlížeje stěny

od stropu k podlaze, když ho vyhledala lady Marie, doprovázena

svým manželem. Sir Frances byl nevyspalý, unavený a měl mdlé oči.

Stav lady Marie naopak byl velmi dobrý po tělesné stránce. Po

duševní byla spíše rozzlobena než co jiného.

„Slyšela Jsem, že byl sir Reginald zavražděn, pane… pane …“

„Slyšela jste dobře,“ odsekl T. B. a popošel dva kroky. „Jak se

jmenuje ten pán, Francesi? Pomoz mi přece! Jsem tak rozrušena …“

„Pan Corn,“ odpověděl sir Frances chabě.

„Jaká hrůza!“ pravila lady Marie, „něco takového jste mohli ěekat,

necháte-li dva vrahy volně procházet po Holbornu. Modlím se k

Bohu, že si nevybrali mne…“

„Změnili svůj typ,“ řekl T. B., „nic jiného vám nemohu říci pro

nedostatek ěasu.“

Lady Marie se opřela o unavené rámě svého manžela, jako by sama

nemohla stát daleko lépe než on.

„A Archie?“ řekla.

„Nevím, co je s ním.“

„Máte přece povinnost ho najít.“

„Nemám takové povinnosti. Chcete-li ho najít, zjednejte si zase

nějakého soukromého detektiva.“

„Pane?“

„Corn,“ odvětil T. B. zdvořile, „hledám-li vašeho syna, hledám ho z

jiné příčiny, než abych ho dovedl do vaší náruče.“

„Z které příčiny?“

„Půjčil jsem mu libru. Říkal, že od vás dostává velmi málo peněz.“

Sir Frances se prohnul pod tíží své manželky. „Jaká hrůza, Francesi!

Moje nervy … moje nervy!“ „Drahá Marie …“

„Mlč, Francesi. Nevidíš, že si z nás tropí blázny? Jaký děs! Vrahové

a vraždy. Do mého pokoje, Francesi. Omdlévám.“

„Stává* se to často poslední dobou,“ řekl sir Frances, jako by se

omlouval, „prominete?“ T. B. kývl ochotně.

„Nepřál bych vám,“ pravil, „abyste se jmenoval Corn. Musel byste

nosit tabulku se svým jménem na krku, kdybyste chtěl být pořádně

osloven.“

Toho odpoledne, již k večeru, došla do zámku jakási žena nesoucí v

ruce dopis a sháněla se po siru France-sovi. Dopis byl zapečetěn a

měl na obálce připomínku:

, Přísně důvěrné. Za žádných okolností nevydávat lady Marii.

Sir Frances jej obdržel bez vědomí své manželky, poněvadž jinak

přání pisatele bylo v nebezpečí přehlédnutí. Vyhledal nejodlehlejší

kout v zámku a otevřel dopis, rozhlížeje se ustrašeně na všecky

strany. Když jej přečetl, začal se poptávat po T. B. Cornovi.

T. B. Corn došel na své postupné prohlídce již do starého nádvoří, jsa

přes všecky řeči Ochráncovy přesvědčen, že lady Elisabeth nemůže

být nikde jinde, než v nejbližším okolí Holbornu, je-li tu ovšem

vůbec. A staré nádvoří skýtalo nejvíce možností.

Vzal dopis od sira Francese mlčky a přečetl adresu.

„Je to od vašeho syna,“ pravil pak určitě.

„Je skutečně,“ odpověděl sir Frances, „přečtěte si to laskavě a

poraďte mi, co mám dělat.“

T. B. Corn to přečetl a vrátil.

„Učiňte to, oč vás žádá,“ řekl potom, „a prokažte mi malou službu.“

„S největší radostí. Oč jde?“

„O podezření na vašeho syna z vraždy sira Reginalda. Padá tímto

dopisem.“

Sir Frances těžce polkl slinu a mlčel.

„Pošlete někoho do tvrze Readromu k plukovníku Rennelovi. Že ho

prosím, aby oznámil zrušení pátrání po Archibaldu Joyceovi.“

„Archie byl v podezření?“ řekl konečně sir Frances.

„Ano,“ odvětil T. B. krátce.

„Čertovský kluk. Díky Bohu, že to neví jeho matka. Kdo ho

podezříval?“

„Já,“ pravil T. B. stručně.

„Ale teď je tomu konec, co? Nu ovšem, je to nesmysl. Ale chápu vás,

pane Corne. Má-li sir Reginald na krku nějaké modřiny, mohou

pocházet od Archieho, ale jinak … jsem rád, že …“

„Já také,“ řekl T.B.Corn, „je o jednoho méně. Zbývá jich však ještě

dost.“

Archie byl v klášteře Černých Sester a Cathe byla s ním, znaěně

potěšena ve svém žalu jeho mužným jednáním.

Archie ji sice vsadil do vozu a vyjel prudkým tempem. Ale když se

podíval na zásoby pohonných látek a ohmatal kapsy, naděje na

dalekou cestu se zmenšila. Obhlédl tedy okolí a rozhodl se okamžitě.

„Dostaneš se přece do kláštera, Cathe,“ řekl, „jenže za úplně jiných

podmínek.“

A zamračil se.

„Tam si budeme diktovat,“ dodal temně a zlověstně, „uvidíš.“

Cathe vzdychla a přivinula se k němu tak, že mohl řídit jen jednou

rukou. Jel a jeho prsa se dmula tou měrou, že mu sotva stačil prostor

za volantem. Archie šel tvrdým čelem proti nebezpečí. Přímo do jeho

středu, jak se mu zdálo a byl pevně odhodlán v případě nutnosti

rozbořit klášter do základů. Prozatím se tam chtěl z nedostatku

cestovních prostředků ukrýt před svou mama a požádat odtud tajně

otce za přispění.

Cathe si to sice po cestě rozmýšlela a tázala se Archieho, proč zrovna

vybral toto místo.

„Říkal jsi přece, jak hrozné věci se tam dějí, Archie…“

„Právě proto tam jedeme,“ kývl rozhodně, „jinde by nás nenechali na

úvěr. Tam nás budou muset nechat. Ostatně je to jediný příhodný

hotel v okolí.“ ‘

Archie byl rozzloben na všecko na světě, kromě na Cathe. A když

přijeli před klášter, tahal nepřetržitě za zvonec vzteklými pohyby.

„Otevřít,“ volal na bledý obličej, jenž se objevil v okénku vrat, „vezu

vám Cathe Reynoldsovou.“

„Vstupte,“ řekla jeptiška pokorně a odsunula závoru dvířek.

Archie vešel dovnitř bez pozdravu a počal vytahovat železné

zástrčky vrat ze země.

„Co děláte?“ řekla jeptiška, „stačí snad otevřít malá dvířka.“

„Co vás napadá,“ odsekl Archie, „mám tu automobil.“

„Ale s automobilem sem nemůžete vjeti, pane.“

„Proč bych nemohl? Je to dost široké. Jděte pro abatyši, drahá paní.

Potřebuji si s ní pohovořit. Zdvihněte trochu sukně, k čertu. Víříte

plno prachu.“

Jeptiška, domnívajíc se patrně, že má opravdu co dělat s bláznem,

pozdvihla trochu sukně a šla velmi rychle přes dvůr, aby oznámila

podivnou návštěvu. Rozzlobený Archie za ní zahrozil pěstí a otevřel

pak se skřípěním obě křídla vrat.

„Vjeď sem, Cathe,“ zavolal, „začíná se to rojit. Mohly by nám

přibouchnout před nosem. Zůstaňte tam, dámy, nebo vás budu

odstrkovat.“

Šest nebo sedm černě oděných žen vyšlo opravdu zvnitřku na dvůr s

překvapenými nebo ustrašenými obličeji. Archie se na ně zlostně

zasmál, zatím co Cathe poslušně vjela do dvora a otočila smělým

obloukem.

„Jsme tu,“ řekl potom Archie, „můžete si to zavřít.“

Cathe vystoupila a postavila se k němu. Archie zajisté jednal správně

s těmito ženami, které vypadaly na první pohled svatě a nevinně.

„Takhle jste ji nečekaly, co? Pamatujte si, že udělám šílence spíše z

vás všech, než vy z ní. Kde je vaše čistá představená? Ať pošle pro

policii, nebojí-li se, že ji vezmou hned s sebou. Nebudu mlčet a udám

vás všecky, jestliže nám neposkytnete pohostinství.“

Počet černých žen se zatím u vchodu rozmnožil, ale ustupoval

dovnitř vyřezávanými dveřmi, když Archie vzal Cathe pod paží a

vedl ji vpřed s blýskajícíma se očima.

„Zůstaneme tu na oběd a přes noc,“ mluvil dále,

„a vůbec tak dlouho, jak bude třeba. A vy ani nemuknete.“

Zeny nemukaly stejně. Jen jakýsi vzruch a zmatek vznikl v jejich

skupině a dopředu se posléze protlačila žena vysoké postavy a

klidného výrazu v obličeji.

„Jsem představená kláštera. Co si přejete, pane?“

„Abyste ustoupila stranou,“ odsekl Archie, „zde je Cathe

Reynoldsová …“

„Cathe Reynoldsová?“

„Ano. A zde,“ uhodil se do prsou, „stojí muž, který ji ochraňuje,

rozumíte? Potřebujeme se skrýt na několik dní. Vy nás skryjete, nebo

vám to všecko obrátím na ruby a postarám se o to, aby vyšlo najevo

vaše ujednání se sirem Reginaldem. Proč se usmíváte, k čertu?“

„Naše ujednání se sirem Reginaldem …“ řekla abatyše mírně.

„Nešiřte se o něm. Je to venku. Celý plán pomsty toho šíleného

starce. Kolik vám zaplatil? Doufám, že tolik, abyste nám mohly

podat slušnou stravu. Pustíte nás dovnitř nebo ne?“

Abatyše ustoupila stranou, ale pozdvihla ruku.

„Jaké je hrdinství přemoci ženu, pane?“

„Je vidět, že neznáte moji mama,“ kývl Archie zlost-‘ ně, „před tou

právě utíkáme, rozumíte? A není-li vám to vhod, proč nepošlete pro

policii? Dveře jsou ještě otevřeny. Nuže …“

„Pane…“

„Pošlete,“ dupl Archie, „hned. Zdráháte se? Vidíš,’ Cathe. Zdráhají

se. Vědí, že by je vsadili do vězení všecky, kdybych otevřel ústa.

Drahoušku, jaký osud tě očekával!“

„Vyžadujete-li pohostinství, pane, dostane se vám ho,“ řekla abatyše

klidně, „třebaže, o ně žádáte trochu neobvyklou formou …“

„Nemluvte mi o formě. Jsem ještě příliš mírný na vás.“

„V noci však, pane …“

„V noci se odtud nehnu. Zejména v noci ne. A jak dlouho budeme

stát na dvoře? Nejsou tu pro nás židle?“

Zástup žen, tlačících se za svou představenou, se zmateně zamotal,

protože Archie postoupil opět krok vpřed.

„Jste mi pěkná cháska,“ pokývl hlavou.

„Počkejte ještě,“ řekla abatyše s úsměvem, „nemohu pochopit vaše

jednání. Toto je ženský klášter, pane, a muži do něj přicházejí jen

výjimečně a to nejvýš na několik minut do hovorny. Chovají se

většinou zdvořile, poněvadž jsou mezi šlechtičnami. Víte o tom?“

„Vím,“ kývl Archie rázně.

„Proč se tedy tak cpete dovnitř?“ řekla abatyše a volným pohybem

rozpřáhla ruce jako anděl na kostelních obrázcích.

Archie se mračil tím více, čím se ona vlídněji usmívala.

„Řekněte mi, paničko,“ pravil ledově, zakládaje ruce v bok, „chcete

nás tu nechat způsobem, který si sami vyvolíme, nebo nechcete?

Mluvte jasně.“

Ruce abatyše sklesly. Hrozen jejích jeptišek se zatlačil z polovice do

budovy.

„Pane …“

„Odpovězte!“

„Ano,“ řekla abatyše po chvíli váhavě.

„Proto,“ ulehčil si Archie a plivl na dlažbu, „máme žízeň. Řekněte

někomu, aby se hnul. Máte tu služku, která by mi doběhla s dopisem

na Holborn, doufám. Ne-máte-li, poběží některá černá. A nepoběží-

li, poběžíte vy, u sta hromů.“

A podíval se vítězně na Cathe, která z toho přece jenom byla trochu

rozpačitá a klopila pod úsměvem představené zrak.

Jinak to však Archie vyhrál na celé čáře, poněvadž se snad skutečne

bály, že by jim mohl způsobit nepříjemnost. Kráčel za abatyší

klenutými chodbami a tloukl podpatky svých sportovních bot do

dlaždic, neustále pouštěje hrůzu.

„Tak se s vámi jedná, drahé dámy. Pojď, Cathe, a neboj se. Budu

spát před dveřmi tvého pokoje.“

Abatyše kráčela vpředu se skloněnou hlavou a mlčela na všecky

Archieho jízlivosti.

„Papír a inkoust,“ vrčel potom, „máte tu snad něco, čím jste

podepisovaly s tím starým šílencem svou ohavnou smlouvu? Tohle je

pokoj? Ukažte mi alespoň nějaký s lepší vyhlídkou, nemáte-li už lépe

zařízený. Kde je koupelna? Sem přijde ještě jedna přikrývka. Cathe

by se nachladila. Máte tu vlhko jako ve sklepě.“

Abatyše stále pokorně mlčela, stíhajíc je jenom srna-vými pohledy.

Archie řádil, jak dlouho se dalo, ale nakonec přece nebyl spokojen.

„Zdá se mi, Cathe,“ pravil když osaměli, „že jsem jí k smíchu. Aby

tak něco připravovaly na noc.“

„Jsi opravdu trochu k smíchu, Archie, když se zlobíš,“ odpověděla

Cathe něžně, „ale mně to nevadí. Trochu jsi nezdvořilý a postavil jsi

nás do tak podivného světla …“

„Je to výborné světlo, Cathe. Zahnal jsem je do kouta.“

„Ale přece ta abatyše nevypadá, jako by měla strach nebo špatné

svědomí.“

„To je pravda,“ odpověděl přemýšlivě, „ale nesňiíš tomu věřit.

Ukáže-li se toho potřeba, naženu jí dostatek hrůzy, buď bez starosti.“

,,Né,’ Archie,“ zaprosila, „už nebuď hrubý.“

„Nejsem hrubý, Cathe. To jen tak vypadá, rozumíš? V tom

klášterním prostředí. Prostředí je důležitá věc. Kdybych takto mluvil

a jednal mezi námořníky, byl bych považován za vzorně jemného

plavčíka.“

„Ale zde nejsme mezi námořníky, Archie.“ „Jsme však mezi vrahy,“

řekl temně, „a to je o mnoho horší.“

Abatyše patrně poslouchala za dveřmi. Archie vyskočil, když slyšel

její tichý smích. Ale vzdálila se rychle.

„Slyšelas tu ďáblici, Cathe? Jak cynicky se smála.“

„Ne cynicky, Archie. Řekla bych, že vesele.“

„Vesele?“ podivil se, „jsi důvěřivé děvče. Říkám ti, že to byl

zlověstný cynismus, tentýž, který zněl chodbami klášterů za

inkvisičních dob. Proč pak nepošle pro policii?“

„Tuším proč, Archie. Patrně nás je jí líto. Hlavně tebe. Ona vypadá o

mnoho rozumněji než ty.“ A Archie se doopravdy rozzlobil.

25

T. B. Corn myslil toho dne na mnoho věcí najednou. Ve své

prohlídce často ustával a tvořil stále nové teorie, které by se na tento

případ hodily. Mezi jinými objevil jednu, která ho trochu potěšila.

Jerome Hogath se možná pustil do pronásledování proradného

Ochránce a jeho asistenta a T. B. Corn v důsledku toho počal doufat,

že obdrží nějakou zprávu. Ale schýlil se večer a telegraf v Readromu

stále mlčel.

Druhého dne zrána stál T. B. Corn uprostřed starého nádvoří a

rozhlížel se. Jelikož byl trochu roztržitý, nemohl dosti klidně uvážit,

na kterou stranu by bylo nejlépe obrátit zřetel. Jeho činnost byla

sledována zvědavě vzrušenými sluhy a jeden z nich konečně otevřel

vysoké dveře zevnitř zámku.

„Je nebezpečno tam prodlévat, pane,“ upozorňoval ho hlasitě, „padají

často kameny.“

„Tak?“ řekl T. B. Corn, „byl už někdo zabit?“

„Nebyl. Ani poraněn. Ale vidíte, co se jich tu válí. Sir Reginald sám

na to často upozorňoval.“

„Sir Reginald na to upozorňoval?“ zeptal se T. B., přejížděje prsty

bradu, „pak jsme na pravém místě. Zavřete zase, příteli.“

Sluha zavřel a pronesl k ostatním nějakou poznámku, jíž T. B. ovšem

neslyšel. Ale pozoroval je za sklem dveří a kynul jim rukou. Sluha

zase otevřel a vystrčil hlavu.

„Vyjděte trochu ven, příteli,“ volal T. B., „zavřete za sebou. Tak.

Otevřete opět. Zavřete. Dosti. Počkejte na mne.“

V jeho očích zajiskřilo a sluha otevřel nechápavě ústa. T. B. k němu

došel a zkoumal vysoko umístěnou litinovou kliku.

„Sem pravidelně nikdo nechodí, co?“ zeptal se.

„Nikdo. Co by tu pohledával?“

„Vysvětlete mi tedy, proč jsou zámek i veřeje tak ošetřeny, že jdou

úplně bezvadně a nehlučně?“

T. B. sáhl prstem do štěrbiny a natáhl ho dopředu. Černal se olejem.

„Kdo namazal čepy?“

„Nikdo, pokud víme,“ odpověděli, přibližujíce oči jeden přes

druhého.

T. B. Corn si nevšiml tohoto nápadného zjevu, když před chvílí

vcházel sám do dvora, poněvadž myslel na Archieho dopis. A rovněž

nyní, kdy se sluhové domnívali, že přemýšlí o člověku dojemně

pečujícím 0 nepoužívané dveře, vzpomněl si „na něco jiného.

„Jeden se seberte,“ pravil, „a jděte k plukovníku Rennelovi na

Réadrom. Ať laskavě pošle dva muže s karabinami do kláštera Black

Sisters. Najdou tam Josepha Rokebyho. Ať ho přivedou ke mně

dobrovolně nebo násilím. Rozumíte tomu?“

„Ano. Dva muže do kláštera. Joseph Rokeby. Spolehněte se, že to

bude dobře vyřízeno.“

A T. B. Corn se vrátil doprostřed dvora. Neboť Joseph Rokeby chtěl

přece vyhledat Cathe a poptával-li se, musel vystopovat cestu

velkého vozu, jenž byl ve zdejší krajině dosti řídkým zjevem.

T. B. obhlížel dvůr, snaže se upoutat své myšlenky pouze na

záležitosti lady Elisabeth. Ze všeho nejdéle se díval na kulatou věž.

Bylo to fantastické, ale bylo to nejpravděpodobnější. Neviděl však k

ní nikde přístupu. Zavolal sluhy, kteří zvědavě postupovali stále více

dovnitř dvora.

„Kdo z vás je tu déle, hoši?“

Přihlásil se jeden ze dvou, kteří tu zbyli.

„Znáte tu věž?“

„Přirozeně. Jak tomu mám rozumět?“ „Myslím, byl-li jste někdy

uvnitř.“ „Nebyl. Stovky let už nikdo nebyl uvnitř.“ „Co je za zdí?“

tázal se T. B. „Příkrá skála dolů.“

Tam tedy nebylo rovněž vchodu. T. B. Corn však přece rozvažoval,

odkud by si mohl prohlédnout věž s druhé strany, aniž by byl nucen

vykonat dlouhou cestu pod zámek a obejít vrch. Poněvadž věž byla

těsně u zdi, T. B. sledoval zeď zrakem na obě strany. Nalevo dospěl

posléze až ke schodům rozkleslé budovy, po kterých sledoval svého

času Ted Brent sira Reginalda.

„Dá se vystoupit po těchto schodech?“

„Těžko. Je to nebezpečné,“ odpověděli.

„ftíkal to sir Reginald?“

„Ovšem.“

„Pak je nutno po nich vystoupit.“

Hladil zase svoji bradu a přeskočil opět na jinou myšlenku, zatím co

sluhové se dívali nechápavě jeden na druhého.

Ted Brent měl přece doposud svůj vůz v garáži a zavazadla ve svém

pokoji. Dokazovalo to jeho kvapný útěk. T. B. Corn nemohl uvěřit,

že by opustil svůj majetek jen proto, aby zachránil Lon Garalda. Na

Lon Garaldovi mu patrně pramálo záleželo. Spíše lhal, když mluvil o

věznění lady Elisabeth využívaje fakta, že její mrtvé tělo nebylo

nalezeno. Avšak T. B. Corn pohlédl ke dveřím, jejichž veřeje byly

pečlivě namazány a luskl netrpělivě prsty.

„Kdo se mnou vystoupí po schodech, hoši?“

Nabídli se oba, půjde-li on napřed.

„Myslím, že se to neproboří. Sir Reginald tudy možná často kráčel,

zatížen ještě potravinami. Půjdeme v jistých vzdálenostech za sebou.

Je možné, že tam nahoře budu někoho potřebovat.“

„Hrome,“ řekl starší ze sluhů a položil ruku na čelo.

T. B. se na něj podíval se zájmem.

„Vzpomněl jste si na něco,“ pravil s určitostí, „jeden váš kamarád

říká, že sluha musí vědět všecko. Víte i vy něco?“

„Vím, a je to možná důležité. Tuším, že jste mluvil o potravinách?“

„Tak jest.“

„Které sir Reginald tudy nosil.“ „Ano.“

„Proč neřeknete hned, oč se jedná? Přinášel jsem často siru

Reginaldovi na noc potraviny do jeho ložnice, a ačkoli nebyl nikdy

velký jedlík, jednou nebo dvakrát týdně celá zásoba zmizela.“

„A já,“ řekl druhý sluha,-,’,vám rovněž něco povím. Sir -Reginald

měl ve svém pokoji podivný otevřený koš. Jednou jsem ho čistil a

našel jsem v něm drobky a kousky masa. Dostal jsem svůj díl, že

jsem si toho všímal.“

„Výborně, hoši,“ pochválil T. B. Corn, „lezmež. Nej-bližší hodina z

vás učiní hrdiny.“

Položil sám nohu na první schod, zkoušeje ho opatrně. Bylo možné,

že povolí pod jeho tíhou, poněvadž zdi se žalostně drobily. Ale

vydržel, a vydržel i druhý a třetí. Když T. B. vystoupil na pátý, měl

pod nohama díru vzniklou propadnutím se několika kamenů. Nahlédl

do ní, svítě si elektrickou lucerničkou. Byla právě tak hluboká, jak

vysoko stál nad úrovní dvora a neměla významu. Obešel ji a

vystoupil ještě kousek výše.

„Jeden z vás může následovat,“ zavolal, „a pak druhý. Stále za

mnou.“

Ještě však než T. B. Corn došel nahoru na dřevěnou pavláčku,

otevřely se pečlivě naolejované dveře a domovník ho zavolal.

„Jakási zpráva z Readromu, pane.“

T. B. se otočil. „Nuže?“

„Zadrželi nějakého Garymoore pár mil odtud. Ptají se, co s ním.“

„Vyřiďte,“ řekl T. B. Corn, „ať ho pošlou sem pod dobrým

dohledem. Až s tímto budu hotov, promluvím s ním.“

Dveře zase zapadly a T. B. Corn se znovu podivil jejich bezvadné

funkci.

„Pokračujme, hoši. Zde nahoře to bude horší. Doporučuji opatrnost.

Držte se při zdi.“

Držel se sám při zdi, boje se namáhat vetknuté kůly, z nichž podlaha

sestávala. Hloubka byla přece jenom skoro třicet stop.

Obešel roh. Za ním praskala břevna pod kroky vele-opatrných a

nadmíru zvědavých sluhů. Tímtéž způsobem, jako kdysi Ted Brent,

se dostal k hradební zdi. Na její hřeben vedlo něco, co se dalo i

nedalo nazvat schody. Jestliže tu někdy byly, byly vysoké do pasu

muže a nyní zasypány pobořenou zdí a kamením. T. B. Corn se před

tím zastavil. Stupně byly místy upraveny lidskou rukou, která tu

pracovala nepříliš dávno. A kromě toho v prachu a písku se zřetelně

rýsovaly otisky bot.

T. B. Corn vytáhl kapesník, změřil je na šířku i na délku a natrhnutím

látky si míry označil. Jelikož se tím zdržel, zůstali stát oba jeho

průvodci poněkud za ním. T. B. je přivolal.

„Zeď bude dosti pevná, hoši. Pojďte.“

Poslechli a prohlíželi pak vyjeveně nalezené stopy. T. B. Corn je

nechal, aby se divili podle libosti a začal se škrábat nahoru.

T. B. Corn pravidelně nekonal svoje procházky po hradebních zdech,

a znamenalo to tedy pro něj řadu nových poznatků. Mohutnost

hradby byla imponující. Bylo to široké téměř jako polní cesta, jenže

daleko nerovnější. Nahoru, dolů, místy šikmo na tu neb onu stranu, a

turista mohl snadno sjeti buď na dláždění dvora nebo do korun

stromů, rostoucích na příkré stráni z vnějška. T. B. měl hezkou

perspektivu do okolí, ale nejevil pro ni zájmu. Lezl opatrně dopředu

a stále objevoval otisky bot. Sluhové se drželi za ním, těžce

dýchajíce. Cesta byla únavná, a T. B. se zastavil, když se zeď v

pravém úhlu ohnula napravo.

„Nikdy mne nelákal alpinismus, hoši,“ pravil odpočívaje, „a mám v

úctě kamzíky.“

Zuby, jež lemovaly tuto zeď, byly daleko větší, než si kdo mohl

představit při pohledu zdola. Z vnitřní strany vedl podle nich úzký

ochoz, po němž nyní bylo třeba se dát. T. B. Corn pohlédl opatrně

dolů, zkoumaje hloubku, než vykročil. Ale zastavil se zas. Dvůr byl

plný lidí ze zámku, kteří pozorovali lezecký výkon tří mužů s

hlavami zvrácenými nazad a jelikož T. B. Corn viděl mezi nimi i

kuchaře ve vysoké bílé čepici, otočil se ke svým průvodcům.

„Spočtěte mi je,“ ukázal ďo dvora, „zdá se mi, že nikdo nechybí.“

Dívali se dolů, přidržujíce se opatrně nerovného o-kraje zubu.

„Chybí Jones,“ odpověděli pak, „mýlil jste se.“

„Je-li to ten, kterého jsem poslal na Readrom, pak je zámek

prázdný.“

„Je to tak,“ odpověděli překvapeně, „máte pravdu. Kromě sira

Francese a jeho manželky …“

„Halo,“ volal T. B. Corn z plných plic, „vy tam dole. Slibte jednomu

z vás, že mu o tom budete pak vypravovat. Někdo musí vidět, zdali

se neděje nic v garážích.“

„Co by se dělo?“ křičeli zdola.

„Vůz pana Thompsona by se mohl octnout v nebezpečí ukradení.

Běžte.“ „Kdo by ho ukradl?“ „Co říkáte?“

„Říkáme, že ho nikdo neodveze.“

„Odveze ho pan Thompson sám. Nepůjdete-li někdo okamžitě,

přinutíte mne k předčasnému sestupu.“

Dole vzniklo jakési domlouvání, ale konečně se někdo oddělil a

odcházel. T. B. Corn chtěl pokračovat ve své činnosti, ale viděl, jak

odcházející se srazil ve dveřích s jiným mužem, který právě vcházel

a proto ještě okamžik počkal. Muž měl karabinu na rameni a vězel v

uniformě readromského dozorce. Rozhlížel se a řada lidí ukazovala

nahoru k T. B. Cornovi. T. B. sám se přihlásil se svého povýšeného

stanoviska mocným hlasem.

„Hledám vás, pane,“ křičel muž, „právě jsme dopadli Josepha

Rokebyho.“ „Kde?“

„Na cestě ke klášteru. Chtěl se patrně dostat dovnitř.“

„Byl vám vyřízen můj vzkaz?“ „Jaký vzkaz?“

„Kde máte Rokebyho hledat.“

„Nic takového. Viděli jsme ho náhodou. Co s ním máme dělat?“

T. B. vzdychl a přiložil dlaně k ústům. „Kde ho máte?“ „Před

zámkem.“

„Uveďte ho dovnitř a dbejte, aby neodešel o své vlastní vůli.

Potřebuji s ním mluvit.“ „Ano.“

„Rozuměl jste dobře?“ „Co říkáte?“

„Zdali jste dobře rozuměl.“ „Nerozumím.“

„Povídám,“ řval T. B., „uveďte ho dovnitř …“ „To přece už vím,“

mával muž rukama. „Tedy jste mi rozuměl?“ „Ano.“

„Díky Bohu,“ řekl T. B. a pohladil si hrdlo.

„Pokračujme,“ pravil svým průvodcům, „vyplatilo by se, kdyby sem

byl zaveden telefon.“

Obcházeli zuby a blížili se k věži. T. B. byl stále přesvědčen, že jeho

směr je správný. Nacházel neklamné stopy časté návštěvy v těchto

neobvyklých místech. Dvakrát se shýbl. Jednou, aby zdvihl utržený

knoflík, ‘ v němž jeden ze sluhů poznal určitě knoflík z kabátu sira

Reginalda, po druhé, aby vyšetřil, z jakého kusu nádobí pochází

strepina, jíž spatřil mezi drobným kamením.

Když došel k románskému vchodu do věže, zastavil se. Zde to určitě

bylo. Nahlédl dovnitř. Pokud tam dopadalo denní světlo, mohl vidět

pevnou dlažbu z velkých kamenů, na níž vedly od nízkého otvoru

dva otřelé stupně. Sluhové se tlačili za ním a byli patrně velmi

zvědavi. T. B. Corn vytáhl svoji lucerničku a sestoupil na první

schod.

„Jedná se o vysvobození někoho z té díry,“ pravil, „nelekněte se,

kdybyste spatřili člověka v okovech u zdi. Mohli byste učinit dva

nešťastné kroky zpátky a nikdo vás chytat nebude.“

„Myslili jsme si to hned,“ odpověděl jeden z nich s vyvalenýma

očima.

Vešli dovnitř, T. B. se šlehajícím paprskem svítilny před sebou. Ale

pak ji zhasil. Zvykli si na šero a rozeznali ohrazenou studni v

prostředku docela zřetelně.

„Hleďme,“ řekl T. B. a pohladil bradu, „je to horší, než jsem si

myslil.“

Přistoupil k rumpálu a natáhl ruku po provaze. Byl spuštěn patrně až

dolů a zatížen něčím, poněvadž T. B. Cornovi se nepodařilo

přitáhnout ho k sobě.

„Je to docela pevný provaz. Rozhodně nepochází od provazníků

krále Artuše. Neříkal jsem, že vás budu potřebovat, hoši? Chopte se

kliky a vytáhněte to spojenými silami nahoru. Vytáhnete draka.“

Přiskočili ochotně a uvolnili smyčku, jíž byla klika zajištěna. Pak se

dali do práce, stojíce každý s jedné strany a točili, až zrudli v

obličejích.

„Je to těžké?“ otázal se T. B.

„Není.“

„Nedělejte ze sebe siláky. Myslím, nač byste asi odhadli váhu? Na

váhu člověka?“

„Nikoli,“ odpověděl jeden z nich s hekáním, „daleko lehčí, řekl

bych.“

„Dobrá. Točte.“

Točili dlouho. T. B. si mezitím všiml, že rumpál je udržován v

dobrém pořádku a neshledal na provaze, se skřípěním se navíjejícím,

ani jedno vlákno přetržené. Nahlédl dolů. Byla tam černá hloubka a

to, co vytahovali, nebylo ještě znát na konci ve tmě ponořeného a

chvějícího se lana. Ohrazení sestávalo ze silných kamenů a T. B.

usedl na okraj, sleduje pohyb velmi pečlivě.

Vytáhli kývající se okov. Dřevěnou nádobu, sevřenou dvěma

železnými pásy.

„Zaklesněte kliku,“ pravil T. B. a povstal.

Okov byl pokryt vlhkým, nazelenalým slizem. T. B. ho přitáhl k sobě

a podíval se na jeho dno. Bylo poházeno zbytky potravin, hnijících i

poměrně čerstvých.

„Dole si představuji učiněný ráj,“ řekl zamyšleně, „jak by se vám

tam líbilo na letním bytě, hoši?“

T. B. zapomněl na Lee Garymoora, na Josepha Ro-kebyho, na

Ochránce, Lon Garalda, Jerome Hogatha i všechny ostatní. Přemýšlel

jen o nešťastné bytosti tam dole.

„Buďte chvíli zticha a ani se nehýbejte. Zavolám tam.“

Než zavolal, naklonil se přes ohrazení a pozorně naslouchal. Nic se

neozvalo, a T. B. tedy silně houkl přímo dolů.

Jeho hlas hučel jako hrom, odrážeje se od vyzděných stěn studny.

Čekal půl minuty a zavolal znovu. Opět bez výsledku. Vztyčil se

tedy a pohlédl krátce do bledých tváří dvou mužů u kliky.

Natáhl ruku a počítal závity provazu na hřídeli. S druhou rukou na

bradě mumlal nějaké číslice.

„Obvod kruhu, k čertu. Měl jsem špatného učitele, že na to musím

tak dlouho vzpomínat.“

Byl ještě chvíli zamyšlen a pak ohlásil nepřesný výsledek svého

.výpočtu.

„Zdá se, že dno je ještě trochu pod zemí, hoši. Nevšimli jste si, kolik

provazu bylo navinuto, než jsme za-čli?“

„Málo,“ odpověděli vzrušeně.

„A tak podle citu,“ T. B. zavrtěl dlaní ve vzduchu, „myslíte, že by

provaz spolehlivě udržel v okovu člověka?“

„Udržel. Ale nechcete snad proboha …“

„Jel jsem už mnohokrát zdviží,“ řekl T. B. Corn s pohledem do

neurčitá, „jenže ovšem byla elektrická a měla pohodlnější přístup.“

„Ulomí se hřídel. Jaký to nesmysl vás napadl?“

„Ulomí-li se nebo nikoli, to prozkoumáme napřed. Prozkoumat to

potom by nebylo tak výhodné.“

T. B.Corn se dal do znaleckého odhadování odolnosti silných klád,

zapuštěných do dláždění a opřených křížovými dřevy. Prohlížel čepy

a zkoušel pevnost kliky. Cloumal s tím, až se mu pošinul klobouk na

hlavě.

„Je to v pořádku, hoši. Začneme.“

„Začněte si tedy,“ odpověděli, „my tu vraždu neprovedeme. Což

kdybyste spadl?“

„Budu se držet,“ ujistil je T. B., „vypadá to nebezpečně a ve

skutečnosti je to jen zajímavý výlet. Nestane se mi nic, nebudu-li

chtít. A já nebudu chtít.“

Protestovali zděšeně. Ale T. B. Corn mávl rukou.

„Nechcete mi snad poroučet, hoši? Mlčte chvíli, ať vám to mohu

vysvětlit. Jste dva a můžete si to pamatovat. Po každém pátém

otočení kliky zastavíte. Jasné? Budete čekat, až houknu. Houknu-li

jednou, vytáhnete mne o pět otočení nahoru a zastavíte. Houknu-li

dvakrát, spustíte mne opět dolů. Tak se dostanu bezpečně až na dno.

Tři houknutí značí pořád nahoru.“

„A není-li sem zdola ničeho slyšet?“

„Budu vám dávat znamení svítilnou. V tom případě jeden držte kliku

a druhý se dívejte dolů. Myslím však, že toho nebude třeba.“

T. B. Corn se postavil na okraj studny a pobídl je, aby mu podali

okov. Učinili to váhavě.

„Žádné zdráhání, hoši. Čím rychleji to odbudeme, tím dříve to

budeme mít za sebou. Po pěti otočkách se nemohu dostat tak daleko,

abych nenašel vzduch. Ostatně se zdá, že tam někdo dýchá docela

pohodlně.“

„Pohodlně?“

„Ne-li pohodlně, tedy už dlouho. Všecko dopadne dobře, jestliže se

budete držet mých předpisů pro dopravu osob. Bude-li se jednat

náhodou o dopravu zavazadel, nemusím vám snad připomínat, abyste

mne dole nezapomněli.“

T. B. vlezl do okovu, přidržuje se rukama rumpálu, takže muž u

kliky nepocítil prozatím jeho váhy. Druhý spustil zvolna okov nad

střed studny a chopil se rovněž kliky.

„Držte,“ řekl T. B. Corn, „pustím se.“

Pouštěl se opatrně, zatím co oni svírali křečovitě rukojeť kliky.

Nic nezapraskalo, aby dalo znamení nebezpečného přepnutí.

T.B.Corn stál v okovu, přidržoval se jednou rukou provazu a točil se

volně i s okovem vždycky o půl kruhu na obě strany.

„Dovedete si představit, jaká je pod vámi hloubka?“ tázali se ho

starostlivě.

„Nestrašte mne,“ řekl T. B., „a začněte. Nejsem žádný mladík, abych

chtěl zlomit rekord, v závěsu nad propastí.“

Velice opatrně povolili. Okov s T. B. Cornem klesl. Pak T. B.

Cornovi zmizela hlava pod okraj studny. A pak zastavili, protože

spočetli nahlas pět otoček.

„Dobře, mládenci,“ řekl T. B., „ale nebudu na vás přece houkat z této

vzdálenosti, protože by to vypadalo, že si na něco hrajeme. Otočte

desetkrát a pak čekejte.“

Povolili tedy znovu. Jelikož to šlo dobře, přestali se bát a jejich

poslední otočky šly rychle za sebou. Zastavili a napjali sluch. T. B.

Corna však doposud bylo slyšet docela zřetelně. ‘

„Dali jste mi teď urychlení,“ křičel a jeho hlas zněl dutě, „musí to jít

pomalu, vy ztřeštěnci, protože se točím jako vlk.“

„Bude to ještě horší, až bude provaz delší,“ odpověděli.

Spustili o pět otočení kliky na jeho znamení. Pak zastavili. T. B.

Corn volal, zdali mu ještě rozumějí.

„Slabě!“ řvali, „začněte houkat.“

„Motá se mi hlava. Proklínám svou zpozdilost, že jsem za svého

mládí odmítl chodit do tanečních kursů. Kdybych se náhodou umotal

a vy jste mne vytáhli s u-kroucenou hlavou, upozorněte každého, kdo

by sem chtěl lézt, že je tu ztuchlo a zima.“

„Vytáhneme!“ křičeli.

„Nedělejte to, hoši. Přerazil bych vás za tu laskavost. Pět!“

Spustili pět. Lekli se, poněvadž provaz se trochu vyklonil ze svislé

polohy. Napjali sluch po slabém hlasu T. B. Cornově, jenž zněl sotva

silněji než zní hlas z telefonního sluchátka.

„Jsou tu trámy na vyztužení. Držím se jich, abych si odpočinul.

Zatracené točení. Pět!“

„Nahoru?“

„Dolů, k čertu!“

Pokračovali přesně dle T. B. Cornových znamení. Po chvíli byl jeden

z nich nucen naklánět hlavu nad otvor, protože T. B. Corna bylo

slyšet jen slabě, ačkoli houkal ze všech sil. Mohli vidět s ptačí

perspektivy bizarní postavičku v okovu, šlehající úzkou nitkou světla

po stěnách. Přes obraz se křížily stíny vyztužovacích trámů.

T. B. Corn houkal stále dvakrát, čině mezi jednotlivým houknutím

moudře takovou přestávku, aby nesplý-vala v jedno. Bylo ho stále

ještě slyšet, ačkoli se nalézal již ve značné hloubce. Při pohledu dolů

jímala závrať. Studna jakoby se trychtýřovitě úžila, neboť T. B. Corn

dole nepřetržitě svítil a jeho nízká poloha zavinovala, že oba muži

nahoře viděli jen malé světlé kolečko a okov s detektivem jako

nezřetelný tmavý bod.

Pak už nebylo slyšet houkání a ten, kdo s výšky pozoroval, musel

zaclánět oči, aby postřehl mrkání svítilny. Obávali se, že jim nebude

možno znamením rozumět a chvěli se rozrušením a strachem. V

nejvyšší čas, kdy se stávali bezradnými, napětí provazu povolilo.

Okov dosedl na dno. Přesvědčili se zpětným pohybem, že se provaz

nepřetrhl a naklonili se horečně oba přes ohrazení.

Nebylo ničeho vidět. Jen velmi slabé světlo v hrozné hloubce. T. B.

Corn tam pracoval. Provaz se chvěl.

A v té chvíli prolezl románským otvorem ve věži plukovník Rennel,

polekav oba tak značně, že zbledli ještě více.

„Kde je inspektor?“ tázal se, snaže se přivyknout na šero kobky.

„Dole,“ zakoktali.

„Snad nespadl, tisíc hromů?“

„Ne. Spustil se.“

„U čerta. Pusťte mne, ať se podívám.“ Dívali se s ním.

„Pošle nahoru lady Elisabeth?“

Krčili rameny a vypadali zmateně.

„Je štěstí, že jsem přišel. Máte ho vytáhnout, co? Nejste toho

schopni, přátelé. Ruce se vám třesou.“

„Třásly by se vám také, kdybyste ho spouštěl.“

„Je to odvaha,“ kývl plukovník, díval se dolů a na-krucoval kníry,

„kdybych měl alespoň svůj noční dalekohled, u všech ňertů.“

„Podívejte se, můžete-li rozeznat, co se děje dolé se světlem.“

„Zdá se, že ho místy na okamžik zhasíná.“

„Pak dává znamení, abychom ho vytáhli.“

„Znamení? Počkejte ještě. Je-li to znamení, musíme se o tom

přesvědčit pořádně.“

Přesvědčovali se minutu, avšak žádný z nich nemohl určitě tvrdit, že

by tomu rozuměl.

„Třese provazem,“ upozornil jeden ze sluhů, „podívejte se.“

Plukovník zdvihl hlavu. „Zdá se. Zkuste zatáhnout.“ Zkusili. Provaz

se napnul. „Je tam?“

„Vypadá to tak. Tíha odpovídá.“ „Táhněte.“

„Dávejte pozor. Zhasne-li světlo a opět ho rozsvítí, řekněte nám.“

Točili klikou a pot se jim linul s čel. „Nezastavujte.“ „Až na

znamení“

„Čerta znamení. Je rád, že stoupá. Řeknu vám, až ho uvidím jasně.“

Plukovník zdvihl ruku po několika minutách. Rozeznal v hloubce

jakousi neurčitou postavu nebo spíše její siluetu, jež držela patrně

světlo směrem dolů.

„Stůjte,“ poručil, „zdá se, že jste narazili okovem na nějaký trám.

Kývá se to ošklivě.“

Čekali. Okov ustával v kývavém pohybu a zvolna se točil. Světlo

mrklo.

„Nahoru,“ zavelel plukovník, „nezastavujte, dokud vám neřeknu.“

Postava stoupala. Snažila se houkat, ale poněvadž plukovník už mohl

poněkud rozeznat pohyby okovu, nebral na její znamení ohled.

Zastavoval, kdy to uznal sám za dobré. A sluhové vytáhli posléze

okov úplně vyčerpáni duševní i tělesnou námahou.

T. B. Corn se křečovitě držel provazu, byl bledý až do šedivá a

strnisko jeho vousů markantně vystupovalo z bělosti jeho tváří. Byl

bez klobouku a sporé vlasy měl v hrozném nepořádku. Jeho oči byly

pevně zavřeny a nehýbal ani prstem.

„Jsem už nahoře, proklatci?“ zvolal.

„Jste nahoře,“ pravil plukovník.

„Řekněte mi,“ hučel T. B., otevřev oči, ale stále se nehýbaje, „jak

jste mohli zapomenout na předpisy pro dopravu osob? Otloukali jste

mne o trámy jako zběsilí. Shodili jste mi klobouk, nemotorové, a byl

to ještě docela slušný klobouk. Měl bych vás tam někoho pro něj

poslat.“

„Plukovník nám radil …“

„Kde je jaký plukovník?“ řekl T. B., ačkoli se díval přímo na něj.

„Zde,“ přihlásil se plukovník, „což mne nevidíte?“

„Jak vás mohu vidět,“ řekl T. B. zlostně, „když se mnou ti pošetilci

točili tak, že byste mne mohl soustruhovat. Hlava mi jde kolem jako

letecký maják. Čert vás vezmi. Jestliže jste jim to poradil…“

„Vystupte, inspektore …“

„Počkejte chvíli. Neudělal bych kloudného kroku. Vylezu, až se mi

přestanete potácet před očima. Do té doby nevím, na jakou stranu

mám šlápnout. Je to hotové delirium.“

Plukovník vystoupil na okraj, zachytil se levou rukou rumpálu a

pravou přitáhl okov k sobě.

„Vzpamatuji se nejdříve za čtyřiadvacet hodin,“ řekl T. B., „už se to

zase houpá.“

„Houpám s tím já,“ pravil plukovník napínaje svaly, „pusťte se.

Spolehněte se na mne. Unesu vola.“

„Je-li to takové, mohu se vám rovněž svěřit,“ přivolil T. B. Corn a

pus*til se.

Byl vytažen silnýma rukama plukovníka Rennela a postaven na

bezpečnou zem. Potácel se a točil do kolečka, zatím co sluhové

vyjeveně“ přihlíželi.

„Dnes nebudu obědvat,“ prohlásil chabě, „žaludek se točil se mnou.

Držte mne ještě trochu, plukovníku, nebo se vrhnu do té díry po

hlayě.“

„Dejte pokoj se sebevraždou,“ řekl plukovník, „držím vás.“

„Držíte mne, ale já vůbec nevím, zač mne držíte. Jaká to zkušenost!

Přál bych ji z celého srdce lady Marii. Na mou víru, nemohu si nyní

vzpomenout na své jméno sám.“

„Točte se na druhou stranu, než jste se točil na provaze, inspektore.“

„Za tím účelem bych musel vědět, na kterou stranu jsem se vlastně

točil. Vaše rada nestojí za nic. Už je to lepší. Kde jsou ti dva

soudruzi? Děkuji vám, hoši. Jako liftboyové nemáte naděje.“

„A našel jste, inspektore?“

„To je na tom to nejlepší,“ odpověděl T. B., nabývaje barvy, „že

jsem tu výpravu podnikl pro nic a za nic. Sir Reynolds tam sice

spouštěl pravidelně potraviny, ale dole není nikdo.“

„Jen hromada potravin.“

„Ne. Jsou zkonsumovány. Po každé byly vybrány z jeho košíku.“

„Dovolte? Kým by byly vybrány, jestliže tvrdíte, že je neměl kdo

vybrat?“

T. B. Corn se zašklebil a chtěje učinit nějaký pohyb, zapotácel se a

chytil se plukovníka znovu.

„Rekl jsem, že tam není nikdo, ale neřekl jsem, že je neměl kdo

vybrat. Vybraly je krysy, rozumíte. Podívejte se, nemám-li některou

v kapse. Je jich tam sta a tisíce.“

„Krysy?“

„Ano,“ kývl T. B., „krysy. Tučné jako vepři. Reginald Reynolds

krmil šestnáct let krysy.“

Plukovník nepronesl ani slova překvapením a T. B. Corn hledal

chvějícími se prsty strnisko vousů na bradě.

„Bude to nádherné krysí hnízdo z mého klobouku, co? Čert vás

vezmi, hoši.“

26

T. B. Corn uklidnil svoje rozčilení a zlepšil svůj tělesný stav do té

míry, že mohl sestoupit do dvora, ačkoli stále tvrdil, že má barevné

mžitky před očima.

„Před dvaceti lety,“ pravil, „byl bych se dal spouštět třikrát denně pro

pouhé osvěžení. Ale jaká bída dnes.“

Plukovník Rennel dával velký pozor na to, aby jeho svěřenec nesešel

příliš blízko k okraji, zatím co oba sluhové byli téměř tak

malomocní, jako T. B. sám.

„Myslím, že na vás měla vliv také duševní hrůza z pohledu tam dole,

inspektore. Našel jste zajisté lebky a kosti…“

„A hnáty. Máte dobrou představu. Tyto pohledy mne však už dlouho

nedojímají. Viděl jsem za své praxe již horší věci.“

„A kosti nešťastné lady Elisabeth jsou mezi nimi, ovšem.“

„Zdá se,“ kývl T. B., „můžete mne už pustit, plukovníku. Začínám

vidět rovně.“

„Dá se tedy tvrdit, že lady Elisabeth není mezi živými?“

„Dá se to tvrdit směle,“ potvrdil T. B. potřásaje hlavou, „je

vyloučeno aby někdo tam vydržel na živu déle jak čtvrt roku. Sir

Reginald byl velmi důvěřivý a radoval se asi, že může svou ženu tak

dlouho mučit. Mám-lť se upřímně přiznat, nevyšetřoval jsem ještě

nic tak romantického. Podzemní chodby,“ otáčecí kameny, hla-

domorný a klášter šílenců. Je to k zbláznění nemoderní.“

„Zastaralé,“ kývl plukovník uvážlivě, „ale když to rozvážíte, nebyl

sir Reginald nic moderního.“

„Pravda,“ přisvědčil T. B., „byl téměř starožitností.“

Dostali se na konec zdi, sledováni zvědavými zraky zdola a T. B. se

zastavil, ukazuje rukou do dvora.

„Ti vás za mnou poslali,“ hádal, „maně mi napadá, kde jste se tu

vlastně vzal.“

„Nesu vám novinku, inspektore,“ řekl plukovník, zastaviv se za ním.

„Že máte Rokebyho a Garymoora. O tom vím. Já mám ještě

Archieho a chybí nám tedy jenom …“

„Poěkejte. Můžete číst?“

„Zajisté. Moje mžitky už mne neobtěžují. Ale máte-li na mysli

nějakou poučnou povídku …“

„Velmi poučnou,“ plukovník vytáhl něco z kapsy, „vezměte do ruky

tento telegram.“

T. B. Corn se chopil papíru a rozevřel ho. Byl to telegram došlý do

Readromu, jenž rázem rozptýlil nejistotu o osudu Jerome Hogatha.

T. B. Corn ho přečetl s ulehčením.

„Zatkl jsem Lon Garalda v Pertrixu. Vracím se na Holborn. Doufám,

že jste našli mrtvolu.

Jerome Hogath.“

„Jak se vám líbí tato povídka?“ zeptal se plukovník a nakrucoval s

ďábelským úsměvem kníry.

„Znamenitě. Mezi jiným naznačuje, že sira Reginalda zabil Lon

Garald. Ale Hogath se mohl vyjádřit určitěji, u všech rohatých.“

„Je vidět,“ smál se plukovník, „že jste spokojen i tak.“

„Jsem,“ přiznal se T. B., „můj podinspektor mně činil trochu

trudnomyslným.“

Přešli opatrně ochoz a sestoupili po rozvalených schodech dolů.

Množství diváků se k nim blížilo, ale T. B. Corn s plukovníkem jim

nezdvořile zmizeli, přirazivše za sebou naolejované dveře. Oba

sluhové ovšem byli daleko sdílnější a zůstali na dvoře jako velmi

důležité osobnosti.

„Musíte uznat,“ řekl T. B. Corn po cestě chodbou, „že Ochránce je

geniální lotr. Máme všecky, které jsme chtěli mít, jedině jeho ne.

Vyklouzl mi tak chytře, že bych spíš pochopil útěk zajíce z

rozpáleného pekáče.“

„Budete ho hledat?“

„Budu,“ pravil T. B. pevně, „a najdu ho třeba za sto let. Ochránce je

mým životním ideálem.“

Především však chtěl T. B. Corn vyřídit ještě jiné věci, a proto

navštívil domovníkův byt, kde seděli dva muži hlídaní dvěma

readromskými dozorci. Lee Gary-moore s vyjevenýma očima a

klidný Joseph Rokeby ve svém odřeném mysliveckém obleku. T. B.

Corn se na ně pátravě díval, než položil první otázku.

„Kde jste běhal, Garymoore?“

„Mohu běhat, kde chci,“ odpověděl mladík se stopami silného

rozčilení, „proč se mnou tak zacházíte?“

„Zacházíme s vámi dobře. Zasloužil jste přece pořádný výprask. Je

zvláštní, že ten, kterému jste nejvíce ublížil, sedí těsně vedle vás.

Pročpak mu něco neuděláte za jeho křivé svědectví, Rokeby?“

„Nabádáte ho k vraždě?“ křičel Lee Garymoore.

„Jeden z vás,“ řekl T. B. klidně, „nepotřebuje nabádání k vraždě.

Kdo zabil sira Reginalda?“

Podívali se na sebe a T. B. Corn vrtěl hlavou nad podivnými výrazy

jejich obličejů. Oba totiž vyjadřovaly nesmírné ulehčení.

„Reginald Reynolds je mrtev?“ zeptal se konečně Joseph Rokeby.

„Beznadějně mrtev,“ přisvědčil T. B.

„Pak jsme oba srdečně rádi,“ řekl Joseph Rokeby upřímně,’ ‘„pravda,

Garymoore?“

„Svatá pravda,“ vydechl mladík, „Bůh žehnej rukám, které to

učinily.“

T. B. Corn hladil bradu a podíval se na plukovníka, jenž tahal své

vousy.

„Ani jeden z nich to nemá na svědomí,“ řekl T. B. s určitostí, „udělal

to Lon Garald. Můžete jít, Rokeby.“ Joseph Rokeby povstal. „Viděl

jsem Lon Garalda,“ pravil. „Aj? Posaďte se zase. Kde?“

„Viděl jsem ho u letohrádku. Utíkal a jakýsi muž za ním.“

„Jerome Hogath,“ podotkl T. B. Corn. „Neznám ho. Přicházel jsem

shora, od zámku …“ „Přicházel jste shora od zámku?“ „Ano. Po

cestě.“

„Počkejte,“ řekl T. B. mávnuv rukou, „musel jste jít kolem místa,

kde byl zastřelen sir Reginald.“ „Byl zastřelen? Slyšel jsem tři rány.“

„Kde?“

„Kolem mne. Odvykl jsem si již rozeznávat přesně směr zvuku. Les

a ozvěna skal klamou. Kromě toho pět let mi bily do uší výbuchy při

trhání skal. Ale tvrdím, že Lon Garald nemohl Reginalda Reynoldse

zavraždit. Tři výstřely zazněly, když onen muž … Hogath jste říkal,

tuším … hnal Lon Garalda dolů. Neviděl jsem je sice, ale je jisto, že běželi do údolí k silnici.“

T. B. Corn se ostře podíval do jeho temných očí.

„Mluvte pravdu, Rokeby. Kryjete Lon Garalda v domnění, že střílel

na váš rozkaz a za odměnu tisíce liber?“

„Ne,“ řekl Joseph Rokeby pevně, „nestyděl bych se za to, kdyby

tomu tak bylo. Někdo jiný převzal Lon Garaldovu práci.“

T. B. Corn se zamračil.

„Ted Brent.“ Otočil se k plukovníkovi. „Ted Brent oklamal nejenom

mne, nýbrž i Jerome Hogatha, prosťáčka a pesimistu. Lon Garald ho

vylákal za sebou a Ted Brent se dal nerušeně k zámku. Potkal starce

náhodou na cestě a hned to provedl. Ubohý Hogath. Jásá nad tím, že

Lon Garalda uhnal, a Ochránce ho zatím klidně obětoval. Můžete jít,

Rokeby, děkuji vám. Lee Garymoore zůstane.“

„Učiňme to obráceně,“ pravil Joseph Rokeby, „já zůstanu a Lee

Garymoore odejde.“

T. B. se podíval dlouze do zděšeného obličeje mladíkova.

„On se bude zodpovídat z přečinu křivého svědectví, Rokeby.“

„Nebude,“ Rokeby zavrtěl hlavou, „neboť ho z něj nikdo neviní.

Alespoň já ne. Co byste s tím pořídili?“

„Nic, máte pravdu,“ řekl T. B. po chvilce, „můžete jít, Garymoore. A

proč vy chcete zůstat?“

„Chci s vámi promluvit soukromě,“ pravil Rokeby a díval se přímo.

„Budiž,“ přivolil T. B. Corn.

„Avšak,“ vmísil se plukovník, postoupiv dopředu, „hledal jste přece

ještě jednoho vraha, inspektore. Což když zabil sira Reginalda mladý

Joyce?“

„Myslíte Arehibalda Joyce,“ pokyvoval T. B., „ten to nebyl. Archie

Joyce je schopen vraždit jen ze žárlivosti. Neberte Ted Brentovi jeho

zásluhy.“

Lee Garymoore povstal a poodešel ke dveřím, postrčen rukou

Josepha Rokebyho.

„Budu mít pokoj?“ zeptal se.

„Budeš mít pokoj,“ odpověděl Joseph Rokeby místo inspektora,

„poněvadž tě policie omluví jako svedeného nezletilce. Jdi.“

„Policie by to neomluvila tak, jak si to představujete, Rokeby,“ pravil

T. B. káravě, „ómlouvám-li to já, nemíchejte do toho hned celý

Scotland Yard.“

„Jdi,“ opakoval Joseph Rokeby a Lee Garymoore ochotně zmizel.

„Utekl ze strachu před prozrazením,“ Joseph Rokeby se obrátil k T.

B. Cornovi, „poněvadž ho Ochránce poplašil. Nyní však jsme s ním

hotovi a potřebuji promluvit s vámi, inspektore.“ „Mluvte bez obav,“

řekl T. B.

Joseph Rokeby se však zahleděl na plukovníka a plukovník se tedy

poroučel.

„Uvidíme se ještě, doufám,“ řekl podávaje T. B. Cornovi ruku, „ale

nikoli už na věži v okovu.“

„Jsem rád, že jste mi to připomenul. Byl bych vám zapomněl

poděkovat.“

„Za to, že jsem vinen ztrátou vašeho klobouku?“

„Koupím si nový,“ utěšil ho T. B.

Joseph Rokeby klidně čekal. Když za plukovníkem zapadly dveře,

posadil se opět do židle a ztrnulost jeho obličeje povolila.

„Chytili mne nahoře u kláštera, ještě než jsem zazvonil u brány,“

řekl, „chtěl jsem se zeptat Cathe, jak se to má s jejím dědictvím.

Nyní však vidím lepší příležitost.“

„Ve mně?“ otázal se T. B., přecházaje volně s místa na místo.

„Ve vás. Vy jistě máte právo prohledat věci po Re-ginaldu

Reynoldsovi? Vezměte mne k tomu s sebou nebo mi sdělte výsledek,

jestliže už jste to učinil. Snad tam bude někde závěť nebo něco

podobného. Rád bych to věděl.“

„Nic jsem neprohledával,“ odpověděl T. B., „protože k tomu nebylo

důvodů.“

Joseph Rokeby se podíval zamračeně do země.

„Cathe,“ pravil, „to nemůže tak dobře vědět. Snad byste našel

nějakou záminku. Vzpomeňte si, co jsem obětoval pro tu věc.“

„Záminek mám v zásobě spoustu,“ řekl T. B., „pojďme.

B. Corn vyšel a Rokeby ho ochotně následoval. T. B. vlastně měl

rovněž touhu prohrabat trochu starcovy soukromé listiny, poněvadž v

nich doufal nalézt zajímavé věci.

Zdržela je však lady Marie, která procházela chodbami a nahlížela do

všech pokojů. Nemohli se jí vyhnout, a ona sama volala na ně z

dálky.

„Počkejme chvíli,“ řekl T. B. Corn, „zbavíme se jí hned. Je to

nesympatická osoba, Rokeby.“

Lady Marie však neuvažovala o příjemnosti svého vystoupení, nýbrž

přemýšlela o něčem docela jiném. T. B. Corn se ihned dozvěděl, co

to je.

„Považte si! Jaká situace! Po mém synu mi utekl i můj manžel, pane .

. . pane …“

„Jste tedy osamocena, lady … lady … jak se vlastně jmenujete, u

všech čertů?“

„Joyceová,“ odpověděla udiveně, „zapomněl jste moje jméno?“

„Dočista zapomněl, odpusťte. Hloupnu. Někdy mívám takové

záchvaty hlouposti. Je to nedostatkem inteligence a pokročilejšího

stáří. Každý, kdo si nemůže zapamatovat něčí jméno …“

„Dobře, dobře,“ mávala buclatýma rukama, „poraďte mi raději, co

mám dělat? Neviděl jste ho?“

„Sira Francese? Neviděl, lady … Čertovské jméno!“

Lady Marie zrudla nepěknými pocity.

„Nemůžete mi tedy poradit?“

„Mohu, samozřejmě. Dejte po něm pátrat soukromým detektivem.“

„Pane …!“

„Musíme jít,“ T. B. se otočil, „až budeme hotovi se svou prací, napíši

vám svoje jméno na papírek.“

Nechali lady Marii stát a vešli do místností sira Re-ginalda.

Předpokoj byl zařízen ve stylu jakési pracovny a T. B. Corn,

rozhlédnuv se podotkl, že v úvahu padá pouze velký psací stůl

napravo od okna.

Všecky zásuvky byly zamčeny. T. B. však nesháněl klíče. Měl s

sebou svoje zařízení, které stačilo na tak jednoduché závěry. Zastrčil

úzkou pinsetu do štěrbiny, sevřel zub zámku a šrouboval. Na konec

to klaplo a roleta vyletěla do výše.

„Hezky soustavně,“ radil, „i když nemůžete všecko potřebovat, mohu

z toho potřebovat něco já.“

Otvírali zásuvky a prohlíželi podrobně každý kout. Nenašli však nic,

co by bylo zvlášť zajímavé, až na některá data a poznámky, týkající

se přelíčení s Roke-bym. T. B. nakonec prohlásil, že důležité listiny

sira Re-ginalda budou někde jinde a skutečně pak objevil ve zdi

ložnice malou ohnivzdornou pokladnu, skrytou za záclonkou.

Sehnali od toho klíče, jež byly ochotně vydány a které nosíval sir

Reynolds stále s sebou. T. B. Corn pak pokladnu otevřel.

Našli tvrdou zapečetěnou obálku mezi několika šperky a určitou

částkou hotových peněz. T. B. Corn pečetě bezohledně rozlomil,

vytáhl nejdříve několik osobních průkazů a pak to, co hledali.

Poslední vůli strojem psanou a opatřenou příslušnými podpisy.

Josephu Rokebymu se chvěly ruce, když po ní sahal. Ale T. B. ji

nedal z ruky a přistoupil s ní k oknu. Četli ji pak oba a T. B. Corn

obracel listy.

Obsah byl takový, že Rokeby stále více bledl. Závěť existovala ve

dvou exemplářích, z nichž jeden byl uložen u londýnského advokáta.

Za jasného vědomí a u přítomnosti svědků rozhodoval sir Reginald

obšírně o svém jmění. T. B. ukázal prstem na odstavec, který byl

zvlášť pozoruhodný:

,,… odkazuji svým pravoplatným dědicům. Upozorňuji však, že

moje manželka Elisabeth Reynoldsová, hon. Fitz of Vestming, Irsko,

je dávno mrtva, a Cathe-rina Rokebyová, alias Reynoldsová, není

mojí dcerou. Doklady o tom, podepsané samotnou Elisabeth Rey-

noldsovou, má v opatrování výše zmíněný mr. Absolon Mallet,

advokát. Jiných příbuzných nemám, a budiž tedy se jměním naloženo

podle uznání pozůstalostního soudu …“

A T. B. Corn se zašklebil, když to přečetl.

„Trochu vám ten dobrý stařík popletl všem koncept,“ pravil, „byl to

podivuhodně rozumný blázen. S tím nemůžete nic dělat, Rokeby.

Patrně donutil svou manželku k písemnému doznání o vašem

otcovství.“

Joseph Rokeby se díval zamyšleně z okna a jeho čelo bylo zbrázděno

spoustou vodorovných vrásek.

„Jsem schopen,“ řekl po chvíli, „vyloupit kancelář toho advokáta.

Nebude-li závěti …“

„Nečiňte toho,“ pravil T. B. mírně, „jednak vám neprorokuji úspěchu

a za druhé byste mi nadělal spoustu zbytečných starostí. Cathe se

nepovede zle, provdá-li se za Archieho Joyce. Dejte sem tu listinu.

Hodíme ji zpátky a hleďte na to zapomenout. Jelikož pak nemáme na

práci nic jiného, pojďme navštívit Archieho a jeho nevěstu do

kláštera. Sir Frances je tam jistě a bude mír a klid, dokud se

nedostaví lady Marie. Avšak,“ dodal hrozivě, „beru si na starost její

uklidnění.“

Joseph Rokeby mlčky kývl a teprve před zámkem promluvil.

„Podívám se na svou dceru jen z dálky, inspektore. Nevím, jak by na

ni působilo, kdybych ji chtěl obejmout.“

„To si rozmyslíme potom,“ odpověděl T. B.,-“kam jdete? Pojďte

tudy. Vypůjčíme si Ted Brentův vůz. Alespoň v něčem mi může být

užitečný.“

Ale ještě než T. B. vyzkoumal,, jak spustit Ochráncův motor,

upozornil ho Joseph Rokeby, že něco přijíždí. Nějaký automobil

hučel do vrchu a T. B. chvíli naslouchal, sedě za volantem, než mohl

vůz spatřit. Pak poznal, že to není vůz sira Francese, nýbrž typický

venkovský taxametr. Zastavil před zámkem. Z dvířek vyskočil muž

dlouho postrádaný a začal se hádat se šoférem o stavu číslic na

počítači. Pak vyprazdňoval se zamračeným obličejem všecky kapsy a

T. B. Corn vylezl vážně z Ted Brentova vozu.

„Na malou chvíli náš výlet odložíme, Rokeby,“ pravil, „je to Jerome

Hogath, který vždycky tvrdil, že Ted Brenta nedostanu.“

„Je to muž,“ řekl Joseph Rokeby, „jenž pronásledoval Lon Garalda.“

„Ano. Je to muž se silně vyvinutým pesimismem a úspěšný

konkurent starořecké Pythie. Je to muž, který pláče tam, kde já jsem

připraven se smát a hledá komiku ve věcech, které já pokládám za

smrtelně vážné. Je to muž, jehož můžete nazvat svědkem mé ostudy

a který bude bezpochyby pobaven, až uslyší o mé motající se hlavě

ve věži.“

„Pojďme k němu,“ pravil Joseph Rokeby, zacláněje si rukou oči,

„právě zaplatil a myslím, že zůstal ještě něco dlužen.“

„Nemohl zůstat dlužen tolik, kolik já jsem zůstal dlužen Ochránci,“

řekl T. B. věcně.

„Halo!“ zvolal J. Hogath, „partner!“ T. B. Corn mu podal ruku.

„Je to tedy skončeno,“ řekl J. Hogath, „a můžeme se vrátit. Pohřeb

sira Reginalda ať si tu obstarají sami. S tím už nemáme co dělat.“

„Jak můžete říci, že je to skončeno,“ pravil T. B. vyčítavě, „nejvýš

snad je skončena další etapa boje proti Ochránci. Následuje nová.“

„Ale,“ řekl J. Hogath překvapeně, „myslel jsem, že ho máte?“

„Je z lomů pryč, Hogathe.“

Hogath mávl rukou.

„To vím. Ale měl jsem za to…“

Joseph Rokeby stál netečně stranou a čekal, až s tím budou hotovi.

Ale T. B. se dal do vykládání toho, co se přihodilo, Jerome Hogath

ho přerušoval otázkami a uplynula snadno čtvrthodina.

„Co je s Lon Garaldem?“ otázal se T. B. nakonec.

„Je v bezpečí,“ odpověděl J. Hogath, „ale jde o Ted Brenta. Vy ho

nedostanete do smrti. Máte už na něj smůlu.“

„Řekněte mi,“ pravil T. B. chladně, „proč jste se nepustil za

Ochráncem a proč jste se pustil za Lon Garaldem? Lon Garald se

nám nemůže nikdy tak dlouho vyhýbat jako Ted Brent.“

„Jaký byl rozkaz?“ otázal se J. Hogath, „zatknout. Zatknout. Zatýkal

jsem tedy a proběhl jsem se při tom pořádně. Neříkám, kdyby vylezli

z díry oba najednou a pak se rozešli, že bych se neocitl na rozpacích,

za kým dříve. Ale vyšel jenom Lon Garald.“

„Kdežto Ted Brent počkal až bude čistý vzduch,“ f kýval T. B.

zlostně, „a pak zastřelil Reginalda Reynold-se na cestě k zámku.“

„ftík ám vám už dlouho,“ odvětil J. Hogath s nechutí, „že chytáte věc

vždycky za nepravý konec, týká-li se to Ted Brenta. Ted Brent

nezastřelil sira Reginalda. Sir Reginald tam ležel, když jsem tudy

procházel. Ležel na cestě a já ho odtáhl do lesa. Tak je to.“

„V kolik hodin to bylo?“

„Několik málo minut před jedenáctou. Chvíli potom, co jsme se

rozešli. Vypočítejte si to. Jdu dolů po cestě rychlým krokem, zatím

co vy jste šel k Readromu. Zahnu doleva, doprava a náhle…“

T. B. Corn upadl do velmi špatné nálady.

„Toto romantické dobrodružství mi leze na nervy,“ pravil se

zuřivými pohyby prstů na bradě, „tou dobou byl Ochránce ještě

zaměstnán svým kladivem.“

„Jisto jistě,“ přisvěděil J. Hogath lhostejně.

„A nemohl tedy střílet na lesní cestě.“

„Nemohl,“ vrtěl J. Hogath ochotně hlavou.

„Pak mi řekněte, co o tom víte, Hogathe. Víte jistě něco, protože se

tváříte ohavně.“

„Něco vím,“ pravil J. Hogath lehce, „a je třeba jen trochu logiky,

abyste na to přišel také. Máte někam cestu, jak pozoruji. Pojedu s

vámi a domluvíme se při tom.“

T. B. zmaten se otoěil.

„Mám toho příliš mnoho na starosti,“ pravil rozpačitě, „nemohu se

dobře soustředit. Jediný Archie Joyce…“

„Archie Joyce? Myslíte na něj jako na vraha? Pusťte to z hlavy.

Trefil jste vedle o půl míle.“

„Pojďte sem,“ T. B. se obrátil na sluhu, dívajícího se ze vrat,

„řekněte lady Marii, aby za námi přišla do kláštera Black Sisters. Ne

však dříve, než za hodinu, rozumíte?“

„K službám,“ uklonil se muž ve vratech.

„Co máte s lady Marií?“ otázal se Jerome Hogath.

„Vidíte z toho, že nemám na starosti jen vás. Představuji vám

Josepha Rokebyho.“

„Ach,“ řekl Jerome Hogath, „těší mne opravdu. Pojeďme tedy. Halo!

Přineste panu Cornovi jeho klobouk, mládenče. Je prudké slunce.“

„Nenoste nic,“ osopil se T. B., „nemám klobouk.“

„Kam se vám poděl?“

„Dal jsem ho vyžehlit,“ odsekl T. B., „nastupte!“

Vstoupili tedy do Ted Brentova roadsteru a Joseph Rokeby se

uvelebil na nouzovém sedadle. T. B. se chopil řízení a kličkoval

zamyšleně cestu.

„Nemohu na to přijít, Hogathe,“ řekl, když Hogath stále mlčel,

„stárnu.“

„Je to dosti obtížné,“ připustil Hogath s vážným obličejem,

„kdybyste mne byl nepřerušoval, byl bych vám to řekl hned.“

„Připadá mi, že si ze mne tropíte šašky, Hogathe.“

„Chraň Bůh,“ ohradil se J. Hogath a ponořil se do hlubokého mlčení.

T. B. Corn přemýšlel ještě dlouho, než ho to omrzelo.

„Podle mého soudu,“ pravil pak, „nevraždil ani Rokeby, ani Archie,

ani Lon Garald, ani Lee Garymoore, a podle vašeho soudu ani Ted

Brent. Reginald Reynolds spáchal sebevraždu.“

„Možná věc,“ kývl J. Hogath, „střílel na sebe s druhé strany cesty.“

„Nežertujte s tak vážnými věcmi, Hogathe. Je to naprosto

nevysvětlitelné. Ze všech zúčastněných osob zbýváte jenom vy a já.

Nevím opravdu, kdo by ještě padal v úvahu. Náhodný lupič?

Řekněte, co jste viděl. Vzdávám se.“

„Obstál jste dobře,“ řekl J. Hogath, „ačkoli ne právě výborně.

Náhodný lupič je nesmysl. Reginalda Reynold-se jsem zastřelil já.“

T. B. Corn šlápl na brzdu. Jerome Hogath poskočil mimovolně

dopředu.

„Jeďte pořádně,“ pravil nevrle, „čemu se divíte? Sir Reginald patrně

tušil, že jeho stavba praská, a šel obhlédnout situaci. Kráčel jsem

volně a hvízdal jsem si. Měl jsem přece času dost, ne? A hvízdal

jsem si tak, že to nemohlo být slyšet k letohrádku“, abyste zas proti

tomu něco neměl. Sir Reynolds mne dohonil a dali jsme se do řeči.

Totiž, on se dal do řeči a chtěl vědět, kam půjdu. Věřte tomu nebo

ne, nemohl jsem se ho zbavit.“

„Šel s vámi?“ zeptal se T. B. a hnal vůz do vrchu.

Joseph Rokeby se zvědavě naklonil dopředu a naslouchal.

„Nešel. Hned vám povím, proč.“

„Zůstal ležet,“ řekl T. B., „ale vy jste ho přece ne-zastřelil sám od

sebe.“

„Podívejte se,“ Jerome Hogath vyhrnul rukáv, „ten šrám pochází od

první kulky, která toho památného dne vyletěla z revolveru. A byl to

revolver sira Reginalda. Střelil jsem do vzduchu. Uskočil za strom,

hodiv po mne holí. Já neměl kam uskočit a proto se nechlubte se

svým kolotočem ve věži. Moje situace byla o vlas horší. Poslal mi

ještě jednu a jen tak, že jsem se uhnul. Divoký západ, povídám vám.

Střelil jsem tedy po druhé, ale stařík se nelekl, považte. Zdvihl

revolver a přesvědčil mne, že to myslí vážně. Přestávaly tedy všecky

hračky a provrtal jsem mu hrdlo, protože nic jiného z něj za stromem

nevyhlíželo. Je vám to jasné?“

„Trochu,“ řekl T. B., „ale přece muselo něco předcházet, proboha.“

„Předcházelo a bylo to velmi rušné,“ přikývl Hogath klidně,

„pohádali jsme se. Poněvadž jsem nechtěl, aby šel se mnou k

letohrádku, domyslel si patrně, že se jedná o vchod za kamenem.

Řekl mi rovnou, že čekáme asi na Josepha Rokebyho. V té chvíli

jsem vyvedl hloupost a přisvědčil jsem, protože jsem byl rád, že se

mýlí. A on chtěl vědět, proč Rokeby poleze ven, jestliže má vyjít za

půl roku tak jako tak. A řval, že z něj chceme vytáhnout jeho

tajemství, a že i Ted Brent je zde patrně k viili tomu, poněvadž Lon

Garald je s ním a Lon Garald nemohl svého času uniknout jinudy,

než přes ten cizoložný pokoj a že mu to nemohl poradit nikdo jiný,

než Joseph Rokeby. A proč mu to poradil? Aby ho poslal na něj, na

Reginalda Reynoldse. Proč byste ho prý jinak varoval? A Joseph

Rokeby prý patrně utíká proto, poněvadž chce provést svou pomstu

sám. Zkrátka to motal zběsile dohromady a trval na tom, že si to s

vrahem nebo s vrahy vyřídí sám. Můžete si myslet, že jsem mu to

zprvu rozvážně vymlouval, protože jsem mírná povaha. On však

tvrdil, že mne dolů nepustí a vytáhl na mne revolver. Vytáhl jsem

pouta a sdělil jsem mu s lítostí, že ho tedy musím na chvíli přivázat

ke stromu nebo něco podobně moudrého. V nejbližším okamžiku

jsem byl rád, že jsem želízka zahodil a vzal do ruky něco

příhodnějšího. To ostatní už víte.“

„A potom jste spěchal k letohrádku.“

„Potom jsem spěchal k letohrádku a přišel jsem právě včas. Sotva

jsem lehl do mechu, Lon Garald lezl po schodech dolů. Vstal jsem a

on na mne vyvalil oči. Měl je už tak dost vyvalené, rozumíte? Obrátil

se a utíkal. Křičím na něj, aby postál k přátelské rozmluvě, ale ne-

vyhověl mi, darebák. Rozkýval jsem se tedy za ním. Byl bych ho

střelil do běhů, ale cesta se tak hanebně kroutí, že se mi schovával za

rohy. Byl vyděšen a nenapadlo ho, aby skočil do lesa. Potom jsem za

ním pustil tři pozdravy …“

„Slyšel jsem je,“ podotkl Joseph Rokeby.

„Lon Garald je slyšel rovněž a dal se do pořádného běhu. Honili jsme

se vesele, můžete si myslet. Byly při ‘tom různé zajímavé vložky,

jako shození kočího do příkopu a bezprostředně následující závody s

povozem a podobně. Vysadil jsem také jakéhosi automobilistu, který

nemohl dosti rychle pochopit, co chci. Nezdržoval jsem se žádnýih

hlášením, rozumí se. A chytil jsem ho na železničních závorách u

Pertrixu. Jel zrovna nákladní vlak a Lon Garald doufal, že-přeběhne

ještě včas. Neviděl jsem v životě tak dlouhé věci,, jako byl tento

vlak. Kdybych byl zůstal za ním, byl bych si sedl na mez a plakal. Na

štěstí se Lon Garald zdržel přelézáním závor a nedoběhl. Dostal

jednu do stehna a byl konec.“

„A zatím Ted Brent utekl s klidem druhou stranou,“ řekl T. B. Corn

bez nejmenšího projevu uznání.

„Ted Brent neutekl žádnou stranou,“ vzdychl J. Hogath netrpělivě,

„proč po něm pořád toužíte? Nedostanete ho do smrti.“

„Dostanu ho,“ řekl T. B. pevně a uhodil rukou do volantu.

„Buďte tak laskav a nechte mne domluvit. Ted Brent je mrtev. Lon

Garald mu vrazil kudlu pod žebra.“ T. B. Corn se zděsil.

„Neblázněte, Hogathe. Jak to víte? Přece jste neříkal, že …“

„Neříkal jsem jednu věc. Když Lon Garald vylezl z letohrádku, svíral

v ruce krvavý nůž a byl potřísněn čerstvou krví. Vzácnou krví,

protože to byla krev Ted Brentova.“

„Ted Brentova? Nesmysl.“

„Přece se k tomu sám přiznal,“ Jerome Hogath se nevrle pohnul,

„nemůžete mne pokládat za tak hloupého, abych se po tom nezeptal.

Ochránce se spouštěl dolů dírou v lomech …“

„Před mými zraky …“

„To nevím. Zkrátka se spouštěl a padl rovnou na Lon Garaldův nůž.

Lon Garald nebyl snad vyděšen svým útěkem nebo zajetím nebo

čímkoli podobným. Byl vyděšen tím, že zabil Ochránce nebohých.To

je zvláštní, co?“

„Zvláštní je,“ odpověděl T. B., „že jsme byli v chodbě a nenašli jsme

Ted Brentova těla.“

„Musí ležet přímo pod dírou u lomů,“ řekl Jerome Hogath s

přesvědčením.

„Leží-li tam, pak je zasypáno kamením. Plukovník Rennel dal

pobořit vchod.“

„V tom případě se nedivte, že jste ho nenašli,“ ukončil to Jerome

Hogath.

T. B. Corn by byl v zamyšlení jel mimo klášter bez povšimnutí.

Joseph Rokeby ho sám upozornil, aby zastavil.

„Vylezte, Hogathe, a zatahejte za zvonec. Bojím se, Rokeby, že vám

neprospěji. Mám myšlenky zapleteny do sebe.“

Jerome Hogath kráčel k vratům s výrazem spokojeného člověka. Než

však zazvonil, otevřelo se křídlo vrat a Archie Joyce vylezl ven.

„To není mama,“ otočil se dozadu.

Sir Frances Joyce stál po boku Cathe Rokebyové a otáčel doutník v

ústech.

„Myslel jsem, že jste přivezli mama,“ křičel Archie, „a nevím, mám-

li být zklamán nebo potěšen, že tu není. Stojíme v jedné frontě proti

ní.“

„Připojíme se k vám,“ řekl Jerome Hogath, „a dej Bůh, abychom na

to stačili.“

„Jsem záloha,“ podotkl sir Frances, „stojím vzadu.“

„Postupte ještě dále dozadu,“ pravil konečně T. B. Corn, „lady Marie

přijde za hodinu.“

Joseph Rokeby stál a nehýbal se, zraky upřeny na svou dceru. Cathe

od něj nemohla odtrhnout oči a vztahovala ruku po Archiem.

Postupně si všichni všimli této situace a odmlčeli se, dívajíce se na

ně. Až T. B. Corn vylezl zvolna od volantu a podivně se usmál.

„To je váš otec, slečno Cathe,“ řekl.

Cathe otevřela ústa k výkřiku, jenž nezazněl. Joseph Rokeby sklopil

hlavu.

„Obejměte ho,“ pravil T. B., „ručím za to, že si’toho zaslouží, ačkoli

nejednal dosti rozumně.“

„Obejmi ho, Cathe,“ řekl kdosi za nimi.

Stála tam abatyše kláštera ve svém černém hávu a s mírným

úsměvem v bledé tváři.

Joseph Rokeby vzhlédl- Vzhlédl a zapotácel se. T. B. Corn ho chytil

pod ramenem.

„Co děláte?“ zabručel.

A Jerome Hogath si pohladil bradu posunkem výborně

napodobujícím T. B. Cornův zvyk.

„Tohle vypadá,“ řekl rozvážně, „jako by tato dáma byla lady

Elisabeth. Je velkou hloupostí podnikat zábavní cesty v okovu a

nerozhlédnout se pořádně kolem, nemyslíte?“

„Ano,“ odpověděl T. B. Corn zlostně, „ale je ještě větší hloupostí

nenamlátit člověku, který se chová tak jako vy.“

Sir Frances upustil doutník, jejž Archie, ve snaze zachytit Cathe,

rozšlápl na padrť. Žádný se nehýbal, jen T. B. Cornovy oči se

kroutily a Jerome Hogath se na něj díval s mírnou výčitkou.

28

Přišla lady Marie, byla poražena a ukázala se naděje, že se po čase

usmíří docela. Odešel T. B. Corn s Ho-gathem, aby dali vyházet

sesuté kamení a dostali se k Ted Brentově mrtvole. Objímali se

Rokeby s lady Elisabeth a s Cathe, při čemž sir Frances přihlížel spo-

kojeně, lady Marie trochu vlažně a Archie lačně. Ukázalo se, že

jmění Reginaldů bude náležet podle znění závěti lady Elisabeth, ale

lady Elisabeth se ho předem vzdala ve prospěch své dcery, tvrdíc, že

si ho dobře nezaslouží. Ukázala se však také jiná méně příjemná věc,

že totiž plukovník Rennel obětoval spousty dynamitu a podzemní

chodbu dal pobořit téměř do poloviny.

„Je mi toho líto,“ omlouval se, „ale teď by to dalo mnoho práce.

Utěšte se tím, že Ochráncův hrob je tak důkladný, že se z něj

nevyhrabe ani k poslednímu soudu.

„Mrzí mne hlavně,“ odpověděl T. B. Corn nesmiřitelně, „že má

nasypanou mohylu jako hrdina.“

„On byl hrdinou,“ poznamenal Jerome Hogath, „jenže takovým,

které lidé vašeho druhu neuznávají.“

A poněvadž byli zvědavi, jak se vlastně lady Elisabeth ocitla v úloze

abatyše Black Sisters, spěchali, aby si to dali vyložit a dozvěděli se

následující.

Lady Elisabeth byla skutečně Reginaldem Reynold-sem spuštěna do

věže. Učinil to tím způsobem, že ji svázal na nohou i na rukou a

kolem krku jí pověsil nůž tak, aby ho mohla dosáhnout. Když ji

spustil na dno, přetnul nahoře provaz a zavěsil jiný pro dopravu po-

travin. Nešťastná žena, osvobodivši se pomocí nože z pout, projevila

zoufalou a vynalézavou snahu dostat se nahoru. Použila provazu,

který ležel dole, přehazujíc ho po paměti přes vyztužovací trámy,

svazujíc ho a opět uvolňujíc, a šplhala tmou do výšky plné dva dny

bez vážnějšího úspěchu. Ke konci druhého dne sjel okov s

potravinami a zůstal dole ležet. Lady Elisabeth, visící nad hloubkou

na jednom z trámů, snažila se zachytit lano prudce vyhazovaným

koncem provazu, a když se jí to podařilo, přitáhla ho k sobě a šplhala

po něm, snažíc se ho rozkývat v blízkosti trámů nebo vyčnívajících

kamenů, jestliže si chtěla odpočinout. Plné tři dny a noci trvalo, než

se dostala nahoru. Reginald Reynolds nevytáhl lano po prvním

spuštění potravin. Nedalo se dnes určit, z jakého důvodu. Jeho

rozvržení práce bylo patrně takové, že vytáhl prázdný koš a spustil

plný, a dopouštěl se tedy chyby, neboť provaz visel až na dno. I když

snad potom uvážil možnost, že jeho vězeň by se mohl pomocí

provazu osvobodit, byl oklamán krysami, které jeho potravu ochotně

spotřebovaly. Lady Elisabeth naproti tomu byla přesvědčena, že

Reginald Reynolds ji pokládal za mrtvou, jelikož se domýšlela, že

jeho košík zůstával .netknut. O tom ovšem uvažovala až o mnoho

později. Prozatím unikla z nádvoří polozasypaným bývalým

vchodem a sestoupila po stráni.

Pološílená hrůzou nalezla útulek v klášteře a upadla do těžké nemoci.

Její strach byl tak velký, že se dlouho nemohla odhodlat vyjít na

světlo. Pak teprve se opatrně informovala a stalo se jí nápadným, že

její dcera se pořád ještě nazývá Cathe Reynoldsovou. Sir Reginald

přišel do kláštera, aby vyjednal doživotní uvěznění své dcery brzy

nato a to byl jeden z důvodů, pro něž se lady Elisabeth rozhodla v

klášteře zůstat. Na její prosbu byl oklamán. Bylo mu slíbeno vše, oč

žádal, ačkoli špatná pověst kláštera nebyla už dlouho ničím jiným,

než právě pověstí. Tvrdil, že Cathe zůstane před světem jeho dcerou,

aby zmizí-li někdy, nepadlo na něj podezření. A lady Elisabeth

počala doufat, že by se mohlo tedy jmění Reginaldů přece jenom

ocitnout v rukou Cathe. Sir Reginald stanovil pro dívčin vstup do

kláštera věk osmnácti let. Rok co rok pak navštěvoval Black Sisters,

aby jim připomenul vzájemné ujednání. Když se v pozdější době

stala lady Elisabeth abatyší, jednala s ním v její funkci jedna ze

sester, zatím co lady Elisabeth naslouchala každému jejich slovu. A

tak vlastně pracovali s Josephem Rokeby nevědomky společně proti

rafinované pomstě šíleného starce.

„Moje vina je veliká,“ řekla nakonec T. B. Cornovi, „mám na

svědomí celé životní neštěstí Reginalda Rey-noldse a mohu se

pokládat i za jakousi zlodějku jeho jmění pro svou dceru. Ale i on

byl vinen dalšími událostmi a tím, jak to skončilo. Považuji to za

řízení osudu, jemuž se nevyhnou mnohdy ani povahy statečnější, než

jsem já.“

„Pravda,“ přisvědčil T. B. Corn, mysle na sebe a na Ted Brenta.

„A proto,“ dodala, „my dva odjedeme někam daleko, abychom

nestáli na očích Cathe a těm ostatním. Myslím, že byl-li Reginald

Reynolds nešťasten, učinili jsme dostatečné pokání.“

„Jistě,“ přisvědčil T. B., „Josephu Rokebymu postačí jeho šest let v

Readromu a vám postačí zkušenost ve věži ještě lépe. Zdali pak jste

se také tak ohavně točila, když vás spouštěl? Pokud je na mne, volil

bych raději šest let v lomech než ještě jednu jízdu v okovu.“

A přirozeně zanedlouho nastoupili s Jerome Ho-gathem v Ted

Brentově voze cestu do Londýna, rozloučivše se srdečně se všemi

kromě lady Marie, která se zrovna náhodou někam ztratila. T. B.

Corn v důsledku toho přitáhl Archieho k sobě důvěrným hmátnutím

po výložkách jeho kabátu a pravil mu tajemně:

„Neříkejte vaší matce, jak se jmenuji, kdyby se po tom náhodou

ptala. Nechci, aby mohla říkat takové věty, jako:T.B.Corn je

nezdvořák a nevzdělanec nebo podobně. Bude lépe, když si to

poplete a bude na mne vzpomínat na příklad jako na Jerome

Hogatha. To je člověk, který to snáze unese.“

„Poslužte si,“ odpověděl Jerome Hogath, jemuž neušlo ani slovo, „od

vás jsem toho unesl už mnohem více. To mne nezneklidňuje.“

Když pak zmizel Readrom i Holborn za jejich zády, měl T. B. Corn

nevědomky tytéž ulehčující pocity, jako kdysi Lon Garald, odvážený

v tomtéž voze Ochráncem. „Je těžko říci,“ oddechl si, „zdali náš

shadowing byl úspěšný čili nic, Hogathe. Ale jelikož jsme přece

jenom dostali Ted Brenta …“

Ale Hogath mávl opovržlivě rukou.

„Nemluvte.“ Nedostal jste nikoho. Dostal ho Lon Garald. Ted Brent

vám zahnul rovnou do nebe.“

„Do pekla,“ opravil ho T. B. vážně a pohladil hlučně strnisko svých

vousů, „na tom však nezáleží. Není návratu odtud ani odtud.“

***

KNIŽNICE NOVÉ CÍLE SVAZEK 591