EDUARD FIKER

BÍLÝ KŘÍŽ

Detektivní román

1934

NAKLADATELSTVÍ SFINX B. JANDA V PRAZE

Vytiskla knihtiskárna Karla Prochasky v Českém Těšíně podle návrhu

typografické úpravy A. B. Kohouta

1

Celý případ Malcolma Astora je možno nejlépe seznat z

chronologicky sestavených novinářských zpráv, z nichž některé, jež

se zdají nejdůležitějšími, jsou zde uvedeny:

„ Daily Chronicle“ přinesl první. Byla umístěna v jeho

společenské rubrice a byla zcela nevinná. Přece však faktum, které

uváděla, bylo jaksi počátkem onoho životního neštěstí lorda Astora.

Zpráva je datována 27. srpna 1926 a začíná takto:

„Včera dopoledne bylo požehnáno v kostele sv. Pavla sňatku

lorda Malcolma Astora, ve sportovních kruzích velmi známého

činitele, s miss Janou Geddetovou…“

V dalším pak je delikátně prozrazeno na tuto Janu Geddetovou,

že byla velmi chudým a opuštěným děvčetem, zaměstnaným v

kterémsi buffetu na dostihové dráze v Essexu. Lord Malcolm Astor

odtud vylovil její krásu, jak se vyjádřil kdosi z jeho přátel, a přiblížil

ji na dosah ruky svému pohádkovému bohatství. Bylo to nesporně

velikým štěstím pro ni a nikdo z těch, kteří bláhově myslí, že to pro

ženu stačí, nepochyboval o její nehynoucí vděčnosti.

Jméno lorda Astora se objevovalo v denních listech co chvíli od

té doby, kdy byl schopen jen poněkud jednat na vlastní pěst.

Obecenstvo obyčejně zajímá, jak žijí ti, jimž je přáno všeho v míře

nejhojnější, a novináři to vědí. Nyní však vedle jeho jména nebo

vedle jeho podobenky málokdy chybělo jméno nebo fotografie jeho

krásné ženy. Co však se týče případu, který máme na mysli, je

důležitá jedině zpráva z třináctého května 1927, již přinesl i „ Daily

Chronicle“, i „ Morning Herald“, i „ Times“, provázejíce ji

příslušnými gratulacemi.

„ Lady Astorové se narodil zdravý synáček… Obřady křtu budou

prý velmi slavné…“

A tak dále.

Snad zajímavé, ale nikoli důležité bylo sdělení nejbližších dní, že

kmotrem dědice bude Michael Nugget, přes své mládí vynikající člen

pátracího oddělení Scotland Yardu. Řada časopisů vysvětlovala,

jakým způsobem se mu dostalo této cti, a opakovala znovu zprávy z

šestadvacátého roku, jež dobří občané londýnští hltali se stejným

napětím jako po prvé.

Jana Geddetová totiž ještě před svou svatbou obdržela od

nastávajícího manžela dárek v nepatrné ceně sedmi tisíc liber. Byl to

náhrdelník, o pravosti jehož démantů nepochyboval ani ten největší

skeptik. Náhrdelník se ztratil. Mike Nugget ho našel právě včas, aby

zacpal ústa pomlouvačům, kteří začali projevovat mínění málo

lichotivé, co se týče Jany Geddetové. Lord Astor, jenž by si byl dal

již málem namluvit, že jeho nevěsta patrně proměnila náhrdelník v

dobrou anglickou měnu, nashromáždivši tak slušné věno, aby si

mohla vybrat manžela podle svého, byl radostí bez sebe a obratného

detektiva si rázem zamiloval. Mike byl ostatně příjemný a slušný

mladý muž a měl i tolik taktu, že se nedral potom do přílišné

blízkosti svého bohatého přítele. Zdálo se, že pro něj skončila

příhoda tím, že strčil pachatele za mříže. Poctu, prokázanou mu

nabídnutím kmotrovství, však přijal s radostí, neboť mu to

dokazovalo, že ne všichni mocní a bohatí jsou nevděčníky.

Příhoda s náhrdelníkem prošla a zapadla. Zmínka o ní byla

učiněna jen proto, že v celé aféře měl Mike ještě mnohokrát co dělat,

staraje se svědomitě o svého kmotřence i o jiné věci. Díky svému

pátracímu talentu se stal během tří následujících let vedoucím svého

oddělení, a tak dne 6. července 193O se dostavil do paláce lorda

Astora již v hodnosti superintendenta.

Příčina jeho návštěvy však nebyla společenského rázu. Rovněž

zprávy novin, toho se týkající, vyskočily ze společenských rubrik do

záhlaví listu a jejich písmena ztučněla. A informace si bylo možno

přečísti v každém sebemenším plátku. Tříletý syn lorda Malcolma

Astora byl unesen za bílého dne maskovaným mužem před zraky

svých dvou opatrovnic. Zločin se stal v zahradě letního sídla

Astorova a byl proveden tak dokonale, že za tři minuty po něm

nezůstalo po dítěti a po jeho únosci ani památky, kromě malého

obláčku prachu daleko na silnici.

Lord Astor miloval nesmírně svou ženu a své dítě. Ti, kdož mu

byli v oněch dnech nejblíže, mohli viděti jeho zoufalství. Geniální

Mike Nugget vrhl na případ celou armádu svých lidí, podporován

účinně svým představeným, plukovníkem Nortonem, jakož i

ohromnou hromadou Malcolmových peněz. Všecko snažení však

vypadlo naprázdno a posléze Mike sám rval si vlasy s hlavy a

pronesl ponižující mínění, že je třeba čekati, až bude diktováno

výkupné.

Ale přes to, že lord Astor uveřejnil skorém reklamním způsobem,

že je ochoten obětovat jakoukoli částku, nabídka výkupného

nepřicházela. Konečně pak Mike prohlásil siru Nortonovi jednoho

dne:

„Jestliže měla Paříž své apače a Chicago má své gangstery, je

přirozené, že Londýn nemůže zůstat dlouho pozadu. Rozmohlo se

nám to pod rukou, myslím. Je to smutné, ale musí se s tím počítat.“

A byla provedena nejdůkladnější razzie za posledních deset let.

Londýn byl prohrabán od Soho až k Whitechapelu; spousty detektivů

zachycovaly ve svém filtru každou plevel. Byly vyslechnuty tisíce

lidí. Všecko marně. Ani venkovské stanice nehlásily úspěchu.

Nebylo stopy, jíž by se mohl kdo zachytit.

Policejní aparát časem ochaboval a sám plukovník Norton, jenž

přece vždycky vylučoval ze slovníku svých úředníků výraz

„nemožno“, krčil rameny. Jedině neustálé pobízení lorda Astora a

jeho výčitky způsobovaly, že se něco dělo, ale bez přesvědčení o

úspěchu.

Dvacátého prvního února 1931 přinesla „ Morning Post“ zprávu,

že lord Malcolm Astor podal žalobu, rozváděje se se svou paní.

Vzbudilo to rozruch, neboť se všeobecně mělo za to, že nešťastný

otec začíná ve své bolesti provádět nesmysly. Mike Nugget však

věděl, oč jde, a kýval smutně hlavou. Lady Astorová zaplatila za

svoje lehkomyslné a ohavné dobrodružství s vlastním šoférem

velkou cenu, neboť Malcolm Astor nemohl pochopit, jak mohla

utěšovat svůj zármutek nad ztrátou dítěte přijímáním mladého řidiče

ve své ložnici. Její manželství bylo rozloučeno bez přiznání alimentů

a ve čtyřiadvaceti hodinách po vynesení rozsudku opustila dům

svého chotě.

Lord Malcolm seděl toho dne ve své pracovně, dívaje se upřeně

na jedno místo psacího stolu, a Mike Nugget nenalezl ku podivu ani

jednoho slova útěchy.

Téměř celé dva roky ještě Malcolm vydržel v boji o své dítě, než

se vzdal. Pak navštívil naposled plukovníka Nortona, aby si s ním

pohovořil. Mike Nugget, jenž byl při tom, vyprávěl, že lord Malcolm

naslouchal s hlavou svěšenou plukovníkovým vývodům, a že ji

nepozdvihl ani tehdy, když plukovník tvrdil, že je ještě naděje. A

sedmého prosince dvaatřicátého roku oznámil „ Daily Chronicle“, že

lord Malcolm Astor odcestoval na výzkumnou cestu do Afriky, a

každý věděl, proč to učinil.

„Myslíte,“ řekl sir Norton toho dne Mikemu, „že je absolutně

vyloučeno, abychom za ním mohli poslat zprávu o nalezení jeho

dítěte?“

Mike krčil rameny.

„Budeme dělat, co bude možné,“ odpověděl, „ale…“

„Opravdu,“ řekl plukovník, „aby tak našel dítě v té své Africe.“

„Spíše než zde,“ pravil Mike, dívaje se do země, „ale bude

nejlépe, zapomene-li na to. Jsme poraženi na hlavu.“

V té době už nikdo nevěděl, co se stalo s Janou Geddetovou. Její

šperky, dárky Malcolmovy, byly do jednoho na klenotnickém trhu.

Proslýchalo se, že využívala své popularity jako žena pairova k

podivným manipulacím se svou láskou. Vědělo se, že nakonec

zevšedněla. Pak přinesl Mike plukovníkovi zprávu, že je každé noci

v jakémsi baru za pochybným povoláním. Pak zmizela docela.

A plukovník Norton, vystřihuje pečlivě obrázky z africké cesty

lorda Malcolma, jež byly zasílány různým časopisům, řekl Mikemu:

„Nešťastný člověk, tenhle Malcolm Astor, co, Mike?“

„Zdá se,“ pravil Mike, „osudy lidské jsou prapodivné.“

A to byl konec této záležitosti, s nímž bylo nutno se smířit.

Je však velmi zajímavé, jak se do toho zamíchal Jonny Carne,

Dick Scottie a ostatní, jimž Mike dlouho nemohl položit ruku na

rameno a vyslovit obvyklou zatýkací formulku. Dokonce se ocitl v

nebezpečí, že utrží ještě větší blamáž, než v případě únosu

Malcolmova syna, a proklel tuto záležitost nesčíslněkrát.

Byla to záležitost Bílého Kříže a začla tím, že se otevřela široká

vrata Dartmoorské trestnice, následkem čehož Jonny Carne měl

příležitost si všimnout, jak zatím povyrostly stromky kolem ní.

2

V množství hospod a krčem, jež jsou roztroušeny od Tidal Basinu

až po Kew, zaujímá podnik Davida Higginse význačné místo. To jest

leží tam, kam se policejní hlídka odvažuje jenom v páru, a to ještě

raději ve dne než v noci a vždycky s uvolněnými knoflíky na

revolverových pouzdrech.

Tidal Basin má špatnou pověst. Ale nejhorší právě v okolí

„restaurantu“ Davida Higginse. Snad proto, že tato krčma je

střediskem, kde se s oblibou schází výkvět určitého druhu lidí. Není

pravda, že David Higgins trpí vraždy přímo ve svém lokále, nýbrž je

pravda, že odkazuje co možná případné spory na ulici, a jelikož

lupiči pokladen i jiní gangsteři jsou v určitých věcech velmi

netrpěliví, najde se obyčejně mrtvola v nepříliš velké vzdálenosti od

krčmy. A policie, která má svůj dobrý rozum, ví bezpečně, do čeho

se má vložit a do čeho nikoli. Přihodí-li se v Tidal Basinu krádež, v

devadesáti případech ze sta okradl zloděj zloděje. Jestliže se střílí, je

pravidelně jisto, že eventuelní pohřeb bude pohřbem muže, jenž si to

už dávno zasloužil. A pokud je to možné, uznává se vlastní zákon

Tidal Basinu, jenž praví, že tam policie nemá co dělat.

Tidal Basin nenávidí strážníky a constably, ale má poměrný

respekt před detektivy. Podle místních názorů je strážník tvor, který

neví nic moudřejšího, než vytáhnout notes, zapisovat a zjišťovat

kdekoho v důsledku neznalosti věcí. Obratný detektiv nepotřebuje

nikoho zjišťovat, poněvadž má všecko v malíku. Toho je třeba se bát,

být k němu zdvořilým, po případě ho klamat, jak se dá, neboť

detektiv je representantem onoho složitého mozku, jejž je nemožno

zničit jedinou ranou z revolveru, a proto se po něm střílí jen v

nejnutnějších případech. Je ostatně i všeobecně známo, že po každé

vraždě policejního úředníka pošilhává srdečně westminsterský kat, a

nejsou s tím tedy žádné žerty. Ale přes to se stalo několikrát, že

detektiv se vrátil ze své pochůzky po Tidal Basinu přepychovým

automobilem a rovnou do umrlčí komory coronerovi pod ruku. To

jsou však případy poměrně řídké.

Jonny Carne přišel do tohoto rozkošného prostředí třetího dne po

svém propuštění z Dartmooru. Od okamžiku, kdy opět vydechl na

volném vzduchu, neučinil zbytečného kroku, neboť deset let mu

stačilo k tomu, aby si své pohyby dobře promyslel. Bylo mu nyní

dvaatřicet let, poněvadž svou milenku zavraždil, když mu bylo

dvaadvacet. Možná, že měl k tomu dobré důvody, ale porota se na to

dívala jinak. Jonny se a tím smířil, poněvadž nemohl učinit nic

jiného, a byl toho přesvědčení, že dvaatřicítka není tak pokročilým

stářím, aby se nedalo mizerných deset let důkladně dohonit. Přišel s

úmyslem dokázat sobě i druhým, že je schopen se brzy rozhlédnout,

jestliže už jednou vyšel z temnice, a že nehodlá mžourat příliš

dlouho.

Jdete-li někam, kde jste nebyli celých deset roků, a k tomu ještě v

noci, musíte namáhat smysly a paměť, abyste došli správně. Jonny to

dokázal poměrně snadno. V tichých, neoživených ulicích a uličkách

se mnoho nezměnilo, a Jonny se málokdy zastavil, rozhlížel a

srovnával.

Podnik Davida Higginse byl vlastně kavárničkou, umístěnou v

suterénu pětipatrového činžáku. Před domem zela jakási

prohlubenina, ohražená zábradlím, do níž bylo možno se dostat po

šesti schodech, a do této prohlubeniny se dívala špinavá okna

kavárny, jež tedy byla pod úrovní chodníku. Jonny sestoupil po

těchto schodech a stanul před zasklenými dveřmi, ozdobenými

skleněnou koulí se žárovkou a nápisem „Kavárna a restaurace“.

Otevřel je a musel se shýbnouti, aby prošel, neboť byl postavy spíše

vysoké a štíhlé. Za dveřmi vedly opět schody dolů, takže vlastní

kavárna byla ve slušné hloubce. Vyprávělo se, že otec Higgins

dokáže jedním hmátnutím pod svůj nálevní pult srovnat schody do

šikmé roviny, kteroužto pozorností poctívá nevhodné návštěvy. Ale

nikdo to dosud neviděl, ačkoli čtyři metry vysoká skluzavka může

být hezkou podívanou. Jonnymu tato pocta nebyla prokázána. Sešel

klidně až dolů, při čemž schody vrzaly a skřípaly, a zastavil se, aby

se rozhlédl.

Jonny věděl docela dobře, do čeho leze. Nepochyboval ani

okamžik, že jakmile si začne něco s těmi lidmi dole, zavře za sebou

navždy dveře k poctivé práci. Ale měl myšlenku, která se mu zdála

mnohem výnosnější, než žebrat o přenášení balíků v Soho. Ostatně

člověk se zkušenostmi desetileté nucené práce může jen mávnout

rukou, vytknou – li mu to někde, a vrátit se tam, kde mu nezazlívají

ničeho jiného, než že se dal chytit. A podnik Davida Higginse, srdce

Tidal Basinu, byl takovým místem.

Jonnyho štípal kouř do očí, poněvadž tomu v Dartmooru

znamenitě odvykl. Když však se mu podařilo se rozhlédnout, seznal,

že je v přední místnosti, kde konečně nemá co dělat. Stály tu dva

kulečníky, z nichž jeden byl právě v činnosti a vydával rachotivý

zvuk, jak po něm koule běžely anebo těžký třeskot, když na sebe

narazily. Hráči byli jen ve vestách, modří od křídy, a ze zadních

kapes jejich kalhot se dívaly dřevěné pažby pořádných revolverů.

Jonny se usmál. Jeho zadní kapsa skrývala podobný poklad.

Jonny ho koupil za peníze, těžce vydřené v Dartmooru pletením

košíků, poněvadž měl správný názor, že je to věc, již může nejdříve

potřebovat.

Hráči příšerného kulečníku se po něm otočili s nepříjemnou

zvědavostí, ale Jonny si jich nevšímal. Když se doklátil k létacím

dveřím v protější stěně, kopl do nich a prošel.

Místnost byla dosti velká, ale ne tak, aby ji nebylo možno

přehlédnout jediným mrknutím. Pravá kavárna byla tady. To jest

kouř, zápach rozlitých lihovin, černé kávy a tabáku, horko a špína.

Množství kulatých stolů s pestrými ubrusy, početně obsazených

lidmi s obličeji většinou odpuzujícími. Slepé zrcadlo na zdi, dveře do

kuchyně, v nichž stál hromotluk David Higgins se svou gorillí tváří a

překážel vychrtlému číšníkovi, který občas něco přinášel a odnášel.

Hluk a rány do stolu. Hovor a přesvědčující hádky.

To poslední přestalo, když Jonny vstoupil. Bylo ticho, a sice

takového druhu, že zrovna radilo k ústupu. Ale Jonny si našel místo

u stolu, kde seděl jakýsi stařík, drobný a hubený, ale pohyblivých,

lišáckých očí. Jonny požádal velmi zdvořile o dovolení, což jak se

zdálo staříka nesmírně udivilo, a otočiv židli, sedl si na ni tak, že

přehodil nohu přes její opěradlo. Pak složil ruce před sebe na stůl a

neříkal ničeho.

Jelikož však mohl dobře vidět kolem sebe, všiml si, že když si ho

hosté dostatečně prohlédli, obrátili zraky jako na povel k jinému

stolu na opačné straně. Tam ve společnosti několika mužů a jedné

ženy seděl člověk s doutníkem v zubech, s tvrdým kloboukem na

hlavě do týla pošinutým, palce za vestou, pohupoval se na zadních

nohou své židle a zatím, co se všichni dívali na něj, díval se on na

Jonnyho.

Jonny se na něj usmál, což nebylo opětováno. Stáhl tedy zase

koutky svých úst a ohlédl se po číšníkovi. Charlie však čekal, jak to

dopadne, protože měl své zkušenosti, a nehnul se s místa.

Jonny Carne si tedy pečlivě prohlédl všecko kolem sebe, toče se

na židli celým tělem. Všude měl příležitost podívat se do tváří málo

přátelských. Tidal Basin byl vždycky silně nedůvěřivý.

Otočil se zpět, a poněvadž ticho trvalo již celé tři minuty, položil

staříkovi vedle sebe ruku na rameno.

„Příteli,“ řekl, „nevíte, je-li tu snad k dostání něco k pití?“

„Eh,“ odpověděl stařík rozpačitě, „snad je. Kdož ví?“

A muž s doutníkem se nahnul na své židli dozadu tak, že byla

obava, aby se nepřevrátil.

Jonny se dovtípil, že musí prorazit plot jiným způsobem. Povstal

a opřel se rukama o stůl za všeobecné pozornosti těchto výtečníků.

„Gentlemen,“ pravil jasným hlasem, „vidím, že nejsem vítán.

Dovolte mi tedy, abych se představil. Jmenuji se Jonny Carne,

poslední zaměstnání pletení košíků v Dartmooru, na kterémžto místě

jsem byl ke vší spokojenosti plných deset let. Na doporučení Mike

Nuggeta, který mne pomluvil k vůli vraždě nějakého děvčete. Stačí

vám to, prosím?“

Muž s doutníkem nepohnul svalem ve svém kamenně tvrdém

obličeji, ale jeho židle zase klesla do přijatelné polohy.

„Dobře,“ zavrčel, „budete mít pokoj, dokud si sám něco

nezačnete.“

A obrátil se k ostatním.

Jonny se posadil a všecko kolem se začalo opět hýbat jako

předtím. Stařík jaře vyskočil a napřáhl svou vychrtlou ruku.

„Výborně,“ řekl, kývaje hlavičkou, „já jsem Tomy Huxley. Těší

mne velice.“

Charlie se hnul, aby posloužil novému hostu, a ti, kteří před chvílí

přestali, začali se opět hádat a bít pěstmi do stolu. Jonny to měl

šťastně za sebou.

„Tak, tak,“ pokračoval stařík, „představit jste se měl hned. U nás

se to jinak nedělá. Sedněte si, Jonny. Charlie, ty koso hubená, co dáš

Jonnymu dobrého?“

Ale Jonny měl stále hlavu otočenou k druhému stolu.

„Představit říkáte, pane Huxley?“

„Jaký Huxley? Vždycky Tomy. Říkají mi Kudlička, chcete-li

něco vědět, ale nerad to slyším. To jen kdybyste někdy pochytil, že

Kudlička to a to… Poněvadž Kudlička je chlapík… jinak. He?“

„Myslím, Tomy, že ten halama se mi dosud sám…“

„Pro živého Boha…“ zastenal stařík, klesnuv do své židle.

„Co je vám?“

„Buďte zticha, nešťastníče. Je to Dick Scottie, Zabíječ.“

„Hm,“ řekl Jonny, na nějž to nemělo žádného účinku, „a ta

namalovaná ženská u něj, to je jeho…“

„Ale ne, ale ne. Děkujte panence Marii, že vás neslyšel. Za toho

halamu byste už měl dvě kulky v plicních hrotech. Ta ženská na vás

bere, to vidím i svýma starýma očima. Ale kdyby to byla jeho… jak

jste to říkal… měl jste už ty kulky nejméně čtyři. Bůh vás chraň. Je

to Heda.“

„Heda?“

Hovorný Tomy Huxley, Kudlička, snaživě přikývl.

„Yes, Heda. On má daleko hezčí ženskou. Jenže ta by na vás

nesměla brát, u všech svatých. On ji také mezi nás často nevodí,

abyste věděl. Je tu dosti hezkých chlapců, aby mohl žárlit. Říká jí

Gold Flake*, rozumíte? To přece už vám napovídá, že je to něco

zvláštního, či ne? Počkejte, až ji uvidíte. On ji vodí jen do nóbl

restaurantů, rozumíte.“

„Nějaká pápěrka, co?“

„Eh, eh, mluvte uctivěji, Jonny. Bylo by vás škoda. Jste hezký

hoch. Já vás mám rád.“

„Je to trochu brzy,“ kývl Jonny, „ale možná, že toho nebudete

litovat.“

Zdálo se, že už Jonny valně nikoho nezajímá. Byl hostem

* Zlatá Vločka.

stejného druhu. Někteří se pamatovali, že skutečně člověk toho

jména měl kdysi takový případ, a uznávali zcela za vhodné, že přišel

mezi ně.

„Tady je váš coctail, Jonny,“ řekl Tomy Huxley, „a tady je můj.

Pijte. Je to to nejlepší, co starý Higgins dovede napatlat. Co jsem

chtěl říci… máte peníze?“

„Svůj coctail snad nějak zaplatím,“ řekl Jonny, který dost dlouho

pil čistou vodu, aby se mu coctail Davida Higginse nezdál dobrou

věcí, jíž ovšem vůbec nebyl.

„Jde také o můj coctail, Jonny, rozumíte,“ řekl stařík, „ale není to

drahé.“

„Tak?“ řekl Jonny chápavě.

„Tu Hedu,“ pokračoval Tomy Huxley, pomíjeje záležitost s

coctailem, „si namluvte. Je to dobré děvče. Ona jich už sice dost

vystřídala…“

„To je na ní vidět,“ přisvědčil Jonny nestydatě.

„Ale jak povídám, dobrá holka to je. Je právě svobodná. Zavřeli jí

Sama doživotně minulý měsíc. Tak to víte, že… ale vy přece jste

neměl žádnou známost za těch deset let, co?“

Tomy Kudlička se dvojsmyslně zasmál.

„To jí nevadí,“ pokračoval, „jestliže jste svoje děvče zastřelil,

víte. Naopak, jak ji znám, bude do vás tím víc blázen.“

„Hrome,“ řekl Jonny.

„Na zdraví,“ odvětil Tomy, „můžeme si dát ještě jeden. Jí se to

nemůže stát, rozumíte. Je věrná jako pes.“

„Možná, že bych ji zastřelil právě proto,“ řekl Jonny surově.

„Eh, nebylo by jí dvakrát škoda. Ale jak povídám, zlatá holka.

Pro živého Boha, dívejte se. Sní vás očima.“

Jonny zapochyboval.

„Nedívá se po těch coctailech, Tomy?“

„Eh… co vás napadá. Dick jí koupí, když bude chtít. Ostatně ona

má svoje peníze v sirotčí pokladně. Proč myslíte, že by jejího Sama

zahákli, kdyby se nejednalo o peníze. Opatřil jí slušné věno, chudák.

Ale co chcete. U nás to jinak nechodí. Kdyby však toho jejího pustili

za deset let jako vás, musel byste ji nechat. Ten chlapík…“

„Hrome,“ řekl Jonny, napiv se zhluboka, „myslím, že bych to s ní

ani deset let nevydržel.“

„Vy snad ne, ale ona zaručeně,“ odvětil Tomy, následuje jeho

příkladu, „Charlie, ještě dvakrát tu znamenitost.“

„U čerta, drahý Tomy,“ řekl Jonny starostlivě, „máte snad

povědomost, že už jsme propili na dvě stě mých košíků?“

„V tom se nevyznám,“ odvětil Tomy Huxley, „já jsem lepil

obálky. Ale přece nechcete žít z toho výdělku do šedesáti let, Jonny.

Což nechcete nic podniknout?“

Tomy Kudlička zamžoural očima.

„Ovšem, že chci,“ odpověděl Jonny vážně, „jsem tu ostatně

proto, abych si sehnal lidi.“

Stařík naklonil svou komickou hlavu.

„A vyznáte se v tom, Jonny?“

„Doufám.“

„Není to tak hrozně lehká věc, Jonny, to mi můžete věřit.“

Jonny mávl rukou a otočil se. Ze všech ostatních hostí se po něm

dívalo už jenom ono plavé děvče. A to dosti důkladně, jak se zdálo.

Usmál se na ni a pozoroval, že zčervenala mocně i pod bohatým

nánosem pudru. Tomy Kudlička měl pravdu. Heda nebyla ošklivým

děvčetem, ledaže vypadala trochu vyžile, byla poněkud nevkusná a

užívala ličidel v příliš hojné míře. Její noha měla docela pěkný tvar.

Jonny to mohl dobře vidět, poněvadž seděla způsobem, který to

značně usnadňoval.

„Povídám, starý, co je to vlastně za chlapíka, tenhle Dick

Scottie?“

„Myslel jsem, že se díváte po Hedě, hochu,“ odtušil stařík nelibě,

„budete-li se příliš zajímat o Zabíječe, nebude vám to k dobrému.“

Jonny si zapálil cigaretu.

„Nezdá se vám, že mne s ní příliš horlivě dáváte dohromady,

Tomy? Vždyť ta holka se červená jako patnáctiletá švadlena.“

„To není důkaz studu,“ řekl Tomy Huxley, „nýbrž mocného

vzrušení. U živého Boha, já se jí nedivím. Máte oči jako ženská. To

je tenhle sex appeal. To já znám. Teď se o té věci hodně mluví.“

Dick Scottie se málokdy podíval na jejich stranu, ale rozumí se,

že nový návštěvník zajímal společnost u jeho stolu alespoň do té

míry, že si kladli otázku, co tu chce. Ale Jonny neslyšel z jejich

hovoru ani slova.

„Jonny,“ řekl Tomy Huxley, jenž byl patrně rád, že si může

pohovořit, „co to vlastně leží ve vaší hlavě? Je to dobrý podnik?“

„Zajisté.“

„A potřebujete k tomu lidi?“

„Ovšem.“

„Dobré lidi?“

„Přirozeně.“

„Ah,“ Huxley Kudlička se poškrábal na hlavě, „musím vám přece

odpovědět na vaši otázku. Tohle všecko, co kolem sebe vidíte,“

nahnul se dozadu a ukázal hlavou, „je tlupa Dicka Scottie.“

„Co škodí?“ odpověděl Jonny s úšklebkem a Tomy Huxley se

rozčilil.

„Nestačí vám to?“ zdvihl ruce do výše, „pak jste buď zajíc nebo

blázen nebo…“

„Nebo člověk, který ví, co dělá,“ doplnil Jonny, „ne?“

„Také,“ kývl stařík, „ale na to nevypadáte.“

„Řekněte mi raději, vy pijáku cizích coctailů,“ řekl na to Jonny,

„náležíte-li také vy k té bandě.“

„Ne,“ zavrtěl Tomy Huxley smutně hlavou s určitými rozpaky,

„ne.“

„Já nejsem detektiv, Tomy.“

„Já vím,“ řekl stařík opovržlivě, „pokládáte nás za takové

hlupáky?“

„Chraň Bůh. A proč nejste v jeho tlupě?“

„Říká, víte… ale nač to potřebujete vědět?“

„Nepochopil jste to?“

„Chcete mne snad vzít k sobě, Jonny?“

„Možná. Ale nejdřív odpovězte na to, nač jsem se vás ptal, starý.“

„Eh,“Tomy Huxley naklonil svou kulatou a vrásčitou hlavičku

velmi blízko k Jonnymu, „zakládáte-li novou tlupu, musíte být

pořádný chlapík. Jestliže nejste, raději toho nechte, poněvadž vás tak

jako tak čeká třenice s Dickem. Je to jeho rayon.“

„Nechte si své rady, Tomy.“

„Proboha, musíte to přece uvážit. On by sice neměl ničeho proti

tomu, abych já pracoval s vámi, protože…“

„Protože?“

„Protože myslí,“ pokračoval Tomy Huxley se vzrůstajícími

rozpaky, „že já už nejsem k ničemu a že se mi třese ruka, když držím

bouchačku. Ale na mou víru, není to pravda, Jonny.“

„Uvážím to,“ řekl Jonny nafoukaně.

„Potom,“ Tomy Huxley byl nakloněn až k jeho uchu, „kromě

mne byste snad mohl dostat jen Luciana. Proti tomu by Dick…“

„Hrome,“ pravil Jonny, „třese se mu také ruka?“

„Ale ne, ale ne. Je však trochu pomalý, než něco pochopí, víte.

Ale když se mu to podaří, ví to důkladněji, než kdo jiný. Hedu

můžete mít na své straně ještě dnes, a nemáte-li náhodou kde spát…“

„Dejte pokoj se ženskými, Tomy.“

„Pravda. Ale někdy je taková holka člověku dobrá. Jinak nevím.

Všichni ostatní se Dicka bojí jako čert kropenky. Kromě toho

nepolezou z pšenice na pole, kde by teprv museli čekat, co tam

vyroste, to víte. Ale jinak byste měl základ pohromadě. Podaří-li se

vám někde něco ukroutit, zbývá vám už jenom si vyřídit malý spor s

Dickem, a když budete mít štěstí, ani vám do toho víckrát necekne.“

„Kde je ten Lucian?“ přerušil ho Jonny.

„Rozhlédněte se opatrně. Je to ten nejhloupější obličej, který tu

spatříte. Ale jak vám říkám, zlatý hoch. Dick nemusí vědět, co se tu

děje.“

„Zavolejte ho sem,“ řekl Jonny, „a vykašlete se na vašeho

Dicka.“

Stařík se neochotně zdvihl s úzkostlivou tváří.

„Já to udělám,“ pravil, „ale Dick je zvíře, nezapomeňte na to. Zdá

se mi, že jste ještě příliš mladicky horkokrevný a následkem toho si

nedovedete představit, Jonny…“

„Táhněte,“ řekl Jonny a hodil hlavou.

U stolu Dicka Scottie patrně nikomu neušlo, že rozmluva

staříkova s novým příchozím se stala silně důvěrnou. Neklamnou

známkou toho bylo, že Dick Scottie byl opět nakloněn ve své židli

nebezpečně dozadu a palce měl za vestou. Jonny však točil svou

skleničkou a rty měl našpuleny jako k hvízdání. Plavá Heda se

několikrát podívala trochu úzkostně na vládce tohoto podsvětí.

„Halo, mladíku. Pamatujete si, jak jsem vám řekl, že budete mít

pokoj do té doby, než si sám něco začnete?“

„Yes,“ odpověděl Jonny, nepozdvihnuv hlavy, „nemám rád

dlouho pokoj.“

Lucian, asi čtyřicetiletý člověk hřmotných údů a s hladce

vyholenou, opravdu ne příliš duchaplnou tváří, se na pokyn Tomy

Huxleye zdvihl, ale nyní zůstali oba stát. Lucian se klátil se strany na

stranu, dívaje se nechápavě, a jeho zrzavá, rozcuchaná hlava odrážela

výtečně světlo lampy.

„Počkejme ještě chvíli,“ zasmál se Dick Scottie, „budeme vidět,

co s těma dvěma idioty bude žvanit. Ale vy, Jonny, nebo jak se

jmenujete, Luciana nám neodvádějte, dokud jsem tu. Mám rád hodně

světla.“

„To říkal jeden německý básník v dartmoorské knihovně,“ odtušil

Jonny, „četl jsem tam hodně.“

„A přemýšlel?“

„Zajisté. Vymyslel jsem dokonce věci, na které byste do smrti

nepřišel, Dicku Scottie, nebo jak se jmenujete.“

Heda položila Dickovi ruku na rameno s chlácholivým

posunkem. Dick Scottie se virtuosně vyplivl přes doutník ve svých

ústech.

„All right,“ řekl, „vaše drzost už nemá daleko k blahodárnému

cíli.“

Jonny pokrčil rameny.

„Pojď, Luciane,“ řekl Tomy Huxley, „hni se, ty hnusné nemehlo.

Jonny ti zaplatí jeden coctail.“

„Je-li to pravda,“ řekl Lucian hrubým hlasem, „pak jdu. Ale není-

li to pravda, pak zůstanu sedět.“

Stůl Dicka Scottie se otřásal smíchem.

„Půjdete na králíky?“ řval Dick Zabíječ, pošinuje svůj klobouk na

hlavě zezadu dopředu.

„Ani nevíte, jak jste to uhodl,“ křičel Jonny, „a teď se bavte podle

svého. Nebudeme vás vyrušovat. Uvidíme, kdo se bude smát zítra

touto dobou.“

„Proboha,“ šeptal Tomy Huxley, „nebuďte tak otevřený, Jonny.

Dicka by mohlo napadnout váš zítřejší smích předejít.“

Jonny pohlížel pevně k protějšímu stolu, dávaje pozor po každém

pohybu, protože ve tváři Dicka Scottie přelétl mrak. Ale pak vůdce

bandy mávl rukou, chopil se své sklenice a obrátil se opět k ostatním.

„Máte to u něj napřed, Jonny,“ řekl stařík starostlivě, „dejte si

pozor. Tady máte Luciana.“

Jonny si prohlížel zrzavého velmi pečlivě.

„Jak se jmenujete?“

„Lucian, k čertu.“

„A jak ještě?“

Zrzek otočil hlavu k Tomy Huxleyovi jako o radu.

„Co tím myslí, Tomy?“

„Eh… nic. Sedni si. On už se jinak nejmenuje, Jonny. Leda, že

mu říkají Zrzek, jako mně Kudlička. Ale slyší to zrovna tak rád, co,

Luciane?“

„Lucian je dobré jméno,“ řekl Zrzek urputně, „co mi chcete

kromě toho coctailu?“

Tomy Huxley zíral rozpačitě, poněvadž nevěděl, nebude-li se

zrzavý Lucian zdát Jonnymu přece jen příliš hloupý. Avšak zdálo se,

že Jonny se dívá hlavně po jeho svalech.

„Máš dost síly, Luciane, abys unesl stálý měsíční plat

dvěstěpadesát liber?“

Lucian zdvihl zděšeně hlavu.

„Kolik?“

„Dvěstěpadesát,“ řekl stařík vzrušeně, „pro milosrdenství boží.

Tolik síly mám také.“

„Strčme hlavy dohromady,“ pravil Jonny, „mám pro vás práci pro

oba.“

„My tři,“ pokračoval potom, „postavíme do měsíce zlodějskou

techniku vzhůru nohama.“

„Kdo?“ zeptal se Lucian.

„Drž hubu, Zrzku,“pravil Tomy Huxley,“jen mluvte, Jonny.

Zopakuji mu to potom tak důkladně, že to pochopí.“

„Zítra seženeme základní kapitál,“ řekl Jonny, „bude to práce, za

niž dostanete každý padesát liber a pak mi definitivně oznámíte, jste-

li ochotni se mnou pracovat za ten měsíční plat.“

„Dvěstěpadesát liber je dobrá suma na nynější poměry,“ pravil

stařík, „jestliže si tak troufáte, Jonny, můžeme bez obavy propít dnes

všecky vaše košíky.“

„Měsíční plat,“ hýbal se zrzavý Lucian, „to jsem ještě neslyšel.

Jaká to bude práce?“

„On bude dělat milosti,“ řekl Tomy Huxley, strčiv do něj hrubě

loktem, „spočítej si, měl-li jsi kdy takovou gáži. Ovšem

předpokládám, že to myslíte vážně, Jonny.“

„Pro další podniky přijmu ještě několik lidí. Doufám, že je

seženeme, Tomy.“

„To záleží na tom, jak se uvedete, Jonny. Dick Scottie však…“

„Jděte k čertu s vaším Scottiem,“ pravil Jonny opovržlivě, „už

jsem vám řekl, že na něj kašlu. Mám tak dobrou bouchačku, jako on.

Umíte řídit vůz, Tomy?“

Huxley Kudlička hodil pravicí do vzduchu.

„Samo sebou se rozumí, že umím. Kterýkoli chcete. Kradl jsem

je jeden čas pro Pitta Hawkinse.“

„Dobrá,“ řekl Jonny, „poslouchejte tedy.“

Velmi pravděpodobně Jonnyho deset dartmoorských let mu

přineslo velkolepé myšlenky. Tomy Huxley a částečně i zrzavý

Lucian se dozvěděli, že Jonny pokládá Dartmoor za svou nejlepší

životní školu. Naznačil jim, že po zítřku, jenž má být jen jakýmsi

úvodem, přijdou nádherné, zcela bezpečné a výnosné výpravy, při

nichž bude nejstarším členům jeho tlupy zvýšen plat minimálně o sto

liber, a nakonec něco prostě zázračného s jakýmsi dítětem, a pak

toho budou moci všichni nechat, protože budou bohatí jako králové.

„Velkolepé,“ pravil Tomy Huxley střízlivě, „ale přijde na to,

zdali jste se nezbláznil, Jonny. Co chcete s tím dítětem? Žádný únos

nemůže vynést tolik, aby celá vaše tlupa…“

„Nikdo nemluví o únosu, Tomy,“ řekl Jonny lehce, „dítě, o které

se jedná, je už dávno uneseno.“

„Vámi?“

„Jděte k čertu, Tomy. Jste skoro hloupější, než váš kolega. Je to

dítě, které má úžasnou, nepochopitelnou cenu.“

„Hm,“ pravil Tomy Huxley přemýšlivě, „nejedná se snad o baby

lorda Astora? Pokud vím, nebylo žádáno za to dítě žádné výkupné.“

„Tak vidíte,“ řekl Jonny spokojeně, „a v Dartmooru jsou lidé,

kteří mnoho vědí a ledacos povědí při procházce na dvoře. Člověk

musí umět jen dobře ty věci dát dohromady, rozumíte. Ale nejedná se

teď o to. Na to je času dost.“

„A co je s tím vlastně?“

Jonny Carne se zasmál.

„Nemusíte to všecko hned vědět, chlapci. Tolik jenom vám

povím, že cena toho baby se projeví až za určitý čas. Jinými slovy

hlupák, který ho unesl, musí ho opatrovat jako oko v hlavě do té

doby. Potom mu ho vyfouknem před nosem my. To vám musí

prozatím stačit.“

„Nu,“ pravil Tomy Huxley, jemuž se zdály Jonnyho sny trochu

příliš sebevědomé, „uvidíme. Zítřek ukáže, nejste-li příliš

horkokrevný mladík, Jonny.“

„Tak jest,“ kývl Zrzek, „začíná se obyčejně od začátku.“

Potom si všiml Dick Scottie, že Jonny kreslí svým soudruhům

něco prstem po stole a že Tomy Huxley pozorně kývá svou starou

hlavou. Trvalo to celou čtvrthodinu a pak se Jonny zdvihl. Oba druzí

stáli mezi ním a Dickovým stolem.

„Je po čertech opatrný,“ řekl Mac Hrbáč Dicku Scottie, „i

kdybyste chtěl, nemůžete střílet.“

„Zamkni zobák,“ odpověděl Dick Scottie, „nikdo neříká, že se

bude střílet.“

„Není proč,“ řekla Heda nejemným hlasem, „s tím si nic

nezačínejte, Scottie.“

Dick Zabíječ se zašklebil, ale neřekl nic.

„Heda blázní,“ pravil jiný muž, „ale ukáže-li se toho potřeba,

budeš držet hubu jako jindy.“

Jonny mezitím došel k létacím dveřím, maje před sebou stále

hradbu z těl Tomy Huxleye a zrzavého Luciana.

„Halo,“ řekl Dick Scottie, „odcházíte?“

„Bohužel,“ pravil Jonny, „mám ještě spoustu práce.“

„Bude to dobrý kousek, ten váš?“

„Skvělý. Můžete se na to spolehnout.“

Dick Scottie se hlučně zasmál.

„Povíme si to, až s tím budete hotov.“

„To bude zítra,“ odpověděl Jonny chladně, otevíraje dveře,

„myslím, že budete vyvalovat oči.“

„Mnoho štěstí, Jonny,“ vykřikla plavá Heda, zdvihajíc ruku do

výše, „mnoho štěstí!“

Dick Scottie se otočil zpět.

„Je to husa,“ řekl Macu Hrbáčovi.

Létací dveře bouchly dvakrát nebo třikrát. Jonny zmizel.

„Eh…“ řekl potom Tomy Huxley, „Luciane, myslím, že v tom

Jonny není dobře, tak jako tak.“

Lucian zahučel.

„Proč by nebyl, Tomy?“

„Protože, nepovede-li se mu jeho kousek, nemůže být spokojen, a

jestliže se mu povede, má co dělat s Dickem, ty hlavo skopová.“

„Vždyť sem nemusí chodit,“ řekl Zrzek dobromyslně a Tomy

Huxley vykulil oči.

„Zdá se, že máš pravdu, hochu,“ pravil uznale, „sem tam přece

řekneš něco přijatelného.“

Odstoupil ode dveří.

„Halo, Dicku,“ zavolal, „můžete si myslet, že Jonny je dost

chytrý, aby nám prozradil jen to nejnutnější. Nepodaří se vám tedy

ani při nejlepší vůli z nás něco vytáhnout.“

Dick Scottie plivl přes svůj doutník. Heda se smála.

„Na toho si dejte pozor, Dicku,“ řekl Hrbáč a kýval hlavou, „což

když z toho bude konkurence?“

„Pak bude mít krátké trvání, Macu,“ odpověděl Dick Scottie,

šklebě se na celé kolo, „ten hezoun může zrovna tak zmizet, jako se

objevil.“

Položil důvěrně a se smíchem ruku na Hedino koleno. Byl však

odražen tygřím pohybem a na jeho ruce se objevily stopy jejích

nehtů.

3

Jonny Carne zahrál svůj kousek dokonale. Provedl nádhernou

drzost, která byla čistým zlodějstvím a za niž nemohl být vrácen do

Dartmooru, dokonce ani obtěžován sebe ohleduplnějším výslechem.

To bylo na tom to nejlepší a není divu, že po čtyřiadvaceti hodinách,

jež uplynuly od jeho seznámení se s Tomym a ostatními, se našli

lidé, kteří řvali nadšením.

Hlavní cena jeho kousku však spočívala v tom, že se Jonny mohl

objevit na veřejnosti. Učinil tak jako Jonny Carne, bursovní maklér a

za tímto štítkem pracoval se svou bandou ještě daleko duchaplněji,

téměř nepochopitelně a zázračně, dokazuje tak těm, kteří do věci byli

zasvěceni, že své záležitosti promyslel v Dartmooru nadmíru dobře.

A blamáž Mike Nuggeta, geniálního pátrače, se rozrůstala do

příšerných rozměrů téměř každým dnem.

Jonny totiž chytil příležitost za pačesy. Tisíce darebáků, kteří o ní

věděli, ani zdaleka nepřipadli na to, že by se s tím dalo něco dělat.

Ale Jonny touto příležitostí položil základ k slavné pověsti svého

jména, kteréžto jméno bylo později vyslovováno s náležitým

respektem, znělo nejprve jako Velký Jonny, pak Jonny Křižák a

posléze Velký Křižák. Plným právem, protože nikdo z londýnských

gangsterů nedokázal nikdy to, co on.

Tomy Huxley a Lucian Zrzek, kteří na něho podle úmluvy čekali

ráno na Doverské silnici, nevěděli však ještě o ničem. I v jejich očích

byl Jonny touto dobou ještě nepatrný člověk, který se chce uchytit a

doufá, že se mu to povede. Tak to dělali všichni, kteří myslili, že to

někam dotáhnou a pak skončili buď opět v rukou detektivů, nebo

klesli na drobné zloděje či na bezvýznamné členy tlup. A Tomy

Huxleyovi se originelnost jistých detailů tohoto podniku zdála spíš

bláznovstvím, než čímkoli jiným.

Především měl nařízeno vzít na sebe svůj nejlepší oblek. Tomy se

tedy navlekl do sportovního kabátu a kalhot, pod koleny sepnutých,

kterýžto oděv náležel ještě před nedávnem jistému poslanci za

cornwallský okres. Rovněž Zrzek měl na sobě cosi kradeného. Co se

týče tohoto výtečníka, obětoval Jonny dokonce množství svých

košíků a pověřil Tomy Huxleye, aby mu koupil límec a pořádnou

vázanku. Tomy to učinil svědomitě, zaopatřiv svému druhovi

nesmírně pestrou kravatu, při kteréžto příležitosti ukradl také jednu

pro sebe. Límec dobráka Luciana sice trochu škrtil a dodával mu

prapodivné elegance, to však bylo způsobeno dlouholetým zvykem

chodit bez nákrčníku. Nadto stařík, jenž v celku vypadal jako

pensionovaný turista, opatroval v kapse dámské divadelní kukátko,

poněvadž nic vhodnějšího toho druhu nemohl sehnat, a sice místo

revolveru, neboť Jonny jim důrazně doporučil, aby tentokrát nechali

takové hračky doma. To byla věc, která Tomyho Kudličku nejvíce

dopalovala.

„Jak povídám, Luciane,“ říkal stále, mezitím co se procházeli bok

po boku, „nejedná se o nic jiného, než tu přepadnout nějaký cenný

náklad, o němž se Jonny náhodou dozvěděl. Ale nač potřebujeme k

tomu svátečních šatů? A bez bouchaček, u všech svatých! Jak se cítíš

bez bouchačky, Luciane?“

„Dobře,“ odpovídal Lucian, protože měl pěsti jako kameny a sílu

jako býk.

„Eh,“ zatřepal stařík rukou, „jsi hlupák.“ A když se chvíli mračil,

začal znovu.

Silnice tu tvořila mírný záhyb kolem jakéhosi vrchu. Místo pro

přepadení jako stvořené. Ze záhybu bylo dobře vidět na obě strany.

Na jednu, kde byla krajina zalita teplým jarním sluncem a na druhou,

kde se šedal do černa obzor nad Londýnem. Kolem nebylo žádného

stavení a každý vůz, který jel tím neb oním směrem, musel

nevyhnutelně zmírnit alespoň do místa, odkud přehlédl opět silnici

před sebou. Tomy si toho dobře všiml, neboť přes to, že frekvence

nebyla velká, přejelo za dobu jejich čekání několik vozidel. Dokonce

jednou se mihl i policejní motocykl, jenž v zatáčce sice zapomněl na

brzdu, tím více však se naklonil na její vnitřní stranu. Oba muže

nikterak neobtěžoval, jsa patrně dokonale oklamán Zrzkovým

bělostně svítícím nákrčníkem a gentlemanským vzezřením starého

šibala Kudličky.

„Nóbl zloději jsou na tom o mnoho lépe,“ konstatoval v důsledku

toho Tomy, pohlížeje zasmušile za letícím strojem, „dej Bůh, aby se

Jonnymu podařilo udělat z nás něco takového. Ale tobě bude

vždycky slušet frak jako pastorovi pštrosí pero, Luciane.“

Lucian na takové poznámky obyčejně nic neříkal, protože ho nic

nenapadlo. A Tomy projevoval svou nespokojenost dále, vytáhnuv z

kapsy hodinky s vyrytým monogramem, jenž naprosto nesouhlasil s

počátečními písmeny jeho jména.

„Za tři minuty osm,“ pravil mrzutě, „chce-li být Jonny přesný,

musí za tři minuty proběhnout tu hroznou šňůru.“

„Za tři minuty to nedokáže,“ řekl Lucian, „vezmi na pomoc svoje

kukátko.“

Dívali se střídavě do dálky po rovné silnici k Londýnu, ale

nespatřili žádného chodce, spěchajícího na místo jejich schůzky.

„Pustý podvod,“ řekl Tomy, „dej sem to kukátko, Luciane. Jak

ten vůz přejede, podívám se naposled. Nebude-li na silnici, jde se

domů.“

„To by byla škoda, Tomy, ne?“

„U všech svatých, co tu budeš dělat, ty prázdná hlavo? Co se týče

procházek, vím o lepších, než je tato.“

Sešli se však přece. Vůz, o němž Tomy mluvil, jel směrem k

Londýnu a oba elegáni ustoupili k travnatému příkopu, poslušni

hlasu jeho sirény. Byla to veliká, černá a lesklá limousina, která

zmírnila v zatáčce rychlost, ale která se nedostala už do dřívějšího

tempa. Tomy s Lucianem slyšeli ránu a vůz se zastavil nevelký kus

před nimi.

„Guma,“ řekl odborník Tomy, „dobře na něj.“

Ale když zdvihl hlavu, viděl Jonnyho, sedícího na nosiči

zavazadel s příručním kufrem v jedné ruce a s kouřícím se

revolverem v druhé.

„Pro živého Boha, Luciane,“ řekl, schovávaje kukátko do kapsy,

„tu gumu má na svědomí on. Zdá se, že se přece něco bude dít.“

A dívali se, jak se Jonnyho dlouhá postava sešinula líně na silnici

a kráčela k nim, ještě než mohl šofér zpozorovat, že vezl někoho, kdo

se mu odměnil surovým prostřelením zadního kola.

„Jak se máte, hoši?“

„Je tu,“ řekl Tomy nevěda na co se má dříve dívat, aby to

pochopil co nejrychleji, „dal jste si zastavit, Jonny? Je přesně osm.“

„Zahoďte vaše remontérky, Tomy,“ pravil Jonny, „a ukradněte si

jiné. Je čtvrt na devět.“

Jeho obličej byl bledý a nevyspalý, což dokazovalo, že měl svou

práci celou noc, ale usmíval se, když položil malému Huxleyovi ruku

na rameno.

„Ten vůz,“ hodil hlavou za sebe, „je náš.“

„Totiž,“ řekl Zrzek, „bude náš, co?“

„Tak.“

„Hrr na něj,“ řekl Tomy.

„Počkejte, starý. Nechte nejprve spravit řidiče jeho gumu. Jinak

byste se s tím musel namáhat sám.“

„Hohoho,“ smál se zrzavý Lucian.

U stojícího vozu ovšem se zatím dály věci, které se musely

přirozeně dít a které tři dobrodruhy zajímaly z dostatečných důvodů.

Blahobytný šofér v hnědém svrchníku se stříbrnými knoflíky a

příslušné čepici mrzutě prohlížel nemocné kolo a bylo vidět, že se

mu nechce do práce. Z vnitřku vozu vystrkoval hlavu nějaký žid a

huhňal:

„Pospěš, Octave. Jak dlouho ti to potrvá, zatraceně?“

„Deset minut, pane. Čert ví, jak to mohlo…“

„Příliš mluvíš. Dej se do práce, zatraceně.“

Jonny se otočil k svým soudruhům a postavil svůj kufřík na zem.

„Zatraceně,“ řekl, „víte, koho jste slyšeli mluvit, hoši?“

„Eh,“ mávl Tomy nevážně rukou.

„Je to bavlnářský král z Belgie. Samuel Wolf. Všimni si, jak

mluví, Luciane.“

„Ehm. Proč?“

„Protože to budeš potřebovat, chceš-li dostat těch padesát liber.“

„Ale u všech svatých,“ řekl Tomy bručivě, „jak chcete

přepadnout vůz bez revolverů, Jonny? Na mou víru jsem ještě

neviděl takovou bezstarostnost.“

Jonny si sedl na svůj kufřík.

„Ukažte mi, co jste schovával do kapsy, Tomy.“

„Je to divadelní kukátko,“ štěkl stařík, „uznáte přece, že něčím se

bránit musím.“

„Chcete se bránit kukátkem, Tomy?“

„Ne. Ale chci mít dostatečný rozhled, nemám-li bouchačku.

Nenapadlo vám ještě, že by lidé Dicka Scottie mohli jít za námi?

Mohlo by to hezky dopadnout, kdybych je viděl teprve tři kroky za

sebou. Svatá prostoto! Jste vy ale začátečník, Jonny.“

Jonny se usmál, ruce složeny na kolenou, jako by odpočíval po

dlouhé tuře.

„Revolver mám já, Tomy,“ řekl, „ale vy ho nebudete mít nikdy,

pokud budete pracovat se mnou, anebo zaručeně prázdný. Tak se

vyvarujete nepříjemných následků, kdyby nás chytli.“

„Jaká to ohleduplnost,“ pravil Tomy Kudlička jízlivě, „ale vy v

tom budete.“

„Mne nechytnou,“ odtušil Jonny chladně.

Pozorovali šoféra, jenž se snažil, až z něj pot lil, muselo-li to už

jednou být.

„Pomalu bude čas, hoši,“ řekl Jonny, „až s tím bude hotov, chytíš

ho za chřtán, Luciane. Ale uškrtíš-li ho, uškrtím já potom tebe.“

„Bez starosti,“ kývl Zrzek sebevědomě, „přitlačím na správnou

míru. Mám mnohaleté zkušenosti.“

„A co já, Jonny?“

„Ty budeš bojovat svým kukátkem, Tomy. Budeš dávat pozor,

aby nás nikdo nevyrušoval.“

„To jsem to dopracoval,“ řekl stařík smutně, „to je má práce za

padesát liber?“

„Každý podle svých sil, Tomy,“ odvětil Jonny, „a drž hubu. Žida

si vezmu na starost sám.“

Tak to také provedli, přiblíživše se nejprve jako prostí zvědavci, z

nichž jeden, a sice Tomy, se jistě zdál Samuelu Wolfovi bláznem,

protože se točil s perleťovým kukátkem na očích na všechny strany.

Nebylo v tom nic zajímavého. První slovo pronesl Zrzek, drže

šoféra za krk jako loutku.

„Co s ním,“ ptal se se zájmem.

„Otevři můj kufr, Tomy,“ řekl Jonny, míře na zděšeného bavlnáře

revolverem, „najdeš tam nějaké šňůry. Až ho svážete, hodíte ho do

vozu.“

„Nikdo nejde ani nejede,“ řekl Tomy, „hrr do toho.“

„Dobře,“ chválil Jonny se smíchem, „teď toho Israelitu.“

Samuel Wolf huhňavě protestoval i prosil.

„Milost, pánové. Nechcete nás snad zabít, zatraceně?“

„Kuš,“ řekl Zrzek, snaže se, aby mu nahnal hrůzy, „zatraceně.“

Byli s tím hotovi. Jonny vybral všecky kapsy židovy a oba zajatci

byli položeni na jeho rozkaz na podlahu vozu a přikryti pokrývkami.

„Zaplatím,“ křičel Samuel Wolf pod nimi, „vy hlupáci, zmeškám

schůzi!“

„Dej jim roubík, Tomy,“ pravil Jonny, „mohli by dělat hlouposti.

Patrně netuší, že právě ta schůze je příčinou jejich nepříjemností.“

Tomy Kudlička poslechl ochotně, ale projevil podivení nad tím,

že ještě něco budou dělat.

„Pro Kristovy rány… což vám nestačí to, co jste mu vybral z

kapes, Jonny?“

Ale Jonny se podíval pohledem, který staříkovi měl zahnat chuť

na další otázky.

„Umlkni, Tomy. Bude dobře, zvykneš-li si odpovídat, až se tě

budu ptát. Vezmi na sebe ten plášť. Povezeš nás do Londýna.“

„Do Londýna? On se zbláznil,“ Tomy Huxley spráskl ruce a

obrátil se k Lucianovi, „slyšíš, Luciane? On má na palubě svázaného

milionáře s jeho otrokem a pojede s tím do Londýna. Jonny, vy jste

přece jenom začátečník.“

Jonny mu hodil řidičův plášť prudce na hlavu.

„Pospěš si, než se staneme nápadnými.“

„Dělej,“ řekl Lucian, spokojený se svou prací, „ty máš vždycky

hodně rozumu, Tomy.“

„Odvyknu si to,“ bručel stařík, hledaje rukávy, „ale až budu vidět,

že…“

Vůz klidně stál a ani nejmenší známka neukazovala na přepadení.

Přejely dva, tři automobily, na něž se Jonny klidně díval.

„Hej, Jonny. Nechcete přece říci, že se vám v tom líbím.“

Plášť dosahoval staříkovi až na paty a z rukávů mu nevyčnívaly

ani nehty.

„Hohoho,“ smál se Zrzek hlučně, „před chvílí říkal, že mi bude

slušet frak jako pastorovi pštrosí pero. A jemu to padne, podívejte se,

o jé.“

„Nejde o to,“ řekl Jonny, „za volantem si to už nějak srovná. A co

se týče tebe, Luciane…“

„He…“ udělal Zrzek v nepříjemné předtuše.

„Do vozu,“ rozkázal Jonny.

Vlezli do kupé, kdežto Tomy Huxley se uvelebil u řídícího kola,

prohlížeje s láskou kličky a ciferníčky.

„Dobrý stroj,“ řekl uznale, „kolik mám jet a kam?“

„Počkej ještě,“ řekl Jonny, „nejsme se vším hotovi. Schůze začíná

až v deset. Dej tu nohu dolů, Luciane. Musíš stát zrovna své oběti na

hlavě?“

„Trhá sebou,“ řekl Lucian, „to by si měl odvyknout.“

Jonny se shýbl a odhrnul pokrývku na místě, kde tušil hlavu

Samuela Wolfa.

„Podívej se na něj, Luciane,“ ukázal na obličej, jenž byl modrý

jednak vzteky, jednak vlivem roubíku, „tak musíš vypadat.“

„Eh…“ řekl Tomy Huxley spokojeně, nahýbaje se dozadu.

„Já?“ vyvalil oči Lucian.

„Ty.“

„To je nemožná věc. Má přece vousy.“

„Právě.“

„A nos jako skobu.“

„Zajisté.“

„A pleš, u čerta. Dokonalou pleš.“

„Ovšem.“

A Lucian pohlížel zděšeně na obsah Jonnyho kufříku, který Jonny

otevřel na svých kolenou.

„Mám tu břitvu,“ mluvil Jonny, vytahuje věci, které jmenoval,

„krém a mýdlo. Tím ti opatříme nádhernou pleš. Mám tu hmotu,

kterou užívají herci na falešné nosy a která drží jako skála. Mám tu

dále falešný vous, který přistřihneme podle potřeby. Co tomu říkáš?“

„Hrome,“ pravil Zrzek s plačtivým obličejem.

„Výborně, Jonny,“ kýval Tomy Huxley horlivě, vytahuje rukávy

šoférova pláště, „já ti dám pštrosí pero. Myslíš, že tvých štětin bude

škoda? Těch můžeš litovat jenom proto, že ti zase narostou. Hrr na

něj, Jonny.“

Šofér se svým pánem na zemi se důkladně vrtěli, a Lucian se k

nim přidal, poněvadž mu Jonny zajel nemilosrdně nůžkami do vlasů,

ustřihl jich celou hrst a vyhodil oknem. Tomy Kudlička mlátil v divé

radosti oběma rukama do volantu.

„Do něj, Jonny, do něj. Já ti dám pastora. Ale on svým hloupým

obličejem nebude tomu chlapíkovi podoben, i kdybyste ho sebe víc

nalíčil.“

„Nemusí být,“ řekl Jonny, pokračuje odhodlaně ve své činnosti,

„stačí, když bude mít pleš, skobu a knír. Tam, kde ho představím,

znají Samuela Wolfa jen ze špatných novinových obrázků. Drž,

Luciane, přidám ti deset liber.“

„To leda,“ pravil Zrzek zoufale, „za deset liber budu čekat na

nové vlasy. Jen kdybyste mne tak netahal.“

„Hoši,“ mluvil Jonny dále, opatřuje Zrzkovu hlavu ohavným

množstvím holicího krému, „tenhle Samuel Wolf má dnes schůzku s

dvěma řediteli Textilní banky. Abyste tomu rozuměli, Textilní banka

a Samuel Wolf mají skoupenu téměř všecku bavlnu, která je na

anglickém trhu v této sezoně. Drž, Luciane, ať ti neuříznu ucho.

Bursa čeká jen na výsledek jejich porady, aby mohla vyvěsit kurs.

Nenapadá vám při tom nic?“

„Ne,“ řekl Lucian upřímně.

„Mně rovněž ne,“ přisvědčil Tomy Kudlička, „mám-li být

upřímný. Ledaže Lucian bude velmi špatně mluvit jako Samuel

Wolf. Je hloupý jako hroch.“

„Nemusí mluvit,“ řekl Jonny, krotě svou botou mocné protesty

zajatce pod pokrývkou, „poněvadž máte-li každý svou úlohu, musím

já ji mít také. Jsem Wolfovým tajemníkem a Lucian přisvědčí

vždycky jenom na to, co řeknu já. Rozumíte?“

„Ah… rozumíme. Ale k čemu to všecko je?“

„To poznáte,“ ukončil to Jonny.

Práce s přeměněním Luciana na Samuela Wolfa trvala půl

hodiny, ale pak s tím byl Jonny spokojen. Tomy přiznal, že je to

nádherný kousek práce a prohlásil, že tenhle míšenec bankéře se

zlodějem je příšerná věc.

„Zahuhněj něco, Luciane,“ pravil nakonec Jonny, „řekni třebas:

ano, pane tajemníku.“

„Ano, pane tajemníku,“ pronesl Lucian, jenž byl dokonale

nešťastný.

Jonny se poškrábal na hlavě.

„To je beznadějné.“

„Šveholí jako racek,“ dodal Tomy starostlivě, „jak tomu

odpomůžeme?“

„Mám to,“ řekl Jonny, „dej sem příruční lékárničku, Tomy.“

„Nechci žádnou injekci,“ prohlásil Lucian plačtivě, „ani nebudu

nic užívat.“

„Můj Bože, Jonny. To je kus dřeva. Chcete bezpochyby vatu?“

„Ovšem, Tomy.“

Jonny vzal od staříka velký balík vaty. Ostatní obsah lékárničky

Tomy vandalsky vyraboval.

„Nacpi si to do nosu, Luciane. Budeš nádherně huhňat.“

„Všecko?“

„Ale ne všecko. Co se vejde. Tak. A nyní řekni ano, pane

tajemníku.“

„Ado, pade tadebdíku.“

„Výborně. Nenapadniž tě tu vatu vytáhnout. Jeď, Tomy. Burry

Street, palác Textilní banky. Nejdříve ale zastav u prvního

poštovního úřadu. Budu telefonovat.“

Tomy vyzkoušel spojku a pak uvedl vůz do pohybu. Jonny stáhl

všecky záclonky.

„Půjdeme s Lucianem nahoru, rozumí se, Tomy. Zůstaneš dole a

je tvojí věcí, aby naše zavazadla zůstala v pořádku.“

„All right, Jonny. Spolehněte se na mne. Přes to, že nemám

revolveru, vykonám svou práci dobře.“

„Ach, ach,“ vzdychal Lucian s hrozným huhňáním, „je to strašně

odvážná věc.“

„Velcí muži dělají velké věci,“ křičel Tomy, jeda jako ďábel, „u

sta tisíc svatých. Začíná se mi to líbit.“

Jonny si jich nevšímal, neboť prohlížel pečlivě zápisky i aktovku

Samuela Wolfa. Teprve těsně před Londýnem našel, co hledal.

Telefonní heslo Wolfovo pro jeho managera na burse.

„Loormane, rozumíš mi?“

„Dokonale, pane.“

Neboť je všeobecně známo, že telefonní rozkazy do bursy jsou

kryty těmito hesly před mystifikací. Heslo bylo posledního data a

Jonny doufal, že bude to pravé.

„Stop,“ řekl Tomy o chvíli později, „tady máte poštovní úřad.“

Jonny sklapl zápisník.

„Stočtyřicettři,“ řekl spíše pro sebe, „chci viset, že by to ti

darebáci vyhnali na stoosmdesát a nikdo jiný by z toho nic neměl,

kdybych jim do toho nepromluvil. Tvař se vznešeněji, Tomy, a nevrť

sebou tak. Jsi šofér mocného bursiána a takoví jsou víc nafoukaní,

než jejich pánové.“

Jonny si vyžádal ihned patřičné spojení a pak, napodobuje trochu

hlas Samuela Wolfa, řekl do mikrofonu drze:

„Loorman. Dejte mi Loormana, zatraceně.“

„Jsem u přístroje, pane.“

„Loormane, rozumíš mi?“

„Dokonale, pane.“

„Dobrá. Obsaď si telefon. Budu tě možná často volat. Co dělá

bavlna?“

„Stočtyřicettři, pane. Pořád. Bursa stojí. Čeká se na výsledek vaší

porady.“

„Zůstaň u telefonu, rozumíš?“

„Yes. Mohu zůstat. Mám tu makléra. Ještě něco?“

„To nejhlavnější, zatraceně. Vyvěs ihned stopět.“

„Kolik?“

„ Stopět.“

„Zbláznil jste se, pane?“

„Zatraceně,“ Jonny nevěděl, užívá-li Samuel Wolf i jiného klení,

„říkám-li stopět, říkám stopět.“

„Ale u všech čertů, pane, vždyť jste ji sám platil stotřicetsedm.

Spočítejte si to. Je to čiré bláznovství.“

„Zatraceně, Loormane…“

„Povídám vám, že jste ztratil rozum. Vyvěsíte-li stopět, skočí po

ní Textilní jako drak, a protože bude mít všecko v ruce, vyšroubuje

to, kam bude chtít. Už jste s nimi mluvil?“

„S řediteli?“

„Ovšem.“

„Nemluvil, samozřejmě.“

„Ježíš Maria. Ten nesmysl nemohu provést.“

„Vyvěs stopět, zatracený hlupáku. Myslíš, že Textilní ve

čtvrtminutě zabalí smlouvu, jestliže do toho nemůže vidět?“

„Nu… ne. Rozumí se, že by jí to bylo podezřelé. Ale…“

„Co ale, zatraceně…“

„Takhle bych telefonoval, kdybych byl zaprodancem Textilní.

Nevidím vás, pane Wolfe, a neudělám to dříve, dokud mi to

neřeknete vlastními ústy a nepodepíšete. Vždyť by to byl příšerný

poplach…“

„Nevěříš-li, čiň pouze záznamy, zatraceně. Dokud ti to osobně

nepotvrdím. Stačí ti to?“

„Stačí. Stopět tedy, proboha. Bude to učiněný run na naši

bavlnu.“

„Nebude, hlupáku. Neučiníš jediného záznamu, chci viset. Bude

se čekat, co učiní Textilní se svou bavlnou.“

„Bude se čekat, pro Krista. Ale já vím, co Textilní učiní. Skočí na

vaši bavlnu a je s vámi konec. Máte revolver?“

„Stopět,“ zařval Jonny, „zatraceně. Záznamy pro stopět. A čekej.

Budu volat.“

Položil sluchátko a vyšel co nejrychleji.

„Hýbá se to,“ řekl u vozu, „jeď, Tomy, a vyber si nejkratší cestu.“

Tomy se vrhl na svou práci svědomitě. Proplétal se s velkým

vozem živou frekvencí právě s takovým spěchem, aby nevzbudil

pozornost dopravních a jiných policistů. Posléze jeho automobil tiše

sklouzl k hlavní frontě Textilní banky a zastavil. Tomy Kudlička

zůstal ztrnule sedět a tajemník Jonny vyskočiv, podával hřmotnému

Zrzkovi zdvořile rámě.

„Zdvořile, ale důstojně, Luciane,“ napomenul ho naposled, „ne

příliš hluboké poklony, ale srdečné stisknutí ruky a tak dále.“

„Zatraceně,“ zahuhňal Zrzek, prosáklý trémou.

Jonny zavřel spěšně dvířka. Vrátný banky přispěchal s čepicí v

ruce, jsa patrně informován, jak vzácní hosté přijedou. Bylo na něm

vidět, že nepochybuje ani okamžik o jejich totožnosti. Když

pozdravil, ohýbaje svůj hřbet do nemožného úhlu, nalíčený Zrzek

chopil jeho pravici a srdečně jí potřásl. Poté mu jeho tajemník šlápl

mocně na nohu a poníženě se omluvil.

„Páni ředitelé?“ řekl Jonny.

„Očekávají pana Wolfa,“ odvětil vrátný, maje prsty roztaženy

údivem nad poctou, jíž se mu dostalo, „račte za mnou.“

Kráčel tři kroky napřed a nemohlo mu být podezřelé, že Samuel

Wolf se svým tajemníkem se šeptem domlouvali.

„Zkazíš-li něco svou nemotorností, Luciane, buď ti Bůh

milostiv.“

„All devils,“ odpověděl Lucian, „ten chlap vypadá vznešeněji než

my. Kdo by si pomyslel… A ostatně, mohu být demokrat, ne?“

„Měl jsi políbit svého šoféra na rozloučenou, hlupáku. Běž. A

neupadni, pro milosrdenství boží.“

Stoupali po širokém mramorovém schodišti a tisíce dobrých

Londýňanů nemělo ani tušení, že se bude rozhodovat, jak draho

budou platit v příští sezóně svoje oděvy.

„Ohlásím vás, pane Wolfe.“

Jonny podal vrátnému navštívenku, s níž tento zmizel za

nějakými dveřmi, ale téměř okamžitě se zase objevil a otevřel

dokořán.

„Račte, pánové.“

Vstoupili do přepychového kabinetu, v němž je očekávali dva

muži, stojící u cedrové knihovny. Vrátný zmizel a ti dva jim

postoupili vstříc.

„Howard, pane Wolfe.“

„Walls, druhý ředitel.“

„Těší mne,“ zahuhňal Lucian, a až na to, že podal ruku nejdříve

druhému řediteli a pak prvnímu, proběhlo to hladce.

Bill Howard ukázal na lenošku zdvořilým pohybem a Lucian do

ní těžce padl. Oba ředitelé byli přísní páni se skřipci na nosech a

tvářili se tak, že Lucian dostal strach. Ukázal třesoucí se rukou na

Jonnyho a upadl do nehnuté ztrnulosti.

„Pane Wolfe,“ řekl pan Howard, „zdá se nám, že jste poněkud

předběhl naši poradu.“

„Pan Wolf,“ řekl Jonny, opíraje se oběma rukama o stůl, „snížil

poněkud cenu své bavlny.“

Bill Howard vyletěl.

„Poněkud, říkáte? Zastavil ji na stopěti. Řekněte nám, jak je

takový nesmysl možný?“

„A je pevně rozhodnut ji takto prodat. Na tom neproděláme ani

halfpenny,“ pokračoval Jonny tvrdě, „je to dobře uváženo.“

Jonny měl pravdu. Oni dva nemohli ničeho prodělat. Ale pan

Howard setřel pot s čela a podíval se se špatně tajenou úzkostí na

pana Wallse.

„Zničíte nás,“ řekl, „a sebe rovněž.“

Jonny pokrčil rameny.

„Nesmysl, pánové.“

„Koupíme vaši bavlnu,“ vyjel pan Walls, „a jste v koncích.“

Jonny se zasmál.

„V tak velké štěstí jsme se neodvážili doufat, pánové.

Reservujeme vám přednostní právo. Dovolíte, abych použil

telefonu?“

„K čemu?“ zastenal pan Howard.

„Abych doporučil Loormanovi záznam pro vás.“

„Ne,“ řekl pan Howard, tra si čelo, „počkejte ještě. U čerta,

kdybych věděl, co máte za lubem.“

„Nedělá-li vám nic jiného starosti, pane řediteli, mohu vám to

prozradit,“ pravil Jonny zdvořile, „není-liž pravda, pane Wolfe?“

„Ano, pane tajemníku,“ zahuhňal Zrzek příšerně.

„Nuže,“ pravil pan Howard jako člověk, který dobře neví, jaká

rána přijde a s které strany.

„Právě předevčírem jsme uzavřeli novou objednávku bavlny,“

pokračoval Jonny s elegantním posunkem, „jejíž množství a cena je

vykalkulována tak, že docílíme uspokojivého výsledku, prodáme-li

naši celkovou zásobu za stopět. Smlouva o tom…“

Jonny se začal horlivě hrabat v aktovce Samuela Wolfa, ale pan

Howard, klesnuv do křesla, mávnul rukou.

„Nechte ho,“ řekl, „je to darebáctví.“

„Obchod,“ Jonny zdvihl prst do výše, „kdyby se byla tato nová

bavlna dostala vám do rukou, počínali byste si nejinak. Její množství

daleko převyšuje zásoby vaše i naše. Následkem takového přebytku

musí ceny ovšem dolů. Rozdíl je jenom ten, že pan Wolf vydělá,

kdežto vy…“

Ředitelé Textilní banky pohlíželi s hrůzou na tvůrce tohoto

neštěstí, pana Samuela Wolfa, belgického žida, jenž však pohříchu

nevěděl vůbec, o co se tu jedná, a proto kýval drze hlavou.

„Koupíme-li jeho bavlnu za stopět,“ řekl pan Howard sklesle,

„budeme mít jeho i naši.“

„Upozorňuji na to, pánové, že pan Samuel Wolf prodá ostatní

rovněž za stopět, takže vám bohužel nebude možno vytáhnout ceny o

nic výše.“

„Hrome,“ vyskočil ředitel opět, „platili jsme ji stotřicetsedm.

Vždyť je to…“

„Co by řekla správní rada?“ podotkl pan Walls zoufale.

„Koupíme všecku vaši bavlnu,“ křikl pan Howard, „starou i

novou. Dáme stodeset.“

„Ne,“ řekl Jonny trpělivě, „v záznamu je pouze naše stará

bavlna.“

„Stopatnáct,“ přihodil pan Howard, „vyděláte úžasné peníze.“

„Ale kdež,“ řekl Jonny, „zůstaneme-li na našem stanovisku,

musíte vy se svou bavlnou rovněž na stopět. A pak…“

„A pak koupíte vy nás.“

„Ano,“ přisvědčil Jonny drze.

„Darebáci,“ štěkl pan Howard.

Jonny pokrčil zase rameny.

„Můžeme jít na stočtyři, nerozmyslíte-li se dosti rychle. Stotři je

poslední mez.“

Lucian Zrzek neviděl ještě zoufalejších obličejů, než ony pánů

ředitelů z Textilní. Jelikož z toho soudil, že Jonnyho věc je na dobré

cestě, usmál se a zamnul rukama, načež po něm jeho tajemník střelil

očima.

„Pane Wolfe…“ řekl ředitel Howard prosebně.

Zrzek ukázal mlčky a důstojně na Jonnyho. Jonny se uklonil.

„Vyvěsíme stočtyři, pane Wolfe?“ tázal se.

„Ano, pane tajemníku,“ zahuhňal Zrzek.

„Stát,“ zařval pan Howard, skočiv před telefonní přístroj jako

lvice před své mládě, „stát.“

„Prodejte za stopět, Howarde,“ řekl sklesle pan Walls.

„Stodeset,“ prosil pan Howard.

Jonny položil pěst na stůl.

„Stopět. Na tom nic nevyděláváme.“

Ředitel Howard vzdychl. Zdvihl sluchátko.

„Maklér?“

Naslouchal. Pak přikryl mluvítko dlaní.

„Ani jeden záznam na vás,“ řekl, otočiv se, „bursa čeká, co

učiníme my.“

„Ovšem,“ kývl Jonny, „ale to bude trvat jenom tak dlouho, dokud

si to pořádně nerozmyslí. Pak přijde i malé dítě na to, že může-li

dostat od nás každé množství za stopět, nebude platit vám

stodevadesát. He?“

Pan Howard byl bledý. Pan Walls zelený.

„Maklér. Vyvěs naši bavlnu stopět. Run.“

Hodil se sluchátkem a obrátil se k Wallsovi.

„Chytíme to na dříví. Čert vás vezmi, Samueli Wolfe. Jste lotr.“

Lucian to klidně snesl. Ale zatím, co se na sebe dívali, skočil

Jonny k telefonu.

„Loormane, rozumíš mi?“

„Stát,“ zařval pan Howard v tygřím skoku.

„Žádné násilí,“ řekl Jonny ledově a vytáhl druhou rukou revolver.

„Hohoho,“ smál se oholený Zrzek.

„Loormane, vezmi nohy na ramena. Kup textilní bavlnu… za

stopět, ano. Musíš tam být dřív, než vytáhnou tabulku.“

„Letím,“ odpověděl Loorman, „tentokrát je to něco jiného.“

„Vidíš, hlupáku,“ řekl Jonny a položil sluchátko.

Obrátil se s úsměvem a zastrčil zbraň do kapsy. Kolem něho bylo

hrobové ticho.

„Konec porady,“ řekl, „půjdete, pane Wolfe?“

Zrzek se zdvihl.

„Ano, pane tajemníku.“

Textilní ředitelé seděli s hlavami v dlaních.

„Není vám jich líto, pane Wolfe?“ ptal se Jonny.

„Není,“ odvětil Zrzek urputně.

Jonny ho nabodl loktem.

„Řekni, že je, zatraceně.“

„Zatraceně,“ hulákal Zrzek, „připouštím, že trochu.“

A Jonny se zastavil ve dveřích.

„Pánové,“ začal, ale pan Howard ukázal rukou.

„Táhněte.“

„Moment. Podepíšete-li mně osobně, to jest na jméno Jonny

Carne, šek na čtyři tisíce liber, dá vám pan Wolf za vaši bavlnu

stotřicetsedm a neproděláte ani groše, poněvadž jste ji zrovna tak

koupili.“

„Co?“ zařvali oba ředitelé současně.

„Myslím to tak, jak to povídám. Zavři dveře, Luciane.“

„Luciane…!“

„Pozor, Jonny,“ křikl Zrzek, zdvihnuv ruce do výše, „já jsem

Samuel Wolf.“

„Ty… Samuel Wolf?“ otočil se Jonny, „ty darebáku, podvodníku.

Samuel Wolf? Nežvaň.“

Zrzavý Lucian si sáhl na holou hlavu, přejel prstem vousy a začal

tahat vatu z nosu. Jeho oči se nepřirozeně vykulily.

„Sednout,“ rozkázal Jonny, „vidím, že je vám to nejasné.

Vysvětlení následuje.“

Zvonek telefonu zadrnčel. Hlavy textilních ředitelů se obrátily

tím směrem.

„Luciane. Pánové nesmějí ze dveří, dokud nepromluvím.

Rozumíš?“

„Ano, pane tajemníku,“ řekl Zrzek bojovně.

Jonny vzal telefon. Pan Howard a pan Walls měli myšlenky ve

vzduchu.

„Dobře,“ řekl Jonny po chvíli, „pan Wolf koupil vaši bavlnu,

pánové, za stopět. Tabulky sejmuty. Neprodává se. Pan Wolf není

ještě rozhodnut o výši kursu.“

„Falešný Wolf,“ zařval pan Howard, „policie. Policie!“

Jonny však se klidně posadil proti němu.

„Stopět veřejně. Stotřicetsedm mezi námi. A jestliže ničeho

nevyděláte, nebudete také ošizeni, hrome.“

A prozradil uděšeným ředitelům, že Samuel Wolf je pěkně

svázán na bezpečném místě a že ještě o ničem neví.

„Teď to uvažte,“ dodal, „přijdu k panu Wolfovi a řeknu: pane

Wolfe, koupil jsem pro vás textilní bavlnu za stotřicetsedm. Byl

byste ochoten odpustit mi za to vaši malou vazbu a věnovat čtyři

tisíce liber? A co řekne pan Wolf? Zajisté, že ano, protože mu na

malém nepohodlí nemůže záležet, vydělá-li slušné peníze. A jestliže

se ho někdo zeptá, kdo to tu s vámi právě jednal, odpoví, že on sám

osobně se svým tajemníkem. Uznáte přece, že mu to stojí za to. Je to

špinavý žid, co?“

Pan Howard lomil rukama.

„A vy… vy darebáku,“ stenal, „vy chcete od nás dostat čtyři

tisíce?“

„A od něj také,“ přisvědčil Jonny, „poněvadž nedostanu-li je od

vás, dostanu od něj osm.“

„Jak to?“ zeptal se pan Howard, už s docela zmateným

posunkem.

„Ale, můj Bože,“ usmál se Jonny, „v tom případě přece bude mít

vaši bavlnu za stopět, či nikoli?“

„Ale on ji nekoupil,“ křičel pan Howard, „koupil jste ji vy a vy

jste podvodník!“

„Jednak,“ řekl Jonny uraženě, „nekoupil jsem ji já, nýbrž jeho

agent. Za druhé pan Wolf potvrdí milerád, že v tom není podvodu. V

nejhorším případě prohlásí, že mne k tomu zmocnil. Nezdá se vám?“

„Tisíc hromů,“ vzdychl pan Howard, „Wallsi, jsme v tom.“

A po čtvrt hodině uvažování podepsali Jonnymu šek na čtyři

tisíce liber.

„Nyní,“ řekl Jonny, uschovávaje pečlivě papír, „jdu dolů a

doufám, že mi budou peníze bez překážek vyplaceny. Luciane,

zůstaň tu a dávej pozor na pány, dokud to Samuelu Wolfovi pořádně

nevysvětlím. Jde jen o to, rozumíš, aby nikdo neviděl, jak ho

rozvazuji, ačkoli v tom případě myslím, že by to pan Wolf prohlásil

za sportovní žert. Jakmile se tu pan Wolf objeví, přijď za mnou dolů,

hochu. Neošidili jsme nikoho, ledaže Textilní banka přišla o výdělek

a čtyři tisíce. Ty jí však pan Wolf může benevolentně nahradit,

poněvadž vydělá víc než dost, může-li vytáhnout teď bavlnu do

libovolné výše. Au revoir, pánové.“

A Jonny vyšel ze dveří, pečlivě za sebou zavřel, vytáhl z kapsy

kus křídy a namaloval na dubovou výplň velký kříž.

„První,“ řekl, „další následují.“

4

Toho večera přišel Tomy do kavárničky Davida Higginse

vyparáděný jako lev salonů a ve čtvrt hodině se všichni dozvěděli,

jak to bylo.

Tidal Basin byl jeho reportáží vzrušen. Tidal Basin se chtěl smát

a jásat nad vítězstvím jednoho ze svých. Nikdo však neprojevil

nadšení kromě Hedy, která tleskala Dicku Scottie přímo před nosem.

Dicka Scottie bylo třeba se bát.

Ale na druhé straně se nesmáli ani Zrzkovi, který se sice mohl

zbavit vaty, vousů a falešného nosu, jenž však nemohl dát narůst

předčasně svým vlasům. Dick Scottie sám byl příliš vážný, než aby

projevil veselost. Seděl se svým doutníkem v ústech a mračil se tím

více, čím výše Tomy Kudlička vychvaloval svého nového patrona.

„Je to chlapík, Scottie, dejte si říci. Nevypadá podle toho, že by

se někoho lekl. Důvěřuji mu tak velice, že se stavím na jeho stranu,

po případě proti vám, Scottie, abyste tomu rozuměl.“

Stařík, stojící uprostřed místnosti, rozkládal a točil se tak dlouho,

dokud po něm Dick Scottie nehodil lahví whisky. Ale na faktech se

tím ničeho nezměnilo. Mluvilo se dále o Jonnyho kousku.

Prozíravější věděli, že mezi Dickem a Jonnym se věci musí srovnat,

a jelikož David Higgins byl dost] prozíravý, tvářil se znepokojeně,

když mu Tomy se Zrzkem znovu potvrdili, že Jonny určitě přijde.

„Mohl si to vybrat jinde,“ hučel mrzutě, „proč leze sem? Tady je

místo Dicka Scottie. Zase nějaké opletačky.“

„Příliš mluvíš,“ odbyl ho Tomy, „jsi opice. Pošli sem raději dva

coctaily.“

„Pošlu sem policii,“ skuhral David Higgins, „to tak, aby mi k vůli

vašim hloupostem zavřeli lokál.“

„Kdo ti říká, že bude tanec, ty gorillo? Jen si něco začni s policií.

Skočí na krk především tobě.“

Toho večera tvořili hosté Davida Higginse tři skupiny. Především

tu byli ti, kteří stáli věrně po boku Dicku Scottiemu, dále ti, kteří se

klaněli Jonnyho kousku a jichž bylo prozatím nejméně, a konečně ti,

kteří zůstávali lhostejnými, čekajíce na výsledek a mlčíce ze strachu

před oběma stranami. Neboť Jonnyho neznali a Dicka znali. Byla

tedy oboustranně příčina k obavám. Dick Scottie se vyznačoval

bezohledností, jež se nerozpakovala odstranit z cesty kohokoli, kdož

mu překážel. Byl to člověk zabývající se vším možným, od

podloudnictví a překupu drog až po násilí v bankách, a tak obratný,

že všeho všudy jeho životní rejstřík vykazoval pouze tři roky káznice

pro zabití. Jeho kádr se skládal výhradně z lidí, kteří ve svém oboru

vynikali. Mac Hrbáč byl jedním z nich. Uhlazený a kluzký Bill,

zarytec Jogg, házející dosti slušně nožem, Radley, střílející téměř tak

znamenitě jako sám Dick, byli ostatní. Množství dalších individuí,

neštítících se ničeho, stálo Dicku Scottiemu kdykoli k disposici. Ale

jelikož Dick neměl oprávněně o jejich charakteru valného mínění,

obával se přirozeně vlivu Jonny Carne, jenž hrozil státi se

nebezpečným. Skutečně leželo na dlani, že jedině kolem Dicka

Scottie lze najíti muže, které by mohl člověk Jonnyho druhu

potřebovat. A proto Dick hryzl zamyšleně svůj doutník a ti, kdož ho

znali, věděli, na co myslí.

Gold Flake seděla vedle něho. Nádherná zlatovlasá žena, jen

nepatrně odkvetlá, s pečlivě zakrývanými stopami vyžilosti, jimž se

nevyhne žádná milenka těchto lidí. Tvářila se zpola opovržlivě, zpola

trpce. Kdo se pozorně podíval, mohl rozpoznat, že jí toto prostředí

nevyhovuje a že Dick přes všecky řeči ji mezi tuto bandu netahá jen

proto, že ona nechce.

Heda byla ženou trochu odlišného druhu. Byla čistokrevnou

samicí, vybírající si své samce výhradně mezi zločinci. A proto,

ačkoli mohla být Flake přítelkyní, nebyla jí. Dicka pak i trochu

nenáviděla, neboť právě při jeho podniku se stalo, že přišla o svého

Sama.

Heda měla toho večera zářící oči. Myslela na Jonnyho. Ale v

důsledku toho také nezapomínala na Dicka. Dick byl vrah a bylo

docela možné, že Jonny nic takového nepředpokládal.

Tomy Kudlička, opojen úspěchem, nebyl již docela dobře

schopen toho, aby si uvědomil napjatost ovzduší. Prázdnil sklenici za

sklenicí a zrzavý Lucian nezůstával o nic pozadu. Tomy Huxley se

přestával bát Dicka Scottie, poněvadž měl za to, že je dostatečně

zalezlý pod křídly Jonny Carnea.

„Vy byste ho měli vidět,“ hulákal, zatím co ostatní se tvářili, že si

toho příliš nevšímají, „jak vytáhl bouchačku na ředitele. Kriste pane.

Nic s tím nedělal, ale ten pohyb, ta graciesnost, ta jistota. Hned

poznáte mistra.“

„Je to tak,“ tvrdil hlučně oholený Zrzek, „ačkoli Tomy při tom

nebyl. Já sám mohu říci…“

„Jeden hlupák od narození, jeden sešlý stářím,“ řekl Jogg od

Dickova stolu, „zavřete huby.“

„Budou-li tu dvě tlupy,“ řval Tomy Huxley, „u Boha. Ukáže se,

kdo…“

Zahltil se a přestal. Dickův stůl se nesmál. Bručel.

„Povídám,“ pokračoval Tomy, „desetkrát jsem Jonnymu dnes

vynadal začátečníků. Řekni, Luciane, jaký je to začátečník. S

kukátkem a s vatou v nose jsme získali osm tisíc liber, a můžeme se s

tím pochlubit na každé policejní stanici. Co tomu říkáte, hoši? Co ty,

ty vrhači nožů, ty paviane, který tvrdíš, že jsem sešel stářím? A to

jsme teprve začali.“

„Skončíte brzy,“ zahučel kdosi s krátkým pohledem na Dicka.

„Neukvap se,“ štěkla Heda nevlídně a nežensky, „postarám se o

to, abyste nezdvihali tlapy příliš vysoko.“

Dick Scottie se ušklíbl a obrátil se k Flake.

„Má drahá,“ řekl, ale nevšimla si ho.

„Ano,“ křičel Tomy za horlivého kývání Lucianova, „ještě včera

jsem mu věřil jako psu, který říká, že nejí šunku. Ale dnes je to něco

jiného. Dnes jsme vykonali první část svého úkolu. Dnes jsme

opatřili kapitál pro další velkolepé podniky.“

„Jak že to bude dál, Tomy?“ ozval se Mac Hrbáč posměšně.

„Nastane druhá část. Zázraky lupičství. Spousty peněz. A pak

třetí část. Tajemství dítěte. Nepřehledné spousty peněz. Konec. Dost.

Zbytek života na Riviéře v nejlepším hotelu s vlastním automobilem.

Co je?“

Heda mu položila ruku na rameno. Dickův stůl se konečně otřásal

smíchem, až na to, že tento smích nezněl příliš přirozeně a Dick

Scottie sám se ho nezúčastnil.

„Tomy, hochu,“ pravila, „nežvaníš příliš? Možná, že Jonnymu by

to nebylo vhod.“

„Sedni si sem, Hedo,“ stařík jí podstrčil židli, „nech tam ty

hlupáky. Za pár dní je Scottie sám.“

„Ale Tomy. Jakmile vejde Jonny do dveří, Dick vytáhne

bouchačku.“

„Leda by bláznil,“ odtušil Tomy škytaje, „Lucian viděl, jak Jonny

vybírá z kapsy, co potřebuje. Dick bude mít šest kulí v těle ještě

dříve, než si vzpomene, co vlastně chtěl.“

Heda pokrčila rameny a svraštila čelo.

„Přes to raději mlč, Tomy,“ řekla usedajíc k němu, „nebylo by

lépe, kdyby sem Jonny nechodil?“

„Ne, Hedo. Chce dostat všecky lidi na svou stranu a přisahá, že je

uživí. Ty budeš jeho ženou ještě dnes. Postarám se ti o to.“

„Děkuji, starý. O to se postarám sama.“

Dívali se po nich. Každý věděl, že Heda loví toho hezkého

mladého muže. Všude o tom pronášeli šeptem nějakou poznámku.

Ale Dick Scottie vyňal doutník ze zubů a hlučně se zasmál.

„Halo, Hedo. K tomu stolu si sedne ten zatracený Jonny?“

„Velmi pravděpodobně,“ odpověděl za ni stařík, „chcete ho snad

pozvat k sobě?“

„Co je?“ řekla Heda nevlídně.

„Nesedej si tam v zájmu svého zdraví, Hedo. Myslím to s tebou

dobře.“

„Bylo by divné,“ hulákal Tomy vztekle, „kdybyste mířil na něj a

trefil Hedu. Což se vám tak kalí zrak?“

Dick neměl času odpovědět. Pružná Heda skočila k němu téměř

jediným skokem a bila pěstmi do jeho širokých prsou.

„Ty zvíře. Ty medvěde. Opovážíš-li se…“

Muži se ušklíbali. Gold Flake se dívala stranou s nosíkem vzhůru.

David Higgins stál ve dveřích kuchyně a hladil si bradu rychlými

pohyby.

„Na mou víru,“ křičel Tomy Huxley, „prašti ho do hlavy, Hedo.

Zaslouží to.“

Plavá Heda zuřila jako lvice. Dvakrát či třikrát zasáhla opravdu

Dickův obličej, chrlíc ze svých nalíčených úst ošklivé nadávky.

Tomy Huxley vyrážel povzbuzující výkřiky. Konečně Dick Scottie,

jenž toho měl dost, sevřel obě její ruce v zápěstí ve svých tlapách a

plivl směrem k Tomymu.

„Kudličko,“ řekl, zatím co Heda lapala dech rozčilením, „jakmile

si najdu vhodnou chvíli, utrhnu ti hlavu.“

„Utrhni ji Jonnymu,“ řval Tomy Huxley, mávaje rukama, „nech

si své síly na něj. Možná, že jich budeš mít málo.“

Dick Scottie odstrčil děvče od sebe, až zavrávoralo.

„Dobrá,“pravil, „ten pitomec je pouze jeho agentem. Macu,

doveď mou ženu domů.“

Říkalo se, že Gold Flake nerada vidí krev. Mac Hrbáč se zdvihl.

Heda se začala znovu zmítat a hrozila pěstmi.

„Nechoď, Flake,“ křičela, „nevidíš, že chce ten tvůj ohava

střílet?“

„Jdu, má drahá,“ odpověděla zlatovláska unyle, „nudím se tu

stejně.“

„Jdi tedy. Čert tě vezmi.“

Heda dupla a pak jen dýchala s očima široce rozevřenýma.

„Hrome,“ řekl střelec Radley, „vy nebo já?“

„Já,“ odpověděl Dick Scottie, „zalez, Higginsi.“

„Nikdo, vy blázni,“Heda se hystericky smála, „Jonny nepřijde.

Nepřijde.“

„Přijde,“ křikl Tomy Huxley, „Jonny je chlapík. Nemusíš se o něj

bát, Hedo.“

V tichu bylo slyšet jen odsunování židlí. Mac Hrbáč kráčel s

Flake přes místnost.

„Mně se zdá,“ řekl Lucian, pohlížeje za nimi, „že jsi tomu dal,

Tomy.“

„Dal,“ přisvědčil Dick Scottie, „a má pravdu. Prokletý Jonny ho

poslal napřed, aby mne vyprovokoval. Podařilo se, Kudličko.“

„Hrr na vás, Scottie,“ řekl stařík, „od dnešního dne se vás

nebojím ani takhle.“

Než došel Mac s Dickovou ženou ke dveřím, Dickův vztek

vzrostl o sto procent a Jonny tedy přišel právě včas. Křídlo se

rozletělo rázným kopnutím. Heda vykřikla.

„Zmizte,“ houkl Dick na Maca.

Jonny se zdvořile uklonil a učinil místo. Dick Scottie pohnul

prudce rukou, ale vzpamatoval se včas. Jonny na něj zamyšleně

pohlížel a v ruce měl velký revolver.

„Dobrý večer,“ pravil, „vaše žena, Scottie?“

Dick neodpověděl. A poněvadž ani Tomy nevydal hlásku, bylo

chvíli ticho.

„Rozkošná,“ řekl Jonny, kráčeje ke stolu Tomy Huxleye,

„gratuluji.“

Tomy Kudlička našel konečně hlas.

„Daniel v jámě lvové,“ řekl, „sedněte si sem, Jonny. Uvidíte na

toho darebáka znamenitě. Co jsem říkal, hoši? Jonny je chlapík.“

„Žádnou hloupost, Dicku,“ řekl uhlazený Bill tiše, „oči vám hoří.

Ten mládeneček po vás dává zatraceně pozor. Ukolébejte ho raději.

Má možnost spustit o mnoho dříve.“

Dick Scottie to nahlédl. Usedl a zapálil nový doutník.

„Whisky, u čerta,“ řekl Jonny, „kde vězí ten špinavý číšník?“

A každý viděl, že situaci ovládl alespoň prozatím on. Jeho těžký

revolver ležel před ním na stole a přes to, že se Jonny usmíval a

zdravil na všecky strany, cítil Dick Scottie, že není možno učinit

tajně jediný pohyb.

Té chvíle však v kuchyni hučel David Higgins něco do svého

číšníka.

„Běž na stanici, Charlie. Každý je blázen, kdo si myslí, že Dick

nechá tímhle způsobem zlomit svou prestiž. Čím víc pendrekářů

seženeš, tím lépe.“

„Tenhle Jonny je čertův chlapík,“ řekl Charlie, odhazuje

pošpiněnou zástěru, „myslím, že…“

„Nemysli nic. Leží-li tu v krvi Jonny anebo Dick, pro mne jsou

následky stejné. Utíkej.“

A vrátil se do lokálu, aby přehlédl situaci.

Pro tu chvíli byl pokoj. Jonnyho gesto spočívalo v tom, že klidně

čekal, bude-li napaden, což bouřilo v Dickovi všecky jeho surové

vášně a to tím více, čím se stávalo zřetelnějším, že ostatním Jonnyho

jednání mocně imponuje.

Plavá Heda seděla u Jonnyho stolu a bystře se rozhlížela. Tomy

na ni neustále upozorňoval pohyby hlavy i rukou. Jonny se usmíval.

„Pán si přeje coctail?“

„Ano. Ale buďte tak hodný a nestavte se mi do světla, starý.

Právě se rozhlížím.“

„Odejdete brzy, Mr. Carne?“

„Proč, miss?“

„U všech svatých,“ řekl Tomy, „jaký Mister a jaká Miss? Tady

vždycky Jonny a podobně. Nechte toho. Jonny je znamenitý hoch a

Heda je znamenité děvče.“

„Dobrá,“ pravil Jonny, „nemám nic proti tomu, abyste mi říkala

Jonny.“

U protějšího stolu se nahnul Kluzký Bill k Dickovi a něco mu

vykládal. Střelec Radley a Zarytec Jogg pohlíželi na Jonnyho s drzou

vyzývavostí.

„Je jich hodně proti vám, Jonny,“ řekla Heda, „a Dick vám

neodpustí, třebaže jste mu ničeho neudělal. Odejděte raději.“

„Lituji, že se mi to nehodí,“ odpověděl Jonny s úsměvem, „mám

tu co dělat.“

Tomy vrazil loket do boku Lucianova.

„Bude to znamenitý párek, Luciane, nemyslíš? Poslouchej, jak

spolu nóbl hovoří.“

„Ehm,“ řekl Zrzek, „když začne Heda doopravdy, není ani trochu

nóbl.“

Nikdo z diváků se nehnul. Ani ti, kteří měli dávno dopito a

neobjednali si již ničeho z finančních důvodů. Čekali, poněvadž

věřili, že se dočkají.

„Jakou tu máte práci, Jonny?“

„Potřebuji lidi, děvče,“ odpověděl, „myslím, že tamti dva by se

mi znamenitě hodili.“

„Jogg s Radleyem?“

Jonny přikývl.

„Jsem přesvědčen, že se na mne nebudou dlouho mračit. Platím

pro začátek dvěstěpadesát liber měsíčně za práci téměř žádnou.“

„Dvěstěpadesát liber?“

„Ano. Bez jakéhokoli risika pro ně.“

Heda svěsila hlavu.

„Vy musíte být zvláštní chlapík, Jonny.“

„Je, Hedo,“ kývl Tomy rázně, „výborný chlapík. Poněvadž i drží

slovo, máme s Lucianem za jisto, že dnes už nám jde plat.“

„Zajisté, Tomy,“ řekl Jonny klidně.

„Ale v tom případě je ve vašem zájmu, aby ho Dick neodrovnal,

Tomy,“ řekla Heda naléhavě, „a vy jste bezstarostní jako…“

„Eh…“ řekl stařík opovržlivě, „nelam si tím hlavu.“

„Buďte klidná, děvče,“ řekl Jonny.

Tomy Kudlička praštil na ta slova pěstí do stolu.

„Pro čtyřicet mučedníků, Jonny. Pročpak ji nepojmenujete také

jednou křestním jménem? A proč si netykáte? Vždyť ta holka dala k

vůli vám Dickovi pěstí do nosu, že se takhle šklebil.“

A stařík stáhl obličej do takové grimasy, že se ozval smích u

nejbližších stolů, u kterých se vědělo, o co jde. Řada pohledů šlehla

směrem k Dickovi.

Nad Dickovým stolem visel těžký mrak. David Higgins byl

nervosní a často se ohlížel.

„Kolikátého je dnes, Tomy?“

„Jedenáctého, Jonny.“

„Dobře. Pamatuj si to,“ Jonny vyhodil levou rukou z kapsy balík

bankovek, „za měsíc se přihlas. Zde je dvěstěpadesát liber pro tebe a

dvěstěpadesát pro Luciana. Stodeset už jste dostali.“

Za jiných okolností by byl Tomy vyvaloval oči. Za dnešních

rozložil opovržlivě bankovky po stole.

„Nečum na to tak, Luciane. Chcete potvrzenku, Jonny?

Vzpomenu-li si, že hodláte takhle platit spoustu lidí, kteří dohromady

nic nedělají, musíte mít výnosné plány v hlavě.“

„Jsou výnosné, Tomy,“ usmál se Jonny, „s těmi penězi se

nemusíš schovávat před policií.“

Byla to těžká provokace. Kluzký Bill stěží udržel Dicka Scottie,

jenž byl rudý vztekem a překousl svůj doutník. Ale přišly ještě horší

věci.

Heda, která jako žena si to mohla dovolit, často povstávala a

prohlížela zblízka Dicka a jeho přátele, ohrnujíc spodní ret a

přehlížejíc nadávky, které Dick drtil mezi sevřenými zuby. Ale

nepostřehla žádných podezřelých manipulací se zbraněmi pod

stolem. Dickovi lidé se začínali Jonnyho bát a byli stále více

rozhodnuti nechat jednat Dicka samotného, přes to, že zejména Jogg

a Radley vypadali přímo hrozivě.

Každý věděl, že Dick Scottie bude bránit všemi silami své

prvenství. A jestliže Jonny sám si to neuvědomil, snažil se Tomy

Huxley, aby mu osvětlil pořádně situaci.

Opičí obličej Davida Higginse jevil stále větší úzkost. Věděl, jak

těžko je sehnat policejní hlídku, aby zakročila za podobných

okolností. Ostatně nic se dosud nedělo a strážníci mohli krčit

rameny. Charlie byl jistě nucen hlásit svou záležitost zdlouhavě na

stanici a použít veškeré výmluvnosti, aby rozkýval několik detektivů

a přesvědčil je, že se opravdu něco chystá.

Ale chystalo se nesporně. Důkazem toho byl Tomy, jenž

nevynechal jediné příležitosti, aby se trochu nezchladil na Dicku

Scottie, kterého se až do včerejška musel bát a jehož ústrky a

posměšky byl nucen polykat. Proto také převzal s největší radostí na

sebe úlohu, kterou mu Jonny svěřil, přesvědčiv se opatrně o výhodné

poloze Jonnyho Coltu na stole.

Jednalo se o další postup Jonnyho činnosti. Tomy Huxley

prohlásil, že v hlavě jeho patrona sedí velkolepý plán, rozdělený na

určité části, a že ho Jonny uskuteční přes případný odpor všech ďáblů

Tidal Basinu.

„Dejte se k nám,“ hulákal, zatím co Jonny se mírně usmíval,

střeže stále bedlivě Dickův stůl, a Heda pohlížela střídavě na něho a

na jeho nepřátele, „dejte se k nám. Věc je důležitá a výnosná.

Nabízíme dvěstěpadesát liber měsíčně pro začátek při vlídném

zacházení. Podmínky: absolutní poslušnost rozkazů, žádné revolvery

v kapse, pouze na zvláštní doporučení, a to bez nábojů. Přihlásit se

může, kdo chce.“

Kluzký Bill v té chvíli něco Dickovi šeptal a oči mu svítily. Dick

pokývl hlavou.

„Přiveďte známé,“ pokračoval Tomy, bije pěstí do stolu jako

politický řečník, „přijmeme všechny, kdož chtějí s námi poctivě

pracovat. Nečiníme výjimky.“

„Je to dobrý řečník, Jonny,“ řekl Dick Scottie konečně, „větší

hubu jste nemohl sehnat.“

Jeho hlas byl chladný jako železo. Jonny se podezřívavě podíval,

ale Dickovy ruce byly složeny na stole.

„Je to můj tajemník,“ odpověděl Jonny, „mluv dále, starý.“

„Nečiníme výjimky, pravím,“ křičel Tomy Huxley, „přijmeme

tebe, Joggu, zrovna tak rádi, jako Radleye nebo Billa nebo kohokoli

jiného.“

„Stop,“ řekl Dick cítě, že Bill vytahuje z jeho zadní kapsy

revolver. Hnul se trochu, aby mu usnadnil práci.

„Co je,“ houkl Tomy nevrle, „případné poznámky až potom.“

„Chtěl jsem ti připomenout, ty hnusný, starý šejdíři, že mluvíš o

mých lidech.“

„Tak jest, Scottie. Jsme si toho vědomi. Chceš-li se snad sám

přihlásit…“

„Hrome,“ řekl Jogg užasle.

Všecky hlavy se rázem obrátily k Dickovi. Ale nic se nestalo. Jen

Bill přestal opatrně vytahovat Dickův revolver, ale o tom stejně

žádný nevěděl.

„Milý, dobrý Tomy,“ Dick byl stále chladnější, „to si pořádně

rozmyslím. Je třeba nosit denně čistý límec a elegantní oblek?“

„Zajisté,“ přisvědčil Tomy, „v případě nedbalosti pokuta.“

„A příšerně strakaté vázanky?“ vybuchl Střelec Radley v náhlém

smíchu.

„Ne,“ křičel Tomy, „stačí takové, jaké mám já a Lucian.“

„Těžko dostanete pestřejší,“ zabručel uhlazený Bill, který tomu

nejlépe rozuměl.

„Dosti řečí,“ houkl Tomy, „kdo se přihlásí první?“

„Krásná bursa,“ řekl Dick, nepohnuv se, poněvadž Bill se dal

znovu do své práce, „předpokládá se, že si to necháme dlouho líbit?“

„Jak my budeme chtít,“ odsekl Tomy Kudlička, „kdo má odvahu

nebát se Dicka Zabíječe a přidat se k tomu, který pomaloval vrata

křížem za osm tisíc liber?“

„Jak to nádherně zní,“ řekl Dick uštěpačně, „jen hlupáci malují

kříže na vrata. A děti.“

„Hohoho,“ pravil také jednou Lucian, „Jonny není ani hlupák, ani

malé dítě.“

„A podle kříže poznáte jeho práci,“ dodal Tomy.

Někteří se zamysleli, ale nikdo to správně nepochopil. Bill vytáhl

úplně Dickův revolver a uvolnil pojistku. Pak držel zbraň za hlaveň

těsně mezi tělem svým a Dickovým.

„Nikdo?“ volal Tomy, „ale máte tisíc chutí, zbabělci.“

Dick Scottie se zasmál. Heda povstala se svého místa. Uhlazený

Bill zbledl, poněvadž jí nemohl zabránit, aby přistoupila k nim a

pohnul se vzrušeně. Dick Scottie však pochopil věc správně a dal mu

jakési znamení svou nohou. Heda neměla v úmyslu jít k jejich stolu.

„ Já se přihlašuji,“ řekla, položivši ruku na Jonnyho rameno, „což

neznamená nic jiného, než abyste si dal přede mnou pozor, Dicku.“

„Teď jste to chytil, Jonny,“ kývl Dick, dívaje se před sebe na stůl.

Heda zarazila prudkým posunkem uštěpačný smích Billův hned v

zárodku.

„Zvíře,“ dupla, „zvíře. Mlč, nechceš-li, abych ti vyškrábala oči.

Jsou-li muži zbabělci, dodá jim žena odvahy, rozumíte?“

Tomy Kudlička klesl do své židle, patrně překvapením.

„Luciane,“ hekl, „má ji na krku. Je chytrá jako kočka.“

„Myslíš, že jí dá dvěstěpadesát liber?“

„Je možné, že i mnohem více, hochu,“ řekl Tomy uvážlivě,

„kdybych byl Jonnym a naznačil teď, že ji nechci, bál bych se víc jí

než Dicka.“

Jonny však nic takového neučinil. Dokonce na vteřinu položil

svou ruku na její. Ale nepodíval se k ní vzhůru, poněvadž jeho oči

byly nepřetržitě zaměstnány Dickem.

Viselo to ve vzduchu. David Higgins pohlížel ke dveřím a hýbal

tlustými rty.

„Přijímáme dobré muže,“ řekla Heda, převzavši Tomyho funkci,

„a jelikož nemáte dosti odvahy zde, můžete to učinit jinde.“

„Vida,“ bručel Tomy Huxley, „to mne samotného nenapadlo.

Ženská je ženská.“

„A proto, kdo chce, přijď zítra v poledne ke mně. Jonny tam bude

a promluví s vámi.“

Heda to řekla tak jasně, že považovala za zbytečné, aby to

opakovala. Jonny pohnul souhlasně hlavou. Tomy vyskočil.

„A dodáváme,“ křičel, „že se postaráme o to, aby Dick Scottie

nebyl nablízku. Ostatně máte všichni příčiny se bát zrovna tak, jako

já, hlupáci. Kašlu na Dicka Scottie, rozumíte?“

Lokálem proběhlo chvění. Něco podobného se zde ještě

nepřihodilo. David Higgins se díval na Dicka a dělalo se mu nevolno

z jeho klidu. Heda pak vzala do ruky svůj plášť a položila znovu ruku

na Jonnyho rameno.

„Je to všecko, co jsme chtěli říci, Jonny?“

„Zdá se, maličká,“ odvětil Jonny s úsměvem.

„Pojďme tedy,“ hodila hlavou, „zítra v poledne nebo i jindy. Čím

dříve, tím lépe.“

Její strach před Dickem trval stále. Chtěla odvléci Jonnyho z

dosahu jeho revolveru.

„Hleďme,“ řekl Dick, založiv ruce a podpíraje se jimi o stůl,

„nový párek. Gratulujeme.“

Kluzký Bill tomu rozuměl docela správně. Zdvihl opatrně

revolver a přiblížil se s ním k rozevřené pěsti Dickově pod jeho

ramenem.

Jonny se zdvihl. Lucian rychle dopil, co bylo na stole. Drobné

mince zazvonily o dřevo. David Higgins si jich ani nevšiml, touže

urychlit okamžik, ve kterém bude Jonny za dveřmi.

„Kam na svatební cestu?“ zeptal se Dick a jeho hlas byl trochu

chraptivý.

„Pozor,“ řekla Heda, „Dick něco provede, Jonny.“

Jonny sebral svůj revolver a pohazoval jím v ruce.

„Jste starý blázen, Dicku,“ řekl, „kde vy jste byl se svou ženou na

svatební cestě?“

„V márnici,“ odvětil Dick Scottie.

„Tak? Neumoudříte-li se včas, podíváme se tam s Hedou také.“

Zastrčil zbraň provokativně do kapsy.

„Na vás, Dicku,“ dodal a vykročil.

Oči Dicka Scottie zasvítily. Heda chopila Jonnyho pod ramenem

a šla podle něj tak, že byla stále mezi ním a Dickovým stolem. Tomy

se Zrzkem se motali všelijak za nimi. Kluzký Bill odevzdal revolver

a oprášil si ruce.

U létacích dveří se Jonny zastavil a mírným pohybem postrčil

Hedu napřed. Bránila se.

„Jdi, Hedo,“ řekl prudce, „jde o to, kdo z nás bude rychlejší.“

„Poslechni,“ zaječel Tomy, uskakuje daleko ke zdi.

„Běž hodně daleko,“ zařval Lucian, „nepřekážej.“

Množství hostů se skrčilo. Dick se stále nepohnul, svíraje pažbu

Coltu a vpit svýma očima do očí Jonnyho Carnea.

Jonny byl rychlejší. Ale nikoli tak, jak si to bledý David Higgins

představoval. Najednou a jako když zmizí, vyrazil ze dveří a padl za

nimi na zem. Dick Scottie vystřelil dvakrát rychle za sebou. Kulky

prolétly sklem.

Tomy řval zbožné kletby. Dick vyrazil od stolu se sevřenými rty

a s kouřící se zbraní v ruce.

„Leží tam,“ řekl, „můžete ho odklidit.“

Kluzký Bill stanul vedle něho s nedosti spokojeným obličejem.

Nikdo nevěděl, jaká je situace za dveřmi.

„Jak já tomu rozumím,“ řekl, „jste v pasti, Dicku. Ten halama

leží za dveřmi a míří po vás. Jakmile zdvihnete ruku…“

Dickův revolver se zachvěl.

„He… proč by…“

„Protože kdybyste ho jen trochu škrábnul, ležela by vám už Heda

ve vlasech. Mám za to, že teď se tam smějí spolu.“

„Hrr na něj, Jonny,“ zařval Tomy chraptivě.

Dick Scottie se zašklebil, ale neodvážil se zdvihnout ruku. Všude

kolem něj byly vyjevené obličeje. David Higgins lomil rukama ve

dveřích kuchyně.

„Uhni, Bille.“

Létací dveře se otevřely, přidržovány Hedinou rukou. U jejích

nohou ležel Jonny na břiše, pravou ruku s revolverem podepřenou

levicí a jedno oko přimhouřeno. Dick Scottie se díval přímo do

černého ústí zbraně. Kluzký Bill uskočil s výkřikem.

„Vezmi vás tedy čert, Scottie. Šťastnou cestu.“

Jonnyho revolver klesl o čárku a spustil. Dicku Scottie byla

vyražena s třeskem zbraň z ruky a letěla velikým obloukem dozadu.

Na jeho obličeji se objevil výraz bolesti.

„Teď vás, Scottie,“ řekl Jonny, „a dáte pokoj jednou provždy.“

Ale vtom byl David Higgins vystrčen mocným ramenem ze dveří

kuchyně. Charlie přivedl policii zadním vchodem.

Všecky zraky se obrátily tím směrem. Velký Mike Nugget

postoupil zamračeně vpřed, provázen inspektorem Kerrem.

„Jaká čest,“ řekl Jonny, vyskočiv a blýskaje očima, „sám velitel

oddělení.“

„Jonny?“ pravil Mike tázavě, stanuv uprostřed místnosti s rukama

v kapsách, „nemohl jste opravdu najít horší místo pro svoji činnost?“

„Vybral jsem si podle svého,“ odvětil Jonny tvrdě, „a myslím, že

mi do toho nemáte co mluvit.“

Mike se zašklebil.

„Je to pravda. Ale vím, kde vás mám hledat, ukáže-li se toho

potřeba.“

Jonny pokrčil rameny a začal oprašovat svůj oděv. Heda stála

těsně u něj.

„Podívejme se, co se tu děje,“ řekl Mike Kerrovi, „slyšeli jsme

jakési zvuky, co?“

„Ano, pane,“ řekl Kerr a počal přecházet z jednoho kouta do

druhého.

„Kdo je raněn?“ tázal se.

„Nikdo,“ štěkl Dick Scottie, schovávaje svou otékající ruku.

„Tak se mi to líbí, Scottie,“ pravil Mike, kývaje hlavou,

„bezpochyby jste sám začal, myslím. Kterým směrem jste střílel?“

Nečekaje na odpověď, přistoupil k létacím dveřím a prošel jimi.

Inspektor Kerr ohnul svůj tlustý trup a sebral se země Dickův

revolver.

„Kdo dal tuto ránu?“

„Nikdo,“ řekl Tomy, „prohnulo se to samo sebou.“

Zarytec Jogg se zachechtal. Inspektor Kerr hladil své kníry s

výrazem spokojeného měšťáka.

„Hezká sebranka,“ řekl, „neví nikdo, jaký tu byl spor, co?“

Otočil se k Radleyovi, jenž mu byl nejblíže, když nikdo

neodpovídal.

„Radleyi, hošíčku. Nevíte?“ ptal se vlídně, cloumaje jeho

ramenem.

„Nevím,“ odpověděl Střelec urputně, hledě do země.

Jonny stál a díval se. Heda vsunula svoji ruku pod jeho rameno.

Tomy Kudlička několikráte otevřel ústa a zase je sklapl.

Mike se vrátil, pohazuje nějakým malým předmětem v hrsti.

„Je to vaše olovo, Dicku? Zabloudilo tam do dřevěného pažení.“

„Je to moje olovo,“ pravil Jonny vážně, „mohl jste si všimnout,

že jsem za dveřmi upadl. Můj revolver spustil.“

„Dvakrát, Jonny?“

„Zdá se.“

Mike se otočil.

„Opravdu nevím, Higginsi, kdo vám zaplatí to rozbité sklo.

Jonnyho náboje to nebyly, ledaže by létaly klikatě.“

„To je docela možné,“ odtušil Jonny.

Kerr podal svému představenému nalezený revolver. Mike ho

stěží otevřel, poněvadž válec byl na jednom místě téměř roznýtován

kulí z Jonnyho revolveru.

„Váš revolver spouští opravdu divným způsobem, Jonny,“ řekl

Mike, „chytejte, Scottie.“

Vysypav všecky zbylé náboje, hodil zbraň směrem k Dickovi.

Padla na zem, poněvadž Dick Scottie se nehnul.

„Zdvihněte si to. Oprava nebude stát mnoho a je to dobrý

revolver. Dovoluji si vás však upozornit na jednu maličkost.“

Postoupil blíže a chytil Dicka za výložky kabátu.

„Kdyby se nalezla někde mrtvola Jonny Carnea, Dicku, jdu

rovnou pro vás. Zapamatujte si to dobře.“

„Eh…“ řekl Tomy Huxley, „bude-li někdo nosit smutek, bude to

Flake, jestliže si Dick něco začne.“

„Má pochroumanou packu,“ dodal Zrzek, „nějaký čas…“

„Jonny,“ řekl Mike s velitelským posunkem, „nestačí-li vám těch

deset let, můžeme k nim něco přidat, rozumíte? Nechtěl byste se

potloukat někde jinde?“

„Děkuji,“ odpověděl Jonny chladně.

„All right,“ řekl Mike, „je to vaše věc. Za vaši smrt se platí

zrovna tolik jako za Dickovu. To olovo si schovám na památku.

Tvrdíte, že pochází od vás?“

„Zajisté. Po mně nikdo nestřílel.“

„Říkáte to před svědky, Jonny.“

„Jsem si toho vědom.“

Mike se na něj dlouze podíval.

„Jsem toho domnění, Jonny, že v určitých věcech nejste tak

obratný jako Scottie a hlavně že nejste přece jenom takový vrah jako

on. Proto se neptám po vašem revolveru. Nechcete-li změnit místo

svého působení, braňte se ve vlastním zájmu. Ale ať to dopadne

jakkoli, uvědomte si laskavě, že nad slovem sebeobrana mávne

vyšetřující soudce rukou.“

„Dobrá,“ řekl konečně Dick Scottie, postoupiv těsně k Mikemu,

„ale zdá se mi, že jste mne nazval vrahem.“

„Zajisté, Scottie,“ přikývl Mike vlídně, „vím, co mluvím. Jděte

kousek dále.“

Odstrčil ho ranou pěstí do prsou.

„Odejděte, Jonny,“ řekl, „nebudeme tu k vůli vám do rána.“

„U čerta,“ bručel Zrzek, „jsou tu přece k vůli Dickovi. Vždyť ten

chlap už tady mohl ležet na zádech. Zatracená policie.“

„Tak jest, Luciane,“ odpověděl Tomy, „ale vyhráli jsme to.

Půjdeme, Jonny?“

Heda sama táhla Jonnyho ke dveřím. Tomy s Lucianem odcházeli

s nosy až u stropu.

„Je to nejmoudřejší věc, kterou jsme mohli učinit, inspektore,“

řekl Mike Kerrovi deset minut nato, „v Tidal Basinu to jinak nejde.“

„Máte zcela pravdu, pane,“ odpověděl inspektor zdvořile,

„zabavit v Tidal Basinu revolver má tentýž úspěch, jako ubrat z

Temže konev vody.“

A odešli rovněž, ponechávajíce Dicka Scottie jeho neutěšeným

myšlenkám.

5

V době, jež následovala po episodě v kavárničce Davida

Higginse, Jonny splnil všecky naděje, které v něj Tomy Kudlička

kladl.

Necelý týden stačil k tomu, aby Jonny připravil svůj nový

kousek. Přihodilo se totiž, že zamřížovaný pokladník Comercial

banky zešílel a začal zuřit s pěnou u úst nevysvětlitelným způsobem

právě ve chvíli, kdy mu poslali do jeho klece šestnáct tisíc na jakousi

výplatu. Elegantní starší pán, jímž nebyl nikdo jiný než Tomy

Huxley, telefonoval obětavě pro pomoc a přispěchavší zřízenci před

zrakem poděšeného strážníka odnesli pokladníka i s jeho šestnácti

tisíci. Podrobnosti tohoto žertu Jonny neprozradil nikomu a

detektivové ze Scotland Yardu nenašli jiné stopy než křídou

načmáraný kříž na matném pokladním okénku.

Jestliže se však tato věc dala poněkud pochopit, nebylo možno

pochopit další. Z čista jasna začali křičet v Africké bance, že byli

okradeni, a sice právě teď. Nikdo nikoho neviděl a sami lidé Jonnyho

soudili na svou práci jenom ze znamení kříže na zdi a dle toho, že

dostávali nějaký čas před tím podivné rozkazy. Jeden pečlivě

zapisoval, kolikrát denně sejme vrátný v dotyčném ústavu čepici a za

jakým účelem. Jiný dbal o to, aby se učinil dostatečně známým všem

strážníkům, majícím službu poblíže African, až k mezím

podezřelosti. A Tomy byl nesmírně udiven, když mu Jonny ukázal

větší bankovku, jejíž číslo bylo na indexu z tohoto případu.

Tehdy položil zvědavou otázku a Jonny se smíchem upozornil na

Kolumbovo vejce a na deset svých přemýšlivých let v Dartmooru.

Po případu cestovní kanceláře Maxwellovy, z níž utekl kdekdo

před ohněm a nechal příruční pokladnu bez dohledu, byl Tomymu

zvýšen plat o padesát liber na representaci. Stalo se tak proto,

poněvadž Tomy z vlastní iniciativy povolal opravdové hasiče, kdyby

snad přece něco chytlo. Dvacet Maxwellových úředníků totiž

nepochopitelně zbaběle uprchlo před malou plechovou nádobou, v

níž hořelo čtvrt gallonu petroleje s náležitým čaděním, ale v

bezpečné vzdálenosti od jakýchkoli hořlavých látek. Hasičský sbor,

který přispěchal co nejrychleji, našel nádobu již chladnou a odevzdal

ji na nejbližší stanici, poněvadž na ní byl namalován bílý kříž.

Pokladna byla prázdná. Obsahovala ostatně toho dne necelé dva

tisíce liber.

Bílý Kříž začal strašit. Nesmyslným, výsměšným způsobem. Do

filiálky Portsmouthské a Jižní banky byla uspořádána autobusová

výprava, ujíždějící po Colchesterské silnici za zpěvu a hulákání a

zastavivší pietně u špinavé červené zdi Chelmsfordského vězení. To

bylo výsměšné. Strašidlo v tresoru Londýnské Západní bylo

nesmyslné a dětsky naivní, poněvadž tam poslalo ředitelství příslušné

lidi, kteří měli zesílit poplašné zařízení a kteří to všecko vykradli,

zůstavivše za sebou jen znamení Bílého Kříže. Pochyby, je-li vůbec

něco podobného v Londýně možné, vzbudil případ Sussex banky, v

níž plné dva dny přijímal peníze muž, který s nimi potom klidně

zmizel, namalovav na svůj pult velký kříž, zatím co skutečný úředník

ležel ve svém bytě s lehkým onemocněním.

A mnoho jiných, více nebo méně podobných případů, nad

kterými bylo opravdu těžko se rozhodnout ke smíchu nebo k zlosti.

Jelikož se přesně poslouchalo Jonnyho rozkazů, šlo všecko jako na

drátku, a poněvadž v Tidal Basinu nejsou zrádci, tápal Mike se svými

lidmi s počátku v naprosté nejistotě o autorství Bílého Kříže.

Přihodilo se sice jednou, že kdosi z Jonnyho tlupy při přepadení

Nákupního Družstva z kolonií chtěl se podívat na vlastní pěst do

sousední místnosti, ačkoli mu to nebylo doporučeno. Výsledek byl,

že ho Jonny sotva zachránil před zatčením, a to za cenu postřelení

jednoho z policistů. Dotyčný muž byl pak distancován z Jonnyho

podniků na celý měsíc. Co se týče Mikeho, tento dostal konečně

zprávu od ředitele Textilní banky, pana Howarda, který se

upamatoval na kříž na svých dveřích v den nešťastného obchodu s

bavlnou i na jméno Jonny Carne.

Mike shledal pak ke svému úžasu, že Jonny Carne je řádně

rejstříkovaný bursovní maklér, informoval se, že skutečně provádí

úspěšně seriosní obchody, a když ho navštívil, hovořil s ním hodinu

o Bílém Kříži docela marně. Vrátiv se pak do své úřadovny ve

Scotland Yardu, našel na stole telefonogram o krádeži 23.000 liber z

pokladny Halifaxské linky, připravených na výplatu úřednictva a

zřízenců. Bílý Kříž byl nakreslen jako obvykle, ale Jonny při tom

nemohl být, neboť v této době mluvil s Mike Nuggetem.

Bílý Kříž se stal interesantním vzrušením pro obecenstvo,

předmětem mnohého přemýšlení Mike Nuggeta a věcí obdivu lidí z

Jonnyho tlupy. Neboť tito výtečníci nebyli na tom o mnoho lépe než

detektivní sbor Nuggetův, ledaže věděli to, o čem měl Mike pouze

jakési podezření. Že totiž Bílý Kříž je znamením Jonny Carnea. Proč

a nač, to bylo skryto za Jonnyho úsměvem. Přímo klukovsky

fantastické nápady a plány, na jejichž provádění se Jonnyho lidé stále

důvěřivěji vrhali, přinesly vždycky znamenitý výsledek. A nedalo se

tomu rozumět jinak, než že Jonny opravdu disponuje něčím

ohromným ve svých kombinacích. Že vynalezl za svého pobytu v

Dartmooru novou, neklamnou logiku. V jeho mozku vězelo něco

zázračného, prvek geniální myšlenky, která jedině mohla vysvětlit

úspěchy jeho drzostí.

Jinak šly věci tak, jak musely. Jonnyho štáb čítal dvacet mužů s

měsíčním platem. Sta jiných se jich hlásilo. Bylo to hotové hemžení

ve zločinecké tmě. Každý byl zaznamenán a každý dostal od

Jonnyho práci alespoň jednou měsíčně, začež mu byla vyplacena

prémie, s jejíž výší mohl být spokojen. Tomy Huxley řídil tyto

záležitosti. Všichni lidé Dicka Scottie kromě Maca Hrbáče a jeho

samotného již vzali z rukou Jonnyho svou odměnu. Kluzký Bill se

osvědčil ve společenských kruzích. Střelec Radley měl příležitost

držet v šachu pány v Liverpoolské bance dvěma revolvery na dvě

strany. Jogg připichoval na dálku určité listiny na určitá vrata, což

pomátlo značně policejní hlídku, která za to odvedla muže, jenž byl

krvavé výstraze nejblíže a ustoupila tak Jonnymu z cesty.

Dick Scottie nemohl sám činit nic jiného než skřípat zuby. Jeho

ruka byla zraněna do té míry, že ji nosil dlouho v obvazku, a protože

byl zvyklý pracovat více rukama než hlavou, měl prázdniny a

přemýšlel o Jonnym. Jonnyho popularita zatím neuvěřitelně vzrostla.

Důkazem toho bylo, že se přihlásil do jeho služeb i král kapsářů

Lewis, zvaný Lovec, o němž i policie byla přesvědčena, že je dávno

mrtev. A jiní.

Jonny toho času navštěvoval často bursu ve vlastním automobilu,

s Hedou po boku. Oba bydleli ve vlastní slušné vile v Colwillské

zahradě, jež byla mnohem přepychovější než ona Dicka Scottieho.

Tento muž spolu s Mačem Hrbáčem se nikterak netajili svou

nenávistí k Jonnymu. A třebaže Jonny příležitostně jim dával najevo,

že se na ně nikterak nehněvá, bylo jisto, že Dick přemýšlí o tom, jak

by se Jonnyho zbavil.

Na druhé straně Mike se svými lidmi se snažil uzavřít těsný kruh

kolem Jonnyho. Časem nabyl přesvědčení o souvislosti Jonnyho

Carne s Bílým Křížem. Učinil takové kroky, že ani poslední z

Jonnyho lidí neměl pochybností, že by bylo daleko lépe, kdyby se

Bílé Kříže přestaly čmárat po dveřích i jinde. Ale Jonny prozradil

důvěrně Tomy Huxleyovi, že se toho nechat nemůže a že mu zájem

Nuggetův nijak nevadí. Následkem toho vznikla pověst, že znamení

Bílého Kříže je vlastní příčinou úžasného štěstí tohoto darebáka a

našli se i lidé, kteří mluvili o okultismu.

Ať se to mělo jakkoli, Jonny ukládal svým lidem věci, jež byly

stále méně v rozporu se zákonem. Jejich výsledek však byl vždycky

drzou krádeží. Služba pod Křižákem se stala zaměstnáním téměř

poctivým. Jonny sám měl pro Mike Nuggeta připraveno vždycky

pádné, ale nepochopitelné alibi, a tak nakonec Mike prohlásil

otevřeně plukovníku Nortonovi, že naprosto neví, jak by Jonnymu

„šlápl na kobylku“.

Jonny říkal Tomymu, že jejich práce je v nepřetržitém vývinu a

že musí být logicky stále snadnější. Tomy Kudlička tomu vůbec

nerozuměl, ale věřil tomu pevně. A zatím co Bílý Kříž nepřestával

nahánět hrůzu bankám i Scotland Yardu, Jonny stavěl základy ke

třetímu oddílu své činnosti, jenž se týkal uneseného dítěte lorda

Malcolma Astora.

Věc tohoto „baby“ usnula. Lord sám patrně přestal doufat úplně.

Toho času se potloukal po Jižní Africe, zasílaje pravidelně své

obrázky a zprávy, z nichž mohl každý poznat, že na svůj smutek

pomalu zapomíná. Jonny byl ve svém pátrání velmi opatrný. Kromě

několika lidí, jemu nejbližších, nevěděl nikdo přesně, o co jde. A tito

nejbližší byli informováni jenom do té míry, že se mohli těšit na

bezstarostný život, až Jonny provede svůj plán s dítětem lorda

Astora. Že to nebude nic obyčejného, toho si byli vědomi všichni.

Byla to však tak úžasná věc, že když se to nakonec přece dozvěděli,

octli se na rozpacích, nad čím dříve vyvalovat oči. Logika, uvádějící

v souvislost Dartmoor, bursovní tah s Textilní bankou, odvážné

loupeže v bankách a konečně manipulaci s osudem Astorova dítěte

byla prostá a nesmírně překvapující.

Heda žila v nadbytku, ale nebyla příliš spokojena. Jonny nebyl

mužem, jenž by plýtval svými silami u žen. Jako všichni velcí

mužové s velkými myšlenkami (jsou to vlastní slova Tomy

Huxleye), tak i Jonny musel věnovat všecky síly své záležitosti. Ale

Heda tomu příliš nevěřila, protože věděla svoje. A Tomy Huxley jí

pravidelně říkal, seděl-li proti ní v hluboké lenošce ve smokingu a s

drahocenným doutníkem mezi prsty:

„Má drahá, Dick Scottie, s nímž, jak je všeobecně známo,

dokonale opovrhujeme všichni, má dosti času pro svou ženu. A přece

se s tebou vsadím o tento máslový koláček, že bys nechtěla, aby byl

Jonny na jeho místě.“

„Ne,“ odpověděla Heda zamyšleně, „ale přece jen se chová, jako

by mne ani nebylo, Tomy. Od začátku, co se známe…“

Tomy mávl vznešeně rukou a vypustil kouř z úst.

„Začneš-li zase o jeho výletech do Útulku, Hedo,“ končíval to,

„odejdu předčasně do klubu. Je tam přece za svou povinností. Co si

myslíš? Shocking!“

Tomy byl velmi uhlazený gentleman. V noblese ho předčil jedině

Lucian, jenž mazal své znovu rostoucí vlasy pečlivě vonným olejem

několikráte denně a dlouho nemohl přivyknout myšlence, že ani

opravdový elegán nemusí spát v nákrčníku. Mezi ostatní se příliš

nepletl, poněvadž věděl, že vypadá nejmoudřeji, když mlčí. Co se

týče jeho styků s Tomym, byl to někdy spor a někdy hádka, týkající

se povětšině nejnovějších vzorů kravat nebo posledního střihu

kabátů.

V jedné věci však se spolu dokonale shodli. Byly to obavy, aby

Jonny přece jenom neobětoval svou velkou myšlenku ženě. Jenomže

touto ženou nebyla Heda, nýbrž Marjorie Barthelemyová z Útulku

Armády Spásy, jak se zdálo, kterážto okolnost Tomy Huxleyovi

často převracela jeho nepoctivý žaludek.

Ale Jonny provedl svou myšlenku až do konce. Určití lidé nad

jejím výsledkem jásali, jiní zesmutněli. Ku podivu však Jonny nebyl

mezi nejšťastnějšími. Zato lord Malcolm Astor byl docela spokojen a

jsou svědkové na to, že zlíbal vroucně svou ženu, navrátiv se co

nejrychleji z Afriky.

Než však to skončilo, pletl se do Jonnyho věcí Dick Scottie, jak

mohl. A nedá se říci, že by Mike Nugget dal dvakrát pokoj. Tomy

dokonce si zvykl o něm mluvit asi následovně:

„Je tu ten dotěra, Jonny. Nevíte-li prý něco o tom nepořádku v

Garlachově směnárně. Tvrdí, že tam našli kříž.“

V té době už byl ovšem Jonny nazýván Velkým Křižákem.

6

Kdykoli přišel Jonny do Útulku, vždycky s úsměvem pozdravil:

„Jak se máte, Marjorie?“ a vtiskl jí do ruky nějaký dárek pro její

svěřence.

Jednou se spletl a nabídl jí věcičku, která se hodila jenom pro ni.

Ale Marjorie odstrčila jeho paži jednou rukou a druhou ukázala na

stěnu.

„Tady máme dobré hodiny, Jonny. Kromě toho slyšíme sem bít z

opatství každou čtvrt. Vezměte si tedy zpět svoje hodinky, nebo mi

sem víckrát nesmíte.“

„Ale Marjorie…“ řekl Jonny.

„Říkám vám, abyste si je vzal zpět,“ stála na svém, „a je to mé

poslední slovo.“

Jonny tedy poslechl s povzdechem a věnoval potom hodinky

Hedě, která už měla troje.

Marjorie byla rozkošná tmavovláska s velkýma, šedýma očima a

Jonny se s ní seznámil, když hledal v Útulku starého Joe. Joe měl

něco vědět o dítěti lorda Astora. Totiž, mohl by snad vědět. Když byl

mladší, unesl několik „baby“ pro výkupné a vyznal se v tom tedy.

Jonny z něj vytáhl všecko, co se dalo, a aby jeho návštěvy v Útulku

nevypadaly tak hranatě, přemluvil snadno starého šibala ke lživému

jednání.

„Dobrý den, Joe,“ tázal se ho denně, „ještě jste si nevzpomněl?“

„Ne, Jonny,“ odpovídal děda, klapaje bezzubými dásněmi a

tahaje své stříbrné vousy na bradě, „ještě ne. Ale přijďte zítra. Snad

si vzpomenu.“

Zadarmo to nedělal, rozumí se. Jonny však mohl potom pobýt v

Útulku, dokud měl čas.

Někdy se tam ovšem neukázal dva, tři dni, měl-li svou práci.

Marjorie nevěděla, jaká je to práce, a Jonny jí to neřekl. Vždycky

však se zarděla, když dlouhá Jonnyho postava otevřela první

zasklené dveře z ulice, otočila se v prostoře mezi nimi a druhými a

konečně vešla dovnitř se svým obligátním pozdravem. Svůj vůz

nechal Jonny stát obyčejně o tři bloky dále, poněvadž se mu nezdálo

vhodným, aby zastavoval přímo před Útulkem, v tiché ulici za Burry

Street.

Svěřenci Marjorie Barthelemyové už ho znali a měli ho rádi.

Jonny nepřicházel nikdy bez balíčků. Zpívala-li Marjorie zrovna při

jeho příchodu s chovanci zbožné písně, sedíc u klavíru, čekal

zdvořile mezi dveřmi, až alespoň dokončí sloku. Starý Joe, který při

takových příležitostech zůstával rád vzadu, kýval na Jonnyho

přátelsky a začasté se mu podařilo propašovat pod svůj slamník v

hořejší místnosti láhev něčeho dobrého.

Marjorie měla jinak plné ruce práce. Jejích osmnáct starců a pět

babiček většinou trávilo dobře. Někteří se točili v kuchyni, jiní při

úklidu, ale přes to bylo co dělat. Během odpoledne však se vždycky

našla chvíle, ve které si s ní Jonny mohl pohovořit nerušeně na

zahrádce za domem.

Šlo to tak dosti dlouho, až jednoho dne řekl starý Joe Jonnymu,

že si vzpomněl. Jonny byl tím náležitě překvapen, poněvadž po celý

měsíc se nic takového nestalo a také to nebylo v programu.

„Víte, Jonny,“ řekl mu tajemně, „vyšel jsem dnes ven a viděl

jsem Dicka Scottie s jeho ženou. Něco mi napadlo.“

„Copak, Joe,“ zeptal se Jonny bez velkého zájmu, neboť to

opravdu nemohlo být nic pozoruhodného.

„Ta jeho žena, Jonny, říká jí Gold Flake, jak budete asi vědět, to

je…“ stařec lusknul prsty ve vzduchu, „ani byste neřekl, co ona je.“

„Viděl jsem ji jednou,“ pravil Jonny zamyšleně, „když po mně

Dick střílel u starého Higginse. Ale ona si mne valně nevšimla.“

„Je to nóbl dáma, Jonny. Jak se vám líbí?“

„Dost,“ odpověděl Jonny.

„Nemluvil jste s ní nikdy?“

„Ne, starý. Kam vlastně míříte?“

Joe se opatrně rozhlédl, nenaslouchá-li někdo příliš blízko, a

ukázal Jonnymu, aby si sedl vedle něho.

„Dick ji hlídá, to je známá věc. Ale měl byste si s ní přece

promluvit, Jonny. To je tak.“

V jistém smyslu byli Jonny a starý Joe spiklenci proti Marjorii.

Starý taškář Joe, jako sta jiných jemu podobných nezahodil

přesvědčení svého celého zlodějského života. Jenom se tak tvářil,

protože už byl příliš stár na aktivní službu proti zákonu, a dovedl při

písních kroutit zbožně očima, jestliže se na něj Marjorie náhodou

podívala. Jinak jí chodil na cukr a jiné věci do spíže, aby nevyšel ze

cviku, a Jonny o tom věděl. Naproti tomu ani Joe nebyl v

pochybnostech, jaký ptáček je Jonny. O Velkém Křižáku se šeptalo

večer na postelích mezi zlodějskými pensisty s tichým chechtáním do

pokrývek.

„Dick Scottie sebral svou ženu někde, kde ji odhodili velcí páni,

Jonny,“ vykládal stařec, „ví o tom, ale je nerad, když mu to někdo

připomíná, rozumíte. Na tom by konečně nic nebylo. Stává se to

často. Ale loni touto dobou ji viděli ve společnosti snad šesti,

sedmiletého dítěte. Uhádnete, proč vám to povídám?“

Jonny pokývl hlavou.

„Vy totiž myslíte, starý, že Gold Flake…“

„Dejte pokoj, Jonny. Nemyslím nic takového. Ale co tomu

říkáte?“

Jonny povstal se smíchem.

„Novinkou je mi to dítě, starý. Jinak už si dávno myslím, že Gold

Flake je bývalou ženou jednoho důležitého…“

„Jednoho důležitého, Jonny,“ řekl Joe, „mluvíme o lordu

Astorovi, ne? A co myslíte. S jejich dítětem se to mohlo poplést

všelijak.“

„Možná, že i tak,“ řekl Jonny s pohledem do neurčita, „aby Dick

Scottie slízal všecku smetanu.“

„Tomu nerozumím, Jonny. Říká se, že vy s tím chcete udělat

něco pořádného. Pro mne by to spíš znamenalo, že Gold Flake si

popřává radosti vidět své dítě jednou do roka nebo podobně. Ale to si

rozhodněte sám.“

„Kdo to viděl a kde?“

„V Essexu,“ odpověděl Joe, hladě svou bílou bradu, „povídalo se

to tak, víte?“

Joe věděl, že takové zprávy Jonny odměňuje a slíbil, že se po tom

ještě přeptá.

Toho odpoledne našel Jonny Marjorii na zahrádce, kde něco šila.

Ale mračila se na něj.

„Nesmíte mi nosit do Útulku láhve s kořalkou, Jonny. Našla jsem

jednu v podhlavníku.“

„Joe, co?“ ušklíbl se Jonny.

„Ovšem. Co pořád máte spolu, vy dva?“

„Nic, Marjorie. Co může mít bursovní manager společného s tím

zbožným starcem? Je mi milý, to je všecko.“

„Ale nevěřím, že by byl tak docela napraven, Jonny. Někdy mi

krade věci.“

„Tak?“ řekl Jonny udiveně, „podívejme se.“

Marjorie nevěděla ničeho o existenci nějaké Hedy. Možná, že by

byla znemožnila Jonnymu jeho časté návštěvy, kdyby to věděla. Ale

takto se dívala na něj jako na příjemného mladého muže a někdy se jí

o něm zdálo, což se Jonny ovšem nikdy nedozvěděl.

Jonny sám v její přítomnosti bezstarostně zapomínal, že se k ní

nehodí. A vzpomněl – li si přece, co by říkala, kdyby jí někdo

naznačil jeho pravou barvu, byl hodinu

i více mrzut a ani Tomy s ním nic nesvedl.

Měl-li volno, odcházel z titulku až k večeru, divě se sám sobě, jak

hezky mu uběhl čas. A Joe potom s uspokojením konstatoval, že i

Marjorie je v dobré náladě.

Když Jonny vyšel, čekal na něj někdy u jeho vozu Tomy s

přísným obličejem.

„Jonny,“ říkal, „Heda má zájem o váš Útulek. Nemůžete toho

nechat, u všech svatých?“

„Nemohu,“ odpovídal Jonny, „a vůbec se o to nemusíš starat.

Heda má všeho dost.“

„Jen vás málo. Má vás ráda jako blázen. A u vás to vypadá tak,

jako byste ji nemiloval.“

„Neřekl jsem jí nikdy, že ji miluji, Tomy.“

Tomy byl rozhořčen.

„Taková dobrá holka. Styďte se, Jonny. Až mi docela přestane

věřit, že máte v Útulku co dělat, bude s vámi zle. Zeptejte se Sama,

co ona dovede. Přijdete o nos a z Útulku bude hromada trosek.“

„Dobře, Tomy.“

„Když si ďábel namlouvá jeptišku, nemůže z toho pojít nic

dobrého,“ bručel Tomy, „varuji vás. Hodíte se k tomu děvčeti asi tak,

jako deštník do ráje.“

Velký Mike s cigaretou v ústech někdy kroužil rovněž kolem

Útulku. Tomy říkal, že vypadá zvědavě a Jonny odpovídal, že má k

tomu dobré příčiny. Obyčejně prohodil několik slov.

„Jak se máte, Jonny? Nedošla vám ještě křída?“

„Jaká křída, Mike?“ Jonny si totiž zvykl takto ho oslovovat a

Mike Nugget proti tomu ničeho neměl.

„Tyhle řeči o křídě by měly přestat,“ podotýkal k tomu Tomy,

byl-li při tom.

„Vy starý elegáne,“ smál se Mike, „připadáte mi jako pečeť, která

potvrzuje, že náš Jonny se dal na špatnou cestu.“

„Co vy všecko nazýváte špatnou cestou,“ kroutil hlavou Tomy,

zatím co se jeho patron mírně usmíval, „nemůžete mít ničeho proti

obchodu s akciemi.“

„Ví-li pak miss Barthelemyová, jak vy obchodujete, Tomy?“

„Miss Barthelemyové stačí úplně informace ode mne, Mike,“ řekl

na to Jonny vážně, „a doufám, že se neopovážíte mne u ní

pomlouvat.“

„Chraň Bůh. Zdali pak už jste ji představil Hedě?“

Jonny se díval jinam a Tomy se rozzlobil.

„Strkáte pořád do něčeho nos,“ řekl, „měl byste se raději postarat

o chlapíky, kteří vzali Cunardovi těch sedmnáct tisíc.“

„To je jednoduchá věc, Tomy. Byl to Bílý Kříž.“

„To je také všecko, co o tom víte, Mike,“ dodal Jonny, „je to už

druhá aféra, s kterou nevíte kudy kam. Pojďte, Tomy.“

Ale Tomy chvíli po tom prohlásil, že nic na světě nedělá méně

rád, než zastávat se Jonnyho, mluví-li se o Hedě a o tom děvčeti z

Útulku.

Jednou vrazil Jonny do Mikeho téměř hlavou, aniž by ho dříve

spatřil, poněvadž kráčel zamyšlen a se svraštělým čelem.

„Co je zas, Mike? Musím vám být hrozně milý, že mne pořád

vyhledáváte.“

„Chtěl bych vás varovat, Jonny. Nic více.“

„Před čím?“

„Dnes řekli Dickovi Scottie u svatého Lazara, že už nemusí

chodit k převazu.“

„V tom případě si dejte tedy pozor na něho vy,“ řekl Jonny lehce,

„možná, že začne pracovat.“

„Jde jen o to, aby nezačal u vás, Jonny. Jeho dva prsty se mu

znamenitě zahojily.“

Jonny mávl rukou.

„Dejte mi pokoj, Mike. Myslel jsem zrovna na Dicka Scottie.“

A potom řekl Tomymu, který mu šel naproti:

„Aby tak Dick Scottie měl nějaký plán s naším baby, Tomy.“

„Měl jste do něj tenkrát přece střelit, Jonny,“ řekl Tomy Huxley

po chvíli dobrého uvažování.

Jonny totiž navštívil Dicka s dostatečně bezpečným průvodem,

ale nebyl vpuštěn. Bylo mu jen naznačeno, že když chce mluvit s

Flake, aby to nesváděl na něco jiného, a že s Flake mluvit nebude,

dokud on, Dick, tomu bude moci zabránit.

„Pracujte tajně, Jonny,“ radil Tomy Kudlička, „je možné, že jste

na tu velkou myšlenku dva. Bůhví proč Dick s Flake žije. Říkáte-li,

že ona je manželkou toho lorda, je možné, že k dítěti má o velký kus

blíž než vy. Zdali pak o tom ví něco ten starý dobrák Mike?“

Jonny pokrčil rameny.

„Sotva. Ostatně to není žádná zaručená věc.“

O Dicka se starali Jonnyho lidé dosti dobře. Jonny dostával

zprávy každé chvíle. Zdálo se, že Dick skutečně něco kutí.

Jonny vybídl jednoho dne Hedu na večeři do Café Rheim. Byla

rozradostněna, poněvadž neznala pravé příčiny. Do Café Rheim

chodil totiž v poslední době Dick Scottie s Flake a Jonny se tam chtěl

s nimi sejít. Byl to jeho nápad, požádat Flake o tanec a promluvit s ní

několik slov, poněvadž Café Rheim nebyla podnikem takového

druhu, aby Dick mohl způsobit nějakou výtržnost.

Když tam přišli, nebyli zpozorováni Dickem ani za půl hodiny,

poněvadž seděli na druhé straně parketu a Dick k nim byl obrácen

zády. Flake, která je mohla dobře vidět, byla upozorněna na Jonnyho

jeho častými, upřenými pohledy. Když pak se Dick konečně otočil,

aby si prohlédl předmět zájmu své ženy, nebylo již příležitosti. Plavá

Heda blýskala očima žárlivostí a Jonny jí musel leccos vysvětlovat.

Než s tím byl hotov, Dick odváděl Flake uprostřed večeře.

V příštích dnech Jonnyho lidé přestali hlídat Dicka a všímali si

více Flake. Učinili mnoho zbytečných kroků, sledujíce ji na jejích

nákupech a prohnali značné množství taxametrů za jejím malým

vozem.

Dick Scottie místo tvrdého vyhrožování začal opatrně klouzat,

vyhýbaje se Jonnymu a jeho lidem, jak mohl. Dokazovalo to, že

Mikeho výstraha před ním nebyla to pravé. A Jonny se tedy usilovně

staral o to, aby zachytil alespoň stopu jeho myšlenek.

Bill přinesl nějakou zprávu zrovna ve chvíli, když Jonny seděl

proti Hedě v salonu, poslouchal broadcast a nudil se. Tomy mu

důvěrně prozradil, že Heda má dnes obzvláště podivnou náladu a že

vyhrožovala svou výpravou do Útulku. Jonny tedy raději zůstal doma

a přemýšlel, co s tím vším bude dělat.

Kluzký Bill pracoval s Jonnym již několikrát. Více se však držel

Dicka Scottieho, alespoň na oko. Do Colwillské zahrady přišel jako

zrádce a v zájmu vlastního prospěchu.

„Chcete-li promluvit s Billem, Jonny,“ řekl Zrzek, který ho přijal

s náležitou reservou a ještě ho nechal dole pod Collinsovým

dohledem, „čeká na vás. Nezdá se, že má revolver, ale dejte si

pozor.“

Jonny sešel dolů, nevěnovav Hedě ani jediného pohledu. Tomy,

který mezitím vešel do salonu, měl příležitost vyslechnout její

vášnivé stesky.

Jonny nemluvil s Billem dlouho. Vrátil se nahoru a sháněl se po

klobouku.

„Je dobře, že jsi tu, Tomy. Pojď se mnou. Je třeba něco vyřídit.“

„Co je s Billem?“ řekl Tomy.

„Dozvíš se to, starý. Na shledanou, Hedo.“

„Nepolíbíš mne, Jonny?“

„Až přijdu,“ odpověděl Jonny ve dveřích.

„Vy jste na mou víru ohava, Jonny,“ řekl Tomy Huxley, když s

ním sedal do jeho automobilu, „dřív jste byl k ní alespoň vlídný, ale

teď aby s vámi čert vydržel a ne taková prima ženská.“

Jonny hledal něco na rozvodné desce.

„Byl bych ti daleko vděčnější, Tomy, kdybys mi poradil, jak se jí

zbavit.“

„To nepůjde tak snadno, Jonny,“ kýval Tomy Kudlička

starostlivě hlavou, „to děvče z Útulku vám způsobí ještě neštěstí.“

Jonny vyjel s povzdechem.

„Už aby to bylo u konce,“ řekl, „víš, že Dick přepadne za týden

filiálku Národní v Doveru?“

„Až tam?“ divil se Tomy, „proč tak daleko?“

„Patrně myslí, že tady už jsme všecko vybrali.“

„Eh…“ řekl Tomy, „tady je toho ještě dost. Závidíte mu to

snad?“

„Trochu, Tomy. Mám tu věc v rozpočtu.“

„Aha,“ udělal Tomy Huxley, „to je ovšem něco jiného. Je docela

na místě, aby nám bylo Dicka líto. Neudělal už tři měsíce ani

pokladnu a bude asi mlít z posledního. Když vy mu na to skočíte…“

„Měl nedávno něco s kokainem, Tomy,“ řekl Jonny tvrdě,

„vyneslo mu to dost.“

„Já neříkám, abyste toho nechal k vůli němu. Kam teď jedeme?“

„Navštívíme několik známých a doporučíme jim, aby uložili v

Doveru nejméně po deseti librách.“

„Proč, Jonny, u šestatřiceti mučedníků?“

„Aby měl Dick co vybrat.“

„Proboha. Jak tomu mám rozumět?“

„Je to opatření, které nám přinese výhody, ať mluvil Bill pravdu

nebo ne, Tomy.“

„Když to říkáte, bude to asi tak. Ale kam to jedete, Jonny? Tady

je přece Mansions House.“

„Jak pak ne, hlupáku. A tamhle za tím rohem je Scotland Yard.“

„Brr,“ udělal Tomy Kudlička, „snad tam nejedete, Jonny?“

„Jedu právě tam, Tomy,“ kývl Jonny vážně, „chci ti ukázat, jak

Dick Scottie ostrouhá kolečka a policie se dopustí velké hlouposti.“

A zastaviv, zeptal se, je-li přítomen pan Mike Nugget.

7

Když Jonny odešel z kanceláře Mike Nuggeta, aby se opět

přidružil k Tomymu, čekajícímu úzkostlivě s vozem blíže nábřeží,

pravil inspektor Kerr:

„Konečně se na vás usmálo štěstí, pane. Křižák porušil zákon

Východní čtvrti.“

Myslel tím fakt, že Jonny udal Dicka Scottie s jeho plánem

oloupení Doverské banky.

„Začnou-li se udávat navzájem,“ usmíval se, hladě své kníry, „je

naše věc na dobré cestě a je naděje, že Křižáka konečně pořádně

dostanem.“

Mike Nugget však pohlížel oknem do dvora a neodpověděl.

Přemýšlel o pohnutce, která Jonnyho vedla k němu se špinavým

udáním na rtech.

Dělil je od toho celý týden. V tomto týdnu inspektor Kerr šlapal

na paty Dickovi a Mike Jonnymu. Kerr měl úspěch a přesvědčil se

dokonale, že povídání o Doverské loupeži není žádnou pohádkou.

Mike ani při největším vypětí sil neviděl Jonnyho dělat nic jiného,

než chodit do Útulku a podobně.

„Dick Scottie nepojede v sobotu do Doveru, pane,“ řekl Kerr

třetího dne Mikemu, „má reservovaný stůl po půlnoci v Alhambře.“

„Chytá se Jonnyho metod,“ odtušil Mike, „nic nevadí.“

A přemýšlel o něčem půl hodiny.

Ve čtvrtek toho týdne jel Jonny bezstarostně po deváté hodině

svým vozem nejkratším směrem od Burry Street k restaurantu

Piorinniho. Vedle něho seděla Marjorie Barthelemyová, stále ještě

rozpačitá nad svým svolením, že s Jonnym povečeří. A zatím co

seděli spolu nad svítícími poháry sektu, opírala Heda v domě v

Golwillské zahradě bradu o dlaně a dívala se do jednoho místa.

„Zabiju ho,“ říkala Tomy Huxleyovi, „och, ten bídák.“

„Jdi,“ uklidňoval ji Tomy, „má svou práci. Neblázni.“

Ale věděl, že už to dlouho neudrží a svolával na Jonnyho v duchu

trest boží.

Ve čtvrt na dvanáct se rozhodl, že se po Jonnym podívá a do půl

dvanácté byl pryč. Ve tři čtvrti přišel Dick Scottie v doprovodu

Lucianově.

„Chce mluvit s Jonnym,“ řekl Zrzek s podezřívavým pohledem,

„a když jsem mu natloukl do hlavy, že není doma, ptal se po tobě.“

„Dobrý večer, Hedo,“ pravil Dick Scottie.

„Ach, to jsi ty,“ řekla Heda nepřítomně, „Jonny je pryč.“

„Proč pak se nedivíš,“ vyjel Zrzek, „co tu chce?“

Heda povstala a vzdychla.

„Opravdu. Co chceš, Dicku?“

„Jsem tvůj starý kamarád, Hedo,“ odpověděl, „a Jonnyho nemám

příliš rád.“

Dick Scottie ztratil už dávno svůj panovačný tón a velitelské

posunky. Kromě toho měl nejlepší úmysl vybojovat svůj boj s

Jonnym chytřejším způsobem, než to zkoušel kdysi u starého

Higginse. Vařil pro Jonnyho cosi nestravitelného.

„Jdu pro tebe, Hedo. Vím, kde Jonny je. Můžeš mu to překazit

jednou provždy.“

„Slabá pomsta,“ řekl Zrzek prostoduše, „a Jonny vám ještě

nařeže, Scottie, že se mu pletete do rodinných záležitostí.“

Tomy byl pryč, a to byla chyba. Heda byla zaslepena vztekem.

„Kde je, Dicku? A s kým? S tou courou z Útulku, co? Ach…!

„Udusí se,“ řekl Lucian, „nevoďte ji nikam, Scottie. Způsobí

nesmírnou ostudu.“

„Luciane. Můj plášť. Ať mi dají můj plášť.“

Lucian pokrčil rameny.

„Dělej, co chceš. Co se týče mne, myslím, že je to hloupost.

Můžeš Jonnymu zrovna tak dobře vynadat, až přijde.“

O Hedu se jinak bát nemusel. A náhodou ho nenapadlo, že by

Dick mohl za svou službu požadovat protislužbu nebo něco

takového.

Inspektor Kerr čekal venku, poněvadž poslední čásek nespustil

svého svěřence téměř ani na hodinu s očí, a viděl tedy, jak vyšli ven

a usadili se do malého Hedina vozu. Zrzek něco vykládal, a to tak

hlasitě, že inspektor, přikrčený za nízkou podezdívkou plotu, mohl si

domyslet, o co asi jde. Heda byla hrubá a zlostná a někdy řekla

takovou věc, že se inspektor mimoděk poškrábal pod kloboukem.

„Čím více rámusu, tím lépe,“ myslel si, „začnou vytahovat

špinavé prádlo.“

A jelikož věděl, že Mike nebude daleko od Jonnyho a dalo se

předpokládat, že ti dva jedou za Jonnym, nechal je klidně zmizet.

Telefonoval do Scotland Yardu, aby se informoval, kde Mikeho

najde. Pak si dal Mikeho zavolat k aparátu v Piorinniho restaurantu a

vysvětlil mu zřetelně, co pozoroval.

„Myslím,“ pravil rozvážně, „že Dick právě vede Hedu na

Křižáka. Vypadá to choulostivě. Rozhodněte sám, je-li třeba se do

toho vmísit čili nic.“

Mike slíbil, že to rozhodne, zavěsil sluchátko a vyšel z budky.

Než se však k něčemu odhodlal, proklouzl mimo něj Tomy Kudlička.

„Halo,“ řekl Mike, ale Tomy se tvářil tak, jako by ho neviděl.

Do té doby byl Jonny zcela zaujat svou společnicí. Tomy ho

vyrušil patrně dosti nepříjemně. Odtáhl ho trochu stranou a něco mu

rozčileně vykládal. Jonny mávl několikrát nevážně rukou ve

vzduchu.

Mike tedy naladil tvář do úsměvu a vykročil.

„Víte o tom, Jonny,“ pravil, položiv mu ruku na rameno, „že

Dick Scottie právě vytáhl Hedu z vašeho domu?“

„Kam?“ otázal se Jonny prudce. Ale Mike pokrčil rameny.

„Kam jinam,“ vyjel Tomy, „než sem. Přišlo na má slova. Heda

vám zatopí, Jonny. Nevíte,“ obrátil se přátelsky k Mikemu, „kdy

přijdou?“

„Do pěti minut,“ řekl Mike ochotně.

„Hleďte se ztratit,“ dodal Tomy s moudrým výrazem.

Jonny se podíval na okamžik do země a pak zalétl pohledem k

Marjorii.

„Přines její plášť, Tomy. Pospěš.“

„Je to strachu,“ podivil se Mike upřímně.

Dívka měla trochu udivený výraz v obličeji, když jí Jonny

pomáhal oblékat, a Tomy byl přesvědčen, že ví, proč. Vyhledali

Jonnyho vůz mezi množstvím ostatních. Mike se na ně díval s

úsměvem, stoje v ozářeném vchodu.

„Good bye,“ volal na ně, když přejížděli mimo.

Tomy trůnil vzadu s ohrnutým límcem, sedě v nouzovém sedadle,

jako když tam nepatří. Jonny hnal vůz slušným tempem.

„Spěcháte?“ řekla Marjorie za chvíli, když už o tom byla

přesvědčena.

„Trochu, Marjorie. Musíte mne omluvit. Jde o využití

příležitosti.“

„Nevěděla jsem, že obchody mohou člověka vyrušit i v noci,

Jonny.“

„Někdy se to stává zejména v noci, Marjorie,“ odpověděl,

přehlížeje její podezřívavý tón, „k vám domů je dost daleko.“

„Teď už se nemusíte bát,“ vrčel Tomy.

„Chci vystoupit,“ řekla Marjorie, „zastavte, Jonny.“

„Nemůžete vystoupit, Marjorie,“ odmítl jemně, „leda až doma.“

Po třídě rovné jako šňůra Jonnyho automobil letěl něco k

sedmdesáti mílím. Pak se propletl několika uličkami kolem opatství a

zastavil. Tomy měl nos modrý od větru.

„Dobrou noc, Marjorie. A na shledanou. Vysvětlím vám to zítra

nebo pozítří.“

„Není to nutné, Jonny,“ odpověděla lhostejně, „sbohem.“

Jonny neřekl ničeho a uvedl vůz v pohyb. Poněvadž tempo jeho

jízdy nebylo o nic mírnější než předtím, projevil Tomy údiv.

„Kam letíte, proboha?“

„Mlč, Tomy. Mám důvodné podezření, že Flake je sama doma.“

„Ach…“ kývl stařík, „můžete mít pravdu. Hrr na ni, Jonny.“

Vystoupili poblíže Akacia Road a šli spěšně mírně klesající ulicí.

Když zatočili kolem rohu, Tomy se zastavil.

„Pozor,“ řekl, „tam někdo stojí.“

Byl to Dick Scottie. Měl ruce zastrčeny v kapsách elegantního

převlečníku a usmíval se, stoje pod lucernou v největším světle, jako

úmyslně.

Přišli pozdě. Dick Scottie, který projednal s Hedou všecko, co

potřeboval, nehodlal patrně dovolit Jonnymu, aby jednal s Gold

Flake.

„Hledáte-li svoji ženu,“ zavolal posměšně, „je už dávno doma.

Mám pozdravovat Flake?“

„Pozdravujte tisíc čertů v pekle, Dicku,“ odpověděl Jonny a

otočil se.

8

Jonny seděl u snídaně v hedvábném županu, když Bill přinesl

svou zprávu. Bylo poledne a Jonny vstával nedlouho předtím. Do

chvíle, než Lucian Billa ohlásil, Jonny studoval Hedu, jež stála u

okna s časopisem v ruce a kromě pozdravu neřekla ani slova.

Tomy se ukázal v pravý okamžik, aby Jonnymu připomněl, že

má-li něco s Billem, nemusí jeho žena o ničem vědět. A Jonny

schválně požádal Hedu o dovolení, může-li se vzdálit.

„Jdi, Jonny,“ řekla, „myslela jsem, že oba můžeme odcházet bez

dovolení.“

„Ovšem. I v noci a s lidmi, jako je Dick Scottie, Hedo.“

Zachytil krátký plamen v jejích očích a zapomenuv na

spravedlnost, sevřel pěsti v kapsách županu.

„Och, ty bídná.“

Ohrnula spodní ret, jak mívala ve zvyku, ale její výraz zůstal

klidný.

„Jdi, Jonny. Neříkal Lucian, že někdo spěchá, aby s tebou

mluvil?“

„Lucian je zvíře,“ zavrčel Jonny a bouchl za sebou dveřmi. Tomy

si musel znovu otevřít.

„Ta někde zatápí, Jonny,“ řekl na schodech, když ho dohonil,

„přemýšlejte o tom.“

Bill stál dole ve společnosti Zrzkově, tvrdý klobouk měl pošinutý

do týla a rozhlížel se po stěnách a po stropě.

„Protři si oči, Luciane,“ řekl Jonny se sevřenými zuby, „máš

Hedu na starosti. Připustíš-li nejmenší její styk s Dickem Scottie,

uříznu ti obě uši.“

„Tak ji vyhoďte a je to,“ pronesl Lucian bodře, „neřekl jste mi

včera nic o tom, že mám omezovat její osobní svobodu.“

„Zvíře,“ řekl Tomy, jemuž se tento titul zalíbil, „nenapadá ti, že

by bylo pohodlnější dopravit ji rovnou k Mikemu, aby žvanila?“

„Jdi nahoru, Luciane,“ pravil Jonny hrubě, „a otevři konečně

svou zabedněnou hlavu.“

Zrzek mrkal očima a krčil rameny na Kudličku za Jonnyho zády.

A přestal dělat svoje bezradné posunky, až když klopýtl o první

schod.

„Co chcete, Bille?“ otočil se Jonny, „peníze jste už snad dostal.“

Kluzký Bill vzal svůj klobouk do ruky. Tomy mu naznačil, že

Jonny není v přívětivé náladě.

„Jdu vám říci, Jonny, že Dick odjel ranním vlakem do Doveru.“

„Co na tom,“ odtušil Jonny, „nemám na tom zájem.“

Jonny nikdy neřekl, že má na tom zájem.

„Vyhoď ho, Tomy,“ řekl, mávnuv rukou, „chci telefonovat.“

„Sbohem, Bille,“ pravil Tomy a otevřel dveře, „kdyby měl Jonny

lepší náladu, neužil by možná tak surových slov. Je ti toho líto?

Táhni, pitomče. Kašleme na váš Dover.“

Bill vypadl, neodváživ se ani blýsknout očima.

„Kam budete telefonovat, Jonny?“

„Do Útulku a Mikemu.“

„Obraťte to,“ radil Tomy, „jsem si jist, že se dozvíte v Útulku

takové věci, že Mikemu vynadáte.“

„Jdi k čertu,“ řekl Jonny a zavolal Útulek.

„Slečnu Barthelemyovou, ano. Jste to vy, Marjorie?“

Tomy Huxley pozorně naslouchal.

„Ano, výborně. Nehněváte se, co, Marjorie? Děkuji vám.

Navštívím vás s vaším dovolením.“

„…ano, zajisté, Marjorie. To víte, obchodní záležitosti. Jak se

máte? Málo vyspala? Nu, to přejde. Jsem rád, že se vám to líbilo.

Sbohem. Na shledanou.“

Jonny položil sluchátko a strčil ruce do kapes županu.

„Dick tam nebyl, ani Heda, Tomy,“ řekl ulehčeně, „moje snídaně

asi vychladla.“

„Poslouchejte,“ zarazil ho Tomy, „chtěl jste přece telefonovat

Mikemu. Nechte ještě trochu vychladnout svou snídani.“

Jonny se zastavil.

„Ach, pravda.“

Tomy kýval hlavou a výraz jeho očí byl káravý.

Ale potom ztichl, poněvadž Jonny dostal spojení.

„Halo, Mike. Jste tam?“

Tomy vzhlédl opatrně po schodech nahoru.

„Mluvte tiše, Jonny. Máme nepřítele v domě.“

„Dick Scottie odjel dnes ráno do Doveru, Mike. Víte o tom?“

„Vím,“ odpověděl Mike na druhém konci drátu, „kdo vám to

řekl, Jonny?“

„Kluzký Bill. Máte tu čest ho znát. Je všecko připraveno?“

„Co je vám do toho, pro živého Boha?“

„Nic, máte pravdu. Jste mi zatraceně vděčen za moji službu.“

„Podle zásluhy, Jonny. Nechme toho. Nevyškrábala vám Heda

oči?“

„Pořád se na něco ptáte. Do toho zase vám nic není.“

„Sbohem,“ řekl Mike, „s vámi se nedá rozumně mluvit!“

„S vámi!“ odpověděl Jonny prudce, ale na hlucho.

„Buďte tak laskav a uklidněte se,“ řekl potom Tomy Huxley,

„nebo uteku. Neseberete – li se co nejdříve, zašije vás Dick do pytle

jako zajíce a Mike vás přetáhne holí. Já zmizím včas, buďte bez

starosti.“

Jonny přejel dlaní čelo.

„To přejde, Tomy. Jsem jen trochu nervosní.“

„Chraň vás Bůh. Vyžeňte si to nějak z těla.“

Tou dobou Mike ve Scotland Yardu pořád ještě držel ruku na

sluchátku ve vidlici a díval se zamyšleně před sebe. Inspektor Kerr

stojící vedle něho měl v očích otázku.

„Křižák myslí, že Scottie odejel dnes ráno, Kerre.“

„Není to pravda, pane. Kdo mu to namluvil?“

„Právě o tom přemítám. Pochází to bezpochyby přímo od Dicka

Scottie.“

„Hm…“ udělal inspektor.

Mike se tahal za ucho celých pět minut.

„Oba mají své plány, Kerre. Čert ví ale, jaké. Poraďte mi, co s

tím.“

„Nechte to tak, pane,“ odvětil Kerr bezprostředně, „je jisto, že

jdou proti sobě. Kulisami je Doverská filiálka. Zůstane-li jeden na

bojišti, máme ušetřenou práci přibližně do poloviny.“

„To nejde, Kerre,“ zavrtěl Mike hlavou.

„Proč by to nešlo?“

Ale Mike neodpověděl a inspektor Kerr si šel sednout na své

místo trochu uraženě.

Toho dne volal Mikeho také Dick Scottie. Oznamoval, že Heda

by chtěla promluvit na policii o Křižákovi vážné slovo. Když o tom

Mike inspektora informoval, Kerr se rozpustile zašklebil.

„Znamenitě. Patrně dostala na svého miláčka důkladný dopal

Dickovým přičiněním. Co Jonny?“

„Jonny byl trochu nervosní, když se mnou mluvil. Mám dobrý cit

pro něco takového.“

„Jinak řečeno,“ pravil Kerr, nepřestávaje se šklebit, „chce-li Heda

promluvit, je Křižák až dole. Zdali pak se dostane v Dartmooru na

tutéž celu, jako byl?“

Inspektor Kerr také pochopil, proč telefonoval Dick Hediným

jménem a proč si to neobstarala ona sama. Velký Křižák ji hlídal,

aby mu nevpadla do zad.

„Skutečně, pane,“ řekl zamyšleně, když už byl Mike ve dveřích,

„kdybych byl Křižákem a Heda mne začala udávat ze starých hříšků,

věděl bych jen jedno východisko ze své situace.“

Mike se otočil s úsměvem.

„Jaké, Kerre?“

Inspektor zdvihl ruku určitým způsobem a pohnul ukazováčkem.

Mike se zasmál nahlas.

„Na vraždu ženy a policejního úředníka je u lidí Křižákova druhu

jedině rozsudek smrti, Kerre.“

„Právě,“ odvětil inspektor, „Dick Scottie chce Křižáka k něčemu

takovému dohnat.“

„Ano,“ řekl Mike, „může být. Je vsak možné také něco jiného.“

Jestliže však měl Mike toho dne starosti takového druhu, že

odložil i rozmluvu s Hedou, nebyl na tom Jonny o mnoho lépe. Činil

své přípravy a byl s nimi už hodně daleko, když se Mike teprve

rozhodoval, co učiní. Dick Scottie se rovněž k něčemu chystal.

Bill přinesl Dickovi zprávu, že Jonny, Tomy a Lucian jsou v

domě v Colwillské zahradě. Dick to přijal se spokojeným výrazem.

„Dobrá, Bille,“ řekl, „dávej pozor tady okolo. Mám nějakou

zahradnickou práci a byl bych nerad, kdyby mne někdo rušil.“

„Má zájem na něčem jiném,“ dodal na adresu Gold Flake, „a sice

na tobě. O tebe se dnes bude jednat, miláčku. To je Jonnyho dnešní

podnik, při němž bude i Jonny, i Tomy, i Lucian. Dover bude náš a

Jonny rovněž.“

V saloně Dickově, jenž se nalézal v prvním patře jeho vily, byl

velmi příhodný balkon. Dick na něj nastavěl několik stromků a řadu

poliček s květináči a upravil si tak rozkošné hnízdečko, do nějž

postavil židli. Pak si na ni sedl, a když opět vstal, prohlásil, že může

vidět po místnosti docela dobře a že je spokojen.

„Nestůj příliš blízko něho, Flake,“ radil jí, „až bude s tebou

hovořit. Nemohu říci napřed, jak to bude vypadat. Nepovede-li se to,

je tu ještě Heda. Jonny je chytrý ďábel.“

Flake na to neříkala ničeho. Seděla, opírajíc hlavu bílou rukou a

sledovala ho vážnýma očima.

Jogg byl v Doveru, Radley a Hrbáč rovněž. Kromě toho ještě

několik lidí. Ale že Jonny tam vyslal také svou slavnostní deputaci, o

tom Dick nevěděl.

Tomy se vydal do Akacia Road brzy po poledni, aby vyšetřil a

připravil půdu. Nepochyboval ani okamžik o tom, že až se Dick

vrátí, bude bez ženy.

„Kdybys ji dostal k nám, Tomy,“ řekl mu Jonny na rozloučenou,

„byla by to určitá výhoda. Promluvila by buď dobrovolně, nebo

bychom ji už nevrátili. Ale patrně se ti to nepodaří. Gold Flake je

dáma, která si ještě pamatuje, že gentleman má navštěvovat dámu a

ne obráceně.“

„Uvidíme,“ řekl Tomy sebevědomě.

Shledal v Dickově domě příznivé okolnosti. Dick Scottie se sice

šklebil za svými květinami na balkoně, ale Tomy o tom nevěděl. Ve

vile byla jen Flake s Billem, jenž se tvářil poněkud vzdorovitě a

prohlašoval, že si dá dobrý pozor a že je tu proto, aby Křižák

nemluvil s Flake nic, co nemá.

Když se Tomy vracel, jel středem města a koupil asi troje

nejnovější vydání denních listů. O Doveru tam ještě ničeho nebylo.

„Stane se to odpoledne,“ usoudil a jel rovnou do Colwillské

zahrady. Na podezdívce plotu seděl inspektor Kerr jako zedník o

polední přestávce a vypouštěl v malých přestávkách kouř z krátké

dýmky.

„Jak se máme, Tomy?“ kýval vesele, „a co děláme?“

„Projíždíme se na sluníčku, inspektore,“ odpověděl Tomy,

„nechcete, abych vás svezl?“

„Děkuji. Mám tu co dělat.“

Tomy se na něj díval a škrábal se za uchem.

„Budete tu dlouho?“

„Jak Bůh dá, Tomy.“

„Eh…“ řekl stařík, vcházeje do domu, „je tu hezký vzduch z těch

zahrádek a velmi malá frekvence. Vilová čtvrt. Vybral jste si dobře.

Na Burry Street byste neseděl tak pohodlně.“

„Vypadá to, jako by se sem Jonny přestěhoval k vůli mně,“ řekl

inspektor přemítavě, „tady není zlá služba.“

Tomy byl zvědav, co tomu říká Jonny, poněvadž inspektor mohl

docela mrzutě překážet. Ale Jonny neříkal ničeho. Seděl pohodlně v

hale, navléknut v elegantním sportovním oděvu a četl nějaké noviny.

Heda byla uzavřena ve svém pokoji a Lucian vypadal jako Cerberus.

„Halo, Jonny. Víte o tom čmuchálkovi venku?“

„Zajisté, Tomy. Sedí tam docela veřejně. Neházejí mu

kolemjdoucí almužnu?“

„Ne. Je příliš tlustý a má příliš taškářský obličej, než aby budil

soucit. Co s ním budeme dělat?“

„Odvezu ho,“ řekl Jonny, „co jsi pořídil v Akacia Road?“

Tomy hodil klobouk na stůl, řekl všecko do podrobností a byl

pochválen.

„Nyní vytáhni velkou limousinu, Tomy, kdyby snad náhodou

chtěla Flake jet mermomocí na výlet.“

Tomy se zašklebil a slíbil, že to bude do pěti minut.

„A inspektor?“

„Jdi, Tomy. To je moje starost.“

Když Tomy vyměňoval oba vozy, vyklepal inspektor Kerr svoji

dýmku a sledoval ho se zájmem. Tomy na něj často potměšile mrkal,

ale inspektor neřekl ničeho.

„Jonny pojede pryč,“ řekl konečně Tomy, když už s tím byl

hotov, „sežeňte si taxametr.“

Kerr věděl jednak, že silná limousina nechá každý taxametr

daleko za sebou. Řekl tedy, že toho neučiní. Za druhé věděl, kam asi

Jonny pojede, o tom však se nezmínil ani pohledem.

„Poctivý inspektor sedí na zídce,“ pravil, „a darebáci se vozí na

výlety každou chvíli jiným automobilem.“

„Tady nejsou žádní darebáci v okolí, inspektore,“ odvětil Tomy s

úšklebkem.

„V okolí vašeho domu ne,“ řekl Kerr klidně, schovávaje svoji

dýmku, „jsou pouze ve vašem domě. Kam pojedete?“

„Tak. Zeptejte se Jonnyho.“

Jonny na sebe nedal dlouho čekat. Když vyšel, rozhlédl se a

vypadal, jako by se o Kerrově přítomnosti dozvěděl teprve nyní.

Pozdravil srdečně a inspektor zdvořile poděkoval. Pak odejeli a Kerr

opustil beze spěchu svoji zídku.

„Jeď do titulku, Tomy,“ řekl potom Jonny.

„To nemyslíte vážně,“ namítl stařík s nechutí.

„Úplně vážně, Tomy. Je času dost. Dick se nevrátí před půlnocí.“

„Zprávy z Doveru nečekáte?“

„Tentokrát ne. Nezáleží mi mnoho na tom, jak se to tam povede.

Tady je to důležitější.“

Jonny měl totiž několik míst, kam si dával posílat telegramy od

případu k případu. Tomy o některých věděl, o některých nikoli.

Zastavil na místě, na kterém Jonny obyčejně zastavoval, aby

zbývající kus k titulku došel pěšky.

„Počkám na vás?“

„Zajisté. Přijdu brzy, Tomy.“

„Jen aby,“ řekl Tomy a zatáhl brzdu.

Jonny přešel ulici, zahnul opačným směrem a po stu krocích

položil ruku na kliku u dveří Marjoriina království. Za takových

okolností mu vždycky trochu tlouklo srdce, a tentokrát ještě o něco

více. Marjorie mohla přemýšlet o jeho podivném chování minulé

noci, nebo se mohlo stát i mnoho jiných věcí.

Za dvojitými skleněnými dveřmi našel několik starých lidí, kteří

porůznu seděli, čtli, pracovali nebo hovořili. Marjorie tu nebyla, ale

jeden zrak svítil více než ostatní. Náležel starému vousatému Joemu.

„Bůh pozdrav, Jonny,“ řekl stařec, belhaje se mu vstříc,

„Marjorie je na zahradě, jestliže ji hledáte.“

Jonny rozdal několik vlídných úsměvů, než se k Joemu docela

obrátil.

„Nenesu dnes nic, přátelé,“ dodal omlouvavým tónem, „měl jsem

přílišný spěch. Příště to napravím.“

„Tomu vašemu spěchu je dobře rozumět, Jonny,“ řekl Joe, kývaje

hlavou, „ptal se tu po vás někdo.“

Jonny přistoupil ke klavíru a přejížděl po něm dvěma prsty.

„Kdo, starý,“ pravil, pohlížeje na klávesy.

„Brnkejte víc, Jonny, ať nás neslyší. Byl tu Mike.“

„Zatraceně,“ řekl Jonny.

„Byl tu. S tím se nedá nic dělat. Hučel do Marjorie půl hodiny a

pak se dal do mne.“

„Do vás?“

Joe přisvědčil, ťuknuv svou holí do země.

„Vytahoval ze mne něco o dětech. Což já vím? Nechal jsem toho

už dávno.“

„Co jste mu řekl, starý?“

„Nic.“

„Nic o Essexu?“

„Ne.“

„O Gold Flake?“

„Ani zrnko. Ale zdálo se, že mu stačí, když se dozvěděl, o co se

zajímáte.“

„O dítě lorda Astora?“

„Ne zvlášť. O děti vůbec, víte. Policie je prevít, Jonny.

Jonny potom odešel bez úsměvu kuchyní do zahrady, jež vlastně

byla parodií na zahradu, protože byla maličká, slunce do ní málokdy

přišlo a okolní vysoké domy ji tísnily.

Dřevěná vrátka trochu vrzla, ale Marjorie se neotočila. Seděla na

lavičce, na které už jim s Jonnym uběhla mnohá chvilka, držela

nějaké vyšívání na klíně a dívala se na druhou stranu.

Jonnymu přeběhlo něco nepříjemného po zádech. Marjorie byla

zamyšlena.

Zavolal ji jemně a pak teprve obrátila svůj hezký obličej k němu.

I na tuto dálku viděl Jonny na její tváři stopy slz, ale nikoli svým

zrakem.

„O čem přemýšlíte, Marjorie?“

„O vás, Jonny.“

Přistoupil blíže, snaže se o úsměv. Posadil se vedle ní a vzal její

ruku do své.

„Něco vám chybí, děvčátko?“

„Ano, Jonny. Mnoho věcí.“

„Tak,“ řekl lehce, „vynasnažíme se, abychom vám je opatřili.“

„To nepůjde, Jonny.“

„Proč by to nešlo?“

„Protože to záleží příliš na vás.“

„To je trochu divná řeč, Marjorie,“ odvětil, pustiv její ruku a

dívaje se do země, „jestliže to záleží na mně…“

Myslel na Mikeho se záští v srdci. Tato zahrádka byla jediným

koutkem, kde pociťoval něco, co mu bylo velmi vzácné, totiž klid. A

Mike otevřel hráze zvenčí.

„Co vás bolí, Marjorie?“ ptal se znovu.

„Vaše obchody, Jonny,“ řekla prudce, „nevěřím jim. Můj Bože, v

Londýně je tolik takových věcí…“

„Jakých věcí?“

Pořád nevěděl, kudy z toho ven. A Marjorie na něm viděla tak

málo překvapení nad její náladou, že se cítila zoufalou. Přiznával se

svou malomyslností.

„Co máte s policií, Jonny?“

„S policií?“

„Ano. Nepřemýšlejte.“

„S policií? Nic. Co bych měl?“

„Ale ten detektiv se tak divně usmíval, když o vás mluvil.“

„Co mluvil?“

Jonny vyjel prudce, že ji až polekal.

„Co mluvil, u čerta, Marjorie? Nemá co mluvit, ten hloupý

Mike.“

„Mike?“

„Mike Nugget, ano. Bursovní, bursovní…“

„Mlčte, Jonny. Byl to detektiv. Joe to říkal.“

Jonny zdvihl ruce do výše.

„Joe!“ zvolal, „ještě Joe. Čert ho vezmi. Jsou to blázni,

Marjorie.“

Ale Marjorie se otočila k němu celým tělem a položila své malé

ruce na jeho.

„Jonny,“ řekla, pohlížejíc mu zblízka do očí, „každý muž se

někdy dopustí chyby. Vím trochu, jak to chodí na bursách a

podobných hrozných ústavech. Nebyl některý váš obchod šťastný?“

„Marjorie…“

„Mlčte, Jonny, prosím vás. Jste v úzkých, vím to. Uzavřel jste

špatný obchod a chybí vám peníze. Dopustil jste se podvodu, abyste

to kryl. Teď vám hrozí zatčení.“

„Hrome,“ řekl Jonny, poděšen její logikou.

„Hledají vás, Jonny. Ale snad se můžete ještě zachránit.“

Jonny cítil, že tlak jejích rukou se zvýšil.

„Mám trochu peněz, Jonny. Půjčím vám je. Až se vám povede

lépe… a nepovede-li se… vždyť je to lhostejné, Jonny…“

Pak Jonny učinil nějaký nerozvážný pohyb a dal se na útěk přes

zahradu a přes kuchyni. V přední místnosti zlomil berlu jakési

babičce a převrátil tři židle.

Ani Tomy ho nečekal tak brzy a hlavně tak rychle. A Jonny

přinutil svého řidiče k jízdě ještě dříve, než se starý Joe přesvědčil, že

Jonnyho opravdu nikdo nehoní.

„Jsem darebák, Tomy,“ opakoval Jonny stále, „jsem úžasný

darebák.“

„To je známá věc,“ odtušil Tomy, „jak to, že vám to teď leží v

hlavě?“

„Políbil jsem Marjorii, Tomy. Ach, kdybys věděl…“

„Políbil jste Marjorii? To jste tedy darebák.“

Jel a díval se pečlivě na cestu.

„Je to chudinka, která si to od vás nezaslouží, Jonny. Neříkám

nic, když se vaše darebáctví týká Hedy. To je otužilé děvče. Ptal

jsem se jí jednou, kdy, kde a kdo ji po prvé políbil. Nevěděla, protože

už je to velmi dlouho. Ale říkáte-li hrr do toho, co se týče té maličké

z Útulku…“

K Akacia Road byl hezký kus cesty. Tomy ujel přes polovičku,

aniž by se jen jednou na Jonnyho podíval. Ale Jonny o to nestál.

„Tomy,“ řekl potom, „nezapomněl jsi na nic, co máš dělat?“

„Ne,“ odvětil Tomy Huxley krátce.

„Jeď, Tomy. Hrabeš se příliš pomalu.“

Tomy Huxley šlápl na plyn. Silný motor reagoval okamžitě.

„Tak je to, Jonny. Gangster je hloupý název. Ale jestliže už vám

tak říkají, nepatříte do Útulku.“

„Je to pravda, Tomy,“ řekl na to Jonny bez melancholie, „zajeď

přímo k domu.“

Tomy slíbil tak učinit a Dick Scottie, spatřiv je, našrouboval

dusítko na hlaveň svého revolveru.

9

Křižákova limousina ztichla před vilou Dicka Scottie pět minut

po čtvrté hodině. Bill stál venku s rukama v kapsách a nehýbal se.

Tomy vystrčil hlavu z okna a něco obsažného říkal. Jonny vystoupil

a vešel do zahrady. Bill se obrátil a kráčel beze slova za ním.

Když zmizeli v domě, začal Tomy vylézat od volantu s výrazem

člověka, který má dobrý úmysl protáhnout si trochu údy. Ale místo

toho spráskl ruce. Odněkud se vynořil Mike Nugget krokem více než

rychlým.

„Nebesa,“ řekl Tomy překvapeně, „kde se tu berete?“

„Nejste rád, Tomy?“

„To je otázka. Nemám příčiny, pro kterou by mi váš zjev byl

obzvláštním potěšením.“

Mike neztrácel zbytečně času. Než Tomy dokončil svou větu, byl

v zahradě.

„Kam jdete?“ řekl stařík zlostně, pospíchaje za ním.

„Dovnitř,“ odvětil Mike, neotočiv se, „čekal jsem, že přijedete s

pohřebním vozem. Nemáte-li ho s sebou, není mrtvola na místě.“

„Čí mrtvola?“

Tomy ho chytil vzadu za kabát.

„Křižákova. Pusťte mne, vy hlupáku.“

Vyletěli nahoru po schodech. Tomy zrovna tak rychle jako Mike,

ačkoli byl téměř dvakrát tak starý.

Mike věděl dobře, jak se v tomto domě má procházet. Našel

pravé dveře a vstoupil rázně dovnitř, následován Tomym, jenž měl

ústa pootevřená.

Byl to velký salon s balkonem. Na couchi u zdi seděla, pololežíc,

Gold Flake ve velmi malebné posici. Asi tak v prostředku stál dlouhý

Jonny, držel Kluzkého Billa za límec před sebou směrem k balkonu a

něčemu se zlostně smál.

Mike se zastavil.

„Halo, Jonny,“ řekl rozpačitě, „našel jste ho tam?“

„Ještě ne,“ odpověděl Jonny, „ale je tam docela jistě. Kdybych si

byl nevšiml, že sem běžíte, byl bych tam už střílel v sebeobraně.“

„U všech svatých, Jonny,“ řekl Tomy Kudlička, „snad není ten

neznaboh na balkoně?“

„Obklopen růžemi,“ přikývl Mike starostlivě, „je to poeta. Se

svou sebeobranou dejte pokoj, Jonny. V podobných případech

vyšetřující soudce neuznává žádné sebeobrany.“

„Avšak…“ řekl Tomy.

Mike ho zarazil posunkem. Usmál se na Gold Flake, která se

tvářila chladně a nevšímavě a řekl jí:

„Chtěl bych mít vaše nervy, Flake. Dick je na balkoně, co?“

Neodpověděla. Pouze otočila hlavu ještě více na stranu s

pohrdavým výrazem.

„Vyssajte ho ven, Mike,“ řekl Jonny, nepouštěje pro všecko Billa,

který byl němý překvapením, „vás poslechne daleko raději než mne.“

Mike se dal na pochod k balkonu, ale Dick Scottie mu vyšel

naproti, maje dosti času, aby uložil zbraň do jedné kapsy a dusítko do

druhé. Usmíval se přívětivě.

„Zaléval jste květiny, Dicku?“ ptal se Mike.

„Ano. Jedna mi chtěla v tom horku zvadnout.“

„To měla být ta vaše, Jonny,“ otočil se Mike.

„Děkuji vám,“ řekl Jonny chladně a odstrčil nejemně Billa od

sebe.

„Nebude z toho nic, pánové a dámy, co? Ať je to co chce.“

„Nebude,“ řekl Tomy, rozhodiv rukama, „škoda.“

Mike se posadil do nejbližší židle a ukázal na ostatní.

„Jako doma, pánové. Mám zde v kapse čerstvé zprávy z Doveru.

Teprve se tisknou a budete je mít tedy z první ruky. Koho to

nezajímá, může odejít.“

Gold Flake se zdvihla. Mike ji s úsměvem sledoval.

„Ale vy tu zůstanete, pánové, není-liž pravda?“

„Zůstanou,“ řekl Tomy, „poněvadž jsou zvědavi, co myslíte

vlastně svou poznámkou o Doveru.“

„Ach, vy nevíte?“ otočil se Mike překvapeně, tahaje listiny z

kapsy, „myslel jsem…“

Dick Scottie kroutil dokonale nechápavě hlavou. Ale klopil oči,

poněvadž Mike dovedl rozeznat pravý zájem. Jonny se díval klidně.

„Sešli jsme se velmi hezky,“ pokračoval Mike, „za roztomilých

okolností. Kdysi jsem měl čest zachránit váš život, Dicku, když už

Jonnyho olovo bylo tak říkajíc na cestě v kavárničce toho poctivce

Higginse. Dnes jsem neméně šťastně uvaroval před úrazem

Jonnyho…“

„Zachytil jste ho, když padal se schodů?“ otázal se Dick Scottie

zvědavě.

„Zachytil ho ještě dříve, než padl,“ podotkl Tomy, usedaje na

místo, jež Flake opustila, „a proč se schodů, Dicku?“

„Pokračujte, Mike,“ řekl Jonny.

„Tenkrát jste se prali, aniž jste ještě dobře věděli, oč.

„Vida,“pravil opět Tomy, „zachází s vámi jako s uličníkem,

Jonny.“

Jonny si někam usedl, po něm Dick. Mike nereagoval na Tomyho

poznámku.

„Dneska se vám zdá, že máte příčinu, pro kterou se perete. Ale

nikdo neví lépe než já, že jste na velikém omylu.“

„Především se nepereme, Mike,“ řekl Dick Scottie, „co vás to

napadlo? Není proč.“

„Vám se zdá, že je,“ odtušil Mike klidně, hodiv nohu přes nohu a

poklepávaje prstem na listiny, „o dítě lorda Astora.“

„K smíchu.“

„Nikterak. Koluje pověst o jakési manipulaci s tímto dítětem,

která je velmi výnosná. Její tajemství je prý v rukou Jonnyho. Vy,

Dicku, nevíte o tom ani o vlas více, než to, co jsem právě řekl.

Vsadím se s vámi o všechno na světě. Nevím, kdo vám namluvil, že

Flake by vám mohla ukázat, jedním prstem, kde to baby je. Ale já

vám pravím, že je to nesmysl. Finanční výnos je velmi

problematický. Nechte Jonnyho volně promluvit s Flake, Dicku.

Ručím za to, že se stejně ničeho nedozví. Kromě toho se přestanete

vydávat v nebezpečí, že vás Jonny navrtá nebo obráceně, protože to

pro vás tak jako tak nebude nic příjemného v následcích.“

„Jonny nebude mluvit s Flake,“ řekl Scottie, „uvidíte, že ne,

Mike.“

„Nechme to na pozdější dobu,“ odtušil Jonny, „chcete snad ještě

něco, Mike?“

Mike pokrčil rameny.

„Přiděláváte mi zbytečnou práci, hoši. Promluvme si tedy o

Doveru.“

„Co má pořád s tím Doverem,“ řekl Tomy, „stalo se tam snad

něco?“

Mike se nerozčilil. Nehnul dokonce ani brvou, nýbrž rozevřel

klidně svoje papíry.

„Filiálka Národní banky v Doveru byla dnes odvážně přepadena

tlupou mužů,“ řekl přednáškovým tónem, „drzá a nevídaná smělost.“

„Aj,“ řekl Dick Scottie, „opravdu?“

Jonny se na něj podíval zdola nevysvětlitelným pohledem, ale

Dick toho nepozoroval.

„Přepadení,“ pokračoval Mike, „se událo ve chvíli, kdy většina

úředníků byla již pryč za polední přestávky. Pouze několik jich

obsluhovalo menší počet starších lidí, kteří přicházejí pravidelně

tohoto dne v měsíci, aby si vyzvedli část úspor. Toho dne se

vyplácení záhadně zdrželo až přes polední dobu.“

„Byla to machinace těch lupičů, co?“ ptal se Dick Scottie

zvědavě.

„Bezpochyby,“ Mike nahnul hlavu na stranu a zdvihl spodní ret,

„tlupa mužů vtrhla do haly a…“

Zamyslel se a listoval v papírech.

„Pardon. Zapomněl jsem na jednu maličkost. Policie byla

varována. Zpod pultů vyskočili strážníci a vypořádali se s tou tlupou

na místě.“

Dick Scottie vyletěl ze své židle.

„Co pravíte, u sta hromů?“

Mike se na něj ostře podíval. Dicku Scottie klesly ruce.

„Ale výborně,“ dodal zlomeně, „gratuluji.“

„Děkuji,“ odvětil Mike s úsměvem, „byla to vaše tlupa, Scottie.“

„Moje? K smíchu.“

„Nechte se informovat do podrobností, Dicku,“ řekl Mike s

nelibostí, „především jakýsi Jogg byl zastřelen na místě, protože se

příliš oháněl něčím zakázaným.“

„Bůh mu dej lehké odpočinutí,“ pravil Tomy zbožně, „zemřel v

plném rozkvětu své záslužné práce.“

Dick Scottie byl bledý až po kořínky vlasů.

„Dále,“ řekl Mike ledově, „Mac Hrbáč unikl.“

„Přece jeden, Dicku,“ podotkl Tomy soustrastně.

„Radley a ostatní byli zatčeni.“

Dick Scottie se konečně vzpamatoval.

„Pracovali na vlastní pěst,“ pokrčil rameny, „je to jejich

odpovědnost.“

„Co vás napadá, Dicku. Poslal jste je tam vy.“

„Já? Kdo to řekl?“

Mike se zašklebil na celé kolo.

„Jonny Carne,“ odpověděl, „celý týden napřed.“

Dick Scottie zavrávoral. Práskač v podsvětí Londýna! Bídný

udavač!

„Je to pravda?“ obrátil se těžce.

„Je, Dicku,“ pravil Jonny klidně, dívaje se na něj pozorně.

„Je to lež,“ vybuchl Dick Scottie, „hloupá, mizerná lež.“

„Dostaneme něco z Radleye,“ odtušil Mike, „poněvadž bude

vyslýchán podle pravidel třetího řádu. Maca Hrbáče chytnem co

nevidět. Je snadno k poznání. Nedělejte nám zbytečné obtíže, Dicku,

a daleko neutíkejte. Jakmile se Radley podřekne, pošlu pro vás

constabla.“

Dick se opět posadil s nuceným úsměvem na rtech, ale s ohněm v

očích. Tomy neříkal nic, protože věděl, že to není ještě všecko, a tak

bylo chvíli slyšet jen šustění papíru v Mikeových rukou.

„Když to bylo skončeno,“ pravil po chvíli Mike zádumčivé,

„nastal klid, policie rozehnala zevlouny, a stařečkové, roztřesení

strachy, mohli dostat své vklady, poněvadž se vykázali vkladními

lístky a podobně. Úředníkům se prý třásly ještě ruce po této příhodě.

Pak jeden z vetchých stařečků, který počítal své dvě libry mezi

dveřmi tak dlouho, až bylo všude dostatečné ticho, vytáhl z šosu

bouchačku a ostatní – byla mezi nimi také jedna babička –

následovali jeho příkladu. Do čtvrt hodiny nezbyl v bance ani

halfpenny a na dveřích zevnitř byl namalován bílý kříž.“

„Jděte,“ řekl Jonny překvapen.

„Ano,“přisvědčil Mike vážně, „to byla zas vaše tlupa, Jonny.“

„Kdo vám to řekl?“

Mike uvažoval.

„Nikdo,“ odpověděl dle pravdy, „leda vy sám. Bílý Kříž je vaším

znakem.“

„To se vám zdá,“ odtušil Jonny lehce.

„Zřejmě se mu to zdá,“ kývl Tomy, „Bílý Kříž už nám natropil

mnoho nepříjemností. Nemám pravdu, Jonny?“

Dick Scottie svíral nepokrytě pěsti.

„Kořist padla do Křižákových rukou?“

„Zdá se,“ odpověděl Mike.

„Proklatě,“vyrazil Dick hrozivě, „proč ho nezatknete, Mike, u

čerta?“

Tomy měl tolik drzosti, že se zasmál.

„Koho, Scottie?“

Dick ukázal třesoucí se rukou.

„Koho? Nedělej ze sebe blázna, Tomy. Jonny Carne a Křižák

jsou jednou osobou. Což to nevíte, Mike, u sta hromů?“

„Tuším to,“ odpověděl Mike, „buďte kliden, Scottie. Křižák

nezůstane dlouho za vámi.“

„On to tuší,“ křičel Dick Scottie, „jak jste opatrný, Mike. On to

tuší.“

Byla to nevýhoda policie, jež mohla zakročit teprve tehdy, když

měla v ruce nezvratné důkazy, že nebude nikomu ublíženo. Jonny se

usmíval, poněvadž si toho byl dobře vědom. Ale jestliže někoho

dostala, dostala ho pořádně. To věděl zase Mike.

„Klid, Scottie. Nepovykujte v tak vážném domě. Oželte s klidem

Doverské peníze. Křižák je vrátí zanedlouho.“

„Myslíte?“ řekl Tomy zasněně.

„Ovšem. Mám proti němu korunního svědka, jenž poví, co ví, a

ví toho hodně.“

„Neznám sice toho vašeho Křižáka, Mike,“ pravil Tomy, lehce

zblednuv a pohlížeje na Jonnyho, „ale co je to za korunního svědka?“

Jonny se tvářil naprosto netečně. Mike pohnul lhostejně hlavou.

„Je to jistá Heda, Tomy, a je k tomu pevně odhodlána.“

„Nesmysl,“ řekl Jonny.

Tomy Kudlička se díval na Dicka Scottieho a v jeho očích byla

vražda.

„Popud jde z této strany, co?“

„Zajisté,“ přisvědčil Mike nenuceně.

„Zrada za zradu,“ vrčel Dick Scottie.

Tomy Kudlička se vyplivl bezohledně na drahocenný koberec.

„Hrr do toho, Mike,“ řekl, „to se nás netýká.“

„Uvidíme, Tomy,“ Mike se velmi příjemně usmíval, „zítra

dopoledne přijdu k vám. Poproste Hedu, aby na mne laskavě čekala.“

Jonny povstal. Zdvihl ruce do výše a protáhl se.

„Půjdem, Tomy. Z Hedy nevytáhnete nic, Mike. Ručím vám za

to.“

„Dejte na něj pozor,“ varoval Dick Scottie, „má celou noc k

tomu, aby Hedu umlčel.“

Jonny pokrčil rameny.

„Jste blázen, Dicku. Vaše dny jsou sečteny. Moje nikoli.“

Dick Scottie se křečovitě zasmál.

„Čert vás vezmi, Jonny. Heda už vás dostane do slepé uličky.

Stane-li se jí do rána něco…“

„Nic,“ pravil Mike tak určitě, že se na něj Tomy nedůvěřivě

zahleděl.

„Stane-li se, vy o tom budete vědět,“ rozloučil se s nimi Jonny.

10

Sotva sešli dolů a vsedli do vozu, Tomy pronesl mínění, že Heda

musí do rána zmizet.

„Hloupá věc, Jonny,“ šklebil se mrzutě, „ale není vyhnutí.“

Jonny mlčel.

„Dejte se do toho, Jonny. Lepší taková nepříjemnost, než řada

jiných s Mikem.“

Vyjeli z Akacia Road a Jonny stále neřekl, o čem uvažuje. Tomy

byl roztržitý a často houkal bez příčiny.

„Dlouho se nemůžete rozmýšlet, Jonny. Musí zmizet, povídám.“

„Ano,“ řekl Jonny konečně, „na několik dní. Nemluv a jeď.“

„Na několik dní? Bylo by lépe snad jednou provždy, Jonny,

ačkoli je to dobrá holka. Jakou chcete hledat cestičku? Jiná než do

nebe není, rozumí se.“

„Jiné není pouze zdánlivě, Tomy. Dovedu to už nějak zařídit.“

„Bez revolveru nebo provazu?“

„Ano.“

„Máte na všecko své zvláštní metody, Jonny,“ řekl Tomy,

škrábaje se na hlavě, „dovedl byste se Hedy zbavit bez újmy na jejím

tělesném zdraví a tak dokonale, aby vám už nikdy nepřekážela ani u

Mikeho, ani u toho děvčete z Útulku?“

„Velmi snadno, Tomy.“

„Pak jste báječný chlapík nebo snílek. Kam pojedu?“

„Domů, Tomy.“

Jonny začal přemýšlet a jeho šofér se celých pět minut

vyznačoval rovněž hloubavým výrazem.

„Jonny,“ řekl potom, „je moudré věřit tomu šibalovi Mikemu, že

přijde až zítra dopoledne?“

„Velmi moudré, Tomy. A nech už těch otázek.“

„Nechám,“ pravil Tomy umíněně, „ale Heda musí pryč, nebo je s

vámi konec.“

Nebylo mu odpověděno. Dovedl tedy vůz až do Colwillské

zahrady mlčky.

„Co dělá Heda,“ zeptal se Jonny Luciana, hned jak vystoupil.

„Nic, co nemá,“ odpověděl Zrzek, „ale seznal jsem, že je to tvrdá

povaha. Neodpoví vám, kdybyste jí sebe víc nadával.“

Jonny kráčel nahoru po schodech, rozkázav Tomymu, aby

ponechal velkou limousinu venku.

„Kam se pojede, Tomy?“ ptal se Lucian se zájmem.

„Patrně povezeme paničku na letní byt, Luciane,“ odpověděl

Tomy, „nevím to sice ještě dobře, ale můžeš se na to připravit.“

Lucian nebyl zase tak příliš hloupý, aby to nepochopil.

„Hrome,“ řekl, hrabaje se ve svých ryšavých vlasech, „je na to

trochu mladá.“

„Ale zralá,“ opáčil Tomy a vešel do domu.

Jonny, otevřev dveře, našel Hedu v její oblíbené posici, totiž s

bradou v dlaních a s pohledem upřeným do jednoho místa. Celou

minutu se na ni díval, aniž promluvil. Pak usedl vedle ní na pohovku

a položil jí ruku na koleno.

„Cos měla s Dickem, Hedo,“ řekl.

Neodpověděla, ani když chvíli čekal. Opakoval svou otázku.

„Je to důležité, Hedo. Jedná se o tebe.“

Prudce se otočila k němu.

„O tebe, Jonny. Proč o mne?“

„Proto,“ řekl chladně, „že mám ještě čas ti zabránit v příliš

důvěrném hovoru s určitými lidmi. Chceš mne udat Mikemu?“

„Ano,“ odpověděla, zaujavši znovu svou dřívější polohu.

„Z čeho?“

„Ze všeho, co vím. Je toho dost.“

Jonny se díval chvíli do země.

„Rozmysli si to, Hedo.“

Mávla rukou.

„Je rozmyšleno.“

„Nepomůžeš sobě, Hedo. Proč nejsi spokojena? Opatřil jsem ti

všecko pohodlí, přepych, peníze…“

Byl sobecký. Vypočítával, čím ji zahrnul, mluvil o jejím

báječném zajištění pro celý život, ale Heda stále více blýskala očima.

Až vybuchla.

„Mlč. Mlč, Jonny. Jsi nechápavý, omezený, nebo zlý ďábel?

Nevíš, co chci? Nepochopíš to? Ach, nikdy jsi mne nemiloval.“

„Ne, Hedo,“ řekl zřetelně, „dokonce jsem tě nikdy neklamal ani

tím, že bych tě mohl mít někdy rád.“

Zchladla.

„Dobře, Jonny. Dnes to vím. A proto budu mluvit s Mikem.“

„Nebudeš mluvit s Mikem.“

Zasmála se hystericky.

„Ovšem že budu. Ty lupiči, ty zloději. Zachutnalo ti poctivé

děvče, co?“

Povstala a prohýbala se smíchem.

„Jonny! Velký Křižák! Lupič a vrah se bude ženit s děvčetem z

titulku pro zbožné dědky a báby. Ty hnusné zvíře. Ví-li pak ona, že

jsi ztrávil deset let v Dartmooru při pletení košíků? Ví-li, že každý

šilink, který tam zaneseš, je kradený? Má tušení, že se k tobě hodí

jen taková děvka, jako jsem já? Děvka, která běhala po ulici, než se

nad ní ustrnul prašivý pes Sam a než se chytila Velkého Křižáka?

Víš, co jsi byl, když jsem se tě ujala u starého Higginse, ty vrahu, ty

trestanče? Kam zdviháš oči? K poctivé ženě? Víš, jakou má cenu

poctivost? Nezaplatíš ji ani desateronásobnou částkou toho, co jsi už

naloupil, ty bídáku.“

Hrozila mu pěstmi a dupala nohama v přepychových střevících.

Jonny mlčel a viděl před sebou jen tyto střevíce. Připadalo mu, že se

hnusně chlubí svou nádherou, která vyrostla z bídy nahromaděné

jeho činy, lupičstvím Velkého Křižáka.

Otřásl se a zdvihl hlavu s úsměvem, jako by se probudil z těžkého

snu.

„Nekřič, Hedo,“ řekl, „přesedlám na poctivou trať. K tomu cíli se

zbavím všeho, co…“

„Zbavíš se všeho?“ přerušila ho, „oh, ty bídný! Spálit mosty za

sebou, jak? Vyplnit jámy mrtvolami? Ach!“

Zajela oběma rukama do plavých vln svých vlasů.

„Já budu první tvou obětí, slyšíš? Já. Poněvadž budu-li živa, nic

mi nezabrání, abych tě zničila. A zabiješ-li mne, zničíš sám sebe.“

Stála těsně před ním a její prsty se křečovitě zatínaly do dlaní.

„Milejší mi bude smrt, Velký Křižáku. Z tvé ruky. Miluji tě tak

hrozně, že chci zemřít. Pospěš. Až za tebou zapadnou zase vrata

Dartmooru, zemru stejně. Zab mne, slyšíš?“

Jonny povstal a vztyčil svou velkou postavu před ní. Sledovala

ho, vpita do jeho očí svým zrakem, zdvihajíc pozvolna hlavu s jeho

pohybem.

„Je to divné rozhodnutí, Hedo.“

„Pevné, Křižáku. A necítím před tebou hrůzy. Ani ne tak, jako ty

přede mnou. Zbabělče, vrahu! Proč zdviháš tak pomalu ruce? Ukaž.

Nechvějí se ti?“

„Ne,“ řekl, „moje ruce se nikdy nechvějí, Hedo.“

Chopil ji za hrdlo a převrátil na pohovku. Vyrazila nějaký zvuk a

zaťala nehty do hřbetu jeho ruky. Stiskl ještě více, dívaje se pozorně

do jejích očí, jež se nepřirozeně vyboulily. Pak rozhodila najednou

ruce a pohnula křečovitě nohama v přepychových střevících.

Jonny odstoupil na dva kroky a pozoroval její nehybné tělo celou

minutu. Její pravá noha v hedvábné punčoše visela s pohovky a šat s

ní byl odhrnut nad koleno. Jonny to urovnal a vytáhl kapesník,

poněvadž teprve nyní si všiml palčivé bolesti na hřbetě své ruky a

klikatých potůčků krve. Na hrdle Hedině počaly nabíhat temnější

skvrny.

Jonny přistoupil ke dveřím a otevřel je.

„Tomy. Jsi tam? Pojď nahoru. Vezmi s sebou Luciana.“

Tomy čekal s Lucianem pod schody a výjimečně mlčel až do této

chvíle.

„Pojď, Luciane,“ řekl vážně, „má to za sebou, chudinka.“

Lucian polkl slinu a šel. Tomy stanul na prahu první, sňal

klobouk, s hlavy a pokřižoval se. Lucian se mu díval přes ramena,

protože byl značně větší, stále polykal a otevíral široce zelené oči.

„Pojďte sem,“ řekl Jonny, „hlupáci. Máš ještě své provazy,

Tomy?“

„Na Billa?“

„Na Hedu.“

Tomy se poškrábal za uchem.

„Myslel jsem, že…“

„Spoutejte jí nohy a ruce,“ pravil Jonny s netrpělivým posunkem,

„a dejte jí něco, aby nemohla křičet, až se probudí.“

„Eh…“ řekl Tomy Huxley, „to uděláme velice rádi. Luciane, hni

se.“

Lucian se hnul.

„U čerta, říkal jsem ti přece, Tomy, že je na to ještě mladá.“

„Potom,“ pravil Jonny ve dveřích, „až se setmí, zavezeš vůz

přímo před vchod, Tomy. Naložíme ji.“

„Pojede se tedy přece na letní byt,“ pravil Tomy, soukaje z kapsy

pevné hedvábné šňůry, „neříkal jsem ti to, Luciane?“

A dali se svědomitě do své práce.

*

Mike Nugget odešel z Dickova domu přímo do Scotland Yardu a

našel tam inspektora Kerra, který se přišel poptat, co se děje.

„Zařídil jsem všecko,“ řekl Mikemu, „co se týče toho Maca

Hrbáče.“

„Správně,“ pochválil Mike, „chlapík bude velmi opatrný při

návratu.“

„Ale Křižákova tlupa je beznadějně pryč, pane.“

„Z toho si nic nedělejte,“ odtušil Mike, „utekli nám už vícekrát.“

A odešel do své kanceláře.

Později ho inspektor vyhledal ještě jednou.

„Neměl by Křižáka někdo pozorovat, pane? Alespoň z povzdálí.“

„Ne, inspektore,“ odvětil Mike, nepřestávaje něco psát, „Křižák

má dnes jinou práci, při níž by asi nechtěl být rušen.“

„Jakou, pane?“

„Bude něco provádět s Hedou. Ví už bezpečně, že s ní zítra ráno

promluvím o jeho hříšcích.“

Inspektor upadl v rozpaky.

„Ale tímhle způsobem s ní asi nebudete mluvit, pane. Křižák ji

odstraní.“

„Velmi pravděpodobně, Kerre. Nechci s ní totiž ještě nyní

mluvit.“

Po této odpovědi inspektor už nevěděl, co by řekl. Zavřel tedy za

sebou tiše dveře a oddělil se tak od skřípání Mikeova pera.

Dick Scottie měl zatím nějakou rozmluvu s Gold Flake v jejím

pokoji. Zahrnoval ji otázkami, výčitkami a posléze hrozbami. Ale

Flake byla klidná a chladná jako vždycky.

„Bojíš-li se ho, bojíš se ho zbytečně,“ říkal jí neustále, „bude

zničen dnes v noci. Já to dokážu.“

Místy se na něj podívala s pohrdáním.

„Nebojím se ani jeho, ani tebe, Dicku. Jste oba blázni.“

„On není blázen, Flake. Dokázal to mnohokrát. S tvým synem to

bude naopak velmi moudrá věc. Chceš, aby to shrábl? Mluv, ty

zmije. Víš něco o svém synu?“

„Nevím,“ odpovídala Flake chladně.

Dick přecházel a byl rozčilen.

„Vytáhnu to z vás. Z tebe nebo z něho. U čerta, jsem pořád ještě

Dickem Scottie. Dover pro mne nic neznamená.“

Zavolal Billa.

„Uzamkneš dole dveře, Bille. Nevpustíš nikoho mimo Maca

Hrbáče, kdyby snad přece přišel, rozumíš? Zejména ne toho psa

Jonnyho. Budu ti možná telefonovat.“

Sebral klobouk a podíval se ostře po Flake, bubnující prsty na

okenní sklo.

„Zmije,“ řekl nenávistně a bouchl dveřmi.

Flake sledovala jeho vůz, když vyjížděl z mřížových vrat. Smýkl

se doleva a zmizel s temným hučením.

Dick hledal ulici za Burry Street a ve tváři měl zlý úsměv.

Nezastavil, jako Jonny to činíval, o tři bloky dále, nýbrž přímo před

Útulkem. Nějaký stařec se díval zvědavě sklem dveří a jen málo

ustoupil, když Dick vcházel.

„Bůh pozdrav, Dicku,“ řekl, „co tě k nám vede?“

„Jsi to ty, Joe? Výborně. Chtěl bych mluvit s miss

Barthelemyovou.“

„O čem?“

„Co je ti do toho, u sta hromů?“

„Nic,“ řekl Joe, „Marjorie není doma.“

Dick zavrčel.

„Ustup,“ pravil, „podívám se dozadu.“

Několik chovanců sledovalo se zájmem jejich rozmluvu a jeden

ukázal na dveře v šerém pozadí.

„Miss Barthelemyová je tam, pane.“

Joe se na Dicka nepodíval, ale šel za ním, opíraje se o svou hůl.

Dick slušně zaklepal a vešel. Marjorie se zabývala nějakou

domácí prací v kuchyni a byla zamyšlena velmi podivným a

nezvyklým způsobem.

„Miss Barthelemyová?“

Zbledla a přikývla. Starý Joe stál ve dveřích a měl výraz, který

naznačoval, že ho odtud nikdo nedostane.

„Jsem Dick Scottie, Miss.“

Marjorie přikývla, poněvadž byla ještě dokonale zmatena a

Dickovo jméno jí nic nepovídalo.

„Posaďte se, pane.“

Dick to učinil s úsměvem a položil klobouk na stůl. Marjorie se

po tom mimoděk podívala.

„Vy přece znáte Jonny Carnea, Miss.“

Přisvědčila a její bledost se změnila v červeň.

„Velkého Křižáka,“ dodal.

„Ne. Toho neznám, pane.“

Dick se zasmál. Joe postoupil dva kroky ode dveří.

„Dicku,“ pravil.

„Nechtěla byste toho dědka vyhodit, Miss?“ skočil mu do toho

Scottie, „chtěl jsem mluvit pouze s vámi.“

Marjorie, popuzena, zavrtěla hlavou.

„Joe nám nemůže překážet, pane. O čem jste chtěl se mnou

mluvit? Neznám Velkého Křižáka. Tuším, že je to nějaký lupič. Co

tím míníte?“

„Míním tím,“ řekl Scottie jedovatě, „že Jonny Carne je Velkým

Křižákem.“

Marjorie prudce trhla hlavou. Joe zdvihl svoji hůl.

„Nesmysl, Dicku. Co to žvaníš?“

Dick Scottie tleskl rukama do kolen a smál se na celé kolo.

„Ten starý šibal to ví dobře,“ ukázal palcem, „jenže je mu líto, že

jste tak naletěla na Velkého Křižáka, holubičko. Ale pravda musí

ven.“

Marjorie usedla na židli, poněvadž se chvěla tak, že ji ovládl

strach, aby neklesla. Starý Joe hýbal vousatou bradou a oči se mu

leskly.

„Nevěříte tomu?“ řekl Scottie posměšně, „mohu vám to dokázat.“

Marjorie tušila od noci v Piorinniho restaurantu něco takového,

ale Jonny a Velký Křižák, to bylo příliš mnoho.

„Dnes vyloupil banku v Doveru,“ pokračoval Scottie, „je to

důkladný darebák, co?“

„Není pravda,“ řeklo děvče prudce, „Jonny byl dnes u mne. Joe to

dosvědčí. Jonny nemohl být dnes v Doveru.“

Dick se otočil zvolna ke starci.

„Je to nerozum, starý, co? Jako by Křižák musel být vždycky

tam, kde krade a loupí. To je právě to, maličká,“ otočil se zpět, „proč

Jonnyho dosud nechytli za límec. Ale teď už na to dlouho čekat

nebude. Jeho žena už mu to zařídí. Je to také k vůli tomu, že na vás

ohavně žárlí, miss Barthelemyová.“

„Jeho žena?“

„Ovšem. Vy jste nevěděla, že Jonny má ženu?“

Marjorie vztáhla chvějící se ruce před sebe a pootevřela bledé rty.

„Ale ty, Scottie,“ řekl starý Joe, „jsi mnohem větší darebák, než

Jonny. Seber se. Už jsi toho řekl dost.“

„Právě,“ přisvědčil Dick, „mohu jít. Zítra je Jonny zatčen tak jako

tak. Buď proto, že Heda policii důkladně poučí, nebo proto, že Jonny

Hedu ještě před tím pošle na onen svět. Mike Nugget už si bude

vědět rady.“

Starý Joe se přibelhal k Marjorii, jak mohl nejrychleji a podpíral

ji svýma slabýma rukama, snaže se, aby udržel její rovnováhu na

židli.

„Jdi, lotře,“ hekal a jeho vousy se záhadným způsobem rozježily,

„jdi. Nebo tě přetáhnu holí, až zmodráš. Uličníku.“

Dick Scottie pokrčil rameny a dlouho se na ně nedíval. Vyšel a

přirazil za sebou resolutně dveře. Chovanci se po něm zvědavě

ohlíželi.

„Co děláte, hoši,“ smál se, kývaje na všecky strany, „jak

vycházíte se svými babičkami?“

Byl spokojen se svou prací, a mluvil sám k sobě, když uvedl vůz

znovu do pohybu.

„Tady je to vyřízeno. Maličkost, která Jonny Křižáka důkladně

pozlobí. Než Radley bude žvanit, je s Křižákem konec. A kdoví,

bude-li vůbec žvanit.“

Na rohu Burry Street přemítal malou chvíli o nejvýhodnější cestě.

Ke Colwillské zahradě bylo nejlépe jet přes Pall–Mall, kterýžto směr

ho tam mohl přivésti také z výhodnější strany. Dick Scottie se tudy

pustil.

Než tam dojel, byl nucen rozsvítit světla. Šero se kladlo do ulic.

Burry Street počala zářit a metat blesky svých pohyblivých

světelných reklam.

Colwillská zahrada se nikdy nehonosila upřílišněnou iluminací.

Nebylo tu krámů ani reklam. Musely stačit pouliční lucerny. Dick si

pomáhal velkými světly svého vozu, jež kývala před ním jako dvě

tykadla, když zahýbal kolem rohů, a osvětlovala cesty, tvrdé a rovné.

Kola šustila po žlutě červeném písku. Colwillská zahrada je

přepychová čtvrt.

V jisté blízkosti svého cíle zhasil Dick reflektory, vydávaje se v

nebezpečí, že bude pokutován strážníkem. V ještě větší blízkosti

zastavil při kraji chodníku a vystoupil.

Nebe na západě bylo zlaté a šedivě modré. V houstnoucím šeru,

lehajícím na zahrady, bylo ještě možno se rozhlédnout.

Lampy na ulici Dickovi spíše překážely. Kráčel podle zdi a

zahnul obezřele kolem rohu v pravém úhlu.

Neviděl nikde ničeho nápadného. V Křižákově domě byla

osvětlena některá okna, rovněž jako v sousedních vilách. Odvážil se

tedy vystoupit otevřeněji. Bylo to konečně i výhodnější, poněvadž

několik chodců, jichž ostatně nebývá v Colwillské zahradě příliš

mnoho, se podezřívavě ohlédlo po jeho slídění.

Dick ohrnul límec svého kabátu a strčil ruce do kapes. Pak přešel

spěšným, ale nenápadným krokem mimo Jonnyho dům, zcela tak, jak

by to učinil člověk, který zde nic zvláštního nehledá. Mrknutím oka

postřehl temný stín velkého automobilu, stojícího těsně u vchodu do

vily.

Kus dále se zastavil a malou chvíli přemítal, proč si dal Jonny

práci, aby postavil svůj vůz do tak nevýhodné posice. Uhodl to

snadno, přešel na druhý chodník a vrátil se do bezpečné vzdálenosti.

Nezbývalo nic, než čekat, a Dick Scottie tedy čekal, dívaje se

občas na svoje hodinky.

Málo chodců přecházelo. Dick si každého všímal, pokud to

poměry dovolovaly, poněvadž si byl vědom, že prozrazení jeho

přítomnosti Jonnymu by mohlo mít rozmanité následky.

Místy přejel vůz. Jeden z nich upoutal značně Dickovu pozornost.

Byl to obyčejný, rachotící taxametr a zastavil přímo před Jonnyho

vilou. Podle jeho rozpaků Dick usoudil, že šofér nejel na jisto, nýbrž

že hledá číslo.

Bylo půl desáté a několik minut.

Dick zašel spěšně za roh, předpokládaje, že se vrátil někdo z

Doveru, ačkoli vzhledem k odvážnosti takového jednání to bylo málo

pravděpodobné. Díval se za sloupem bez obavy, že by ho chodci

spatřili. Na jeho místě vládlo husté přítmí.

Z vozu vyskočila dívka a pomáhala ven jakémusi starci, Řidič

dostal zaplaceno a odejel. Ve vratech, vedoucích do parku Jonnyho

domu stanul veliký muž. Dick v něm poznal Luciana, ve starci

vousatého Joe a v dívce Marjorii Barthelemyovou.

Dick si pamatoval, že padesát yardů za ním stojí v ulici telefonní

budka. Rozběhl se k ní, ještě než pronesla skupina u vily první slovo.

Marjorie šla zřejmě navštívit Jonnyho, aby na něm žádala vysvětlení

nebo něco takového. Dicku Scottie, jenž se příliš nevyznal v

záhadách ženské logiky, to napadlo teprve nyní, ačkoli to mohl

předpokládat. Ale tolik věděl, že Jonnyho to zdrží alespoň do té

doby, než on sám bude hotov se svým telefonováním. Jinak se bál, že

Jonnyho limousina odjede, než by se vrátil.

Zavolal svoje vlastní číslo v Akacia Road.

„Bille,“ řekl, „vezmi taxametr a jeď rychle sem. Budu tě možná

potřebovat. Co?… Hlupáku, kde bych byl? V Colwillské zahradě. U

Křižáka. Vystup v ulici Fenchurch. Je ti podobné, že vjedeš Jonnymu

do dveří. Pospěš. Štvi řidiče a dej mu předem zálohu na pokuty.“

Pak se vrátil na své místo. Před mřížovými vraty nikdo nebyl.

Jestliže Jonny již odejel, bylo možno se bez nebezpečí podívat blíže.

Neodejel-li, zabýval se právě svou návštěvou a byl tím jistě tak

překvapen, že neměl pro tu chvíli času starat se o něco jiného.

Dick vykročil a nahlédl drze do zahrady. Velký automobil tam

stál dosud jako mrtvý stín.

11

Joe neznal Luciana a Lucian neznal starého Joe, protože to byly

dvě různé generace. A Zrzek nebyl tak vtipný, aby si domyslel, kdo

je ono rozkošné děvče se stopami slz a napětí v hezké tváři.

„Zmýlili jste se,“ řekl, protože nevěděl, že by někdo takový měl k

nim přijít na návštěvu, „tady je dům Jonnyho Carne.“

„Správně,“ kývl Joe, jenž jako muž na sebe vzal úlohu mluvčího,

„hledáme právě Jonnyho a nikoho jiného.“

„Mám tomu rozumět tak, že s ním chcete mluvit?“ ptal se Zrzek

pátravě.

„Zrovna tak,“ řekl Joe, „řekněte mu, že je tu Marjorie

Barthelemyová a Joe z Útulku.“

Jakmile Lucian slyšel o Útulku, začal na to pohlížet jinak a

pozval je dále.

„Nepadněte přes nic,“ varoval, „je tu automobil a schod.“

Automobil Joe viděl. Na schod byl upozorněn. Ale sám od sebe si

všiml, že velká lampa nad vchodem nesvítí, ačkoli mohla svítit

docela dobře. Napadlo ho, že kdo nechce, aby bylo vidět, čím se

zabývá, nesvítí na to. A potřásl hlavou.

„Jděte, Marjorie,“ řekl, „jdu za vámi.“

Marjorie měla sevřené hrdlo. Nemohla promluvit a srdce jí silně

bušilo.

„Sem,“ slyšela hlas Lucianův, „dva schody. Vejděte. Rozsvítím.“

Rozsvítil opravdu, až když vešli. Předtím padalo trochu světla jen

shora po schodišti. Tam stál Tomy a přestal vyvalovat oči dolů, když

Zrzek otočil vypínačem.

„Halo, Joe,“ zvolal, „jsi to ty?“

„Já, Tomy,“ odpověděl Joe.

„Koho to s sebou vedeš? Je to snad Jonnyho ideál z Útulku?“

Marjorie se zachvěla nepříjemným dojmem. Joe ji chopil za ruku.

„Je to Miss Barthelemyová, Tomy. Uhodl jsi. Ale vede spíše ona

mne, než já ji.“

„Budiž jméno boží pochváleno,“ řekl Tomy, scházeje se schodů,

„není vhodnější chvíle pro návštěvy u Jonnyho než tato. Co si

přejete?“

„Chci mluvit s Jonnym,“ řekla konečně Marjorie se značnou

námahou.

„To je hezká věc, dušinko,“ odvětil Tomy, „ale což když Jonny

není doma?“

„Je doma,“ řekl Joe, „jen mu řekni, Tomy, že jsme přišli. Dick

Scottie byl dnes odpoledne v Útulku.“

Tomy se opřel o zábradlí.

„Čím dál, tím lépe. Žvanil Dick?“

„Velmi důkladně,“ odvětil Joe starostlivě.

„Pak alespoň víte, ke komu jste přišla na návštěvu, děvčátko,“

řekl Tomy resignovaně, „jednou to muselo ven tak jako tak. Počkejte

a chcete-li, posaďte se. Zavolám Jonnyho.“

Obrátil se a zdálo se mu, že zaslechl za sebou tichý vzdech.

Lucian k tomu něco bručel, zřejmě nespokojen s Tomyho

vyjádřením.

Jonny seděl nahoře, lokty opřeny o kolena a díval se na Hedu, na

niž padalo zplna světlo stíněného lustru. Ležela stále ještě na

pohovce, ale její nohy byly spoutány nad kotníky a v kolenou, rovněž

její ruce. Přes ústa jí uvázal Tomy kapesník, aby se nemohla zbavit

roubíku. Byla klidná a při vědomí. Jedině její oči byly živé. Jinak se

nesnažila, aby se pohnula.

„Je tu to děvče z titulku, Jonny,“ řekl Tomy Huxley, strčiv hlavu

do dveří, „se starým Joe. Chcete jít dolů?“

Jonny povstal s překvapením v obličeji.

„Marjorie?“

„Ta,“ přikývl Tomy, „zdá se, že se něco semlelo zásluhou

Dickovou a že budete zbaven starosti hrát před ní poctivého

bursiána.“

Jonny byl již na cestě, ale když to Tomy řekl, zastavil se a ohlédl

se na něho. Tomy kýval hlavou.

„Dick mluvil s Marjorií?“

„Zdá se, Jonny. Ale to vám nejlépe řekne ona sama.“

Heda na pohovce vzepjala tělo a její obličej zčervenal.

„Jen jděte, Jonny,“ řekl stařík, „šňůry jsou pevné. Ostatně přejde

ji to za chvíli. Dlouho se nezdržujte. Řekl jste, že v deset vyjedeme.“

Jonny seběhl dolů, zadržuje kletbu. Tomy kráčel důstojně za ním,

a ačkoli se tam dostal o mnoho později, Jonny s Marjorii pořád ještě

na sebe pohlíželi beze slova a starý Joe, sedě na židli a opíraje bradu

o svou hůl, tvářil se starostlivě.

Jonny konečně pronesl dívčino jméno, a to s takovými rozpaky,

že Tomy i Lucian kroutili hlavami. Ale nevypravil ze sebe více, než

to, a tak po malé přestávce Marjorie sama pootevřela bledé rty.

„Jonny… je pravda, co říkal ten hrozný člověk?“

„Který hrozný člověk, Marjorie?“ řekl s nuceným klidem.

„Scottie,“ pravil Joe, zdvihnuv hlavu.

„Ach. Cože řekl?“

Jonny se odvrátil a dal se do procházky s rukama na zádech.

„Co řekl, Marjorie?“

Marjoriiny ruce klesly.

„Pošlete ty dva lidi pryč, Jonny,“ pravila prosebně.

Otočil se prudce.

„Jděte,“ vzkřikl, „co tu zevlujete?“

Lucian se zašklebil. Tomy poznamenal, že nahoře opravdu nikdo

není a táhl Zrzka po schodech.

„Mluvte, Marjorie,“ řekl Jonny o mnoho mírněji.

„Jonny,“ pravila vyčítavě, „myslím, že by bylo spíše na místě,

abyste mluvil vy.“

„O čem, proboha?“

„To je tak, Jonny,“ řekl Joe, povstav, „Dick Scottie vyžvanil, co

mohl.“

„A vy tomu věříte, Marjorie?“

Přikývla. Joe učinil bezradný posunek.

„Jak by tomu nevěřila, Jonny. Je to poctivé děvče, rozumíte, a

nemohl byste ji dlouho klamat. Dojem z toho už má za sebou,

děkujte Bohu. Přišla sem pro něco jiného.“

„Ach,“ řekl Jonny, neodvažuje se na ni podívat, „pro co asi? A

proč jste jí to nerozmluvil, starý?“

„Nikdo na světě by mi to nemohl rozmluvit, Jonny,“ řekla

Marjorie vážně, „kde je vaše žena?“

Trhnul prudce rameny. Každé děvče by mohlo odpustit jeho

zločiny, když by na to přišlo, ale žádná mu nepromine, že žije s jinou

ženou a klame je obě tímto způsobem.

„Nemám ženu, Marjorie.“

„A Heda? Tedy milenka, chcete-li.“

„Není mojí milenkou,“ vzkřikl, „co vás to napadlo, Marjorie?“

Usmála se trpce.

„Nepřišla jsem, abych vám činila pro to výtky, Jonny. Jde o něco

jiného. Je pravda, že máte být zítra zatčen?“

Vypadal udiveně.

„Řekl to Scottie?“

„Ano.“

„A proč bych měl být zatčen?“

„Protože vás vaše žena udá. Je to pravda?“

Jonny, zmatený a zoufalý, mávl se smíchem rukou.

„Není to pravda, Marjorie. Heda ničeho neudá.“

Marjorie věnovala Joemu rychlý pohled a položila dlaň na ústa,

aby zadržela výkřik. Jonny přiskočil.

„Co je vám, Marjorie?“

„Jonny… Jonny. Kde je vaše žena? Chci ji vidět, chci s ní mluvit.

Kde je?“

Jonny se zamračil. Joe zdvihl ruku s holí.

„Dick říkal, Jonny,“ pravil, „že Hedu zabijete. Proto sem

Marjorie přišla. Co tomu říkáte?“

Jonny ustoupil o dva kroky.

„Nesmysl,“ řekl s nelibostí, maje dojem, že je všecko zničeno.

„Heda tu není.“

„Kde je?“

„Odcestovala.“

Marjorie se již nepokoušela zadržet výkřik. Usedla těžce na

místo, jež Joe opustil, a skryla obličej do dlaní. Jonny svíral pěsti.

Joe položil děvčeti ruku na rameno.

„Tak to vidíte, Jonny,“ řekl sklesle, „zatracená záležitost.“

„Ale to je příšerný nesmysl, Marjorie,“ křičel Jonny, „já že bych

zabil ženu? Jděte.“

„Nezabil-li jste ji, ukažte, kde je,“ řekl Joe, „ne pro mne. Pro

Marjorii. Vždyť vidíte, hrome, že…“

„Hlouposti,“ odtušil Jonny, přistupuje těsně k dívce a skláněje

svou dlouhou postavu, „přece mi věříte, Marjorie, říkám-li vám…“

Vztáhla ruce s odporem proti němu. Zastavil se a sevřel rty.

„Chtěla vás přemluvit, Jonny,“ řekl Joe, „abyste nechal toho

života, a věřila, že to učiníte, máte-li ji skutečně rád. Řekla, že už si

něco spolu zařídíte, co sice tolik nenese, ale co je daleko…“

„Ale u všech čertů. Rozumí se, že toho nechám. K vůli ní. K vůli

vám, Marjorie. Spolehněte na mne. Ale teď ji odveďte, starý. Hrome,

jaká to situace!“

Přecházel nervosně sem tam. Joe se pokoušel přimět dívku, aby

povstala.

„Pojďte, Marjorie. Říkal jsem vám, že sem jdete marně. Na tom

nemůžete ničeho změnit.“

„Vysvětlím vám to, Marjorie,“ pravil Jonny se zoufalým

posunkem, „ale ne dnes, rozumíte? Ne dnes. Není ještě všecko

skončeno. Jděte. Mám spoustu práce.“

Zdvihla se, podporována slabýma rukama starého Joe.

„Nemusíte mi ničeho vysvětlovat, Jonny,“ řekla smutně, „proč

jste se mnou hrál tu ošklivou hru?“

„Ona to nechápe, Joe, slyšíš? Ona neví, že ji miluji.“

„Jonny…!“

Tomy Kudlička stanul v polovici schodů.

„Je deset pryč, Jonny,“ řekl, „jak dlouho se tu budete bavit, pro

živého Boha?“

Jonny se zmateně otočil.

„Běž, Joe. Odveď ji. Přijdu k vám, Marjorie. Promluvíme si ještě

o té věci.“

„Nechci, abyste přišel, Jonny.“

Mávl rukou.

„Přijdu. Či snad myslíte…“

Marjorie odcházela, opírajíc se o starce, jenž vrávoral pod její

vahou. Jonny se za nimi díval, nehnuv se se svého místa.

„Tomy,“ řekl potom, „až uplyne deset minut, pojedeme. Je tam

hezký kus cesty.“

„Deset minut,“ přikývl Tomy, „doufám, že tentokrát budete

přesný.“

„Sneste Hedu sem. Lucian ti pomůže.“

„Luciane,“ řval Tomy, zatím co Jonny zmizel v nějakých dveřích,

„doprav sem to koťátko. Je čas.“

Chvíli potom Lucian hekal, snášeje své břímě se schodů, a Jonny

zamračeně přihlížel.

Joe vyvedl Marjorii zatím mlčky na ulici, poněvadž opravdu

nevěděl, čím by ji potěšil.

„Seženeme nějaký taxametr,“ pravil, „pojďme tímto směrem.“

Marjorie poslechla bez vůle. Joe, jenž se rozhlížel, poněvadž

nebyl ničím deprimován, měl za to, že mají štěstí. Nějaký vůz jel

kolem nich. Ale nezastavil, ačkoli mu Joe dával zřetelně znamení.

Byl patrně obsazen.

„Tady za roh, Marjorie. Na konci Fenchurch bude určitě stát

nějaký. A nechvějte se tak, proboha. Dostanete z toho ještě zimnici.“

Přešli mimo Dicka Scottie, jenž se tisknul k rohu, jak mohl

nejvíce. Marjorie si vůbec nevšimla jeho tmavé postavy, Joe však byl

zkušenější.

Aniž by promluvil, vedl děvče ještě nějakou vzdálenost. Pak se

zastavil, když už byl jist, že zmizeli s dohledu. Před nimi kdosi

vystupoval z vozu, jenž je před chvílí minul. Jelikož kráčel proti nim,

Joe učinil ještě několik kroků, táhnuv téměř Marjorii za sebou. Muž

přešel, nevěnovav jim jediného pohledu.

„Proč nejdeme, Joe?“

„Tiše, Marjorie. Dick Scottie stojí tamhle. Rád bych věděl…“

Marjorie zastenala. Jonny byl jistě zapleten do velmi ošklivých

věcí.

„Chce ho zabít, Joe?“

„Ale jděte, děvce. Nesmíte brát hned všecko tak vážně.“

Muž, vystoupivší z taxametru, zmizel za rohem. Joe nevěděl, že

je to Kluzký Bill. Ale jelikož i Scottie zašel za roh, Joe se vrátil,

neopíraje se o svoji hůl, aby neklepala o chodník, a kráčel co

nejtišeji.

Marjorie zůstala na místě jenom vteřinu. Pak spěchala za ním.

Starý Joe zajisté takovým věcem rozuměl o mnoho lépe, než ona.

Dick s Billem stáli nedaleko rohu. Joe tušil, že jsou tu oba k vůli

Jonnymu. Ani Marjorie o tom nepochybovala a její strach a rozčilení

dostoupilo takového stupně, že se zlomilo.

Jelikož pak byla i dosti statečnou dívkou, muselo-li to být,

setřásla se sebe okamžitě melancholickou nemohoucnost, a

přitisknuta zády na zdi těsně za starým Joe, otočila hlavu nalevo a

napjala smysly.

„Co se stane, Joe?“

Ale Joe ovšem nevěděl. Neříkal proto ničeho a opatrně vyhlédl.

Oba muži byli ve stínu a Dick tomu druhému něco vykládal. Nestáli

dále než dvanáct stop, takže i Marjorie mohla slyšet dobře jejich

hovor.

„Jdi dozadu, Bille. Na dolejším rohu Fenchurch stojí můj vůz.

Doprav ho sem, ale nevjížděj do této ulice. Jonny odjede za chvilku

se svým nákladem, a nesmí se nám s ním ztratit.“

Marjorie se zachvěla. Jonnyho náklad!

„Beze světel, rozumí se,“ řekl Bill.

„Samozřejmě, hlupáku. Buď opatrný jako ďábel. Jestliže mi dnes

Křižák po druhé vyklouzne, najdu už těžko jinou příležitost.“

Bill se otočil. Joe vztáhl ruku dozadu, aby přiměl děvče k

rychlému ústupu, ale hmátl do prázdna. Marjorie jednala na vlastní

pěst, poněvadž se jí stalo jasným, že Dick líčí na Jonnyho past. A

ukázalo se, že si počínala moudřeji, než starý Joe přes všecku svou

zkušenost. Alespoň pro okamžik.

Joe vykročil okolo rohu a srazil se s Billem. V Jonnyho zahradě

počal hučet vůz.

Bill se vyhnul s nadávkou a utíkal svou cestou. Ale Dick Scottie,

upozorněn, postavil se přímo před starce.

„Kam tak rychle, starý?“

Joe neodpověděl a učinil krok stranou. Dick Scottie ho zarazil

hrubým hmatem.

„Počkej přece, u čerta. Kam letíš?“

Joe neměl dosti sil, aby se mu vyrval. Dick ho tlačil snadno zpět.

„Pusť, Dicku.“

Dick Scottie se zběžně rozhlédl. Nikdo nebyl nablízku.

„Starý, prašivý pse. K Jonnymu, co?“

Zasadil mu ránu pěstí do prsou.

„Zpátky, povídám. Což neposlechneš, ty zvíře?“

Joe zavrávoral a pokusil se protestovat svou holí. Obdržel další

ránu a padl na zem. Těžce hekl.

Ze vrat Jonnyho zahrady vyletěly dva kužely světla. Siréna krátce

zaječela.

„Na varování je pozdě, starý. Uhni trochu za roh, hrome.“

Kopl do něj právě ve chvíli, když se stařec vztyčil na kolena, a

převrátil ho dozadu. Bill přijížděl s vozem, jehož světla nebyla

zapnuta. Joe otevřel ústa k výkřiku, ale byl kopnut znovu přímo do

obličeje a zalil se krví. Převrátil se na bok a sevřel oběma rukama

tvář.

Bill vyskočil od volantu.

„Co se děje, Dicku?“

„Nic se neděje,“ řekl Dick, skákaje do vozu, „Jonny vyjíždí.

Přisedni, hrome, nebo se nám ztratí.“

Smýkl vozem kolem rohu. Po rovné cestě mizel Jonnyho

automobil, prozrazuje se jen červeným bodem zadního světla a

nemaje patrně tušení, že je stopován. Prach a písek stříkly Joemu do

tváře.

Vztyčil se trochu, hledaje svou hůl, aby mohl povstat. Jakýsi

chodec ho chopil pod ramenem.

„Co je vám? Přejeli vás?“

„Ne,“ odpověděl, snaže se za jeho pomoci, aby se dostal na nohy,

„upadl jsem.“

„Jste zraněn, proboha.“

„To nic není. Neviděl jste kolem mladou dívku ve světlém

trenchcoatu?“

„Jestliže myslíte tu, která sedala na rohu Fenchurch do

neosvětleného vozu, pak ano, starý.“

„Zrovna tu myslím,“ řekl Joe, stíraje rukávem krev s obličeje,

„děkuji vám. Nevíte, kde je nejbližší stanoviště autodrožek?“

„Než některou seženete, jste tam,“ ukazoval chodec ochotně,

„přejdete dva rohy, projdete ulicí Gracechurch a uvidíte nápis. Ošetří

vás tam řádně.“

„Mluvíte o nemocnici?“

„Ovšem. O nemocnici svatého Lazara.“

„Ale já nechci do nemocnice,“ pravil Joe a vykročil, „mám na

mysli něco docela jiného.“

Neboť starý Joe si byl dobře vědom, že dívka ukrytá za předními

sedadly Dickova vozu je záležitostí, kterou může srovnat nejvýš

Mike Nugget, bude-li míti dosti štěstí.

A spěchal, jak nejvíce mohl.

12

Jonny seděl u volantu, Tomy vedle něho. Vzadu dával Lucian

pozor na Hedu, ovšem zbytečně, poněvadž byla velmi dobře

zajištěna.

Za jízdy městem se Jonny neohlédl ani jednou. Jakmile vjeli do

oživenějších tříd, nedalo se rozpoznat stejně, jede-li někdo za nimi.

Jonny ani nic takového nečekal.

Jeho vůz nespěchal. Stál v návalu na Mansions House zrovna tak

klidně jako ostatní, obsazené nudícími se osobami, které doufaly, že

najdou ještě této noci v City svou zábavu. Deset kroků za ním

vyčkával Dick Scottie, jenž trochu zvětšil vzdálenost, až když Jonny

opět vyjel z křižovatky.

Vzdalovali se stále více středu města. Ocitli se posléze na

nesmírně dlouhé a velmi široké ulici, rovné jako šňůra. Po jejích

stranách byly s počátku domy, pak domky a stále méně světla.

Stavby řídly a ulice se pomalu měnila v silnici. Jonny zapnul velká

světla a přidal plyn. Projel mírnou zatáčkou, absolvoval jakési

stoupání a Tomy rozpoznal bezpečně, že se nacházejí na volné cestě

do Essexu.

Svítil měsíc. Dick Scottie zhasil opět svá světla a oddechl si. Zde

se mu již Jonny nemohl ztratit. Vedl ho stále dvěma žlutými paprsky,

jen místy zhasínajícími v zatáčkách nebo stoupáních.

Kdo jel proti, křičel, poukazuje na nedostatek osvětlení Dickova

vozu. Koho předjížděli, ten se polekal, když po jeho levé straně

vyletěla tmavá limousina. Ale i vozů bylo stále méně, a Jonny

nezastavoval, jako by chtěl dojet až na konec světa.

Tomy se ohlížel, vyslovuje obavy, že Mike jede za nimi.

„Bylo by mi pořádně divné, kdyby nejel, Jonny,“ říkal, „přece

nebude tak hloupý, aby trochu neznal běžné zvyklosti v podobných

případech.“

Jonny byl vážný a málo mluvil. Tomy věděl proč, ale nezmínil se

o tom ani slovem.

„Což vy nemáte z Mikeho strach, Jonny?“

„Nikoli, starý. To, co děláme, je právě jen zvyklost. Heda musí

zmizet z jiných důvodů než k vůli Mikeovým hloupým otázkám.“

„Snad k vůli tomu děvčeti z Útulku?“ ušklíbal se Tomy, „ale to

by za daných okolností nebylo příliš obratné.“

Jonny neodpověděl snad úmyslně a Tomy se tím musel spokojit.

„Kam vlastně se chcete dostat, Jonny?“ ptal se po chvíli, „jedeme

už přes hodinu.“

Při jejich tempu to něco znamenalo.

„Ještě chvíli, Tomy,“ řekl Jonny, „pak uvidíš.“

Ale Tomy z toho nezmoudřel. Jonny zabočil, zmírniv jízdu, na

postranní cestu doprava. Nejel po ní příliš dlouho. Zastavil a zhasl

světla.

„Je to tady, Tomy,“ řekl, „vystup.“

Tomy to učinil, a když si zvykl na měsíční světlo, viděl po pravé

straně les a po levé velikou rovinu, louku nebo něco podobného.

Dalo se rozeznat i jakési bílé zábradlí, táhnoucí se daleko, až do

nedohledna, středem louky.

„Můj Bože,“ řekl, „vždyť je to essexská závodní dráha. Co tu

budete dělat?“

„Essexská možná nikoli, Tomy,“ odtušil Jonny, „ale na tom příliš

nezáleží. Hodí se nám výtečně.“

Otevřel zadní dvířka.

„Polez ven, Luciane, a vezmi svoje zavazadlo s sebou.“

Byla teplá noc. Z louky vystupovaly páry.

„Tudy,“ řekl Jonny, ukazuje po svahu dolů, „není nebezpečí, že

by nás někdo spatřil. Posvěť trochu, Tomy, ať se nám Lucian

nepřevalí.“

Tomy zmačkl knoflík své svítilny, poněvadž na krátký svah k

louce padal stín lesa, a Lucian, drže Hedu v náručí, opatrně sestoupil

dolů, zabodávaje se podpatky do měkké půdy.

„Jsem dole,“ volal potom, „mám jít?“

„Jdi,“ řekl Jonny, „cesta je rovná. Můžeš zhasnout, Tomy. Teď už

budeš vidět.“

Tomy poslechl. Ale jeho světlo bylo znamenitou pomůckou

Dicku Scottie, který si v první chvíli nevěděl rady.

Kráčeli takovou dobu, že Jonny musel Luciana vystřídat v jeho

námaze. Prodírali se mlhou, jež byla vlhce studená a zabraňovala

rozhledu. Jonny sám se několikrát zastavil a rozvažoval.

Jejich hlasy vedly Dicka Scottie s Kluzkým Billem dosti

bezpečně. Ale když se zdálo, že došli k cíli, poslal Dick Billa nazpět.

„Odtud nepojedou dál,“ šeptal, „vrať se a jeď vozem ještě kus

dále po hlavní silnici. Mohli by si ho všimnout, až se budou vracet.“

Bill přikývl a obrátil se. Dick Scottie vytáhl pro všecky případy

revolver a snažil se těm před sebou rozumět co nejvíce.

Jonny se zastavil posléze před jakousi dřevěnou stavbou. Byla to

pevná bouda s těžkými dveřmi a mohutnými okenicemi. Nápis na ní

se dal dosti dobře přečísti. Sloužila v sezóně za útulek

bookmakerovi.

„Sem ji chcete zavřít, Jonny?“

„Ano, starý. Otevři dveře.“

„Máte klíč?“

„Hlupáku, není tam klíče. Odsuň závoru.“

Tomy to prozkoumal a dal Jonnymu za pravdu. Přes dveře leželo

těžké břevno ve dvou železných hácích, že ho Tomy sotva zdvihl.

Padlo s temným zaduněním na zem a Tomy mohl otevřít.

Jonny vešel, nesa Hedu v náručí. Ostatní za ním.

„Zavři a rozsviť.“

Místnost nebyla velká a zařízení žádné. Ledaže kolem oken, nyní

zavřených zvenčí okenicemi, byl pult k přijímání sázek a před ním

lavice. U protější stěny stálo širší prkno na čtyřech primitivních

nohou a tam Jonny složil svoje břímě.

„Eh,“ řekl Tomy, rozhlížeje se pečlivě, „vypadá to dosti pevně,

ale já bych se odtud po jistých obtížích dostal, Jonny.“

„Dobře, Tomy. Nemám nic proti tomu, jestliže se to Hedě

podaří.“

Lucian se škrábal na hlavě. Tomy se tvářil prapodivně.

„Necháte ji tady tak?“

„Zatím. Rozvaž ji, Tomy.“

Tomy poslechl bez protestu.

„Ruce také?“

„Ovšem. Pospěš.“

Vyňal z kapsy plechovou krabici se sušenkami a dvě konservy a

položil to na pult před okny.

„Hrome,“ řekl Lucian, pozoruje jejich počínání, „takhle jsem to

ještě neviděl provádět.“

„Ani já ne,“ přisvědčil Tomy.

Jonny stál mlčky u dveří. Tomy byl hotov se svou prací.

„Hýbej trochu rukama, Hedo,“ radil zkušeně, „takhle, podívej se.

Rozproudí se ti krev.“

Ale Heda neřekla slova. Posadila se nehnutě na lavici a dívala se

jinam. Na jejích bílých rukou jevily se zřetelně promodralé pruhy ve

skákajícím světle Tomyho lucerny. Kotníky měla oteklé.

„Je dost zřízená,“ řekl Lucian, „ten kapesník jsi příliš utáhl,

Tomy. A na krku má také něco znát.“

„Pojďme,“ řekl Jonny temně, „tu svítilnu tady nech, Tomy.“

Odešli a Jonny zapustil trám do jeho háků.

„To je smrt hladem, podle mého úsudku,“ mínil Tomy venku,

„nenajdou-li jí do té doby nebo neuteče-li.“

Jonny kráčel dva kroky napřed a neodpověděl. Tomy vrazil loket

do Lucianova boku a jeho výraz byl přemýšlivý.

„Ona si z toho pomůže, Tomy,“ řekl Lucian tak, aby to Jonny

slyšel, „vždyť je to taková pitomá bouda.“

Tomy byl téhož úsudku, a to právě mu působilo starosti. Ale

Jonny dělal svoje věci vždycky moudře a rozvážně.

Dick se v té chvíli válel nedaleko v trávě na břiše se spokojeným

výrazem v očích a nehnul se až do chvíle, ve které postřehl

pozornými smysly zvuk odjíždějícího vozu a dva paprsky jeho

světel. Pak teprve povstal, zastrčil zbraň do kapsy a přistoupiv k

bookmakerově boudě, nadzdvihl trám.

13

Starý Joe nalezl Mike Nuggeta až po jistých obtížích. Poptával se

po něm nejdříve ve Scotland Yardu. Vrátný mu řekl, že Mike je už

dlouho ve svém bytě a že patrně spí. Joe musel vynaložit všecku

svou výmluvnost, aby vrátného přiměl k telefonování. A ještě pak se

to stalo jen na zakročení úředníka, který měl noční službu v jedné z

dolejších kanceláří a byl přesvědčen, že Mikeho bude věc určitě

zajímat, týká-li se Jonny Carnea a Dicka Scottie. Joe byl ovšem

důkladně vyslechnut, než zazvonil přístroj v Mikeho bytě v

Lombardské ulici. I úředník si musel být jist, že starcova rána v

obličeji má důležitější podklad, než obyčejnou pouliční rvačku nebo

úraz, kteréžto věci patří na stanice a nikoli přímo do Scotland Yardu.

Joe trpce žehral. Mike ho zavolal k přístroji, aby mu položil

několik nejdůležitějších otázek. Stařec se již nevyznal dobře v

používání telefonu, příliš křičel a málo rozuměl, co Mike říká.

„Přijeďte sem,“ volal, oháněje se volnou rukou, „nebo já přijedu

k vám. Jak chcete. Ale to děvče je v nebezpečí.“

„Co učiním, záleží na tom, jak se věc přihodila. Marjorie byla

unesena?“

„Ano. Vlastně ne. Skryla se ve voze, tak je to.“

„V kterém voze, u čerta?“ křičel Mike v Lombardské ulici.

„V Dickově. Dick o tom neví a odvezl ji.“

„Kam ji odvezl?“

„Za Křižákem. Říkám vám, že Křižák někam jel a Dick ho chtěl

stopovat.“

„A jak jste do toho přišel vy a to děvče, starý?“

„Co říkáte?“

Mike opakoval svou otázku.

„To je dlouhé povídání,“ odpověděl Joe, „povím vám to, až

přijdete.“

„Nemáte vůbec tušení, kam to všecko jelo? A za jakým účelem?“

„Někam snad ven, protože to tak vypadá.“

„Vezli něco?“

„Kdo?“

„Křižák.“

„Jonny, myslíte? Což vím?“

„Eh, starý, měl byste mluvit upřímněji. I z té dálky vidím, že v

každém voze byla jedna žena. Dejte mi Warwicka, chci s ním

mluvit.“

Joe se otočil.

„Garlick. Jmenujete se Garlick*?“

„Warwick,“ řekl úředník, „ukažte to sem.“

Počal hovořit sám, lépe řečeno pronášel stále „ano, pane,“ zatím

co Joe se snažil smýt trochu prach a krev s obličeje ve vodě, jíž mu

posloužil vrátný.

„Bude něco dělat?“

„Už začal,“ odpověděl úředník, „máte počkat, přijde hned.“

Opatřil si jiné spojení a tlumočil rozkazy Mikeovy.

„Hlídat všecky silnice. Dva motocykly na každou. Co? To je vaše

věc. Mike říká, že se ty dva vozy určitě vrátí. Máte jich zadržet raději

více než méně.“

Udal čísla automobilů a jejich zběžný popis, tak jak mu je Mike

nadiktoval ze svých soukromých poznámek, v nichž toho bylo hodně

o Jonnym i o Dickovi.

„Kopl mne řádně, mizera,“ naříkal Joe, dotýkaje se opatrně svých

odřenin a oteklin, „tohle mu dlužen nezůstanu.“

Úředník zavolal opět jiné číslo a pak opět jiné. Policejní aparát se

rozkýval a stávalo se jistým, že ani Jonny, ani Dick Scottie nevjedou

do City, když policie nebude chtít.

„Dva muže do Colwillské zahrady, dva do Akacia Road, kdyby

tam už snad byli. Zprávy do ústředí.“

„Zatraceně,“ hekal Joe.

Než se zbavil seschlé krve na svých vousech, byl Mike tady.

Právě včas, aby doplnil rozkazy myšlenkami, jež ho napadly po

cestě.

„Jak to vypadáte, Joe,“ řekl na uvítanou, chápaje se telefonu,

„dnes v Útulku jste budil o mnoho lepší dojem.“

„Udělal mi to Dick Scottie,“ odsekl stařec, „pamatujte si dobře,

jak se vám líbím, abyste mu to mohl říci do očí.“

* česnek.

Mike ještě s někým hovořil asi pět minut. Pak toho nechal a usedl

na židli, pohlížeje pozorně na starce, který měl co dělat s ručníkem.

„Chcete lékaře, starý?“

„Jděte k čertu s lékařem,“ Joe byl zřejmě velmi nevrlý, „s

Marjorii je to důležitější. Jestliže ji Dick najde, může z toho

vzniknout pěkná věc.“

Mike pokrčil rameny.

„Provedla nesmysl, zdá se. Vidíte, starý, že dělám, co mohu. Proč

pak lezla do toho vozu?“

„Inu,“ řekl Joe, „bála se o Jonnyho, to máte to. Chtěl jsem ho

varovat, a podívejte se na mne, jak to dopadlo.“

„Je to láska, co,“ pravil Mike lehkovážně, „jak jsou spolu daleko,

Joe?“

„To nevím. Příliš daleko ne. To je hodné děvče, abyste si to

nepletl.“

„Zato Jonny je darebák.“

Mike to řekl proto, aby věděl, co tomu bude říkat Joe. Ale Joe

pokrčil rameny jako prve Mike.

„Jak se to vezme,“ odpověděl nevlídně, „hodláte tady takto klidně

čekat, až vám oznámí z hranic města, že se Dick vrací?“

„Ovšem,“ přisvědčil Mike.

„Ale zatím se může všelicos přihodit.“

„To může, Joe. Ale nečiňte mne za to odpovědným. Ostatně si

právě vzpomínají i venku na stanicích, zdali naši přátelé tudy nejeli.

To však je těžká věc, jak zajisté nahlédnete.“

„Počítáte, že se ti dva vrátí?“

„Určitě. Chytneme je za jejich záležitost, než ještě vychladne,

rozumíte. Ale dovolte mi také jednu otázku, Joe.“

„Jen mluvte,“ řekl stařec, odmítnuv definitivně vodu a ručník.

„Jak to vlastně všecko bylo od začátku?“

Joe se zavrtěl.

„Musíte to vědět?“

„Samozřejmě. Jde vám buď o Jonnyho, starý, nebo o to děvče.

Rozvažte to a odpovězte.“

Mike se tvářil velmi nenuceně a Joe byl chvíli v rozpacích.

„Zatracená záležitost,“ řekl konečně, „říkal jsem jí, aby se do

toho nepletla. Ale co s ženskými, to víte.“

„Proč vyhledávala Jonnyho, Joe?“

„Dick jí něco namluvil.“

„Samou pravdu ostatně, což?“

„Skoro,“ připustil Joe.

„Mluvil o Hedě?“

„Také. To je právě to nejhorší, u všech čertů. Možná, že ani…“

„Ale proč ne, Joe,“ mávl Mike rukou, „vy Křižáka nezachráníte.

Jak vidím, propadl.“

„Proč by propadl?“

„Protože vezl někam svoji ženu. Nevíte náhodou, zdali mrtvou

nebo ještě ne?“

„To nemohu vědět,“ řekl Joe rozčileně, „ale vím docela jistě, že

jsem vás žádal o pomoc pro Marjorii, a vy se mne ptáte na něco

docela jiného.“

„To je právě ta pomoc, Joe,“ přikyvoval Mike s úsměvem, „vy

tomu tak dobře nerozumíte.“

„Jonny není vrahem.“

„Nu, není, vidíte. Alespoň doposud nebyl. Má však mnoho příčin,

aby se Hedy zbavil. Celkem,“ Mike se tvářil, jako když přemítá,

„postřelil jenom jednoho soukromého detektiva, na štěstí docela

lehce. Ten člověk nepodal ani civilní žalobu, protože dostal od

Jonnyho těžké peníze.“

„Zato já nedostanu ničeho od Dicka,“ řekl Joe zlostně, „ačkoli mě

zřídil, jak náleží.“

„Možná, že dostanete. Kdož ví? Dej Bůh, aby nezřídil to děvče

ještě více. On má zvláštní metodu zbavovat se nepohodlných lidí.

Trochu surovou, jak asi budete vědět, Joe. Teď však mi souvisle

vypravujte, co se všecko přihodilo. Nemusíte se bát, že mi řeknete

něco nového. Chci jen vědět, jak to šlo za sebou.“

Starý Joe tedy řekl, co věděl. Mike ho málokdy přerušil otázkou.

Ale nebyli s tím ještě hotovi, když telefon dával znamení. Mike

vyskočil.

„Halo. Scotland Yard. Něco nového?“

Joe byl velmi zvědav.

„Dobře,“ řekl Mike po chvíli, „dejte je trochu stranou a čekejte.

Scottie přijede určitě za nimi dříve nebo později.“

„Chytli Jonnyho?“ zeptal se Joe.

Mike přikývl.

„Na cestě z Essexu.“

„Má s sebou Hedu?“

„Už nemá,“ zasmál se Mike, „seberte se, nejste-li příliš ospalý.

Podíváme se tam.“

„Byl bych raději, kdyby chytli Dicka,“ bručel Joe, když

vycházeli.

Vůz čekal venku. Mike do něj starocha pobídl.

„Deset let už jsem nejel taxametrem,“ poznamenal Joe, „a dnes

jezdím jako blázen.“

Jako blázen jel teprve nyní. Mike se netajil tím, že spěchá a

poučil v tom smyslu řidiče.

Vůz letěl ulicemi. Mike se starocha netázal již na nic. Zastavili až

na pokraji města, brzy potom, co přejeli trať železnice. Po pravé

straně stála jednopatrová budova finančního úřadu. Poslední lampa

vrhala studené světlo na chodník před ní. Dále se již ztrácela silnice v

husté tmě.

Mike vešel dovnitř a Joe ho následoval. Kdosi jim vyšel vstříc

šerou chodbou. Joe poznal policejního motocyklistu.

„Jsou uvnitř, pane,“ řekl, když pozdravil, „tři muži.“

„Silnice je střežena?“

„Ovšem. Je tam ještě jeden stroj a dva finančníci. Dovolíte-li,

připojím se zase k nim.“

„Kde je vůz?“

„Ve dvoře.“

„Dobře.“

Potom stanul Mike na prahu místnosti, v níž ve světle slabé

žárovky seděl Jonny s Tomym a Lucianem, hlídáni dvěma muži a

vyslal dovnitř jeden ze svých nejlaskavějších úsměvů.

„Dobrý večer, Jonny. Nenudíte se?“

Jonny se otočil.

„Nikterak. Jsem zvědav, co mi chcete. Ale kdybyste se byl zdržel

ještě pět minut, byl byste mne tady už nenašel.“

„Nejste zvyklý čekat, že?“

„Ovšem že nejsem. Přejete si ode mne něco zvlášť důležitého?“

„Ano,“ odpověděl Mike, usednuv proti němu, „jestliže někam

spěcháte, budete to muset odložit.“

„Oho,“ řekl Tomy, „zdá se, že nás chcete znásilňovat.“

Jonny neříkal ničeho, upíraje zrak na starého Joe, který vešel za

Mikem. Stařec rozuměl jeho pohledu velmi dobře.

„Nejsme tu mojí zásluhou, Jonny,“ pravil proto, „alespoň ne

přímo.“

„Opravdu?“ řekl Jonny lehce.

„Můžete mu to věřit, Jonny. Je to spíš zásluhou Dicka Scottie.“

Jonny se zamračil.

„Jak to?“

„Docela dobře. Jste po čertech neopatrný, Jonny. Dick se vás

držel pravděpodobně celou cestu. Což vy jste o tom nevěděl?“

Jonny zbledl. Tomy to pozoroval s hrůzou. Velký Křižák přece

nikdy nejevil strachu před Dickem Scottie.

„Dick Scottie,“ řekl Jonny, „kde je? Máte ho?“

„To právě nemáme,“ odpověděl Mike ledabyle, „čekáme na něj.“

Jonny se otočil ke dveřím.

„Sbohem, Mike. Spěchám. Za velmi důležitou věcí.“

Tomy věděl, jaká je to důležitá věc. Dick Scottie osvobodí Hedu

a doveze ji rovnou na místo, kde by ji Jonny jistě nerad měl.

„Není-li pozdě,“ řekl nahlas a sebral se. Lucian ho následoval.

Ale Mike je všecky zarazil.

„Stop, Jonny. Jsem rád, že jsem se s vámi sešel, a proto mi

neutíkejte. Proč si hrajeme na schovávačku?“

Povstal a položil Jonnymu ruku na rameno.

„Kde je Heda, Jonny?“

„Myslím, že doma,“ odvětil Jonny netrpělivě, „proč to chcete

vědět?“

„Není doma. Řekněte mi, kam jste ji zavezl.“

„Já?“ Jonny se zašklebil, „k smíchu.“

„A přece se tam chcete nyní vrátit, poněvadž nevíte, jak do toho

zasáhl Dick. Vraťme se tam spolu. Jinak vás nepustím. Je to dost

zřetelné?“

Jonny uvažoval.

„Tady je ještě něco,“ pravil po malé chvíli, „čemu nerozumím.“

„Zajisté,“ přikývl Mike, „ale budete tomu rozumět hned. To

děvče z Útulku… Marjorie se jmenuje, viďte? Skryla se v Dickově

voze a jela s ním bez jeho vědomí. Není to neprozřetelnost?“

Jonny pochopil přítomnost starého Joe. Zdvihl ruku k čelu.

„Proklatě,“ řekl prudce, „je to pravda, Joe?“

„Pravda,“ přikývl stařec, „vidíte na mém obličeji, jak mne Dick

skopal. Mám obavy, že s Marjorií nebude zacházet o mnoho něžněji,

ohlédne-li se náhodou dozadu.“

Jonny zaťal pěsti a vykročil.

„Z cesty,“ řekl, „roztrhám ho na kousky, jestliže se opovážil…“

Ale Mike se nehnul.

„Pozor, Jonny,“ pravil klidně, „mícháte se policii do jejích

záležitostí.“

Tomy vyvaloval oči a Lucian hlasitě polykal sliny. Jonny mlčel a

díval se Mikemu do očí.

„Přece je nutno…“ řekl konečně.

„Mnoho věcí je nutných,“ odpověděl Mike, „jde o osud dvou žen.

Je mojí povinností starat se o obě, Jonny. Chápete to? Třebaže vy

sám máte zájem jen o jednu z nich. Jelikož pak Dick šel za vámi a

Marjorie za Dickem, bude to všecko na jednom místě. Vy máte

možnost mi toto místo ukázat. Záleží to jen na vás. Beze mne

neučiníte ani krok.“

Tomy se díval na Jonnyho velmi zvědavě.

„Čekejte,“ řekl, „Dick se vrátí, poněvadž neví, do čeho padne.“

„Ale nevrátil se dosud, Tomy,“ otočil se Mike, „nezdá se vám, že

by bylo dobře jeti mu vstříc? Vrátí-li se, nemusí mít již to děvče s

sebou, a budeme opakovat náš dnešní výlet tak jako tak.“

Tomy pokrčil rameny. Nebude-li míti Dick s sebou Marjorii,

může mít u sebe Hedu. Jonny si to musel rozřešit podle svého.

Nebylo to nic snadného, poněvadž Mike se přilepil a dalo se

předpokládat, že se dobrovolně neodlepí.

„Pospěšte si, Jonny,“ řekl Mike po chvíli, „dokud vás ještě chci

potřebovat. Jakmile Dicka zastavíme, mohu se obrátit pro informace

na něj. Jsem jist, že bude ochotnější. Je jenom v zájmu slečny

Barthelemyové, jestliže trochu Dicka předběhneme.“

Jonny přemýšlel tak, že mu na spáncích naběhly žíly.

„Joe,“ řekl hněvivě, chytiv starce pevně za rameno, „co to

Marjorii napadlo? Což nemáte vy dost rozumu, abyste…“

„Mám,“ odsekl Joe, „o tom nemusíte pochybovat. Ale jednala na

vlastní pěst. Tak je to.“

Vypravoval rozčileně, jak se věc přihodila. Jonny zamračeně a

mlčky naslouchal, kdežto Mike jevil netrpělivost, třebaže Joe mluvil

velmi stručně.

„Půjdeme, Jonny?“

„Půjdeme,“ odvětil Jonny, rozhodnuv se, „tentokrát je to zlé,

Tomy.“

„S námi?“ řekl Tomy neprozřetelně, ale Jonny mávl rukou, jako

by uražen jeho nechápavostí.

„Máte tu vůz,“ řekl Mike, „usednu vedle vás a dozadu dáme

Tomyho s jedním mým mužem. V taxametru pojede Lucian a dva z

mých lidí.“

Jonny nečinil námitek.

„A já?“ tázal se Joe.

„Vy tu zůstanete, Joe. Nepotřebujeme vás k ničemu.“

Mike dal nějaké rozkazy dvěma hlídačům a pak vyšli ven.

Jonnyho vůz byl vytažen ze dvora. Taxametr popojel. Jeden z

motocyklů se přiblížil, temně huče skrytou silou.

„Nikdo neprojel,“ hlásil jeho jezdec.

„Vaše pozornost nebude ochabovat, Berry,“ řekl na to Mike,

„rozumíte?“

Nasedli do vozů. Motocykl obrátil smělým obloukem a vrátil se

na své místo.

„Nemusíme se ohlížet na ty vzadu,“ řekl Jonny, „Lucian ví, kde

je to.“

„Vsadím se,“ pravil Mike suše, „že si oba myslíme totéž, Jonny.“

Vyrazili. Jonny hned od startu letěl jako ďábel. Taxametr v malé

chvíli zůstal daleko za nimi.

Osvětlený ciferník hodin na desce ukazoval dvanáct. Speedo přes

sedmdesát mil. Mike si to dobře uvědomil a pak se zabořil velmi

pohodlně do měkkého sedadla, pohlížeje pozorně na osvětlenou

cestu.

„Od čeho máte poraněnou ruku, Jonny?“

Jonny mimoděk klesl zrakem na své ruce, svírající štíhlé kolo

volantu. Byly oblečeny v rukavicích z vepřové kůže.

„Vyměňoval jsem svíčku motoru,“ řekl chladně.

„Vyklouzl vám klíč?“

„Ovšem.“

Tomy vzadu zaraženě mlčel. Mike nabýval stále více půdy.

Několik vozů je potkalo. Dva nebo tři předjeli. Ale nestarali se o

to, zdali jsou řízeny Dickem Scottie nebo někým jiným.

Jonny ukončil svou jízdu tentokrát za tři čtvrti hodiny. Stanul na

témže místě, jako po prvé. Vystoupili, ale nezaslechli v tichu za

sebou žádný zvuk vozu. Jonny jel příliš rychle, než aby jim mohl

taxametr stačit.

Sestoupili po svahu. Jonny napřed, Mike za ním. Tomy s druhým

policistou následovali.

„Radím k opatrnosti,“ řekl Jonny tiše, „Dick může být ještě zde.“

Na oko byl velmi klidný. Kráčel nehlučně napřed.

Mike nepronesl slova, ani když došli k bookmakerově boudě a

Jonny na ni ukázal rukou. Stanuli na několik okamžiků, ale všude

bylo nádherné ticho.

Při bližším ohledání zjistili, že trám, který dveře uzavíral, leží v

trávě. Mike sám na to upozornil.

„Zdá se, že jste provedl velikou hloupost, Jonny,“ pravil hlasitě,

„všecko je dávno pryč.“

Tomy hledal v jeho hlase marně stín škodolibosti.

„Přišli jsme pozdě,“ řekl Jonny, „ale nebyli bychom přišli včas,

ani kdybychom letěli jako ptáci.“

Chytil za držadlo dveří. Povolily docela snadno.

„Svítilnu, Tomy.“

Tomy, poděšen z nějakého důvodu, podal žádaný předmět. Hmátl

po něm Mike a rozsvítil.

Mike vešel první, za ním Jonny. Heda ležela na lavici u stěny, oči

široce rozevřeny ke stropu, s jazykem do černa oteklým mezi

pootevřenými rty. Na jejích prsou, blíže srdce, tmavěla nepříliš velká

krvavá skvrna.

„Je dokonale mrtva,“ řekl Mike, přiblíživ se k ní, „konečně vás

mám, Jonny.“

Tomy Huxley se pokřižoval. Tentokrát najisto.

14

Jonny stál u dveří se založenýma rukama a díval se, zatím co

Mike zběžně prohlížel mrtvou. Tomy postoupil vpřed.

„Dick to udělal, Mike,“ řekl, „to je vám snad jasné.“

Mike se vztyčil a dal jakési znamení rukou. Druhý policista

chopil Tomyho za rameno a stáhl jej zpět přes jeho protesty. Jonny se

stále ještě nepohnul. Ani když Mike přistoupil těsně k němu.

„Je zardoušena,“ pravil, „a pro jistotu střelena s rozvahou do

srdce. Úmysl je zřejmý.“

„Úmysl vraždit?“ řekl Jonny jednotvárně.

„Úmysl zbavit se někoho,“ odvětil Mike.

„Kdo myslíte, že to učinil?“

Mike se podíval pevně.

„Vy, Jonny.“

Jonny svraštil s nelibostí čelo. Tomy vykřikl.

„Ukažte svoji ruku, Jonny,“ pravil Mike, „levou, ano.“

Jonny stáhl zvolna rukavici.

„To jsou stopy nehtů, Jonny. Uznáváte to?“

„Ano,“ řekl Jonny chladně, „můj revolver vidět nechcete?“

„Nikoli,“ odvětil Mike se smíchem, který se sem vůbec nehodil,

„váš revolver má všecky náboje.“

„Ale v Dickově jeden chybí,“ křikl Tomy, „co tu provádíte za

nesmysl?“

Mike potřásl hlavou.

„Jste zatčen, Jonny,“ pravil, „konečně jsem vás dostal.“

Jonny pokrčil rameny a obrátil se. Tomy Huxley křičel a zmítal

se v silných rukou policistových.

„Nedostal jste nikoho, Mike, vy blázne. Dick Scottie ho dostal.

Dick je vrahem, rozumíte? Já sám dosvědčím…“

„Budeme-li ovšem vaše svědectví požadovat, Tomy,“ pravil

Mike, „pochybuji, že byste byl dosti věrohodný.“

„A Lucian,“ řval Tomy, „byl při tom. Proč myslíte, že by sem

Jonny dával sušenky a konservy, kdyby byla mrtva?“

„S Lucianem se to má zrovna tak, jako s vámi. Ostatně jsou vaše

sušenky otráveny, drahý Tomy. Vezmeme je s sebou.“

Tomy Huxleyovi klesly ruce. Podíval se na Jonnyho zděšeně.

„Otráveny?“

Jonny pokrčil zase rameny.

„Na tom nezáleží,“ odvětil, „nezapomněl jste na Marjorii, Mike?“

„Buďte bez starosti. Doufám, že ji nenajdeme v podobném

stavu.“

Jonny se zachvěl, ale pak se v jeho očích objevila zuřivost.

„Co byste učinil, Jonny, kdybyste teď měl Dicka Scottieho po

ruce?“

„Zeptejte se, co bych učinil já,“ křičel Tomy.

„Co byste učinil?“

„Ušetřil bych Jonnymu práci.“

A Tomy ze sebe vyrazil strašlivou kletbu, první za celou dobu, co

ho Jonny znal.

„Zůstaňte zde,“ řekl Mike rozkazujícím tónem, „vaše touhy po

Dartmooru dojdou brzy vyplnění. Od tohoto okamžiku budete mluvit

jen v tom případě, zeptám-li se vás na něco.“

Vyšel ven. Dveře skříply ve svých závěsech.

„Co teď, Jonny?“ řekl potom stařík se zoufalým obličejem.

„Nic, Tomy. Buď klidný.“

„Ale jsme přece zatčeni, proboha.“

„Vím o tom, hochu. A Mike mne nepustí, ani kdyby desetkrát

jistě věděl, že to udělal Dick. Našel ke mně cestičku.“

„Ale vy nenaleznete cestičku od něj, Jonny.“

„Mám ji nalezenu již celých pět minut, Tomy.“

Tomy Huxley vzal na sebe přemýšlivý výraz.

„Vám je to možno věřit,“ řekl potom, „Mike tedy ostrouhá

kolečka.“

„Buďte zticha,“ řekl policista a vzal do ruky revolver, poněvadž

nevěděl, co by z toho mohlo pojít.

Heda ležela na zádech pořád stejně, skýtajíc nepěkný pohled.

Špičky jejích střevíců trčely přímo vzhůru. Tomy se ohavně šklebil.

Mike venku se ohlížel po taxametru a jeho cestujících. Vůz již

přijel a dva úředníci byli na cestě, vedeni Lucianem.

„Jděte dovnitř, Luciane,“ řekl Mike, když je potkal, „čekají tam

na vás.“

Lucian poslechl a Mike poslal jednoho z mužů zpět s náležitým

poučením.

„Jeden motocykl ať jede do Londýna a zařídí převezení mrtvoly,

rozumíte? To může vyřídit šofér. Vy se vraťte hned. Najdete mne v

okolí boudy. Je třeba se trochu podívat, co se tu dělo.“

Obrátil se ke zpáteční cestě.

„Pojďte, Dale,“ řekl druhému a vykročil.

Světla příručních svítilen šlehala v okolí bookmakerovy boudy

dlouhou dobu. Mike našel stopy v trávě na straně dveří. Kolem

boudy patrně neobíhal této noci nikdo. Každý šel přímo. Trochu

stranou byla tráva pomačkána. Tam čekal Dick Scottie, až bude

ticho. Ale stopy nebyly tak zřetelné, aby mohly přesně vyprávět, kdo

je jejich původcem.

Mike se vrátil do boudy. Našel Jonnyho, opírajícího se o pult u

oken, Luciana, tisknoucího se do kouta u dveří a Tomyho, sedícího

na pultě a klátícího nohama. Podíval se po každém zvlášť a velmi

bedlivě.

„Na pochod,“ řekl, „vy tu zůstanete, Dale, až přijedou s

ambulancí. Walter rovněž.“

„Kam se povezeme,“ řekl Tomy, seskočiv s pultu.

„Kam já budu chtít,“ odpověděl Mike, „hněte sebou, starý.“

Jonny, Lucian a Tomy vyšli napřed. Mike s třetím policistou za

nimi. Tomy měl správný dojem, že je to průvod zatčených.

„Jíme ovoce, jež načesal Dick,“ řekl po cestě, „je nejvyšší čas,

abyste měl také jeho pod zámkem, Mike.“

„To vás z ničeho nevytrhne,“ strčil do něj Mike, „neloudejte se

tak, Tomy.“

„Vida,“ řekl Tomy, jenž důvěřoval velmi silně Jonnyho

schopnostem, „byly časy, kdy jste s námi zacházel o mnoho

zdvořileji.“

„Ty časy jsou však pryč,“ odpověděl Mike, „chci mít ticho.“

Bylo ticho. Kroky pěti mužů se ozývaly zvláštním šelestem ve

vlhké trávě.

Mike je usadil v Jonnyho voze. Dozadu tři, Tomyho doprostřed.

Jonny se chopil řízení. Mike seděl opět vedle něho. Jonny otočil vůz

a jel zpět.

Tomy pořád nevěděl, co Jonny učiní. Napadlo ho, že mají

doposud všichni své revolvery, ale chránil se na to upozornit. Jonny

o tom jistě také věděl.

Ale nestalo se nic po celou cestu. Na Mikeho rozkaz bylo

zastaveno před finančním úřadem, při čemž Jonny seděl zrovna tak

klidně, jako by měl půl šilinku od kilometru.

Mike přivolal své lidi, tázaje se po novinkách.

„Nic, pane,“ zněla odpověď.

„Žádný neprojel?“

„Nikdo podezřelý.“

„Hrome,“ řekl Mike a uvažoval.

Pak vystoupil a zašel do budovy. Spojil se telefonicky s

Ústředím. Ale ani tam nevěděli ničeho. Dick Scottie se svým vozem

zmizel.

„Vyšlete pátračky ven,“ doporučil Mike, „hned. Nejvíce

podezřelá je essexská silnice. V Akacia Road se nic neděje?“

„Nikoli. Scottieho žena spí. Dům je klidný.“

„Vlezte dovnitř.“

„Dovnitř, pane?“

„Mluvím jasně, u čerta. Prohledejte to. Kašlu na to, vyrušíte-li

Gold Flake z jejích snů.“

Uhodil sluchátkem a vrátil se mrzutě k vozu.

„Kde je Joe?“ tázal se úředníka, jenž ho doprovázel.

„Myslíte toho starce s odřeným obličejem, pane? Odejel s

taxametrem, který jste sem poslal od Essexu.“

Mike něco zabručel a odešel znovu k telefonu. Zavolal Útulek.

„Joe. Je tam Joe?“

Joe se přihlásil.

„Nespím ještě. Nemohu spát, samozřejmě. Máte Marjorii?“

„Chtěl jsem se vás právě po ní zeptat, Joe.“

„Vlezte mi na záda,“ odpověděl Joe nezdvořile, „řekl jste dnes, že

se Jonny nemá plést policii do jejích věcí. Proč ho k tomu nepustíte

samotného? Marjorie tu není.“

„Jonny je zatčen, starý.“

Joe způsobil nějaký šramot.

„Proč pak, hrome?“

„Pro vraždu své ženy.“

„Tisíc ďáblů. On ji zavraždil? Nebo to byl Dick?“

„Máte tytéž nápady jako Tomy, hochu. Sbohem.“

Mike se vrátil ještě v horší náladě než prve.

„Jeďte, Jonny,“ řekl, „ukážu vám cestu, kudy se povezete do

vazby.“

„Teď se to musí stát,“ myslel si Tomy, „za půl hodiny bude

pozdě.“

Jonny uvedl vůz v pohyb.

„Marjorie?“ řekl.

„Zmizela,“ odpověděl Mike, „rovněž jako Dick.“

Jonny sevřel rty.

„Dokažte teď, co umíte.“

„Víte, kde je možno Dicka najít?“

„Většinou taková místa znáte,“ odvětil Jonny.

„Většinou. Doplňte mé vědomosti. Ale nepočítejte na to, že vás

nechám po něm jít samotna, Jonny.“

„Proč?“

Tomy byl jist, že teď o tom začnou mluvit.

„Poněvadž můžete konečně zapřít vraždu své ženy, ale pochybuji,

že byste měl dost odvahy zapřít vraždu Dicka Scottie, kdybyste ho

náhodou našel. Je možné, že by byl i on rychlejší a odpovídal by se

pak z vraždy místo vás. V každém případě je jen ve váš prospěch, že

budete pod zámkem.“

„Zcela moudře řečeno,“ odtušil Jonny k velkému překvapení

Tomy Huxleye, „podívejte se do Skellet House.“

„V přístavu?“

Jonny přikývl.

„Je to zapadák, který Scottieho dobře zná. Jakési obchody měl i

se starým Li ve Východní čtvrti. Je spousta míst, kam se mohl

uchýlit.“

„Ale kudy by vjel do Londýna?“

Jonny pokrčil rameny. Vjížděli do středu města a Tomy pozbýval

naděje. Blíže náměstí Pall-Mall Mike poručil zastavit.

„Vylezte vy dva,“ otočil se dozadu, „a jděte k čertu. Přijdu si pro

vás, až s Jonnym budeme hotovi.“

„Cože?“ udivil se Tomy, jehož to důkladně překvapilo.

„Běžte. Poptávejte se po Dickovi. Upozorňuji vás, že v

Colwillské zahradě je jistý dům, kolem něhož běhají moji lidé, a že

se tam tedy nemůžete v ničem hrabat.“

„A Jonny?“ řekl stařík.

„Jonny je má starost. Nebuďte tak příchylný, Tomy. Křižák vám

dává sbohem. Pochybuji, že ho uvidíte dříve než při hlavním

přelíčení.“

„Vyklouzneme,“ pravil Lucian, sbíraje se horlivě.

„Ne na dlouho,“ poučil ho Mike, „užijte pořádně své svobody.

Máte jí namále.“

„Tomy,“ otočil se Jonny dozadu, „na shledanou.“

„Při hlavním přelíčení?“

„Ne. Mnohem dříve, starý. Uteku Mikemu.“

„Neblázněte,“ zavrčel Mike.

„Jonny nikdy nebláznil, Mike,“ řekl Tomy, „leda s tím děvčetem

z Útulku. Dokázal už mnohem lepší věci než je útěk z drápů policie.“

To už byl venku. Jonny se zašklebil.

„Jeho víra ve vás je úžasně pevná,“ řekl Mike, „jeďte. Touto ulicí

vlevo.“

Jonny poslušně vyhověl. Tomy mával úsměvně kapesníkem.

„Hrr do toho, Jonny,“ křičel do noci, „vyfoukněte co nejdříve.“

„Přemítám,“ pravil Mike, jako by ho neslyšel, „kdo asi varoval

Dicka, že na něj číháme.“

Jeho tón byl docela družný. Jonny odpověděl stejně.

„Myslíte, že byl varován?“

„Nepochybně.“

Zatočil s vozem kolem rohu a dodal bez pobídnutí: „Varovala ho

osoba, která se navracela z Doveru a vyhledala nejbližší cestu, aby

nepřišla zrovna přímo odtud, totiž essexskou silnici. Mac Hrbáč.“

Mike hladil zahloubané špičku svého nosu.

„Můžete mít pravdu, Jonny. Teď však zastavte. Jak se vám bude

spát na kavalci?“

„Docela dobře,“ odpověděl Jonny, „ale vás činím odpovědna za

Marjoriino bezpečí.“

„Žádáte trochu příliš,“ řekl Mike chladně a vystoupil z vozu,

„víte-li pak, proč jsem propustil ty dva?“

„Aby neměl vyšetřující soudce nikoho, koho by se mohl zeptat,

jak to skutečně bylo. To je velmi jednoduché, Mike.“

„Ano. Do té doby, než seženeme ve vašem domě a jinde

dostatečné důkazy o vaší činnosti. Jelikož nám v tom nyní nebudete

překážet, půjde to snadno. Až budeme mít všecko pohromadě,

zprostíme vás obžaloby z vraždy. Zatím ať se s vámi vyšetřující

soudce moří, jak může.“

„Výborně, pane,“ řekl velký policista, hrabaje se z vozu, „to je

skutečně velmi moudré.“

„Ale mělo by vás to přestat zajímat,“ pravil Jonny, „alespoň pro

dnešek. Myslete trochu více na Dicka a to děvče.“

„S tím děvčetem se už stejně neoženíte,“ ušklíbal se policista,

„ledaže by chtělo čekat minimálně deset let, co budete v Dartmooru.

Ale já myslím, že toho tentokrát bude víc.“

Mike se zaškaredil.

„Bude-li čekat nebo nikoli, to záleží především na tom, co učinil

Dick Scottie.“

„Ovšem,“ přisvědčil Jonny s nepřirozeným klidem, „Dick může

zavraždit za jednu noc dvě ženy. Proč ne?“

A jelikož se zatím otevřela široká vrata soudní budovy, vkročil

dovnitř a přerušil tak tuto přátelskou zábavu.

15

Mac Hrbáč se opravdu dostal nějakým způsobem na hranice

Londýna po Essexské silnici. Ale právě ve chvíli, kdy se rozhodl

proklouznout, musel se vyhnout dvěma těžkým policejním

motocyklům, které se přihnaly ďábelskou rychlostí.

Mac byl velmi opatrný celou cestu. Při spatření motocyklů měl

dojem, že se jedná o něj, což bylo dosti pravděpodobné. Měl s sebou

bicykl, ukradený v nějaké vsi a přemýšlel právě o tom, kudy obejde

nejnebezpečnější místo. V prvním okamžiku hodil bicykl do příkopu

a měl nejlepší úmysl dát se přes pole a zahrady jakýmkoli směrem,

ale pak uvážil, že nebyl zpozorován. Přeběhl tedy vzdálenost zpět,

klátě dlouhýma rukama jako opice a lehl si do příkopu, zcela blízko

motocyklů.

Mac se ještě nezúčastnil nešťastnější partie, než byla ona v

Doveru. Jogg zůstal ležet a dva detektivy odnesli v nepěkném stavu

do nemocnice. Policie nerada odpouští takové věci. Mac se div

nezbláznil napětím, když prchal, poněvadž si nikterak nelichotil a

měl stále na mysli, že jeho hrb je hloupým znamením.

Pozornýma ušima vyslechl všecko, co si oba motocyklisté

navzájem radí. Dva nebo třikrát k nim přišel jiný muž, který přinášel

nějaké telefonické rozkazy, a tak Hrbáč seznal během čtvrt hodiny

dostatečně, o co jde. Čekali na Křižáka a na Dicka. Mac měl za to, že

k vůli Doveru, poněvadž nepochyboval, že jeho tlupa se stala obětí

zrady, patrně Křižákovy. Rozvažoval, jak uvarovat Dicka nehody a

Jonnyho v tom nechat. Zaslechl, že nejdříve přijede pravděpodobně

Jonny a to ho upokojilo. Dopravil svůj bicykl s největší opatrností

hezký kus dál, nesa ho na zádech hlubokým a tmavým příkopem, a

pak se vrátil.

Dočkal se okamžiku, ve kterém zadrželi Jonnyho vůz. Neměl

zájmu na tom, aby přihlížel. Rozběhl se a spoléhaje na tmu a na

zainteresování policistů, vsedl na kolo a šlapal statečně do vršku,

těžce dýchaje nedostatečnými plícemi.

Jel-li někdo proti němu, dával jednou rukou znamení a nehnul se

mu z cesty. Jakýsi přestrašený automobilista ho málem přejel,

vyhnuv se mu těsně, ale Mac bezpečně zjistil, že to není Dickův vůz.

Ostatní mu nadávali a kdosi ho dokonce chtěl uhodit. Mac

pokračoval však ve své činnosti, až se dopracoval úspěchu.

Dick zastavil a poznal Hrbáče ve světle svých reflektorů. Sjel

stranou a vylezl. Mac Hrbáč mu padl do náručí, vysílen namáhavou

jízdou.

„Jsou-li za tebou,“ pravil mu Dick na uvítanou, „nech se klidně

sebrat. Zatím nevím, jak bych ti pomohl.“

„Vy víte…“ vypravil ze sebe Mac.

„O Doveru. Bohužel. Budeš držet hubu, co se týče mne,

rozumíš?“

„Nejde o to,“ pravil Mac zadýchaně, „za mnou nikdo

nepospíchá.“

Usedl na stupačku vozu a byl chvíli zticha.

„Honím se k vůli vám. Zadrželi právě teď Křižáka u finančníků.

Můžete se spolehnout, že čekají na vás také. Slyšel jsem to.“

„Proč by na mne čekali?“ řekl Dick, „zbláznil ses, Macu.“

„Jdou po vás k vůli Doveru,“ opáčil Mac, „to je dosti dobrý

důvod.“

„Nesmysl. Já i Jonny už jsme o tom s Mikem mluvili. V tom

bude něco jiného.“

Přemítal. Mac se tázal, co dělali venku.

„Jonny vezl svou ženu na letní byt,“ poučil ho Dick, „dívali jsme

se po tom.“

Bill vylezl rovněž, zhasnuv světla, a připojil se k nim.

„Hedu vezl?“ ptal se Mac překvapeně, „je mrtva?“

„Úplně mrtva. Je možné, že čekají k vůli tomu.“

Mac Hrbáč, zapomenuv na svoji únavu, hvízdl a lusknul prsty.

„Proč pak tedy čekají na vás, zavraždil-li Jonny svoji ženu?“

„Hlupáku, což vím?“

„Možná, že oni soudí tak, jako já,“ řekl Hrbáč otevřeně, „totiž, že

když vy někam jedete, nebývá to nikdy pro pouhou podívanou.“

Dick Scottie ho chytil za límec a Mac vyjekl překvapením nad

jeho prudkostí.

„Co to žvaníš, ty zvíře? Chceš mi snad natropit spoustu

nepříjemností?“

„Nechte ho, Dicku,“ vrčel Kluzký Bill, který tomu patrně dobře

rozuměl, „jede vás varovat, div neztratí plíce, a vy ho zabijete.“

„Nemá mne proč varovat,“ odsekl Dick, „naopak, dosvědčím těm

fízlům, že Jonny…“

„Nu dobře,“ řekl Mac Hrbáč mrzutě, když ho Dick pustil, „ale co

jste učinil s tím děvčetem? Mluvili hlavně o tom.“

„S jakým děvčetem?“

„S tou Barthovou, nebo jak se jmenuje.“

Dick couvl o dva kroky.

„Barthelemyovou…“ vydechl.

„Tak,“ přisvědčil Mac, rozhodiv své dlouhé ruce, „teď zpíváte

jinou, Dicku.“

Dick pošinul v rozpacích klobouk do týla. Na své dobrodružství

se starým Joe v Colwillské zahradě už dávno neopatrně zapomněl.

„Hrome,“ řekl stísněně, „nevím o tom ničeho. Co to pořád žvaníš,

Macu?“

„To, co jsem slyšel. U čerta, přece byste mohl být upřímnější,

mluvíte-li se mnou. Odvezli jste dnes ve voze nějaké děvče, Bille?“

„Když jsme jeli sem?“

„Patrně.“

Dick se podíval na Billa a Bill na Dicka. Vrtěli hlavami.

„Žádné děvče jsme nevezli.“

„Fízlové to tvrdí,“ pokrčil Mac špičatými rameny a vypadal velmi

nafoukané se svým vystouplým hrudním košem.

Dick dlouho nepřemýšlel. Zaklel jadrně a otočil se k Billovi

celým tělem.

„Ohlédl ses dozadu, Bille, když jsme jeli?“

„Zdali pak jste se ohlédl vy?“ odpověděl Bill zlostně, „měli jsme

oba oči tak daleko napřed, jak daleko byl před námi Křižák.“

Mac Hrbáč se chechtal, plácaje rukama do boků po způsobu opic.

„Nakonec vám tam vlezla ženská a vy o tom nevíte,“ hulákal,

„čert vás vezmi. Vy jste mi chytráci.“

„Ať se směje,“ řekl Dick vztekle, „tak nějak to skutečně je.“

„Ale v tom případě mu děkujte na kolenou, že vás přišel varovat.

Je zle.“

„Proč?“

„Proto. Děvče mohlo leccos vidět.“

„Nemohlo ničeho vidět,“ štěkl Dick Scottie.

„Nemelte naprázdno, Dicku. Slyšel jsem vaši ránu na vlastní uši.“

„Jakou ránu?“

„Z vašeho revolveru. Padla v bookmakerově boudě.“

Mac Hrbáč se přestal smát.

„Jsem zvědav,“ řekl jízlivě, „koho z vás konečně napadne podívat

se vzadu do vozu. Což když tu ženskou zase vezete zpátky?“

Bill se rozběhl. Dick Scottie se za ním díval, roztahuje a stahuje

prsty svých velkých rukou.

„Není tu,“ volal Bill.

„To je její štěstí,“ poznamenal Mac, „bojíte-li se, Dicku, že viděla

něco, co neměla vidět, obraťte vůz a koukejte zmizet. Což když

policii omrzí čekat na kraji silnice a rozběhne se sem?“

Bill se vrátil od vozu s neutěšeným výrazem. Na čele Dicka

Scottie vyvstával studený pot.

„Macu, ty hrbatý arciďáble. Víš jistě, že nevyprávíš pohádku o

tom děvčeti?“

„K smíchu,“ řekl Mac.

„Nebude to pohádka,“ Bill natáhl ruku, „je docela možné, že tahle

náušnice náleží jí.“

„Leželo to ve voze?“

Bill přikývl.

„A může se to docela dobře ztratit, když se ženská krčí, jak může.

Je zle, povídám.“

Dick Scottie byl velmi bledý, a oba druzí si domysleli, každý

svým způsobem, proč. Dick nastražil past na Jonnyho Křižáka a padl

do ní sám.

„Dal bych nevím co za to,“ pravil zamyšleně, „kdybych věděl,

kde teď je.“

„Děvče, myslíte,“ syčel Mac jako zmije, „byla by opravdu tak

hloupá, že by vám lezla do cesty?“

Bylo to zcela logické a Dick věděl nyní o celé věci všecko, co

věděl na příklad Joe. Marjorie vstoupila do jeho vozu a stařec běžel

pro policii. Dick zoufale litoval, že mu nerozkopl lebku.

„Do vozu,“ řekl, vykročiv rychle, „pokračování toho musíme

vyčkat ve stínu.“

Mac Hrbáč pospíchal za ním, klátě se se strany na stranu.

„Na vraždu ženy číhá státní kat,“ podotkl udýchaně, „z toho se

musíte nějak vyplést, Dicku, nebo sbohem. Bill je spoluvinník. Já

jediný jsem na tom z vás nejlépe, což ovšem neznamená, že tu chci

zůstat.“

„Usmrtí mne,“ řekl Dick Billovi, spouštěje pedálem motor, „co

pořád žvaníš, Macu?“

„Jogg vás nechá pozdravovat,“ šklebil se Mac, jehož malá

postava téměř úplně zapadla na zadním sedadle ve tmě, „ležel tam

takhle a nos měl vzhůru. Brr…“

Dick Scottie točil prudce volantem. Bill ho chytil za ruku.

„Stůjte, u všech čertů. Vjedete zrovna tomu vozu do cesty. Jste

poloviční blázen.“

Proti nim se šíleně řítila dvě mocná světla s vysokým hučením.

Siréna ječela.

„Rozsvěťte velká,“ křičel Bill, „ať sjede do příkopu, to je

lhostejné. Nikdo nesmí vidět váš vyděšený obličej, protože by si ho

pamatoval do smrti.“

Dick to učinil, než Kluzký Bill domluvil. Ale vůz jedoucí proti

nezakolísal. Mihl se kolem nich, až se karoserie Dickova automobilu

znatelně zachvěla nárazem vzduchu. Bill se po něm ohlédl.

„Je to Jonny,“ řekl s určitostí, „velká limousina se zelenými

světly na blatnících. Otočte, Dicku. Za ním. Nenapadne ho, že jsme

to my.“

Dick Scottie si pospíšil. Jakmile srovnal vůz, vyrazil s plným

plynem.

„Proč jede zpátky?“

„Domluvili se s policií. Má strach o Hedu nebo o to děvče.“

„Děvče snad najdou,“ řekl Bill, dívaje se za mizejícími paprsky

jejich světel.

„Hedu také,“ řehtal se Mac vzadu, „ale nosem vzhůru jako ubohý

Jogg. Vy děláte samé mrtvoly, Dicku.“

Dick nic neřekl. Jen odložil svůj tvrdý klobouk, poněvadž mu

bylo příliš horko, a jel s tělem nakloněným dopředu. Jonnyho

limousina docela zmizela. Dickův vůz byl dobrý vůz, ale Jonnyho

byl lepší.

Přejeli mlčky cestu doprava, vedoucí k závodišti. Dick se po ní

krátce ohlédl a zamrazilo ho v zádech. Šlapal nervosně na

akcelerátor.

„Kam jedeme?“ zeptal se Bill, když už byli deset mil za tímto

místem.

„Do Fan-River,“ odvětil Dick, „nikoho nenapadne nás tam

hledat.“

„Vyčkáte tam, co se bude dít?“

Dick mlčky přikývl. Letěl.

„Nebude-li mít Jonny velkých nepříjemností k vůli jeho letnímu

bytu,“ pravil Bill opět, „může se těšit Flake na jeho návštěvu, co?

Domácí pán je nepřítomen.“

Dick to věděl. Myslel na to už dávno. Vztek mu zatemnil oči.

„Jeďte rovně,“ zabručel Bill.

Mac Hrbáč se tiše chechtal.

„Pro mne je to nejhorší pryč,“ brebtal, „vezu se teď docela

spokojeně. Kdybyste věděli…“

Dick vypustil z úst nějakou nadávku a Mac se uraženě odmlčel.

Opravdu nyní byly jiné starosti.

Dick Scottie odbočil na vedlejší cestu. Přejel most a dal se po

silnici, sledující řeku. Stanul posléze uprostřed nevelkého města.

Byly tři hodiny ráno, když zazvonil u velkých vrat venkovského

hotelu. Tento hotel málokdy vítal ve svých špinavých pokojích

nocležníky, a přece prosperoval, neboť jeho majitel uskladňoval ve

svých sklepích místo piva pytle se sacharinem a krabice s kokainem

místo vína. Jeho obchodní styky s Dickem Scottie pak byly zárukou,

že poskytne třem mužům bezpečný útulek, aniž by se příliš zvědavě

tázal, co je k němu vede.

Dick Scottie se uklidnil, až když stáhl ve svém pokoji pokrývku

přes hlavu. Svědomí ho nestrašilo. Bál se pouze neúspěchů a

nepříjemností. A jelikož pro tu chvíli mohl být bez starosti,

neprodleně usnul.

Za jejich spánku ovšem zvonily telefony, hučely motocykly a

plížili se muži. Scotland Yard hledal Marjorii Barthelemyovou.

16

Jonny Carne byl zavřen v úzké cele Towerského vězení a

přecházel od vysokého, zamřížovaného okénka ke dveřím. Byl

klidný. Starost o Marjorii nemohla být v lepších rukou.

Venku stáli dva muži s uvolněnými revolvery. Čest, která byla

málokomu prokazována. Občas se otevřela dřevěná záklopka v

dubových, kovaných dveřích, neboť Tower je vězení velmi starobylé,

a ukázal se Mikeův nos nebo nos někoho jiného.

„Ještě nějaké místo, Jonny.“

A Jonny jmenoval, namáhaje paměť s rukou na čele.

„Soho, ulice admirála Nelsona. Dům číslo dvacet nebo dvacet

dva.“

„Tam jsme byli. Scottieho skladiště, co?“

„Ano. Počkejte. Tidal Basin. Ohrada na Černém náměstí. Opiové

doupě v dokách číslo šest.“

„Dobře. Ale to opiové doupě už je čtrnáct dní střeženo, Jonny.“

„Podívejte se tedy jinam. K čertu. Zeptejte se také Scottieho lidí.

Máte jich plné vězení.“

„Radley je vyslýchán nepřetržitě, buďte bez starosti. Jmenoval

toho řadu. Néant s pařížskými děvčaty na příklad. Znáte?“

„To je nesmysl,“ zlobil se Jonny, „tam se nenalezne úkryt.

Ostatně by bylo moudřejší hledat v okolí Essexu. Na závodišti je

mnoho takových dřevěných pavilonů.“

„Pracuje tam dvacet lidí. S ještě větším elánem než zde.“

„A po essexské silnici dále. Dick mohl prchnout jen tudy.“

„Pět motocyklů se rozjelo tím směrem jako prskavky. Telegraf

tam klepal už před hodinou.“

„Našli něco?“

„Pohozený bicykl na silnici.“

„Ah,“ řekl Jonny, „čí bicykl?“

„Neví se dosud.“

„Bicykl se zahazuje, jenom když máme k disposici lepší dopravní

prostředek, a to ještě v případě nejvyššího spěchu, nemyslíte?“

„Přirozeně.“

„Dobrá. Dělejte, co můžete.“

Policie věděla hodně věcí z Podsvětí, ale Jonny toho věděl více.

Přestal však být obtěžován, když proseli téměř celý Londýn a uznali,

že Dick opravdu neproklouzl do City. Každá sebemenší venkovská

stanice měla alarm.

Později Jonny nedostával ani zpráv. Unaven svou nepřetržitou

procházkou, usedl nakonec na pryčnu a složil hlavu do dlaní.

V sedm hodin ráno dozorce otevřel dveře. Jonny vyšel a dva muži

za ním. Točili se chodbami a vystoupili do prvního patra. Mike,

bledý a nevyspalý, měl v ruce balík poznámek a usmíval se chabě,

stoje uprostřed místnosti.

„Posaďte se, Jonny. Je to místnost vyšetřujícího soudce.“

„A co vy tu děláte?“

„Chtěl jsem vám říci, že jsme doposud neměli úspěchu. Neobjevil

se ani Dick, ani Bill, ba ani Mac Hrbáč.“

„Ani Marjorie,“ řekl Jonny a sevřel rty.

„Ne,“ odpověděl Mike.

„Jděte,“ Jonny ukázal na dveře, „doufám, že vás nenapadne,

abyste si šel lehnout. Dopracoval jste se v posledním čase tolika

neúspěchů, že byste se měl snažit, aby to přestalo.“

„Máte pravdu, Jonny,“ odvětil Mike unaveně, „ale skončím to se

zdarem všecko najednou. Vždyť není jiné záhady než záhady Bílého

Kříže, počítaje v to i syna lorda Astora.“

Jonny se posadil a dva jeho strážci stáli těsně u něho.

„Pusťte mne ven,“ řekl, „ručím za to, že Dicka dostanu do večera.

Podsvětí mi řekne více než vám. Vám nedůvěřují.“

„Souhlasím, Jonny,“ odpověděl Mike, „ale tomu bych chtěl právě

zabránit. Rozumíme si? Stalo-li se Marjorii něco, vy byste ho zabil.“

„Kdybych ho zabil, odpovídal bych se z toho.“

„A odpovídal by se on, kdyby zabil vás?“

„To je moje starost.“

Mike položil své listiny na stůl.

„Prosím za odpuštění, Jonny,“ pravil jednotvárně, „ale zůstanete

zde. Jestliže se něco přihodilo, je stejně pozdě. Pomsta není vaší

věcí.“

Jonny se otočil na židli zády k němu. Mike pokynul rukou

dozorci.

„Povinnost nade vše, hoši. Postavím ještě někoho ke dveřím.“

„Postavte tam ďábla,“ řekl Jonny s blýskajícíma se očima, „uteku

vám stejně.“

Mike pokrčil rameny.

„Utečete? Ale jděte. Nechte to všecko na pozdější dobu. I

Marjorii, i rozmluvu s Flake. Sbohem. Soudce přijde každou chvíli.

Mám plné ruce práce.“

Mike byl unaven a mrzut. Vyšel pomalu a přitáhl dveře líně za

sebou.

Vyšetřující soudce se dostavil s přísnou tváří a s přesvědčením,

že má před sebou vraha, a že je jeho úkolem přimět ho k totálnímu

doznání. Jonny se na něj klidně díval, když sedal za stůl a rozkládal s

důležitými posunky materiál po stole. Byl zřejmě toho domnění, že

Velký Křižák se třese před ním strachy. Ale Jonny myslel na něco

docela jiného. Tvořil si právě novou teorii o zmizení Marjorie

Barthelemyové.

Mike pustil novináře na svůj úlovek. Zprávy o zatčení Velkého

Křižáka pro vraždu ženy se rozletěly na všecky strany. Jonny Carne,

aby se zbavil nepohodlného svědka, jenž hrozil vyzradit některé

podrobnosti jeho zločinů, zavezl svou oběť na osamělé místo a

zavraždil ji dvojnásobným způsobem. Dopaden přímo při činu,

nemůže zapírat. Je vyšetřován s největší přísností.

A dost. Ani slova o Marjorii, o Jonnyho tvrzení, že vrahem je

Dick Scottie, žádné zmínky o starém Joe z Útulku, jenž vlastně byl

příčinou Křižákova dopadení. Mike věděl, proč to zapřel.

Dick Scottie ve Fan–River dostal „Morning Post“ do ruky v

dopoledních hodinách. Pročetl všecko podrobně několikrát za sebou.

Pak hodil časopis za hlavu a objal své dva druhy kolem ramen.

„Je to v pořádku, hoši. Můžeme se vrátit.“

Mac Hrbáč něco namítal.

„Je to lapák, Scottie. Chytnou vás za límec, jakmile se ukážete.“

„Především,“ odpověděl Dick Scottie spokojeně, „je silně

pochybné, zdali to děvče vůbec s námi jelo a bylo-li opravdu

svědkem.“

„Čeho?“

„Drž hubu, Macu. Za druhé je nasnadě, že ty by ses nerad vrátil a

samotnému se ti zde nechce zůstat. Je to tak?“

„Skoro,“ připustil Hrbáč, „ale ta náušnice…“

„Pojedeš s námi, hlupáku. Je-li Jonny vrahem své ženy, mohu se

veřejně ukázat, zvláště když o Marjorii Barthelemyové skutečně

ničeho nevím. Čekali na mne v noci, říkáš? Nu, dobrá. Přiznám se

milerád, že jsem viděl Jonnyho vraždit. Zradil-li mne on v Doveru,

mohu mu to já nyní oplatit.“

„Je to tak,“ potvrdil Kluzký Bill, „jeďme.“

Dick Scottie byl na zpáteční cestě v nejlepší náladě. Zato Mac

Hrbáč vypadal starostlivě.

„Spolehni se na mne,“ těšil ho Dick, „projedeme beze všech

obtíží. Doma už se schováš.“

„Rok káznice ho nemine tak jako tak,“ soudil Kluzký Bill, který

byl z nich nejklidnější, „na tvém místě bych se raději přihlásil, Macu.

Budeš to mít dříve za sebou.“

„Čert tě vezmi, Bille,“ zlobil se Mac.

Ale Dick Scottie měl pravdu. Nikdo je neobtěžoval. Důvody k

tomu byly však jiné, než předpokládal. Jeho vjezd do City byl

alarmován, a tak se stalo, že když vůz zastavoval pozdě odpoledne v

Akacia Road, byl Mike již na cestě tím směrem.

Mac Hrbáč vklouzl do domu po důkladném rozhlédnutí a se

strachem v očích. Dick vešel za ním a chytil ho na schodech.

„Když se to uváží, Macu,“ řekl mu, „je přece jen možné, že tě

čapnou. Co v tom případě máš mluvit, snad ti nemusím radit.“

„Ne,“ odpověděl Mac, „buďte bez starosti.“

Mac znal Dicka Scottie. Zkušenost dokazovala, že Dick trestá

zradu velmi přísně a že dovede trpělivě čekat, až je k tomu čas. Willy

Winter, překupovač, byl zastřelen na příklad až po pěti letech, když

už myslil, že se nic nestane.

Dick Scottie vyhledal neprodleně svou ženu. Flake se nudila, ale

nezdálo se, že jí to přejde, když se Dick objevil. Políbil ji srdečně na

obě tváře, což přijala dosti chladně, pak od ní odstoupil a zamnul

rukama, pohlížeje na ni s úsměvem.

„Jonny je zatčen, Flake. Znamenitá novinka, co?“

„Vím o tom, Dicku,“ řekla Flake lenivě.

„Pro vraždu. Heda je mrtva.“

„Ano.“

„Mám z toho radost, protože to mohu dosvědčit, a protože ty…“

Gold Flake ohrnula spodní ret, jako by jí to docela nic

nezajímalo.

„Co myslíš?“ ptal se Dick, usednuv vedle ní na pohovku, „moje

kočičko?“

Povstala.

„Nic nemyslím. Nech si svoje plány pro sebe, Dicku.“

„Ach,“ vrtěl hlavou, „říkám ti to proto, poněvadž už se Jonnyho

nemusíš bát.“

„Nikdy jsem se ho nebála,“ odpověděla opovržlivě, „co tě to

napadlo?“

„Nu,“ řekl Dick smířlivě, „to dítě mi nyní můžeš vydat do rukou.

Jonny…“

Gold Flake zvrátila hlavu nazad a zasmála se.

„Já? Blázne!“

„Počkej. Nějakou maličkost o tom, co s tím chtěl Jonny udělat,

bys mohla tušit. Je to přece tvoje dítě.“

„Ale nevím o něm, ty šílence.“

„Nelži.“

„Přisahám. A nemohu vědět, jaké úmysly s tím Křižák má.“

Dick Scottie povstal rovněž a chvíli přecházel velmi zamyšleně.

„Jsem přesvědčen,“ řekl konečně, „že přece jenom něco víš.

Možná, že ti zavírá ústa mateřský cit nebo něco podobného. Takové

hlouposti bys mohla nechat stranou. Co záleží na tom zmetkoví?“

„Nic,“ odvětila Flake tvrdě, „máš pravdu. Ale ty jsi velký hlupák,

Dicku.“

„Hlupák?“ vykřikl, „proč hlupák? Naznač mi jen nejmenší stopu

a ukážu ti, jaký já jsem hlupák. Což ti nenapadne, že jde také o tvůj

prospěch?“

Gold Flake vrtěla hlavou.

„Nesmysl, Dicku,“ říkala, „nesmysl.“

Kluzký Bill do toho přišel. Oči měl vyvaleny.

„Mike sem jde, Dicku.“

„Mike? Výborně. Chtěl jsem ho právě navštívit.“

Odešel ke dveřím, ale ještě se otočil.

„Přemýšlej o tom, Flake. Třebas ničeho nevíš, můžeš přemýšlet.

Nějaká známka by ti snad mohla napadnout. Vzpomínej. U čerta, jsi

přece moje žena.“

Mike čekal dole, zahloubán nad nějakým kubistickým obrazem

na stěně, který Dick koupil právě proto, že umění vůbec nerozuměl.

„Halo, Mike. Jsem rád, že jste přišel. Chtěl jsem právě jít k vám.“

„Myslil jsem si to,“ odpověděl Mike, otočiv se od obrazu, „a

proto jsem vám ušetřil cestu. Nebyl jste doma, co?“

Dick Scottie se záhadně usmál.

„Nebyl. Proč se neposadíte, Mike? Jel jsem za Křižákem.“

„Kam?“

Dick Scottie se podíval po očku.

„Vy to víte dobře. Chtěl byste se mi divit, kdybych se vám nabídl

jako korunní svědek proti němu?“

„Proč bych se divil,“ řekl Mike nenuceně, „uznávám, že nemáte

žádné zvláštní příčiny Jonnyho litovat.“

„Skutečně nemám, ať přemýšlím sebe více. Díval jsem se na to,

když Hedu vraždil.“

„Říkal starý Joe, že tak nějak to bude.“

„Joe? Ach pravda. Z Útulku, co?“

„Tak jest. Myslím, že na vás podá žalobu pro lehké ublížení na

těle.“

„Žalobu? Vždyť ten starý darebák chtěl Jonnyho varovat, že ho

hlídám.“

„A myslíte, že měl tušení, že Jonny někam poveze svoji ženu?“

Dick mávl rukou.

„Nejen tušení. Věděl to docela jistě.“

„V tom případě ho poženeme před soud pro krytí zločinu.“

Dick se pátravě a nedůvěřivě podíval, ale Mikeho obličej byl

ještě méně průhledný než kdyby byl z kamene.

„To by bylo na místě,“ řekl.

„Ale,“ pravil Mike, „vy jste na tom zrovna tak. Nezabránil jste

podle svých sil provedení zločinu, ačkoli jste měl oznámit policii…“

„Okamžik,“ přerušil ho Dick, „uvažujte to správně, Mike. S

počátku jsem nevěděl ničeho o tom, že by chtěl Křižák provést tak

hloupou věc. Když jsem se na něj díval skulinou dveří boudy, bylo

pozdě. Jonny tam měl ještě dva muže a já jsem byl sám. Nerad bych

byl Hedu následoval do ráje, můžete si myslet. A konečně, měl jsem

nejlepší úmysl vám to hned oznámit.“

„Ale neučinil jste toho,“ pravil Mike zamyšleně.

„Zdržela nás porucha,“ řekl Dick nestydatě, „právě nyní jsem byl

na cestě k vám. Ostatně jste skřípli Jonnyho stejně zásluhou starého

Joe.“

„A Marjorie Barthelemyové,“ dodal Mike nevýznamně.

Dick se zarazil na vteřinu či dvě. V tomto bodě bylo nutno být

opatrným. Ale žádný z obou neměl tušení, že druhý toho ví o

Marjorii Barthelemyové zrovna tak málo, jako první.

„Co říká Marjorie Barthelemyová?“ ptal se Dick, „vzpomínám si,

že byla se starým Joe včera večer.“

Záleželo mnoho na tom, co řekne nyní Mike. Nejhorší ze všeho

by bylo, kdyby položil Dickovi ruku na rameno s poučením, že

sledoval-li Dick Jonnyho, sledovala Marjorie Dicka. Ale to se

nestalo, ačkoli v tom případě by se to muselo stát. Dick si

nepozorovaně oddechl.

„Marjorie neříká ničeho,“ pravil Mike dumavě, „z té jednoduché

příčiny, že vy jste jí to znemožnil.“

Dick Scottie se zasmál, poněvadž věděl bezpečně, že je to

nesmysl. Mike pracoval s domněnkami a Dick tedy stál pevně.

„Velmi se mýlíte,“ odpověděl chladně, „neviděl jsem vůbec to

děvče od chvíle, ve které jsem odejel za Jonnym.“

Mike se na něj ostře podíval.

„Mluvíte pravdu, předpokládám.“

„Nikdy jsem nemluvil určitěji,“ řekl Dick, opětuje jeho pohled,

„tentokrát jste se nestrefil, Mike.“

„Neodvezl jste tedy slečnu Barthelemyovou ve svém voze?“

Dick Scottie se překvapeně pohnul.

„Já? Blázníte, Mike?“

„Ani bez vašeho vědomí?“

„Jak to?“

„Skryla-li se tam?“

Dick se zamyslel.

„Jestliže se skryla,“ odpověděl, hladě si hranatou bradu, „pak

jsem ji ovšem mohl odvézt. Neohlížel jsem se dozadu. Co je s ní

vlastně?“

„Ztratila se.“

„Mrtva?“

„Ne. Říkám, že se ztratila.“

„Ah tak.“

Odmlčeli se, nepohlížejíce jeden na druhého. Ale Dick byl

příšerně bledý.

Napadlo ho zcela náhle, kde může Marjorie být. Jednal-li s

Mikem, snažil se vždycky, aby se úplně vžil do úlohy, kterou mu

lhal, poněvadž Mike byl bystrý chlapík. A proto bylo lépe si zcela

vsugerovat, že vrahem je Jonny a Marjorie o tom ví. Vrátila se tedy

do Útulku nějakým způsobem a pláče, nechtíc Jonnyho prozradit,

poněvadž ho miluje. To chtěl právě Dick Mikemu říci, ale

vzpamatoval se včas. To byl sen a Dick věděl positivně, že Jonny

není vrahem. Marjorie však mohla být přes to v Útulku, mohla ležet

v horečce nad příšernou podívanou, byla-li skutečně svědkem vraždy

a nemusela doposud vědět o Jonnyho zatčení. Útulek je třeba

poděšen do posledního stařečka, Joe lítá a shání lékaře, a nemá ještě

času myslet na jiné věci. Nebo se Marjorie doposud nevrátila, ale

může se to stát každou chvíli. A proto byl Dick tak bledý. Mike mohl

dostat tutéž logickou myšlenku.

Ale Mike ji nedostal. Z toho jednoduchého důvodu, že Dickovi

nevěřil, že by byl opravdu Marjorii neviděl od onoho okamžiku, jak

tvrdil. Ukázalo se to hned.

„Budete mi muset říci, Dicku,“ pravil jemně, „kde jste všude byl

od včerejška večer. Do poslední vteřiny, rozumíte? Ověřím si to

dokonale.“

„Velmi rád,“ odpověděl Dick, snaže se, aby se vzpamatoval,

„nebudu lhát.“

A měl nejlepší úmysl mluvit pravdu.

„Mluvil jste o poruše,“ řekl Mike, „to je ovšem nesmysl, co?“

„Čirý nesmysl,“ přikývl Dick otevřeně, „jelikož vidím, že je v

můj prospěch, abych byl upřímný, řeknu vám, proč jsem se nevrátil

do City hned za Jonnym. Bylo to k vůli Macovi.“

„Hrbáči.“

„Ano. Nějak se do toho připletl a přijel mi naproti na bicyklu, aby

mne upozornil, že na mne číháte.“

Mike se díval velmi pozorně, poněvadž nečekal takovou

upřímnost.

„Přicházel z Doveru?“

„Snad. To sem ale nepatří, myslím.“

„Dobře. Pokračujte.“

„Přirozeně jsem věděl, že se nemám čeho bát. Podlehl jsem však

Macovým prosbám, pochopíte to… bál se, že bude zatčen, a proto

jsem ho odvezl do Fan–River.“

„Je tam dosud?“

„Nikoli. Nechtěl tam zůstat sám, a já jsem se rozhodl, že se

vrátím, jakmile jsem přečetl zprávy v novinách.“

„A kde je, Dicku?“

„Zde. Je vám zcela k disposici. Můžete ho zatknout za jeho

kousek v Doveru, kdykoli budete chtít.“

Dick Scottie se zdvořile usmíval. Mike kýval hlavou.

„Vy jste pořádný darebák, Dicku,“ pravil, „Jonny je vůči vám

neporovnatelný kavalír.“

„Nemluvte mi o Jonnym,“ utrhl se Dick, „své ženy nevraždím. Za

první dostal Jonny deset let. Co dostane za druhou? Vidíte, že na

kavalírství jsou velmi různé názory.“

„Maca si vezmu s sebou,“ řekl Mike, „bude mi moci jistě sdělit

několik podrobností o vašem výletu.“

„Ovšem že bude. Chcete-li mi klást otázky, budete vidět, že

souhlasí naprosto přesně moje odpovědi s jeho.“

„Mám jich připravenou celou řadu, Dicku.“

Mike vytáhl odněkud zápisník.

„Odpovídejte jasně,“ poučil ho, „a zřetelně. Velmi na tom záleží.“

Byl to pohodlný výslech proti tomu, jímž byl mořen Střelec

Radley nepřetržitě již po čtyřiadvacet hodin. Ale doposud z něj

nevytáhli nic, co by Dicka Scottie zkompromitovalo. Radley se držel.

Nemohlo to však už dlouho trvat.

Toho dne měl pan Ferthul, vyšetřující soudce, rovněž důkladnou

práci s Jonnym. A zlobil se tím více, čím větší měl dojem, že si z něj

někdo dělá blázny, aniž dobře věděl, kdo.

„Vy,“ ukazoval tlustým prstem, „Jonny Carne, zvaný Křižáku.

Zavraždil jste svého času svou milenku. Jste zatížen vraždami žen.

Zabil jste nyní druhou ženu. Je to tak?“

„Dejte mi pokoj,“ odpovídal Jonny.

„Zapíráte?“

„Není co.“

Soudce Ferthul často uhodil oběma dlaněmi do desky stolu.

„Pitva dokazuje, že byla uškrcena. Ruční práce, ano. Za jejími

nehty byly nalezeny stopy vaší krve. Oděrky na vaší ruce dokazují,

že jste ji škrtil vy.“

Jonny byl během dne několikrát fotografován, i snímky jeho ruky

byly pořízeny.

„Zapíráte?“

„Vy nejste člověk,“ řekl Jonny místo odpovědi, „který by byl

dosti kompetentní k tomu, aby mohl posoudit to, co bych mu řekl.“

„Jak?“

Jonny to opakoval.

„A kdo je takovým člověkem?“

„Sir Norton.“

„Policejní ředitel?“

„Ano. Tomu řeknu všecko.“

„Že jste zavraždil…“

„Nic takového. Chcete-li si usnadnit práci, zavolejte ho sem.“

Pan Ferthul bušil rukama do stolu.

„Vy jste se zbláznil. Sir Norton se nebude zaneprazdňovat s

vrahem.“

„Jsou kruhy,“ odpověděl Jonny, „ve kterých znamenám zrovna

tolik, jako sir Norton ve Scotland Yardu, ne-li více, pane Ferthule.“

„Přestaňte mluvit hlouposti, Jonny Carne, a odpovídejte jen na to,

nač se vás ptám. Tady je jedna revolverová kulka. Byla vytažena z

těla zavražděné. Zde jsou jiné dvě. Byly vyloupnuty z dřevěného

pažení v kavárně Davida Higginse panem Nuggetem, když jste po

sobě stříleli s Dickem Scottie.“

„Ach, Dick Scottie,“ vzdychl Jonny něžně.

„Všecky tři byly vystřeleny z téhož revolveru. Náš znalec zbraní

se nemýlí nikdy. A zdali jste tehdy sám před svědky nepotvrdil panu

Nuggetovi, že to spustil váš revolver?“

„Umluvíte se,“ řekl Jonny věcně.

Dva strážcové stáli vedle židle Křižákovy, každý s jedné strany.

Silný, ozbrojený dozorce hlídal u dveří. Nikdo z nich nespal, protože

vyšetřující soudce příliš křičel.

„Jste vrah. Dvojnásobný vrah, Jonny Carne. Ulehčete svému

svědomí.“

„Zavolejte ředitele,“ pravil Jonny, „a neurážejte mne stále, pane

Ferthule, nebo vám řeknu, že jste pitomec.“

„Disciplinárka,“ křičel vyšetřující soudce, „myslíte, že jste v

Tidal Basinu?“

Nedostali se celkem nikam. Za polední přestávky panu Ferthulovi

nechutnal vůbec oběd, zato Jonny dokončil svou teorii o zmizení

Marjorie Barthelemyové.

„Jsem velmi spokojen,“ řekl soudci, když odpoledne znovu

začali, „přes to, že jsem v tom tak beznadějně. Vezmi to čert.

Marjorie nebude nikdy milovat takového darebáka. Nezapomněl jste,

co jsem vám říkal o siru Nortonovi?“

„Přestaňte se svým sirem Nortonem. Pokračujeme.“

Ale Jonny odpověděl na máloco a pan Ferthul vyhrožoval, že s

ním bude zacházeno jako se Střelcem Radleyem. Na Jonnyho však to

neučinilo pražádného dojmu.

Mike byl k večeru naplněn starostmi. Odpovědi Mácovy a Dicka

Scottie souhlasily opravdu do poslední písmenky. Mike neřekl, co si

o tom myslí. Telefonoval pro svoje lidi a nechal Maca odvést. Hrbáč

byl zdrcen a odevzdal se v osud, ledaže na odchodu řekl Dicku

Scottie:

„Kdybych věděl, Scottie, kdybych věděl…“

„Co víš, pověz,“ odtušil Dick Scottie cynicky a otočil se k němu

zády. Maca nebylo příliš třeba se bát. Hlavní důkazy o Doveru měl v

rukou Radley. O essexském závodišti pak ani Mac, ani Bill mnoho

skutečného nevěděli. A co věděli, to udržovali obyčejně v tajnosti,

jak nejdéle mohli, protože Dick Scottie měl dobrou metodu k udržení

pořádku ve svých tlupách.

„Mám to skoro všecko,“ pravil Mike, když s tím byli hotovi,

„chybíte mi opravdu už jenom vy, Scottie.“

„Budu vám chybět ještě dlouho, Mike,“ odpověděl Dick,

„nemůžete nic podniknout se slušnými lidmi, jako jsem já.“

„Vy tedy myslíte, že se neuvidíme dříve než při přelíčení proti

Velkému Křižákovi?“

„Velmi pravděpodobně. Nemohu už vám říci více, než jsem

řekl.“

Mike tedy odcházel valně neuspokojen a Dick Scottie ho zdvořile

vyprovázel. Ale jakmile detektiv zmizel docela, obrátil se rychle.

„Bille. Můj vůz. Spěchám.“

„Kam zas budete utíkat?“ štěkl Kluzký Bill.

„Do Útulku. Běž, hlupáku. Hoříme.“

„Nejedu s vámi,“ řekl Bill urputně, „dostal jste Maca do pěkné

kaše, dostal byste i mne. Váš vůz je v garáži.“

Bill se otočil s úmyslem nepomoci Dickovi ani prstem. Dick se

rozběhl sám, poněvadž chtěl být v Útulku co nejdříve.

„Srovnáme si to, Bille,“ řekl ještě, „nyní nemám času. Kdybys

neměl zabedněný mozek, uznal bys, že jsem Maca obětoval také k

vůli tobě, blázne.“

Malou chvíli nato vyjel na ulici a Bill se za ním zamračeně díval.

Mike kráčel na druhou stranu ke stanici autobusů, a proto Dickův

vůz nespatřil. Autobus ho dopravil dostatečně rychle blízko Jonnyho

domu v Colwillské zahradě.

Pracovali tam jeho lidé. Tomy s Lucianem stáli na druhém

chodníku s rukama v kapsách.

„Halo, Mike,“ řekl Tomy, když ho spatřil, „co tomu říkáte, že nás

nechtějí fízlové pustit domů?“

Mike se rozhlédl. Byla již skoro tma.

„Tak brzy do postele, Tomy?“

„Toužíme po odpočinku.“

„Dostanete se do svých pokojů, hoši. Myslím, že už s tím budeme

hotovi.“

Vešel do domu, kde vládl velký nepořádek. Seržant Forsyth vedl

pátrání a dal všecko důkladně přeházet.

„Co jste našli, seržante?“

„Málo materiálu, pane. Zdá se, že Křižák nosil všecko v hlavě.

Co se týče věcí, o které máte hlavně zájem, jsou zde. Myslím, že

toho tu více není.“

Podal Mikemu jakýsi svazek nestejně velikých listin, ovázaný

gumovou sponou.

„Bylo to takhle pěkně v pořádku. Z toho soudím, že je to

všechno.“

Mike vzal listiny do ruky a posadil se někam.

„Ti dva jsou venku proto, aby zadrželi každého, kdo by chtěl

přijít poptat se po Křižákově zdraví, seržante.“

„Ale, pane. Přece je dosti známo, že jsme Křižáka skřípli.“

„Tiše, seržante. Nebraňte jim v ničem, rozumíte? Ať mluví s

kýmkoli a dělají cokoli.“

„Řekl jste však, abychom je nepouštěli dovnitř, dokud…“

„Ovšem. Zákaz se nyní odvolává. Myslím, že už máte všecko, co

jste mohli najít.“

Seržant Forsyth ukázal na koš plný papírů.

„Je to tady,“ řekl pyšně, „ale není v tom jediného jména nebo

vůbec něco podobného seznamu.“

„Odvezte to,“ mávl Mike rukou, „tyto poznámky si vezmu sám.“

Byly to podrobné zápisky o postupu pátrání po dítěti lorda

Malcolma Astora. Běžnou prohlídkou Mike zjistil, že Jonny se touto

záležitostí zabýval velmi zevrubně.

„Čert ví,“ řekl pro sebe a zakroutil hlavou, „máte tu vůz, seržante,

co? Budu ho potřebovat. Chci se podívat na Radleye. Ostatně můžete

už toho nechat. Zavolejte své muže.“

Mike byl stejně spolehnut, že se Radley zlomí, jako Dick Scottie

doufal, že se nezlomí. Rozhodně však měl Mike větší naději na

úspěch. Střelec Radley byl na jeho doporučení vyslýchán nepřetržitě

střídajícími se úředníky. Inspektor Kerr čekal úplně připraven, že se

dá na pochod za Scottiem ihned, jakmile se objeví v protokolu jediné

kompromitující slovo. Dick Scottie ani zdaleka netušil, že je to tak

intensivní.

Šest policistů s Mikem vstoupilo do velikého vozu. Tomy se

přiloudal k nim a Lucian za ním, ještě než vyjeli.

„Zaplať Bůh,“ řekl Tomy, „hrabali se tam od rána.“

„Nevypadáte dobře, Tomy,“ pravil Mike s účastí, „zdá se mi, že

máte přece jenom trochu starostí.“

„Je to tím, že jsem nespal, Mike. Nepustili nás vůbec domů. Ale

starosti nemám.“

„Aj,“ podivil se Mike, „o Jonnyho. Nemáte?“

„Ne. Jednak řekl, že vám uteče. A za druhé myslím, že ho pustíte

sami.“

„Proč to myslíte, Tomy?“

„Protože sám víte, že Jonny nikoho nezavraždil. Kdybyste byl

přesvědčen, že to udělal, nenechal byste nás takhle běhat po ulici,

protože my jsme spoluvinníci.

„Možná,“ přisvědčil Mike zamyšleně, „ale je těžká věc vám to

vysvětlit, hoši. Nemám doposud příčiny Dicka Scottie skřípnout.“

„Ani k vůli tomu děvčeti?“

„Zejména k vůli tomu nikoli. Sbohem, Tomy.“

„Sbohem,“ odvětil stařík, zatím co Lucian sňal zdvořile elegantní

čepici, „pozdravujte Jonnyho.“

Mike byl zamyšlen po celou cestu. Nepozdravil ani, když

vystoupil, a zamířil rovnou do kanceláře, jež byla vlastně mučírnou

Střelce Radleye.

Radley, bledý a s těkajícíma, lesknoucíma se očima seděl na židli

téměř bez vlády. Úředníci na něj dotírali otázkami jako nesnesitelný

hmyz. Inspektor Kerr seděl pohodlně v lenošce a zíval. Do kdysi

tvrdé a svým způsobem statečné tváře gangsterovy svítila plným

světlem silná žárovka. Zvlášť ustanovený strážník třásl občas jeho

ramenem, zaháněje mu spánek s očí. Když Mike vstoupil, podávali

vyslýchanému právě něco k podpisu. Bylo dobře vidět, jak se pero v

jeho ruce třese.

Inspektor Kerr povstal a vyšel Mikemu vstříc.

„Právě před pěti minutami povolil,“ oznamoval bez úsměvu, „to,

co má v ruce, je obšírné doznání. Zhroutil se docela.“

„O Dicku Scottie?“

„Ano.“

„Dobrá. Dejte mu pít a jíst. Nechte ho spát. Nabídněte mu

cigaretu, chce-li. Odstraňte tu žárovku, Loney.“

Úředníci odstoupili a jeden z nich, jakmile vzal Radleyovi pero z

chvějící se ruky, obrátil stínítko lampy. Mike se otočil k

inspektorovi, ale ještě než to učinil, Střelec Radley tvrdě usnul,

opíraje se o rámě strážníkovo.

„Můžete jít, Kerre. Myslím, že Dick bude doma.“

Ale inspektor Kerr zavrtěl zvolna hlavou.

„Mám pro vás ještě jednu novinku, pane.“

„Důležitou?“

„Velmi důležitou. Jonny Carne utekl.“

Mike zadržel prudký pohyb.

„Co říkáte?“ pravil na oko klidně, „nemožno.“

„Utekl. Věřte si tomu nebo ne.“

„Je pryč?“

„Úplně pryč.“

„Ale ke všem čertům. Co jste učinili?“

„Nic.“

„Nic?“

„Naprosto nic, pane. Je-li vám libo, pojďte za mnou. Dozvíte se,

proč jsme ničeho neučinili.“

Inspektor vyšel ze dveří a Mike za ním. Docela volným krokem,

jako by šli na malou procházku, zatočili se chodbou a stoupali po

schodech do patra. Opačným směrem se dostali ke dveřím, kde se

dnes od rána zlobil pan Ferthul se svým vyšetřovancem.

Inspektor Kerr zdvihl ruku s nataženým ukazováčkem.

„Tady to máte, pane,“ pravil, „řekněte sám, jestliže jsme mohli co

dělat nebo ne.“

Mike Nugget lehce zbledl a pak pošinul klobouk do týla.

„Hrome,“ řekl mrzutě, „máte pravdu. Chtěl bych jen vědět, komu

bude náležet mrtvola dnešní noci. Vy nevíte nic, inspektore. Vy

pouze posloucháte rozkazy. Ale kdybyste měl myslet jako já a

vymýšlet prostředky, jak zabránit určitým věcem, učinil byste totéž,

co já učiním teď.“

„Co učiníte, pane?“

Mike se obrátil zády k Bílému Kříži na dveřích. „Přestanu se o to

starat, inspektore,“ odvětil a mávl rukou.

17

Jonny Carne na své pohodlné cestě z vězení již nepřemýšlel.

Použiv peněz, které si vypůjčil od pana Ferthula bez jeho souhlasu,

zjednal si taxametr a udal za cíl cesty Útulek.

Marjorie nebyla nalezena, aniž se objevila stopa, že by jí bylo

snad ublíženo. Jonny tedy uvážil možnost, že děvče nemělo vůbec

žádných nepříjemností, pokud nevznikly z jeho vlastní vůle, a že

tedy vězí v Útulku. Může být k vůli němu, Jonnymu, dosti nešťastna.

Může se dokonce domnívat, že on skutečně zavraždil svoji ženu, a

pak ovšem nechtěla o ničem kolem sebe slyšet, zhnusena a trpce

zklamána.

Dostal se k Útulku v době, kdy Mike ještě hovořil s Dickem

Scottie v Akacia Road, a kdy ještě Dick ani zdaleka nepomýšlel na

podobnou návštěvu. Jonny se ani neohlížel, ani nepospíchal. Nebyl

ani poraněn při svém útěku, ani neměl šat roztrhán, ani nebyl unaven.

Měl dokonce revolver v kapse.

Před skleněnými dveřmi Útulku se na několik okamžiků zastavil.

Jeho srdce tentokrát bušilo více než jindy za podobných okolností.

Přece jenom jeho předpoklad, že Marjorie je v Útulku, byl pouhou

domněnkou. Dick Scottie byl doposud nezvěstný, jak Jonny měl za

to podle posledních zpráv, jichž se mu dostalo, a Jonny ho chtěl za

každou cenu dopadnout, nenajde-li Marjorii v bezpečí. A Mike zcela

správně hádal, že to musí skončit střílením s úmyslem zabít.

Ale Marjorie byla v Útulku, třebaže z trochu jiných příčin, než

Jonny nebo Dick předpokládali. Jonny ji nenalezl hned v první

místnosti, která byla jaksi denním salonem jejích svěřenců. Ani Joe

tu nebyl. A Jonny se obrátil na nejbližšího starce se svou otázkou

poněkud stísněně.

„Slečna Barthelemyová je vzadu, pane,“ odpověděli mu, „se

starým Joe.“

Oddechl si zhluboka a usmál se do několika vrásčitých obličejů,

které na něj vyjeveně pohlížely. To byl přece Velký Křižák, jehož

zatkli dnes v noci.

„Jste Jonny Carne, pane?“ zeptal se kdosi.

„Ano, starý,“ kývl Jonny vesele, „jak se daří slečně

Barthelemyové?“

„Myslí právě na vás, ale nesměje se jako vy.“

„To záleží na povaze, příteli,“ odtušil Jonny a otevřel dveře do

šeré kuchyně.

Zvláštním, nelogickým pochodem jeho myšlenek se mu zdálo, že

mu nyní Marjorie padne do náručí. Ale přirozeně se tak nestalo.

Marjorie stála na druhé straně, zabývajíc se něčím, a opravdu se

nesmála, jak bylo tvrzeno. Spíše naopak. Nejevila ničeho jiného, než

nedůvěřivé překvapení, ledaže její bledá tvář rychle zčervenala a oči

se široce rozevřely. Něco s třeskotem vypadlo z její ruky. Starý Joe,

maje tvář ovázánu nějakým ručníkem, povstal se židle a zdvihl svoji

hůl.

„Jonny, vyrazil ze sebe, pošinuje svůj obvaz, „jste to vy, k

čertu?“

Jonny stál úsměvně ve dveřích.

„Já, starý. Co je na tom divného?“

„Ale,“ stařec postoupil vpřed, „Mike mi přece telefonoval, že jste

zatčen.“

Ohlédl se po Marjorii.

„U sta hromů. Rozumíte té záležitosti?“

Jonny pokývl hlavou a zavřel dveře za sebou.

„Marjorie,“ řekl a zastavil se.

Marjorie svěsila hlavu.

„Co si přejete, Jonny?“

„Jsem rád, že jste zdráva,“ pravil jemně, přistoupiv k ní, „Mike

již myslil…“

„Pustili vás, Jonny?“ řekl Joe nedočkavě.

„Ne, starý. Utekl jsem.“

„Hleďme,“ stařec uhodil holí do země, „zdá se, že ten blázen

Tomy měl přece jenom pravdu.“

Jonny se snažil, aby se podíval dívce do očí.

„Nechcete se mnou promluvit, Marjorie?“

„Jenom v případě, jde-li o něco zvlášť důležitého, Jonny,“

odpověděla, „a nesmí to dlouho trvat.“

„Vidím, že si nerozumíme, Marjorie,“ řekl lehce, „jde právě o

velmi důležité věci. Jakmile mi vysvětlíte, co bych chtěl znát, odejdu

a vícekrát mne nespatříte, budete-li si toho přát.“

„To nedopadne jinak, než jste řekl, Jonny,“ vmísil se do toho Joe

starostlivým hlasem, „já vás mám sice rád, ale Marjorie na to musí

zapomenout, to víte. Může

opatrovat takové staré darebáky, jako jsem já, ale nemůže si je

vzít za muže, abyste tomu rozuměl.“

„Já vím, Joe,“ odvětil Jonny s úsměvem.

Marjorie zahlédla tento úsměv a slzy jí vstoupily do očí.

„Jonny,“ řekla, berouc ho za obě ruce, „proč jste neřekl dříve…

proč jste mne klamal? Byla bych vás prosila, abyste toho nechal.

Poslechl byste mne určitě. Je možné, abyste ještě nyní nastoupil

jinou cestu? K vůli mně, Jonny…“

Jonny jemně stiskl její malé dlaně.

„Posaďte se, děvčátko,“ řekl stále se stopami svého úsměvu,

„miluji vás nade všecko na světě. Vy to víte. A rovněž mne

milujete.“

„Ach, Jonny. Milovala jsem vás, než…“

Starý Joe vrtěl hlavou. Neslyšel nikdy, aby se dva milenci takto

domluvili o své lásce.

„Joe mne nazval darebákem, Marjorie…“

„Koho?“ řekl Joe, „sebe. Nikoho jiného.“

„Počkejte, starý. Nevyčítám vám to. Jsem darebák. Jsem Velký

Křižák, a vy i Marjorie víte, co to znamená.“

Odmlčel se.

„Ale nejde nyní o to,“ pokračoval za malou chvíli, „nastoupím k

vůli vám poctivou dráhu, Marjorie. Mohla byste mi odpustit všecko

to, co…“

Něco ji přemohlo. Ovinula štíhlé ruce kolem jeho hrdla.

„Jonny,“ řekla vroucně, „slibujete to opravdu?“

„Opravdu, Marjorie.“

Políbil ji velmi něžně.

„Ale předtím, Marjorie, předtím ještě…“

„Co, Jonny?“

„Musím dokončit to, co jsem začal.“

Joe mrkal očima. Marjorie usedla a vzdychla těžce.

„Co jste začal, Jonny?“

„Záležitost Astorova dítěte, Marjorie. Musím to přivést ke

konci.“

„Nechte toho, Jonny. Prosím vás,“ sepjala ruce, „nechte toho.

Což se nemůžete spokojit…“

Zavrtěl hlavou.

„Nemohu, Marjorie.“

„Vzdejte se té nepoctivosti. Hoďte to přes palubu, Jonny…“

„Myslím,“ řekl starý Joe, který se domníval mít na to právo, „že

byste toho opravdu mohl nechat. Milujete-li Marjorii, jak říkáte…“

„Nemohu toho nechat, Joe. Ale to není nepoctivá věc.“

„Eh…“ mávl rukou stařec, „to nám netvrďte.“

„Nechme toho,“ řekl Jonny, otočiv se k dívce, „věříte vy,

Marjorie, že to není nepoctivá záležitost?“

„Chtěla bych vám to věřit, Jonny. Ale…“

„Dobrá. Řekněte mi tedy, sledovala-li jste opravdu Dicka Scottie

včera večer. Je velmi důležité, abych měl přesný obraz všeho, co se

dělo.“

A tak se dozvěděl, jak to bylo. Poslouchal mlčky, když Marjorie

líčila svoje dobrodružství. Stala se svědkem toho, jak Dick provedl

svůj čin. Ale neměla odvahy to vyprávět. Domů ji odvezly jakési dvě

dámy, jejichž vůz zastavila na silnici. Když domluvila, byla vzrušena

a Jonny povstal, aby ji uklidnil.

„Snažte se, abyste na to zapomněla, Marjorie,“ řekl, „uvážím-li,

že jste se vydala k vůli mně v nebezpečí…

„Uvažte to dobře, Jonny,“ připomenul Joe, „opravdu. Kdyby bylo

mne potkalo něco takového ve vašich letech, smekal by přede mnou

Mike takhle hluboko klobouk a říkal by: Hleďte nejpoctivějšího

občana z City.“

„Dobře, starý,“ pravil Jonny, jsa rád, že se Marjorie vděčně

usmála, „uvážím to pořádně, ujišťuji vás. Ale něco mi musíte ještě

vysvětlit.“

„Vím co, Jonny,“ řekla Marjorie.

„Víte? Myslím, že po tom, co jste k vůli mně učinila, Marjorie, je

podivné, že jste se nepřihlásila Mikemu nebo někomu jinému se

svým svědectvím. Joe přece říká, že mu Mike telefonoval o mém

zatčení pro vraždu.“

„Ovšem, Jonny. Ale tím je vinen jistý člověk z vaší, z vaší…“

„Z vaší tlupy,“ doplnil Joe otevřeně, „myslí Tomyho. Byl tu s

Lucianem.“

„Byl tu?“

„Brzy odpoledne. Neradil nám, aby Marjorie běžela k Mikemu,

ba spíše nám doporučoval opak.“

„Hleďme. Tomy je chytrý chlapík. Co o tom říkal?“

„Pravil, abychom se vám do toho nepletli. Že vy víte sám dobře,

co děláte.“

„To je pravda,“ řekl Jonny zádumčivé, „nechci vás tím urazit.“

„Ukazoval nám noviny,“ vykládal Joe živě, „tam nestálo ani

slova o tom, že to svádíte na Dicka. Říkal, že by vás nepustili, ani

kdyby Marjorie přisahala na kolenou. Že prý Mike dobře ví, že vy

jste to neudělal, protože vás chtěl jenom dostat za mříže, aby z vás a

okolo vás vytáhli jiné věci, rozumíte?“

„Rozumím, starý,“ usmál se Jonny.

„Těšil tu Marjorii, že nebudete do týdne popraven a snažil se ji o

tom přesvědčit. Na takové svědectví prý je času dost, až co sám

uděláte. Ostatně prý jste řekl, že jim utečete co nejdříve, což se

ukázalo pravdivým, jak vidím.“

Starý Joe se zachechtal.

„Chytí vás zase, Jonny,“ řekla Marjorie s podivným výrazem.

„Až chytí,“ zasmál se Jonny, drže obě její ruce, „nebudu už si z

toho nic dělat. Překáželo mi to pouze teď.“

„Tomy to říkal,“ svědčil Joe horlivě, „pravil, že vlastně Marjorie

vám svým zákrokem zkazila hodně věcí, a že by se to mohlo

opakovat.“

„Zkazila,“ přikývl Jonny, „vezme-li se to upřímně. Ale nic na

světě jsem raději neodpustil, než toto odpouštím. Myslím, že by mne

byli nezatkli, kdyby Joe neběžel honem na Mikeho k vůli vám,

Marjorie.“

„Ale musel jsem běžet,“ řekl Joe umíněně, „nevěděl jsem, že si

bude počínat tak moudře. Ženským se nedá věřit, rozumíte, Jonny.“

„Ale přece, Jonny,“ pravila Marjorie zamyšleně, „odvezl jste

svou ženu. Měl jste úmysl…“

„Především,“ přerušil ji Jonny s přímým pohledem, „nebyla

nikdy mojí ženou, Marjorie. Chci, abyste mi to věřila. A pak…

důvody k tomu, abych ji odvezl, byly velmi zvláštní.“

„Jaké, Jonny?“

„Jaké?“ přemítal, „nemohu vám to dosud říci. Důvody

pravděpodobnosti, chcete-li.“

„Eh…“ řekl Joe nevrle, „tomu je pramálo rozumět.“

„Chtěl jste snad vyprovokovat toho hrozného člověka k jeho činu,

Jonny?“

„Dicka myslíte?“ Jonny pokrčil rameny, „netažte se na to nyní,

Marjorie. Dick prozatím zmizel. Nevím proč. Snad něco tuší nebo

podobně. Nepochybně se bojí vrátit. Chci se teď podívat…“

„Po něm, Jonny? Ach, nechoďte.“

„Musím, Marjorie. Ale nechci ho jít hledat, abyste tomu

rozuměla, chci navštívit jeho ženu.“

„Jeho ženu?“

„Ano. Gold Flake.“

„Je to nebezpečné?“

„Bylo by to snad nebezpečné, kdyby Dick byl při tom,“ usmál se

Jonny, „ale Dick je někde za horami. To je právě to.“

Marjorie odevzdaně vzdychla. Bylo jí jasným, že Jonnyho

neodvrátí od jeho úmyslu. Joe pokyvoval hlavou, jako by si myslel,

že je těžká věc do toho mluvit a Jonny sebral svůj klobouk.

„Sbohem, Marjorie,“ řekl, tiskna její ruku a dívaje se na ni s

úsměvem, „či lépe na shledanou. Domluvíme se o našem příštím

životě, jestliže se odhodláte…“

„Jsem odhodlána, Jonny,“ odpověděla, „ale víte, za jakých

podmínek. Především od tohoto okamžiku ani kroku nepoctivého…“

„Ano,“ odvětil bez rozvažování.

„Jdete-li k Dickově ženě…“

„To právě myslím.“

„A pak,“ dodala v rozpacích, „pak…“

„Co, Marjorie?“

„Nevím opravdu, Jonny, činím-li dobře. Vždyť vy…“

„Ano,“ řekl lehce, „jsem veliký darebák. Jsem největší zločinec

dneška. Seděl jsem deset let v Dartmooru pro vraždu ženy.“

Marjorie zkřížila ruce na prsou. Věděla o tom, ale byla by si to

neuvědomila, kdyby jí to byl Jonny nepřipomněl.

„Jak to bylo s tou ženou, Jonny?“ vydechla.

„Tak, jak předpokládáte,“ odvětil nepříliš hlasitě, „každý se vám

bude divit, Marjorie, až uslyší, že jste z lásky odpustila Křižákovi

jeho zločiny a dovolila mu, aby vás měl rád. Jen já se vám nebudu

divit.“

„Vy se mi nebudete divit, Jonny?“

Pohlížela vzhůru do jeho očí. Položil jí obě ruce zlehka na

ramena.

„Ne,“ pravil, „já se vám nebudu divit, ačkoli je to k zbláznění.“

„A proč, Jonny?“

„Proto, Marjorie, že jste mne soudila duší a srdcem, nikoli

rozumem.“

„Ale to je tragická chyba, Jonny.“

„Ne,“ odporoval mírně pohybem hlavy, „ne. Není to chyba,

protože vaše duše je dokonalá a vaše srdce zlaté, Marjorie. A v

důsledku toho jste uhodla správně to, co neuhodne sebe bystřejší

mozek.“

Otočil se rychle. Ale Joe ho zadržel.

„Stůjte,“ řekl, „s takovým krásným efektem se může odejít,

jenom když víme docela jistě, že venku neobchází hromádka fízlů.

Podívám se, než vyjdete, vy zamilovaný blázne.“

Jonny ho odstrčil neobvykle něžně, protože měl stále na mysli

Marjorii.

„Zůstaňte tu, starý,“ usmál se, „venku neobchází žádný fízl.

Zařídil jsem to tak, aby mi dali pokoj.“

„U čerta. Přece jste řekl, že jste utekl. Jak si můžete zařídit…“

„Takhle,“ odvětil Jonny, stále se usmívaje a vytahuje něco z

kapsy kabátu, „stačí k tomu úplně dvě čáry křídou.“

Namaloval zvolna velký bílý kříž na tmavé dveře.

Joe ho sledoval s otevřenými ústy.

„Vidíte to, Joe? Tento kříž je mým znamením a má kouzelnou

moc. Přibije fízly na místě od policejního ředitele až ke strážníkovi

na křižovatce. Zrovna takový je na jednom místě v Toweru.“

Prošel dveřmi a zmizel. Joe sklapl ústa a otočil se. Viděl ve tváři

dívčině úsměv, který ozařovala šťastná myšlenka.

„Joe, Jonny není zločincem, chápete to?“

„Hm,“ řekl Joe neurčitě.

„Není, Joe. Je to detektiv, rozumíte? Detektiv, pátrající v

Podsvětí po dítěti toho boháče. Ach, Bože, dej, aby to byla pravda.“

Marjorie sepjala ruce a zdvihla oči k nebi. Joe cítil, že ho něco

pálí v očích.

„Hrome,“ řekl mrzutě, „za co se to modlíte, Marjorie? Všecky

zázraky, co jich Pán Bůh učinil, nejsou ničím proti tomu, kdyby se

stal z Jonnyho Křižáka detektiv. Podívejte se do Scotland Yardu.

Mají tam v albu Jonny Carnea na třetí stránce za mnou. Tehdy nosil

malé vousky pod nosem. Jeho deset let je nepopiratelnou

skutečností.“

Rozčileně přecházel a ťukal holí.

„Neplačte, Marjorie. Pamatuji se trochu, jak to bylo. Hloupě

sestavená porota z truhlářů a obchodníků perníkem. Jonny byl

otravován svou milenkou soustavně arsenem nebo čím. Radil jí k

tomu nějaký chlap. Proto je Jonny dodnes tak málo tlustý, víte? Ještě

do vězení šel celý nemocný. Měli prý tam s ním práci, než ho trochu

postavili na nohy. Uškrtil tu potvoru pečlivě vlastníma rukama… nu.

Co na tom? Zasloužila to. Mohl dostat doživotní, chudák, kdyby se

byl dostal na kobylku tomu chlapíkovi. Ale to byl nějaký velký pán.

Ta porota na to tehdy vypadala. Pfuj.“

Joe si odplivl, zastaviv se na své procházce.

„Každému ukáže osud jinou silnici, to víte, Marjorie. Máte-li ho

ráda, je to také divná silnice. Ale neprohloupíte. Naopak, budete mít

velkou zásluhu o jeho napravení. Co s námi, starými dědky a babami,

o které se staráte a kteří jsou hodní jenom proto, že už jsou právě

příliš staří? S Jonnym je to docela něco jiného. Já na příklad… eh,

marně mluvit. Ale jen si, prosím vás, nemyslete, že Jonny je nějaký

detektiv. Můj ty Kriste. To spíš vypadá moje zavázaná hlava jako

vzducholoď. Chtějte na něm, aby vám vysvětlil, co vlastně myslí s

tím dítětem. To je jeho povinnost. Jsem na to také pořádně zvědav. A

když, ať toho nechá. Ale on a detektiv… co vás to napadlo,

Marjorie? A kam se díváte?“

Marjorie se dívala někam za něj a její oči byly vytřeštěny. Joe se

rychle otočil.

„Dobrý večer,“ řekl Dick Scottie ve dveřích, „myslím také, že do

detektiva má Křižák zrovna tak daleko, jako já. Četli jste snad o tom,

že je pod zámkem?“

Zasmál se hlučně.

„Detektivové nebývají, víte,“ dodal.

A Joe vytušil s pocitem hrůzy i ulehčení najednou, že se minuli s

Křižákem jen o vlas.

18

Mike sešel zvolna dolů po schodech a vyšel ven. Inspektor Kerr

ho následoval, ale Mike si toho nevšímal.

Zastavil první vůz, který viděl.

„Bloomsbury Street,“ řekl řidiči a vstoupil dovnitř. Kerr zadržel

dvířka, když už měla být přibouchnuta.

„Co bude s Dickem Scottie, pane?“

„Ach,“ pohnul se Mike, jako kdyby se právě nyní probudil,

„skutečně, máme tu ještě Dicka Scottie. Skočte pro něj, Kerre.“

Kerr pozdravil a vůz s Mike Nuggetem zavrčel a zmizel.

V Bloomsbury Street měl sir Norton svůj přepychový byt. Mike

nechal zastavit před jeho domem a dal se vynést zdviží do

příslušného patra.

Sir Norton trávíval své večery doma, poněvadž byl již usedlejší

pán a měl rodinu. Mike to věděl a požádal sluhu, aby ho ohlásil z

důležitých příčin.

Jeho pracně zbudovaná stavba se řítila v okamžiku, kdy měla být

dokončena. Mike měl silný dojem, že už ji nemůže zachránit. Čekal

tedy klidně, až bude moci objasnit svoje stanovisko siru Nortonovi,

hleděl do země a houpal svým kloboukem mezi koleny.

Sir Norton měl Mikeho rád, a proto ho nenechal dlouho čekat.

Vešel, kroutě usměvavě své bílé kníry a napřahoval k Mikemu ruku.

Mike povstal, ale jeho obličej byl vážný.

„Dobrý večer, Mike. Co vás ke mně vede? Posaďte se zase.“

„Děkuji, pane,“ odpověděl Mike chladně, „jdu se vás pouze

zeptat, zdali jste to byl vy, který pustil Křižáka na svobodu.“

Sir Norton přikývl.

„Byl jsem to já, Mike. Dopustil jste se přehmatu. Bílý Kříž byl

přece nakreslen na té boudě v Essexu, či by Křižák lhal?“

„Nelhal,“ řekl Mike zvolna, „Bílý Kříž tam byl, ale přes to jsem

uznal za dobré Křižáka zavřít.“

„Ale proč, Mike? Je to po prvé, co vás to napadlo.“

Mike vypadal zamyšleně.

„Dnes je čtvrtého,“ pravil po chvíli, „za týden končí

nedotknutelnost Bílého Kříže. Víte, co to znamená, pane?“

„Co, Mike?“

„Že Křižák napne všecky síly, aby dokončil svou práci, v níž se

doposud nedostal nikam. Dick Scottie stojí proti němu s revolverem

v ruce. Víte-li něco o Marjorii Barthelemyové z titulku Armády

Spásy, uznáte, že pustit Křižáka na svobodu znamená čekat na

mrtvolu jednoho z nich. Proto jsem Křižáka zavřel. Ti dva blázni se

určitě postřílejí ještě této noci.“

„Stop, Mike,“ řekl sir Norton s úsměvem, „prosím za odpuštění,

že jsem se vám do toho vmísil. Ale s tím postřílením to tak

nespěchá.“

„Jak to, pane?“

„Křižák vyslovil jednu velmi správnou domněnku. Nebyl jste

přítomen. Kdybyste byl, mohl jste být spokojen hned.“

„Jakou domněnku vyslovil?“

„Že to děvče je v Útulku,“ usmíval se sir Norton, „a vyložil mi to

důkladně. Pustil jsem ho na základě toho, že jsem se telefonicky

přesvědčil, že má pravdu. Není to chytrý hoch?“

Mike mávnul rukou.

„Je to věc, která mi také napadla,“ odpověděl, „dnes při rozmluvě

se Scottiem, pane. Znám své lidi a dovedu hádat, kdy mluví pravdu a

kdy nikoli. Dick Scottie nespatřil Marjorii Barthelemyovou na své

cestě ani okem. Kde by potom mohla být, než v Útulku?“

„Hleďme,“ řekl sir Norton překvapeně, „ale stejně…“

„Nuže?“

„Stejně můžete být bez starosti. Křižák nebude toužit po

Scottieho krvi.“

„Ne,“ odpověděl Mike, „až na jednu maličkost máte pravdu.“

„Na jakou, Mike?“

„Že napadlo-li to mně, napadlo to Dicku Scottiemu teprve,

poněvadž on ví jistě, že Marjorii neublížil. Chci se vsadit o všecko na

světě, že se šel přeptat do Útulku ihned, jakmile jsem odešel. Záleží

mu jistě trochu na tom, co Marjorie viděla a co nikoli. A jelikož se dá

předpokládat, že první Křižákova cesta byla rovněž do Útulku a že to

děvče opravdu něco vidělo, může to tam teď pěkně vypadat.“

Mike se nuceně zasmál a zahleděl se siru Nortonovi přímo do očí.

„Co tomu teď říkáte, pane? Ještě myslíte, že jsem se dopustil

přehmatu?“

Sir Norton povstal s chvějícími se rty.

„U čerta, Mike…“

„Ano,“ řekl Mike, „u čerta. Jsem zvědav, jak to srovnáte, pane.“

Podíval se na strop, na podlahu a pomalu se otočil.

„Myslíte, Mike, že…“

„Myslím to, co jsem vám řekl,“ pokrčil Mike rameny, jsa stále

odvrácen, „pustil jste kohouty na sebe. Odpovědnost padniž na vaši

hlavu. Zpackal jste to.“

Sir Norton přešel z dobrých příčin tuto nezdvořilost.

„Mike,“ řekl, přistoupiv k němu rychle, „věříte-li tomu, co jste

právě tvrdil…“

„Je to snad málo pravděpodobné?“

„Není, hrome, máte pravdu. Běžte, Mike, utíkejte. Je třeba

zabránit…“

Ale Mike zavrtěl zvolna hlavou.

„Ne,“ řekl, „měl jsem s tím už dosti práce. Mám-li něco dělat,

nesmí mi to nikdo kazit.“

Policejní ředitel ho otočil k sobě rychlým pohybem.

„Ale,“ řekl, položiv mu ruce na ramena, „nevěděl jsem…

neuvážil jsem…“

„Nechme toho,“ pravil Mike klidně, „mělo-li se něco stát, je

stejně pozdě. Jednou jsem zabránil neštěstí v Higginsově kavárně.

Bylo to důkladné napětí, když jsem čekal venku na pravou chvíli,

můžete si to představit. Když jsem vešel, měl Dick již o dvě rány

méně a Křižák o jednu. Po druhé jsem přišel včas do Akacia Road,

když Křižák držel Kluzkého Billa před sebou jako štít a Dick Scottie

smáčkl spoušť do polovičky za květinovou výzdobou na balkoně.

Ale v žádném z těchto případů mi do toho nikdo nemluvil. Naopak.

Poslouchali mne slepě.“

Sir Norton odešel k oknu a bubnoval rozčileně prsty na sklo.

„A tentokrát, Mike…“

„Tentokrát,“ řekl Mike prudším hlasem, „tentokrát jsem Křižáka

zavřel, aby na sebe nemohli. Proč tak spěchal, u čerta, a vy s ním?

Organisuji dobře své věci. Radley se zhroutil. Dal mi do ruky

zatykač na Dicka Scottieho. Touto dobou by byl už Dick pod

zámkem a Křižák vyšel druhou stranou. Ale takto…“

Odmlčeli se rozčilením.

„Kdyby se byl Radley nepřiznal,“ pokračoval po chvíli, „měl

jsem ještě jednu naději. Případné svědectví Marjorie Barthelemyové

o vraždě Plavé Hedy. A kdyby byla ani ta o ničem nevěděla, byl

bych Dickovi namluvil, že ho viděla vraždit a dostal bych ho stejně.“

Sir Norton vyrazil vzdech, jenž se podobal zastenání.

„Mike,“ řekl, „nedá se to napravit?“

„Především,“ utrhl se Mike, „nesouhlasil jsem nikdy s tím, aby se

lord Malcolm Astor přeměnil na zemřelého trestance. To je metoda

mozku, pološíleného z bolesti. Vidíte, že nenašel své dítě tak jako

tak, ačkoli lhůta byla dosti dlouhá.“

„Půldruhého roku,“ kývl sir Norton zamyšleně.

„Bez týdne. A říkám vám hned, že naprosto nepřipustím

prodloužení ani o den. Křižák toho musí nechat. Celý Scotland Yard

je vyjeven nad svou prací. Vyhýbat se Bílému Kříži!

Nepronásledovat jeho tlupu! Co myslíte… Jonny kradl jen zdánlivě,

pravda, a je jeho věcí, kolik ho to stálo celkem peněz. Ale našli se

chytráci, kteří na vyloupený klenotnický krám namalovali křídou

kříž, třeba jen z pověry, a constablové se za nimi dívali, když

odnášeli svůj lup. Věřte mi, pane, že to byla pro mne psí práce, a že

se raději vzdám policejní služby, než abych ze sebe stále dělal

hlupáka, který neví, kudy Křižákovi na kobylku. Jeho Afrika i s jeho

podvrženými saharskými fotomontážemi je nejhloupější nápad, který

jste kdy spolu dostali, pane. Dítě je ztraceno navždy. Myslím, že je

dokonce mrtvo. A lord Malcolm sám…“

„Mlčte, k čertu, Mike.“

„Proč bych mlčel. Dick Scottie se nebude ohlížet na to, střílí-li do

modré krve nebo do červené. Tak je to. Kdybyste mne alespoň

nechali…“

Mike ztratil svůj obvyklý klid. Přecházel, nevšímaje si, že je v

cizím bytě a k tomu v bytě svého nejvyššího představeného, a

přehlížeje jeho rozpaky.

„Inspektor Kerr šel pro Scottieho,“ mluvil dále, „a půjde za ním

do Útulku, protože už bude vědět, jak se na to přeptat. Nebo na něj

počká doma. Nevím. Ale rozhodně na tom nezáleží. Dick dostane

provaz tak jako tak pro vraždu Hedy. Ale nemůžete mu dát druhý

provaz za Astora, hrome.“

Mike uhodil pěstí do kulatého, černého stolu. Sir Norton se opíral

proti němu oběma rukama o lenoch židle a díval se po něm se

sklopenou hlavou.

„Dobře, Mike,“ řekl, „nevím, proč máte dnes tak podivnou

náladu. Nebývá vaším zvykem dívat se na věci černě. Což je všecko

ztraceno? Což se nedá už nic dělat?“

Mike pokrčil rameny, uklidňuje svoje rozčilení.

„Odpusťte, pane. Je to tím, že už mám toho nesmyslu dost.

Zvláště, když vidím, že přes všecku mou námahu přece jen dojde k

neštěstí.“

„Ale je možné, že se nesetkají v Útulku, Mike.“

„Jestliže nikoli, není to o mnoho lepší, říkám vám. Vím, co

Křižák učiní v tom případě. Půjde z Útulku rovnou do Akacia Road,

aby promluvil se svou ženou, s Gold Flake, s Janou Geddetovou, o

níž je přesvědčen, že ví o jeho dítěti. Ale on nemá tušení, že Dick už

je doma. Zde může vzniknout deset komplikací a ani jedna hezká.“

„Dobře, Mike,“ řekl sir Norton mírně a ukázal rukou, „promiňte

mi, že jsem se vám do toho tak nešikovně zamíchal. Tam je telefon.

Napněte mozek a použijte ho co nejlépe. A doufám, že mé prosbě

vyhovíte.“

Mike se zastavil a několik vteřin přemýšlel.

„Nevím,“ řekl, „chtěl jsem to už odevzdat osudu. Byl jsem

rozhodnut nechat Malcolma Astora, aby si pomohl ze své kaše sám.“

Vzal do ruky telefon a dodal:

„Bez záruky, pane.“

Sir Norton přikývl beze slova a sledoval ho pozorně. Mike

zavolal Scotland Yard.

„Vrátil se už Kerr?… Ne?“

Přikryl mluvítko dlaní.

„Vidíte,“ pravil, „kdyby šly věci tak, jak mají jít, musel by se

Kerr už dávno vrátit. Dick Scottie šel do Útulku.“

„Halo,“ obrátil se, „co jste říkal?“

Poslouchal chvíli pozorně. Sir Norton přes všecko napětí smyslů

mohl slyšet jenom neurčité bzučení. Scotland Yard mluvil celou

minutu, Mike řekl málokdy slůvko. Pak položil přístroj a obrátil se k

siru Nortonovi, jehož oči vypadaly jako dvě otázky.

„Kerr mluvil s Billem,“ pravil, „a Bill prozradil, kde je možno

najít Dicka Scottie.“

„V Útulku?“

„Ovšem,“ přikývl Mike zlostně.

„Šel tam Kerr za ním?“

„Šel, samozřejmě. Nechal pro mne vzkaz.“

Sir Norton si oddechl.

„Šel-li Kerr do titulku, Mike, pak přece jenom je možno, že bude

moci zabránit nepříjemnostem, nemyslíte?“

„To se dozvíme hned,“ řekl Mike a vyhledal v seznamu číslo

Útulku.

Volal. Sir Norton slyšel volací tón. Ale nic jiného, než to. Mike

přerušil spojení a zavolal znovu. Zkontroloval číslo. Bylo správné.

Ale Útulek mlčel i po třetím zavolání.

„Nikdo?“ tázal se sir Norton a Mike zavrtěl hlavou.

„Nikdo,“ odvětil, otáčeje znovu číselníkem.

„Přece je takový Útulek vždycky plný lidí, Mike.“

„Bývá, pane. Ale mají telefon vzadu v kuchyni. Buďto tam nikdo

právě není, nebo…“

„Co, nebo?“

„Nebo není příležitosti zdvihnout sluchátko.“

Čekal se svraštěným čelem. Najednou sebou trhl.

„Halo, Útulek v ulici Mellison?“

„Ano, pane,“ křičel někdo, „kdo je tam, prosím?“

Mike se podíval podivným způsobem na svého představeného.

„Je tam slečna Barthelemyová?“

„Není, pane. Odešla před chvílí.“

„Kam odešla?“

„Nevím. Zdá se, že spěchala.“

„Spěchala? Kdo to mluví vlastně, u čerta?“

„Já, pane. Jmenuji se Cooks.“

„Chovanec?“

„Ano.“

„Je tam starý Joe?“

„Není. Odešel.“

„Kam odešel, u sta hromů?“

Stařec v Útulku byl zřejmě velmi poděšen.

„Pryč. Nevím.“

„Spěchal?“

„Ano. Také spěchal. Všecko dneska spěchalo.“

„Kam spěchal?“

„Nevím, pane.“

Mike se otočil.

„Zatraceně,“ řekl siru Nortonovi, „chtěl bych, aby se mi podařilo

z toho člověka něco vytáhnout.“

„Halo vy tam. Cooksi nebo jak se jmenujete… Byl u vás dnes

někdo?“

„Kdy, dnes? A jak to myslíte? U nás je každou chvíli někdo.“

„Jonny Carne, Křižák. Ten, který k vám dlouho chodil za slečnou

Barthelemyovou.“

Na druhém konci drátu bylo ticho.

„Povídám…“

„Ano, pane, rozumím. Neznám Křižáka. Nevím, co tím myslíte.“

„Vida,“ řekl Mike, otočiv se opět s rukou na mluvítku, „ta banda

drží při sobě jedna radost. Uznávám, že by se dítě mohlo vypátrat

snáze ve spojení s Tidal Basinem, než ve spojení s policií.“

„Vidíte,“ pravil sir Norton vyčítavě, ačkoli rozuměl Mikeově

rozmluvě pouze z části.

„Poslouchejte, starý, mluvte pravdu. Viděli jste k vám jít Křižáka

dnes odpoledne?“

„Křižák je přece ve vězení, pane.“

„Nelžete. Vím, že byl u vás. Nechceme ho zatknout. Počkejte,

nepřerušujte. Tady Scotland Yard, ano. Ale nebojte se ničeho. Křižák

je v nebezpečí. Dick Scottie ho chce střelit zezadu.“

„Rány boží,“ ozvalo se z Útulku, „Dick Scottie tu také byl.“

„Před Křižákem?“

„Po něm.“

„Mluvte, co víte?“

„A nějaký Bill tu hledal…“

„Koho?“

„Dicka.“

Mike se uklidnil a přesunul svou váhu na druhou nohu.

„Počkejte, starý. Hezky po pořádku. Nejdříve k vám přišel

Křižák, co?“

„Ano.“

„Co chtěl?“

„Nevím. Hovořil s Joem a se slečnou vzadu.“

„Zdržel se dlouho?“

„Ne. Myslím, že někam spěchal. Ale tvářil se velmi spokojeně,

když odcházel.“

„Potom přišel Dick Scottie?“

„Ano.“

„Setkali se?“

„Nesetkali. Byli jsme všichni pořádně překvapeni Křižákovou

návštěvou. Díval jsem se s Jessem za ním, když odcházel. Zmizel už

dávno za rohem, když Dick přijel s druhé strany.“

„Co chtěl?“

„Jak to mohu vědět? Mluvili spolu také vzadu. K nám není z

kuchyně ničeho slyšet, jsou-li dveře zavřeny.“

„Jak dlouho se zdržel?“

„Ne dlouho. Přilítl pro něj ten Bill. Zrovna před chvilkou. Pak

odtud utíkali, jako když jim hlavy zapálí.“

Mike se zamyslel. Bill patrně varoval Dicka před Kerrem, jehož

předběhl nebo předejel na cestě z Akacia Road do titulku. Mohl to

snadno dokázat, poněvadž Kerr neměl příčiny spěchat.

„Nevíte o tom nic bližšího, starý?“

„Ne. Od nich nic. Ale Joe něco křičel potom, když odešli.“

„Co křičel?“

„Křičel na slečnu Barthelemyovou, aby tu zůstala, že musí pro

Mike Nuggeta. Nejdříve telefonoval, ale patrně bez výsledku.“

„Pro mne?“

„Jak to, pro vás?“

„Jsem Mike Nugget, hrome.“

Mike dupl nohou.

„Asi, pane. Křičel něco o Scotland Yardu.“

Bill tedy varoval Dicka před Jonnym. A Dick běžel do Akacia

Road za Křižákem.

„Kde je slečna Barthelemyová, starý?“

„Utekla.“

„Jak?“

„Utekla starému Joe. On nebyl ještě dlouho pryč, když se sebrala

a šla také. Nevím kam, jestliže se mě zase chcete ptát.“

„Inspektor Kerr tam ještě nebyl?“

„U nás? Nikoli, pane.“

„Znáte ho?“

„Ano. Jednou jsem ho viděl.“

„Dobře. Musí k vám přijít každou chvíli. Poslouchejte teď dobře,

starý. Činím vás za to odpovědným. Až Kerr přijde…“

„Ano, pane.“

„Až přijde, řekněte mu krátce, ale velmi krátce, rozumíte… kdo

byl u vás. Vyřiďte mu můj vzkaz, aby počkal na mne na rohu

Burtonovy a Heroldovy ulice. Ať vezme s sebou dva muže ze stanice

v Burtonově ulici. Budete si to pamatovat?“

„Bezpečně, pane.“

„Ať spěchá, slyšíte? Vyjíždím teď. Kdyby přišel pozdě, nalezne

uvázaný papír na rohové lucerně. To bude znamenat, že už jsem jel

dál. V tom případě ať se hledí dostat co nejrychleji do Akacia Road.

Zapomenete-li něco z toho, starý, zavru vás.“

„Nezapomenu, pane.“

„Jak dlouho je tomu, co slečna Barthelemyová odešla?“

„Čtvrt hodiny. Nejvýš dvacet minut.“

„Dobře. Spoléhám se na vás.“

Mike hodil sluchátko do vidlice a otočil se.

„Váš vůz, sire. Dá-li se ještě něco zachránit, nemůžeme se loudat

taxametrem. U čerta. Kdyby alespoň Útulek ležel tak, že by se tam

mohl Kerr dostat dříve, než my.“

Sir Norton mačkal knoflík domácího telefonu.

„Vyjeď ihned z garáže, Larry,“ volal, „co nejrychleji.

Bezpečnostní služba.“

Zazvonil na sluhu.

„Klobouk, rychle. Pojďme, Mike.“

Vyšel, aniž se ještě vrátil ke své rodině. Mike ho následoval.

Sluha s kloboukem je dohonil po cestě.

Dole čekali jen nepatrnou chvíli. Šofér sira Nortona vyjel před

dům, bez kabátu, s poloumytým vozem. Garáž za ním zůstala

otevřena a z hadice se lily proudy vody.

Domovník otevřel obě křídla dveří. Uvolněné paprsky reflektorů

vyjely do ulice. Nějaký vůz tam poplašeně zahoukal.

„Jeď, Larry. Pan Nugget ti řekne kam.“

Vůz vyrazil, ale před domem prudce zabrzdil. Starý Joe, s očima

vyvalenýma a s vousem zježeným zdvihal svou hůl proti nim.

„Mike,“ volal, „Mike. Jste tu?“

Mike otevřel dvířka.

„Přisedněte, Joe,“ řekl mu, „pospěšte si. Ať jede, sire Nortone.“

Joe klesl na sedadlo.

„Jedete tam?“

„Do Akacia Road.“

„Ano. Správně,“ Joe horlivě kýval, „tam se strhne bitva, jestliže

se už nestrhla. Jak víte…“

„Na tom nezáleží, starý. Neptám se vás také, jak jste mne našel.“

„Slyšeli, že jste volal na šoféra, aby vás zavezl do Bloomsbury

Street, a poradili mi, abych vyhledal dům policejního ředitele. Na

čem záleží?“

„Na tom,“ odpověděl Mike, „co se dělo u vás. Šel Křižák do

Akacia Road?“

„Ano. Říkal, že navštíví Gold Flake, když Dick není doma. Ale

Dick přišel, neřád, malou chvíli po něm.“

„Co chtěl?“

„Začal vyhrožovat. Bál se, že ho Marjorie viděla vraždit. A viděla

ho, Mike, potvrdí vám to, až k tomu bude čas, víte. Jonny to

neudělal. Ona vám to odpřisáhne.“

„Dobře, starý. Nebezpečně vyhrožoval?“

„Ne,“ řekl Joe sípavě, „nemohl. Alespoň ne dlouho. Nejsem tak

hloupý. Ani Marjorie. Namluvili jsme mu, že jsme ničeho neviděli.

Ani já, což je konečně pravda, ani ona. Nevěděl, má-li tomu věřit, a

rozvažoval to, když přiběhl Bill.“

„Bill ho varoval?“

„Před Křižákem, jak jsme vyrozuměli. Vlastně to nemůžete

nazvat varováním. Poštval ho na něj, rozumíte. Řekl, že přišel k nim

do vily a že mluví s Flake. Billovi je jedno, kdo zůstane ležet. A já si

myslím, že někdo zůstane.“

„Vy jste letěl pro mne?“

„Telefonoval jsem. Ale nenašel jsem vás. Abyste mi rozuměl,

svěřit někomu jinému takovou věc by byla hloupost. Podle mého

mínění si Křižák dovede pomoci sám, protože je to nejobratnější

chlapík ze všech, co jsem kdy znal. Může-li mu někdo trochu

prospět, jste to jedině vy, Mike, poněvadž vy jste nejobratnější

chlapík zase na druhé straně. Kromě toho, kdyby bylo podle mého,

neřekl bych vůbec nikomu nic, protože vám Křižák utekl z basy a já

bych byl nerad na to zbytečně upozorňoval. Ale Marjorie naléhala. Je

do něj zamilovaná jako blázen. Ačkoli, jak povídám, Jonny si z toho

dovede pomoci sám. Nechal jsem tedy Marjorii v Útulku…“

„Jděte, starý,“ řekl Mike, „Marjorie vám utekla.“

„Utekla? Hrome. Kam by utekla?“

„Předpokládám, že rovnou do Akacia Road. Má už takové

nápady, jak víte.“

„Ale k čertu,“ vykřikl Joe, „co jí to zase napadlo? Když jednou

vyklouzla…“

Mike ho přerušil tím, že volal na řidiče, informuje ho o směru

jízdy. Řidič sira Nortona byl zdatný chlapík a rozuměl svému

řemeslu. Jeho vůz letěl jako pták a Mike mohl být spokojen.

„To je sir Norton, policejní ředitel, Joe,“ ukázal Mike, „máte čest

utlačovat ho v jeho vlastním automobilu.“

„Hrome,“ řekl Joe bez rozpaků, „těší mne velice. Jakživ jsem

nejel v lepší společnosti na pohřeb.“

„Proč na pohřeb,“ pravil sir Norton, „strašíte, starý.“

„Vy snad nevíte,“ odsekl Joe, „že Dicka Scottieho nazývají

Zabíječem. Za odstřelení darebáka, jako je Křižák, se mu mnoho

nestane. V některých případech je policie za takovou popravu i

vděčna. A nemyslím, že by příliš plakala, kdyby náhodou padl na

záda Dick. Tady se jedná o Marjorii, rozumíte? Ta udělá z Křižáka

poctivějšího člověka, než jste vy oba dohromady.“

Mike opět křičel na řidiče.

„Doleva, hochu. V třetí ulici stop. Tam má kdosi čekat.“

Řidič smýkl s vozem značně bezohledně. Starý Joe vletěl na

policejního ředitele a přimáčkl ho do kouta.

„Bill nemluvil o Kerrovi, Joe?“

„Ne. Proč by mluvil o Kerrovi?“

„Kerr šel Dicka zatknout, a Bill ho sám poslal do Útulku.“

„Bill je prašivý pes a zrádce,“ řekl Joe opovržlivě, „nechá Dicka s

klidem zatknout, ale na Křižáka ho upozorní.“

„Tady, pane?“ křičel Larry od volantu a prudce brzdil.

„Ano.“

„Budete se zdržovat, Mike?“ řekl sir Norton vážně, „není tu

nikoho.“

„Jeli jsme příliš rychle. Ven, Joe, pospěšte si.“

„Kdo tu má být?“

„Inspektor Kerr. Počkejte tu na něj. Až přijede, pošlete ho za

námi.“

Joe se vyhrabal velmi pružně.

„Jeďte. A dejte pozor. Dick se zabarikáduje, když bude vidět, že

je zle.“

Vůz odjel, ještě než Joe domluvil.

„Přál bych si, aby přišel brzy,“ řekl Mike, „budeme ho možná

potřebovat.“

Akacia Road leží dosti stranou. Mike se zabýval tím, že včas

upozorňoval řidiče, kudy má jeti, vybíraje nejkratší a nejpohodlnější

cestu.

Tato končina Londýna se nevyznamenává zvlášť velkou

frekvencí, a proto byl nápadným hlouček lidí před Dickovým

domem. Reflektory Larryho vozu ho trochu poplašily, poněvadž se

příliš rychle blížily. Část lidí ustoupila stranou a Mike mohl spatřit

Marjorii Barthelemyovou, již držel veliký strážník za obě ruce.

Druhý stál vedle a zdálo se, že je na rozpacích. Marjorie křičela a

zmítala se s rozcuchanými vlasy. Druhý strážník zdvihl zbytečně

pravici v bílé rukavici proti vozu.

Mike vyskočil, ještě než řidič docela zastavil. Dvěma skoky se

ocitl u nich. Byl poznán a pozdraven podle předpisu. Vykřikl

nějakou otázku.

„Chce tam nahoru, pane,“ řekl strážník, nepouštěje děvče, které

při spatření Mike Nuggeta přestalo křičet, „a my nevíme…“

„Co nevíte?“

„Je to dům Dicka Scottie, pane. Víte, jaký je to nebezpečný

člověk. Střílí se tam…!

Mike zbledl.

„Střílí se tam?“ řekl rychle.

„Ano. Právě nyní padly dvě rány. Nechceme tam slečnu pustit.

Burton šel zjednat posilu…“

„Nic jiného jste neučinili?“

„Ne, pane.“

Mike se rozběhl. Jakýsi taxametr přijel v té chvíli tak divoce, že

mohl zastavit až na chodníku, jelikož se vyhýbal v poslední chvíli.

Mike zařval, neohlédnuv se.

„Za mnou, Kerre. Už to začlo.“

„Nevidím Kerra,“ řekl Tommy, vyskakuje z taxametru s

revolverem v ruce, „pospěš si, Luciane. Zdá se, že to děvče nás

volalo trochu pozdě.“

„Zatracený telefon,“ křičel Lucian, „o taxametrech ani nemluvě.“

Marjorie se vytrhla strážníkovi, na nějž volal sir Norton nějaký

rozkaz. Vůz s Kerrem a strážníky zahýbal kolem rohu.

Pak se všecko na okamžik zastavilo. Kdesi na chodbě Dickova

domu zaduněla rána z revolveru. Někdo vykřikl. A Tomy to zarazil

všecko za sebou rozpřaženýma rukama. Marjorii, Luciana, inspektora

i strážníky.

„Jděmež zvolna,“ pravil, „to je policejní bouchačka. Vrah už leží

také.“

Ale bylo tu dosti lidí, aby Marjorie mohla být zachycena, když se

jí kolena podlomila. Tomy to věděl, a proto se ani neobrátil.

„Pojďme, Luciane,“ řekl, „jestliže tam ti prokletí fízlové neměli

odvahy jít hned, nemusí tam být první ani teď.“

A zastrčil revolver do kapsy.

19

Lord Malcolm Astor, vulgo Jonny Carne, vulgo Velký Křižák

vyšel z Útulku v tak znamenité náladě, že neměl nikdy lepší v

posledních pěti letech. Dal se rovnou vpravo a neohlédl se. Ještě než

došel k rohu, vyjel na druhé straně vůz Dicka Scottie. Ale Dick příliš

pospíchal, než aby si povšiml mezi chodci Jonnyho Carne a byl si

příliš jist, že Velký Křižák je ve vězení, než aby předpokládal, že se

volně prochází po ulici. Jonny pak měl spoustu jiných starostí a

nezajímalo ho tedy, co se děje v jízdní dráze.

Vyhledal taxametr a udal směr k Akacia Road. Teprve ve voze

počal vážně přemítat, ale konstatoval, že je roztržitý a že musí

napnout celou vůli, aby zůstal myšlenkami při věci.

„Zastavte zde,“ řekl, když dojížděli na konec ulice Fenchurch.

Vystoupil a zaplatil. Nepovažoval za vhodné, aby taxametr

zastavil přímo před vilou Dicka Scottie.

Byl teplý večer. Akacia Road dýchala zelení svých zahrad a byla

tichá jako vždycky.

Jonny přešel zbývající kus cesty a strčil do mřížových vrat.

Otevřela se skřípavě.

Salon byl osvětlen a všude byl klid. Jonny se rozhlédl a postoupil

ke dveřím. Zazvonil.

Malý človíček, mrzák, jehož Dick zaměstnával jako domovníka a

jenž většinou byl zalezlý tak, že ho málokdy někdo spatřil, přišel

otevřít. Jonny se usmál. Byl-li někdo z Dickovy tlupy přítomen,

mrzák se nikdy neukázal. Dick nebo ostatní vpouštěli nebo

nevpouštěli návštěvy sami, protože bylo pro ně důležité zvědět, o

koho jde. Jonny měl tedy důkaz, že Dick opravdu není přítomen.

Ale jelikož byl přece jen trochu rozptýlen, nevšiml si, že mrzák

otevřel bez váhání. Za podobných okolností, z nichž nejdůležitější

bylo jistě zmizení Dicka Scottie, aniž by se vědělo, kde je, nedala se

přehlédnout mrzákova ochota. Jonny ji však přehlédl. Vložil dokonce

nohu na práh, aby znemožnil zavření.

„Dick je doma?“

„Není, pane.“

„Kdo je přítomen?“

„Flake. Ale myslím…“

Jonny ho odstrčil a vešel dovnitř.

„Chci s ní mluvit,“ řekl, „je nahoře?“

Kluzký Bill se skrýval v jednom rohu, připraven, že vyrazí ven,

jakmile Jonny zmizí po schodech nahoru. Uvažoval svým vlastním

způsobem o dvou návštěvách, jdoucích bezprostředně za sebou. Této

a inspektora Kerra.

Mrzák Jonnyho nedoprovázel. Ztratil se někam a Jonny si

nevšiml, kam.

Velký Křižák se opět nahoře zběžně rozhlédl. Spíše ze zvyku než

z vážného důvodu. Pak zamířil ke dveřím, které už znal a zmačknuv

kliku, vešel bez zaklepání a rychle.

Informoval se jediným pohledem, jak situace vypadá. Gold Flake

seděla na svém oblíbeném místě s knihou v ruce, zalita světlem

vysoké stojací lampy s pestrým stínidlem. Gold Flake se snad nikdy

nezabývala ničím jiným, než tímto nebo něčím strašně podobným.

Byla ztělesněnou nudou a pohrdáním okolím. Sotva zdvihla hlavu.

„Dobrý večer, Jano,“ pozdravil Jonny, zůstav stát u dveří.

Neřekla ničeho. Dívala se po něm nehnutýma očima.

„Jsem rád, že jste sama. Chci si s vámi pohovořit.“

„O čem, Jonny?“ pravila konečně.

„O našem dítěti,“ odpověděl přímo, „nemáte-li ničeho proti

tomu.“

Vzdychla lehce a odložila knihu. Trochu se pozdvihla ze své

lenivé posice.

„Myslela jsem, že už jste se toho vzdal, Jonny.“

„Ani byste neřekla,“ pravil, usedaje na taburet, „jak je mi milé, že

mne nazýváte Jonnym. Mám pro to dobré důvody. Za týden mi

policie zakáže toto jméno. A proto je nejvyšší čas, abych to všecko

skončil. Potom si žijte s Dickem šťastně do smrti.“

„Nerozumím vám,“ řekla Flake nepravdivě.

„Rozumíte,“ kývl, „a uznejte, že mám právo vidět alespoň občas

své dítě.“

„Nesporně, Jonny.“

„Vidíte. A že jsem k vůli němu zkusil už dosti nepříjemností, také

jistě laskavě uznáte.“

Jana Geddetová se usmála, krčíc mírně rameny.

„Uznávám to mileráda. Ale jak vám mohu pomoci?“

„Tím, že mi vydáte mého syna. Mohu se o něj dobře postarat a

slibuji vám, že jako matce vám nebudu klást překážek.“

„Je to marné, Jonny. Nevím o vašem dítěti.“

Povstala a pohrávala si s třásněmi stínítka. Jonny ji sledoval

mračivýma očima.

„Víte o něm, madame. Nechápu naprosto, proč jste vůči mně tak

bezohledná. Chcete se mi snad mstít za to, že jsem vám neodpustil

váš poklesek, vaši…“

Její smích byl nervosní. Otočila se k němu.

„Naprosto ne, Jonny. Jednou muselo stejně k tomu dojít. Jsem už

taková. Byl jste slepý, že jste nepoznal, proč si vás beru.“

„Dnes to vím,“ řekl Jonny zamyšleně.

„Ano. Byly to pouze vaše peníze.“

Mávl rukou.

„Je lhostejné, na čí straně je vina,“ řekl mírně, „uznám rád, že na

mé. Jsem ochoten vám dodatečně nahradit, co uznáte za dobré,

prozradíte-li mi…“

Zavrtěla hlavou.

„Ne, Malcolme, jaké vy máte nápady. Nechci od vás ničeho. Proč

myslíte, že zrovna já skrývám vašeho syna? Nemůžete mít pro to

dostatečných důvodů.“

„Mám některé,“ odpověděl, kývaje hlavou.

Ohrnula spodní ret.

„Jsem zvědava, Jonny.“

„Především nebylo na mně vymáháno nikdy výkupné, Jano.

Nikdo se nepřihlásil, ani když jsem nabízel závratné částky sám.

Londýnské podsvětí jsem probádal do posledního hřebíku. Všecko

marně. Pátral jsem bez výsledku v cizině. Policie nemá nejmenší

stopy. Jedině vy můžete vysvětlit…“

„Proč já, Jonny?“

„Protože jedině o vás jsem slyšel nezaručenou zprávu,“ řekl

silnějším hlasem, „že jste byla viděna ve společnosti jakéhosi dítěte.“

„Kde?“

„V Essexu,“ povstal rovněž a chopil ji za ramena, „a já věřím, že

je to pravda. Jano, dnes už jsou okolnosti značně jiné. Jestliže vy jste

si brala bohatství místo mne, je to v pořádku, díváte-li se na to tak.

Ale já jsem vás miloval a miluji nyní svého syna, rozumíte? Je to

také vaše dítě, proboha. Což mu nepřejete šťastnou, skvělou

budoucnost? Přisahám vám, že nebudete zkrácena, ani že ho

nevychovám proti vám. Naopak. Můžete s ním být stále, nebo

kdykoli budete chtít. Co tomu říkáte?“

Zvolna a usmívajíc se, vrtěla hlavou.

„Ne, Jonny. Nemožno.“

Pustil její ramena a sevřel rty.

„U čerta. Nemůžete? Jaké je v tom tajemství? Je v tom tajemství,

co?“

„Možná,“ odpověděla lehce.

Odešel k oknu, položil ruku na čelo a vrátil se opět. Byl bledý.

„Je snad mrtvo?“

„Ne,“ řekla pevně, „není mrtvo.“

„Ach,“ vykřikl, „kde je? Víte o něm. Není mrtvo? Mluvte!“

„ Je to tajemství, Jonny,“ pravila vážně, „a vy se ho nikdy

nedozvíte.“

Díval se na ni s úděsem a překvapením.

„Co říkáte, proboha?“

„Nedozvíte se ho,“ opakovala, „kdysi to záleželo na mně, ale

dnes už to záleží na někom jiném. Ne. Nikdy ne, Malcolme.“

Odvrátila se od něj. Klesl na pohovku a složil ruce do klína.

„Nerozumím vám…“ řekl chraptivě.

„Není třeba, Jonny… Křižáku. Není třeba, abyste mi rozuměl.“

Potřásal hlavou. Gold Flake se na něj dívala přímo a takovým

způsobem, že nepochyboval o jejím pevném odhodlání.

„Ale to je nesmysl,“ řekl po chvíli mírně, duse v sobě něco,

„naprostý nesmysl, Jano. Vy přece nevěříte té pohádce o výnosném

plánu, který jsem…“

„Ne, Malcolme. Věřím jen tomu, že váš syn má skutečně cenu

milionu liber,“ zasmála se, „pro vás. Tak veliké je vaše jmění?“

„Ano. O něco snad menší… nyní. Nabízím vám polovičku.“

Zavrtěla hlavou.

„Tři čtvrtiny, Jano.“

„Ustaňte, Jonny. Nedojdete k výsledku, ani když nabídnete čtyři

čtvrtiny. Vzdejte se svého dítěte jednou provždy.“

Tu vyskočil a postavil se těsně před ní, ale dívala se k němu

vzhůru klidnýma očima. Zdvihl pěsti.

„Ne,“ řekl tvrdě, „a tisíckrát ne. Co u čerta tropíte s naším

dítětem? Prodala jste ho do otroctví? Mluvte. Odpustím vám

všechno, jen mi řekněte…“

„Můžete mne zabít, Malcolme,“ usmála se chladně, „ale nemohu

vám to říci.“

Zaťal nehty do dlaní, boje se, že se neovládne. Jak sklopil zrak,

blýsklo se něco v odrazu světla. Hmátl po tom prudkým pohybem.

„Váš medailonek,“ řekl, svíraje tuto věcičku v hrsti, „je tam jeho

fotografie, co? U sta hromů, najdu toho fotografa, který…“

Gold Flake ustoupila a pohladila bílé hrdlo.

„Jste surovec, Malcolme.“

Neodpověděl a otevíral chvějícími se prsty zlaté víčko. Dívala se

na něj opovržlivě.

„Nuže, máte to, Křižáku?“

Něco se zatřpytilo, padajíc zlehka na zem. Zlatá kadeř dětských

vlásků.

„Jeho vlasy… jeho vlasy…“

„Ovšem, Jonny. Jeho vlasy.“

Hodil to všecko na zem.

„Vezmu vás s sebou,“ pravil chladně, „mučíte-li vy mne, budu

mučit já vás. A to tak dlouho, až se rozhodnete promluvit. Zemřete-

li, je to vaší věcí. Nebudu mít výčitek svědomí. Vyrvu vám vaše

příšerné tajemství. Přisahám…!

Otočil se prudce. Dick Scottie stál ve dveřích a mířil na něj velmi

pečlivě svým revolverem.

„Výborně, Flake,“ řekl jednotvárně, „tak se má držet žena Dicka

Scottie. Ani hnout, Jonny.“

Zašklebil se a postoupil dva kroky vpřed s pozorným zrakem.

Jonny stál s pažemi podle těla a oči mu hořely.

„Posaďte se zase, Jonny…“

„Mohu stát,“ odpověděl chraptivě.

Dick Scottie pokrčil rameny.

„Stůjte tedy. Ale každý pohyb znamená smrt. To si snadno

vypočítáte.“

Gold Flake stále hladila své bílé hrdlo.

„Jste chytrák, Jonny,“ pokračoval Dick s mrazivým vztekem, „ale

já vás přece dostanu. Zase jste provedl geniální věc. Ukolébal jste

mne lží, že vás zatkli. Bůhví, jakými prostředky chcete mou ženu

donutit…“

„Hlupáku,“ řekl Jonny se zaťatými zuby.

„Stůjte. Nadávat můžete. Odpustím vám to, protože jsem vám

zavázán vděčností za prozrazení výtečného receptu…“

Jonny se nezeptal, jakého, a Dick Scottie se šklebil, hladě levou

rukou svou hranatou bradu a míře pravicí stále pozorně revolverem.

„Receptu,“ bručel, „jak vytáhnout z lidí tajemství. Moje žena ví,

kde je to dítě. Nemějte starostí, že pomocí vašeho receptu, bude-li to

nutno, otevru její paměť. Ale ten recept se hodí také pro vás, Jonny,

co myslíte?“

Zachechtal se Jonnymu přímo do obličeje. Flake chtěla něco říci,

ale umlčel ji velitelským posunkem.

„Jde mi o to, co se má stát s tím dítětem, až ho budu moci vzít

osobně do svého náručí, Jonny. A to mi povíte nyní vy.“

„Hlupáku,“ opakoval Jonny s mnohem větším opovržením.

„Nepovíte? Nuže, rozmyslete se rychle. Mohl byste vědět, že už

jsem takový chlap, který si nedá vzít z ruky příležitost.“

„Příležitost k ničemu,“ řekl Jonny s podivným smíchem, „jste

pořádný hlupák, Scottie. Hrom do vás.“

„Do vás,“ odpověděl Dick a vypálil.

Gold Flake vykřikla Dickovo jméno. Jonny zakolísal pod

nárazem kule. Šat blízko jeho pravého ramene prosakoval rychle

krví.

„Posuďte sám,“ řekl Dick, „že nežertuji. Budete mluvit?“

Jonnyho svaly v obličeji byly staženy bolestí. Naklonil se trochu

dopředu.

„Zbude vám čas k mluvení,“ pokračoval Dick Zabíječ tvrdě, „i

když do vás dám ještě jednu. Jste pes, který hlodá už dlouho moje

kosti. Ale, u sta hromů, já vás odeženu, Jonny. Já vás odeženu.“

Zdvihl zbraň. Flake přiskočila. Dickovy oči byly zaslepeny

nenávistí, Jonnyho mrákotami. Ale jako skočíte s aeroplánu do

hloubky, vznikne-li oheň, tak Jonny chytil zoufale svůj okamžik.

Zatím co jeho pravice visela bezvládně, chopil levicí štíhlou postavu

Jany Geddetové a všemi silami, jež mu zbývaly, strčil ji proti

Dickovi.

Gold Flake naletěla přímo na Scottieho revolver, Rána zahřměla.

Dick se zapotácel nazad. Jeho žena padla na kolena s oběma rukama

přitisknutýma na žaludek. Jonny skočil dva kroky stranou a dobyl

levicí svůj revolver, dobrý policejní revolver sira Nortona.

Zlatá hlava Gold Flake narazila tvrdě o zemi. Dick Scottie na ni

vyjeveně pohlížel, opřen zády o stěnu. Jonny zdvihal svoji zbraň, ale

cíl se mu hýbal před očima se strany na stranu. Dvakrát namířil a

dvakrát mu klesla ruka. Malá louže krve se rozlévala po zemi z úst

mladé ženy.

Dick Scottie zdvihl zrak k Jonnymu, maje výraz šílence. Zdálo

se, že ani nevidí Jonnyho malomocnost.

„Zabil jsem ji, ďáble,“ chraptěl, „nebo jsi ji zabil ty? Čert tě

vezmi…“

Jonny to slyšel jako ve snách. Neviděl, spíše vytušil lesk hlavně

Dickova revolveru. Jeho obličej se zkřivil námahou, když zmačkl

spoušť. Plášťová kule se zaryla do zdi, čtyři stopy od Dickovy hlavy.

Viděl ho stále stát, ale neměl síly střelit po druhé. Klesl na kolena,

ačkoli napínal vůli k prasknutí.

Ale Dick Scottie nevystřelil. Odletěl téměř pět kroků stranou.

Pěst Mike Nuggeta zasáhla tvrdě jeho spánek úderem se strany. Na

chodbách vznikl hluk a ozývaly se výkřiky. Než přišel Tomy,

následován Lucianem a uniformovanými strážníky, ležel Mike na

Dicku Scottie a vykrucoval mu zbraň z pevně sevřené ruky.

Bylo mu pomoženo a Dick byl přemožen tím snáze, že byl

poloomráčen Mikeho ranou. Když vletěl inspektor Kerr dovnitř se

svými muži, bylo jasné, že je vše v pořádku.

To jest, Tomy s Lucianem vedli Jonnyho k lenošce a dva strážníci

zdvihali bezvládné tělo Gold Flake. Mike vyzdvihl pevnou rukou

Dicka Scottie na nohy a zasadil mu jeho vlastním revolverem na

plocho ránu do prsou s divokým zaklením.

„Lékaře,“ volal, „telefonujte na ambulanční stanici. U sta hromů,

Scottie, tohle vám přijde draho.“

Odevzdal ho dvěma strážníkům, kteří se ho pevně chytili, a

přistoupil k lordu Malcolmovi, jenž byl velmi bledý. Tomy a Lucian

se nad ním skláněli, jak napolo ležel v široké lenošce.

„Jonny?“

„Není to nic,“ odvětil Tomy za něj, „měl jsem jednu takovou

ránu. Je to blízko plic, ale není to nebezpečné.“

Malcolm Astor se usmál. Otevřel rty a Mike se k němu naklonil.

„Mike… co je s Janou?“

Mike pokrčil rameny a obrátil hlavu směrem k ní. Ležela na

pohovce bez pohnutí, s očima zavřenýma. Jonny zdvihl levou ruku a

dotkl se Mikeova rukávu.

„Ví o mém synu,“ šeptal těžce, „nezemře?“

„Může zemřít,“ odpověděl Mike tvrdě, „řeknu vám sám, co

chcete vědět o svém synu.“

Jonny se pokusil vztyčit. Jeho bledý obličej zčervenal. Tomy

zuřivě křičel.

„Seďte, vy blázne. Zabijete se. Co vás to napadá?“

„Mike,“ sípal Jonny, „Mike…“

„Potom,“ řekl Mike Nugget, „netěšte se na to. Teď máte jiné

starosti.“

Lékař přišel v největším spěchu. Mike ustoupil stranou se

zamračeným pohledem.

„Dole je dosti vozů, doktore,“ řekl inspektor Kerr, „můžeme je

oba odvézt hned.“

Lékař byl skloněn nad Gold Flake. Byla zcela zakrvácena tmavě

červenou krví z úst. Jasná krvavá skvrna barvila její šat na místě, kde

prorazilo Dickovo olovo.

„Nedoporučuji převoz,“ řekl a otočil se k Jonnymu.

„Pryč,“ zmítal se Jonny sípaje, „pryč. Mike. Ať sem jde Mike…“

Lékař, jenž nevěděl, s kým má co dělat, chytil pevně jeho ruce.

„Rozřízněte mu kabát,“ řekl svým lékařsky lhostejným hlasem.

Kerr posloužil sám. Dick Scottie stál mezi dvěma silnými

strážníky s hlavou sklopenou a s promodrávající skvrnou na spánku.

„Má štěstí, tenhle chlap. Nic mu není. Kule se snadno vyřízne.

Volá někoho. Pojďte sem, koho se to týká. Tu ženu nechte ležet do

příchodu policejního lékaře. Jeho mohou odvézti k operaci.“

Když se otočil k odchodu, Mike dal své rozkazy.

„Půjdete, Dicku,“ řekl mrzutě, „zavraždil jste dvě ženy. S vámi je

konec.“

Dick zdvihl rychle hlavu, ale zase ji sklopil. Strážníci s ním hrubě

trhli.

„Kerre. Postarejte se o pořádek venku. Reggine, informujte sira

Nortona. A vy… hlaste případ superintendentovi okresu… Se

Scottiem pošlete ještě jednoho muže.“

Mike byl zamračený a úsečný. Jeho lidé zdravili a točili se na

podpatcích. Jonny, po jehož jedné straně stál Tomy a po druhé

Lucian, díval se horečnýma očima a jeho rty se stále otevíraly,

volajíce téměř neslyšně Mikeho jméno.

„Vyhledejte Kluzkého Billa. Ztratil se někam. U čerta. Z té bandy

mi nikdo nesmí zmizet.“

„My nezmizíme, Mike,“ řekl Tomy hrdě.

„Vy nemusíte,“ odsekl a přistoupil k lenošce, v níž seděl

Malcolm Astor, „zavřete dveře, Luciane.“

Lucian poslechl a Mike se po něm díval tak dlouho, až se zase

vrátil k Jonnyho křeslu.

„Za týden toho máte nechat, Jonny,“ pravil s bradou zabořenou

do límce, „a vrátíte se ke svému řemeslu.“

„Co?“ vyjel Tomy.

„Učiňte to hned,“ pokračoval Mike, nevšímaje si ho, „za týden

stejně nebudete na nohou.“

Čekal, až Jonny přikývne. Stalo se to za malou chvíli. Mike

vzdychl a podíval se na Tomyho.

„To je lord Malcolm Astor, Tomy, a jistě vám nezůstane dlužen

za to, že jste mu pomohli hledat jeho syna po Tidal Basinu a okolí.“

Na Tomyho a Luciana to mělo účinek velmi podobný účinku rány

z děla. Pohlédli vyjeveně do lenošky. Spatřili bledý úsměv a mírný

pohyb hlavy.

„A to…“ koktal Tomy, ukázav k pohovce, „to je jeho žena…?“

„Zajisté, Tomy.“

Tomy mlčel půl minuty. Když si to srovnal v hlavě, byl jeho

pohled vyčítavý, uražený i udivený zároveň.

„Hezky se sešli,“ pokyvoval, „co tomu říkáš, Luciane? Ale toho

syna jsme ještě nenašli, Mike.“

„O to právě jde,“ řekl Mike zamyšleně, „myslím, že jste dost

rozumní, abyste pochopili také to, co teď řeknu lordu Malcolmovi.“

„Jonny byl vždycky zvláštní chlapík,“ pravil Tomy, „u něj se

nemůžete divit ničemu.“

V bílé tváři Malcolma Astora se zračilo napětí. Položil zdravou

ruku na ruku Tomyho a Tomy k ní přidal láskyplně i svou druhou

dlaň.

„Můžete toho nechat s klidem, lorde Malcolme,“ pokračoval

Mike stejným tónem, „nemusíte se už starat o své dítě. Důvod pro to

je velmi jednoduchý. To dítě není vůbec vaším dítětem.“

Malcolm Astor se prudce pohnul. V očích se mu zatmělo.

„Klid, lorde Malcolme. Chcete-li, abych pokračoval, tedy

zachovejte klid. Vím, na co se chcete zeptat.“

Napřímil se a jeho oči byly temné.

„Jděte se podívat po Marjorii Barthelemyové, hoši. Než se vrátíte,

povím lordu Malcolmovi ještě něco. Ale to nemůžete slyšet, i

kdybyste byli sebe diskretnější.

Tomy se napjal a podíval se velmi podivně.

„Pojď, Luciane,“ řekl, „máme ji sem přivést?“

„Bude-li možno, ano. Ale zaklepejte.“

Zatím co odcházeli, Mike přestavil španělskou stěnu tak, že od

vchodu ani od Jonnyho lenošky nebylo vidět na Gold Flake, bledou a

nehybně ležící, posetou krvavými skvrnami kolem krásných úst.

„Marjorie Barthelemyová je statečné děvče,“ řekl, dokončiv svou

práci, „ale přes to ji můžeme ušetřit tohoto pohledu. Nezapomněla

ještě na včerejší.“

Vrátil se k Malcolmu Astorovi, jenž z mnoha dostatečných

důvodů nemohl mluvit ničím jiným, než očima.

„Srovnejte data,“ řekl mu, vztyčiv ruku, jež se trochu chvěla,

„kdyby vás to bylo napadlo včas, mohly se mít věci jinak. Něco

chybělo do úplné doby mezi datem vašeho sňatku a datem narození

vašeho syna. Jana Geddetová byla ženou jako každá jiná, jenže

morálně mnohem horší. Dnes, když zakládáte své opravdové štěstí s

Marjorii Barthelemyovou, nebude vám tak příliš zatěžko smířit se s

tím, že nejste otcem svého syna.“

Mike mluvil bez onoho lehkého tónu, jenž byl pravidelně jeho

zvykem. Tvářil se, jako když netuší, co se děje v nitru Malcolma

Astora a jeho tvrdost byla zřejmě předstíraná.

„Někdo jiný je otcem. Ovšem, lorde Malcolme. Vím bezpečně,

jakou mi chcete položit otázku. Kdo? I to vím, ale nelekejte se

příliš.“

Odstoupil trochu a kývl se svraštěným obočím.

„ Já jsem to.“

Raněný muž třeštil oči do přítmí. Vypravil ze sebe nějaké slovo,

jemuž však Mike nerozuměl.

„Teď je vám divné,“ řekl Mike, setřev kapesníkem pot s čela,

„jak to, že jsem vás nechal tak dlouho se plahočit. Ale vyložím vám

to hned a jsem přesvědčen, že to správně pochopíte. Můj syn je u

mne, rozumí se. Proto jste ho nemohl najít. Nemohlo vám přece

napadnout, že je to můj syn. A že otec může milovat svého syna, to

víte sám nejlépe. Byl jsem tehdy ještě ubohým ptáčkem v té Scotland

Yardské kleci, když jsme se s Janou milovali. Lépe řečeno: já ji

miloval. Asi tak hloupě, jako vy, lorde Malcolme, protože když se jí

naskytla partie s vámi, dal jsem se od ní přesvědčit, že je správné,

aby si vás vzala. Byl jste podváděn ještě dříve, než na začátku.

Nechci, abyste si myslel, že jsem byl tak špatným. Měl jsem ji příliš

rád, víte, a to člověk provádí nesmysly. Chtěl jsem se zavraždit, když

s vámi odjela na svatební cestu, a jedině proto jsem to neučinil, že

jsem věděl, že už veze s sebou moje dítě. Byla tak chytrá, že mi i

dovedla navrhnout, jak se dostat do vašeho mladého manželství. Věc

s náhrdelníkem, pamatujete-li se na to. Byl to podvod tehdy. Nikdo

ničeho neukradl, Jana prostě náhrdelník uschovala a já jsem

předstíral, že jsem ho vypátral. Ta věc založila mou slávu,

mimochodem řečeno. Měl jsem příležitost. Potom už jsem šílel, když

jsem držel vlastního syna na rukou při křtu a čím dál, tím to bylo

horší. Byla to nesnesitelná situace pro mne a často jsem vám chtěl

říci plnou pravdu. Uprosila mne, abych toho nečinil, poněvadž by byl

zničen její pohodlný život. Vyhověl jsem jí, protože jsem byl hlupák.

Od ní pochází nápad únosu, poněvadž se mne už chtěla zbavit, jako

nepohodlného člověka a doufala, že jí dám pokoj, budu-li mít své

dítě. Nezklamala se, pravda. Ale to už měla spoustu dobrodružství za

sebou. Leží nyní tady blízko nás…“ Mike ukázal rukou, „snad umírá,

ale nemůže říci, že lhu jenom slovem. Neříkám, že nejsem vinen,

Jonny, ale posuďte to sám. Zhnusila se mi docela po svém

dobrodružství se šoférem, jež mělo za následek váš rozvod. Chápal

jsem tehdy plně vaši bolest a byl jsem pevně rozhodnut říci vám

pravdu. Ale vyhrožovala mi. Záleželo jí na tom, abyste nebyl šťasten,

mstila se vám za to, že jste ji vyloučil zaslouženě ze svého přepychu

a bohatství. Hrozila udáním únosu i záležitosti s náhrdelníkem,

slibovala, že mne zničí a bylo by se jí to podařilo. Vmyslete se do mé

situace. Doufal jsem, že na to časem zapomenete, ale vy jste byl

tvrdošíjný. Pak, když jste se vrhl do podsvětí, neměl jsem již odvahy,

protože už jste byl v tom příliš hluboko. Od té doby jsem prosil spíše

já ji, aby mlčela. Ale dnes to skončilo. Můžete mne soudit, lorde

Malcolme. Ale já vás prosím ve jménu toho, co očekáváte od života s

Marjorii Barthelemyovou, abyste to nechal spát.“

Mike se velmi pečlivě díval, ale nepotkal se s pohledem. Oči

Malcolma Astora byly sklopeny a jeho bolest zapomenuta.

Poněvadž bylo ticho, Tomy rozrazil dveře. Někdo bručel za ním.

„Jste s tím hotovi, doufám. Stejně už bych dlouho ty mládence

neudržel.“

Mike se zvolna otočil a ustoupil na dva kroky, bledý téměř tak,

jako Malcolm Astor sám.

Muži s nosítky vešli. Marjorie Barthelemyová proklouzla vedle

nich a poněvadž jí Tomy ochotně ustoupil, dostala se snadno k

Malcolmu Astorovi a klesla s výkřikem u jeho lenošky na kolena,

objímajíc ho oběma rukama.

„Jonny, Jonny…“

Zdvihl zrak a položil zdravou ruku lehce na její hlavu. Usmál se.

Muži s nosítky stáli bezradně a dopáleně, protože pro španělskou

stěnu nemohli vidět nehybné tělo Gold Flake.

Tomy tam zašel, protlačiv se mezerou. Sir Norton stanul ve

dveřích. Malcolm Astor té chvíle zdvihl ruku s dívčiných vlasů a

podával ji zvolna a s úsměvem Mikemu.

„Povídám,“ řekl zřízenec s ohromnými kníry, pošinuje kulatou

čepici na hlavě, „byla řeč, že tu má někdo nejvyšší čas. A teď

čekáme půl hodiny za dveřmi a tady druhou půl. Kde je ta ženská? A

co je s ní? Jestli tu umře…“

„Mluvíte-li o Gold Flake,“ odvětil Tomy za stěnou smutně, „pak

je každý spěch zbytečný.“

Načež, vystrčiv hlavu, zavadil zrakem o Bílého Křižáka, vzdychl,

sňal klobouk a zbožně se pokřižoval.

KNIŽNICE NOVÉ CÍLE SVAZEK 592