LOVCI PRAMENŮ

Eduard Fiker

Eduard Fiker je dobře znám ctitelům

napínavých detektivních příběhů: je jedním

z těch mála v naší literatuře, kteří se

snažili o cílevědomé pěstování žánru

akčních kriminálních příběhů. Méně se již

ví, že se tento pilný autor pokusil vytvořit

rovněž

knihy

dobrodružné

povahy,

inspirované

atraktivními

námětovými

okruhy. I když touto rovinou své tvorby již

nedosáhl takové popularity, přesto i ona

stojí

za

pozornost.

Román

Lovc i

pramenů patří v tomto směru k jedněm z

nejzdařilejších. Fiker líčí v zajímavém a

pestrém pásmu vzrušujících epizod období

petrolejářské

horečky

ve

Spojených

státech. Na pozemcích farmářů se objeví

zásoby

„tekutého

zlata“

a

začíná

nemilosrdná honba za bohatstvím. Je

vroubena činy nepatetického hrdinství, ale

i zločinným vražděním a podvodnými

akcemi. V centru pozornosti je česká

farmářská rodina, usazená v Americe. Ani

v Lovcích pramenů ovšem Fiker nezapře,

že je autorem detektivek: celý příběh je

rozvíjen v intencích těchto oblíbených

historek – spisovatel dovedně pracuje s

motivem

postupně

odhalovaného

tajemství. Román je samozřejmě určen

především těm čtenářům, kteří mají rádi

dobrodružnou

literaturu.

Pracuje

s

přímočarou kontrastností.

NEŽ ZAČNETE ČÍST…

Americký novinář W. M . P. Schra mm

kdysi uveřejnil stručná data o příběhu, který

najdete v této knize. Data jsou tak ohromující,

že skutečně nebylo třeba, abych je byl nějak

podškrtával. Divoká Mary není smyšlenkou, a

český farmář, o něhož jde, se správně jmenuje

Vi ncenc Sudí k. V textu najdete jiné jméno.

Účelem této změny je upozornit, že všecky

osoby příběhu jsou smyšlené. Nelze jinak,

píšete-li román.

Celkem vzato, není to snad román. Je to

spíše film. Vím, že film je někdy poutavější než

kniha proto, že vypráví děj, ukazuje střídající se

obrazy a nenudí. Má-li říci něco dobrého (a

skutečně příběh Divoké Mary má v sobě mnoho

dobrého), musí to říci dějem a v ději.

EDUARD FIKER

© AL O IS IE F IK E ROV Á

IL LU ST RAT IO INS © V IN CE NC ŽIV NÝ

EDUARD FIKER

ČÁST PRVNÍ

ŽÍZNIVÁ VĚŽ

LÉTA PÁNĚ 1906

byl kraj Oklahoma jen ohromným pruhem prérie. Indiáni ji

sice opustili již dávno, ale bílí muži z Východu postačili do

té doby vybudovat pouze několik farem a ubohé dřevěné

městečko. Teprve začínali pěstovat dlouhorohý dobytek

křížením se stády bisonů. Teprve zakupovali od vlády půdu,

aby ji vzdělávali v plodnou ornici, která jim má přinést

užitek.

A tak hrála Oklahoma úlohu pomezního pásma mezi

divokým Západem a klidnějším Východem.

Dřevěné městečko Oklahoma mělo svého šerifa, jenž

sice dostával z Východu knihy, potištěné zákonem, nešel

však ani spát bez páru revolverů o dlouhých hlavních. Co si

v knihách přečetl, to dokázal začasté prosadit v ohni a dýmu

pistolí. Tlak z obou stran, z Východu i ze Západu, tvořil v

Oklahomě prostředí, podobající se prostoru mezi dvěma

elektrickými póly. Narážela tam surová síla a divokost

Západu na prohnanost východních šejdířů, vyhnaných

civilizací až na tuto výspu.

Sirá, málo střežená krajina neměla z větší části ještě

majetníky. Za nocí plály v dálkách táborové ohně zlodějů

dobytka, připravených povstat proti zákonu kdykoli se

zbraní v ruce. Farmáři brali s sebou kromě pluhů i pušky, a

umírali přes den strachy o své rodiny, jestliže pole, na němž

pracovali, bylo za obzorem jejich příbytků v neznámé dálce.

Půda byla úrodná, pastviny bohaté a svěží, ale velmi

7

málo stromů. Dřevěnou Oklahomu o jedné jediné ulici bylo

lze spatřit z dálky čtyř mil všemi směry, neboť ležela na

rovině jen mírně zvlněné. Sjelo-li se v městečku více lidí,

vystoupil nad ním mohutný oblak prachu a táhl ve výši

podle větru.

Ulice byla rozryta kopyty koní a koly povozů, takže se

za dešťů měnila v bláto bez dna. Prozatím nikoho nenapadlo

ulici vydláždit. Nebylo také čím. I dřevo na stavbu domků

se těžko shánělo. Kdo do Oklahomy přišel a zamýšlel se

tam usadit, musil se smířit s tím, že první čas bude bydlit ve

svém plachtovém voze nebo v díře, vykopané v zemi.

Takové díře říkali dug-out a pobyt v ní byl zpříjemňován

hmyzem a jedovatými chřestýši, kteří do ní ochotně

zalézali.

Oklahoma je požehnaná země. Zatím co po celá tisíciletí

nosila trpělivě na svém hřbetě stáda buvolů a hordy lovících

Indiánů, zrála uvnitř až do veliké hloubky; čekala na svůj

velký okamžik.

Když uzrála, vydala plod jako puklá slunečnice. Udál se

zázrak, jenž k ní obrátil oči celého světa a změnil její osudy.

Nadešla doba nejúžasnějšího dobrodružství, proti němuž

bledne i pověst největších shonů za zlatem. Oklahoma

neměla zlato. Měla něco mnohem a mnohem lepšího a

živějšího.

Vrhla do sázky životy tisíců lidí. Štěstí i smrti dávala

stejné naděje. Obrovský tvar jejího nitra lákal můry i pilné

mravence, kteří se s ní pustili v zápas, aby ji zkrotili a

podřídili své vůli.

Její osud utvářel i soukromé osudy jednotlivců. Ona

stvořila zápletky, jaké žádný lidský mozek nevymyslí. Ona

vystupňovala ze své síly a z protisměrné práce tvrdých

mužů napětí, jemuž je rovno sotva co na světě. Ona zrodila

tajemství.

Zvláštní náhodou byl jednou z os mnoha těchto

úžasných dějů Čech Jindřich Dušek. Jeho příběh vám

chceme vyprávět, příběh daleký a přece nám blízký, úžasný

ve své podstatě i v okolnostech, které jej provázely, příběh,

otřásající prostotou hrůz i junáckého štěstí.

8

1

KRČMA U MRTVÉ LUCERNY

Přes dalekou prérii se blížili k městu Oklahomě dva

jezdci na uštvaných koních. Oba byli asi ve stejném věku

snad pětatřiceti let, a vyznačovali se značnou otřelostí

oděvů. Vyzbrojeni byli dobře, každý párem Coltových

revolverů, tehdy znamenité novinky zbrojařského průmyslu.

Na jejich zarostlých tvářích seděla únava z dlouhé cesty a

oči pohlížely k dřevěnému městečku s jistým výrazem

napětí.

„Povídám,“ řekl jeden z nich, „teď už bychom snad

mohli povolit, Bobe, nebo můj kůň padne a já s ním a už se

nesebereme.“

Druhý zabručel.

„Myslíš, že jsem na tom líp, ty mluvko?“

„Sotva, Bobe, ale myslím, že tady už jsme bezpečni.“

„To se neví,“ odsekl Bob Cass, „zloději koní se

pronásledují daleko.“

„Do města můžeme vjet bez obav. Potřebuju se napít a

najíst, a máme-li jet dál, musí si odpočinout i naše

kobyly.“

„Zač se napiješ a najíš, Lene? Dá ti tam snad někdo něco

zadarmo? A máš v kapse jediný dolar?“

Lentin Lewis zastavil koně, který ochotně uposlechl a

pak stál, věše hluboko hlavu.

„Já nemám, Bobe, ale ty máš.“

„Všeho všudy čtyři dolary a patnáct centů. To je příliš

málo i do nejbídnějšího podniku.“

„Vlezme do krčmy,“ pravil Lentin Lewis tvrdohlavě, „a

utraťme tam tvé čtyři dolary a patnáct centů. Jinak to nejde.

Nemůžeme se takhle dostat ani o pět mil dál.“

9

Bob Cass uvažoval, upíraje zraky k dřevěné osadě.

„To hnízdo nás musí vytrhnout z nouze,“ řekl spíše pro

sebe. „Myslím, že tlupa těch bídných přisluhovačů zákona

už naši stopu nadobro ztratila. To je Oklahoma – tuhle

to…“ ukázal přes svěšenou hlavu svého zvířete, „a tam dál

nenarazíme na nic pořádného celých sto mil. Máš pravdu,

Lene. Musíme tam, ale neotvírej ústa, dokud ti nedám

znamení a dokud nebudu přesně vědět, co chceš žvatlat. V

Oklahomě je šerif a ten prý umí točit s cizinci, kteří se mu

nezamlouvají.“

„Dobře,“ zahučel Lentin Lewis, „šerif mě nezajímá.

Zajímá mě hospoda.“

Pobídli znovu koně, kteří uposlechli jen váhavě. Až

dosud se oba jezdci úzkostlivě vyhýbali všem farmám

roztroušeným po prérii.

„Každé štěstí má svůj konec,“ bloumal Lentin Lewis,

klátě se v sedle. „Já jsem si nikdy nemyslil, že naše banda

vydrží věčně. Myslíš, Bobe, že se zachránil ještě někdo

kromě nás dvou?“

„To nevím,“ odsekl Bob Cass, „a neměl by ses o to starat

ani ty. Každý na svůj účet, tak je to. Co je za námi, je za

námi. Dívej se dopředu, hlupáku.“

Lentin Lewis ukázal nosem k městečku.

„Chceš tam krást, Bobe?“

„Popřípadě ještě něco horšího,“ odsekl Bob Cass, „a

potom jít dál a nepřestat, dokud se zase řádně nepostavíme

na nohy. Nejsem zvyklý mít v kapse jen mizerné čtyři

dolary.“

„A patnáct centů,“ pokýval Lentin Lewis, „to opravdu

nestojí ani za řeč.“

Městečko vypadalo opuštěně. Slunce stálo vysoko.

Nebylo proč se hýbat. A nikdo se tedy v Oklahomě

zbytečně nehýbal.

Zatím co Bob Cass uvažoval, z které strany by bylo

nejlépe vjet do jediné ulice, aby příjezd neprobudil

zbytečnou pozornost, vylezl z oklahomské krčmy mladík

veselého obličeje a přiblížil se k povozu, který stál

nedaleko. Opřel se o jeho vysoké kolo a vzhlédl ke kozlíku,

10

kde trůnil obstarožný farmář. V povozu byl zapražen pár

dobrých koní a povoz sám se prohýbal pod tíhou

všelijakých nákupů, jež farmář Samuel Gregory právě

hodlal odvézt na svou farmu.

„To ví sám čert, Gregory,“ začal řeč ten mladík, „jak je

člověku bídně, má-li jen své dvě nohy a patnáct mil cesty

před sebou.“

Mladík se jmenoval Pat Mutchinson a byl Hobo – tulák

– tedy pravý opak starého Gregoryho, jenž se snažil

hospodařit jak nejlépe uměl na svém dílci, zakoupeném od

vlády před několika lety. Pat Mutchinson sice občas

vypravoval moudrou pohádku o tom, jak bez vlastní viny o

všechno přišel, avšak nikdo tomu nevěřil.

„Vy, Pate,“ odvětil líně starý Gregory s vysokého

11

kozlíku, „máte před sebou celý svět a nikoli jen patnáct mil,

o kterých tu žvatláte.“

A pak si začal zapalovat krátkou dýmku, rozvážně, jak

byl zvyklý.

V té chvíli již jejich rozmluvu slyšeli Bob Cass a Lentin

Lewis, neboť dleli za rohem Safeniho krčmy, zcela blízko.

Tvářili se, že se zabývají sedly svých koní, než požádají

krčmáře o stájování.

Safeniho krčma měla jedno patro a stála v řadě ostatních

dřevěných domů, nebyla k nim však přilepena. Podél krčmy

s obou stran byly tedy dvě úzké uličky, končící ovšem hned

za nevelkým dvorem v prérii. Tudy vjeli Bob Cass se svým

druhem do Oklahomy. A Bob Cass, jenž měl oči pro

všecko, co se mohlo ukázat jako užitečné, kázal Lentinu

Lewisovi sestoupit, a sám nenápadně vyhlédl, aby se

podíval, kdo to tak hlasitě hovoří.

Možná, že rozmluva nebyla ani tak hlasitá, ale v tichu

strnulého městečka se rozléhala. Pro obyvatele Oklahomy

nebyla nijak zajímavá, neboť všichni tu znali farmáře

Gregoryho i tuláka Mutchinsona. Nikdo by se byl u nich

nezastavil, i kdyby byl nakrásně šel kolem. Pro Boba Casse

však to naopak mělo mnohé půvaby.

„Chovej se nenápadně,“ řekl svému společníkovi tiše,

„to je náš muž.“

„Který?“ zeptal se Lentin Lewis hloupě.

„Ten s tím vozem,“ odsekl Bob Cass podrážděně.

„Nevidíš, co tam má zásob? Něco z toho se hodí i nám. A

jistě má taky v kapse peníze. Sázím, že tu všecko neutratil.“

„A co s tím chceš dělat, Bobe?“

„Jsi osel, Lene. Tady nic. Staroch pojede domů přes

prérii, nebo ať opravdu visím, jak mi tam nahoře

slibovali.“

Bob Cass položil nohu do třmenu.

„Vylez zase na tu svou utahanou herku, Lene,“ pobídl,

„než si nás někdo všimne. Ať nemusíme nic vysvětlovat.

Ten starý nám neujede. Nebude pospíchat s takovým

nákladem. Musíme to ještě vydržet.“

Na tomto místě si jich mohl všimnout leda někdo z

12

obyvatelů krčmy, a to byli v této chvíli jen dva lidé. Ital

Safeni, majetník, a jeho žena. Safeniho žena kutila něco v

kuchyni. Safeni spal, neboť býval dlouho do noci vzhůru.

Bob Cass a Lentin Lewis vyjeli zpátečním směrem stejně

nenápadně jako přijeli.

„Jeď za mnou,“ řekl Bob Cass, „tam někde venku si na

něj počkáme. Přehlédnout ho nemůžeme.“

Byli dávno pryč, když farmář Gregory s Patem

Mutchinsonem ještě hovořili.

Gregory bafal z dýmky a nahýbal se, aby lépe zasunul

kulovnici pod sedadlo. Vzal do rukou otěže a ohlédl se

starostlivě po obloze.

„Kampak vlastně mým směrem těch patnáct mil, Pate?“

„Patnáct je právě na vaši farmu. Chtěl bych se dostat

ještě obloukem kus dál, k Duškovi na farmu a odtud zpět do

Oklahomy, jak Bůh dá.“

„Jenom tak na výlet, co? Nebojíte se, že bude pršet?“

„Eh – Gregory. Svezete mě? Pohovoříme si. Mám pistoli

a pět nábojů. Ve dvou bude vašich patnáct mil

bezpečnějších. Vezete přece nějaké zboží?“

„Vezu,“ zamračil se starý.

„Dobře. Jezdci na koni byste se svým párem kobyl

neujel.“

„To tedy strašíte, Pate. Vezmi vás čert. Vylezte si ke

mně.“

Staroch se chraptivě rozesmál. Než s tím byl hotov,

vydrápal se Pat Mutchinson s kočičí obratností k němu na

vysoký kozlík.

„Dýmka hoří?“ otázal se.

„Hoří,“ pokýval Gregory, ale byl to omyl. Málokdy

doopravdy hořela.

Pohodil otěžemi a zavolal mocně na své spřežení.

Dobře krmené klisny zaryly kopyta a vytáhly naložený

vůz z prachové jámy. Vlekly jej ulicí měkkým, vysokým

krokem. Napínaly svaly. Vůz bočil zádí, zůstávaje vězet

úzkými obručemi v potopě suchého, rozemletého bláta.

Kotouče prachu se vyvalily před kozlíkem. Na hlavy koní

nebylo brzy vidět.

13

„Fuj!“ pravil Pat Mutchinson srdečně a otřel si pot.

Gregory neustále pobízel klisny. Zabíraly víc a více.

Pod koly sípalo a skřípalo. Jak půda na okraji města

tvrdla, měnil se krok v klus a klus v cval. Gregoryho náklad

poskakoval s nebezpečím převržení. Nebylo tu cesty v

pravém slova smyslu. Byla to jen prérie s krátkou travou,

plná zrádných dolíků a hrbolků, na nichž byl vůz

vymršťován několik stop vysoko.

„Eéj…“ křičel Gregory a přitáhl uzdy.

Získal tempo tak rozumné, že mohl zavěsit otěže na

kozlík a hmátnout do kapsy pro sirku a váček s tabákem. Pat

Mutchinson se chopil ochotně opratí.

„Pojedu za vás,“ prohlásil. „Nač byste se namáhal.“

Gregory ho nechal. Tvářil se o tolik důstojněji, oč se

pokládal za důležitějšího než Pat Mutchinson, tulák, jenž se

štítil práce.

Bob Cass a Lentin Lewis přinutili svá unavená zvířata

kráčet velikým obloukem k severu. Pak se vrátili tak, aby

viděli Gregoryho povoz na obzorové čáře. To bylo něco

přes tři míle vzdálenosti, a podrobnosti se nemohly

rozeznat. Přesto se však zdálo bystrému Bobovu zraku, že

na kozlíku sedí dva lidé.

„Asi se k němu ten mladík přidal,“ řekl Lentin Lewis

moudře, „o toho mladíka to bude těžší.“

„Nakonec se jich budeš bát,“ utrhl se Bob Cass, „v tom

je jen jedna malá obtíž – že si totiž asi vystřelíme z pistolí.

Ti dva si snad budou myslit, že se ubrání. To jim musíme

rozmluvit.“

„Mám dobře nabito,“ pokývl výborný Lentin Lewis.

Stáli na místě. Blíže se zatím neodvážili. Sam Gregory s

Patem Mutchinsonem je mohli spatřit, ale to nevadilo. V

okolí města se co chvíli vyskytl jezdec.

„Teď víme, kterým směrem jedou,“ pravil Bob Cass,

když povoz chvíli pozoroval, „můžeme zmizet.“

Obrátil koně a Lentin Lewis se poslušně řídil jeho

příkladem. Téměř ihned zapadli za obzorem. Dali se pak

14

směrem, rovnoběžným se směrem Gregoryho povozu, a

Bob Cass pobízel koně tak rozumně, aby unavená zvířata

byla rychlejší než povoz a přece aby se nebezpečně

neschvátila. Čím dále od Oklahomy, tím měl Bobův podnik

větší naději na úspěch. Prérie byla do daleka pustá a Bob

Cass si dobře pamatoval, kde je tu nejbližší lidský příbytek.

Pod deset mil to nebylo.

Obloha se počala zatahovat. Slunce se přikrývalo

skupinami rozlezlých mračen. To bylo pro únavu obou

banditů i jejich koní výhodou. Lentin Lewis vyplazoval

jazyk jako pes a mocně se potil. Po bocích koní stékaly

temné stružky. Bob Cass trpěl zajisté rovněž, ale mlčel, jen

svíral rty a občas zdvíhal šátek, uvázaný kolem krku, aby si

osušil obličej po cowboyském způsobu.

„Stahuje se, Pate,“ pravil Gregory, když jeli hodinu.

Pohlédl k nebi nad sebou. „Myslíte, že tomu ujedeme?“

„Neujedeme,“ prohlásil Pat Mutchinson určitě. „Pro

trochu vody! Snad to nebude tak zlé.“

Před nimi ležela až k obzoru plochá prérie, křížená

stopami několika stezek, častěji jetých. Gregoryho povoz je

brzy nechal všecky za sebou, neboť směr ke Gregoryho

farmě měl význam právě jen pro tuto farmu, a Gregory tudy

cestoval málokdy.

„Pobídněte, Pate. Za námi se blýská.“

Pat pobídl. „Nechte blýskat,“ odsekl.

Dokázal svou obratnost v řízení koní. Rychlost, které

dosáhl, byla slušná.

„A tmí se,“ poznamenal, „nesmíme vaše klisny do deště

zpotit, Gregory. Víčko na dýmku máte?“

„Mám. Vy že byste nevydělal čtyřicet dolarů měsíčně,

Pate? Vy, který nezapomenete ani na to, aby dýmka v dešti

nesyčela?“

Pat Mutchinson se ohlédl za sebe na inkoustově černé

mraky, které se hrozivě honily.

„Začíná vítr,“ prohodil.

Krok koní byl jistý, pevný a rychlý. Pat Mutchinson,

15

neurčitá povaha, se mračil a hleděl přes hlavy zvířat k

světlejšímu jihozápadu.

Záře krátkého blesku dopadla na zadky klisen. Po chvíli

se dunivě ozval hrom, slyšitelný i přes rachot povozu. Vítr

zesílil. Gregory vytáhl zpod sedadla plášť do deště. Pat

Mutchinson neměl co vytáhnout. Nosil krátkou odřenou

vestu z kůže a na hlavě neširoký, děravý klobouk.

Na návrat do města bylo již pozdě, nehledíc ani k tomu,

že se starý Gregory zásadně nevracel tam, odkud jednou

vyjel.

„Jak to spustí, počkáme,“ pravil. „Přežene se nám to přes

hlavy a pojedeme pak za tím.“

„Chcete-li to tak mít,“ pravil Pat Mutchinson, „začneme

to dělat co nevidět. Mám už na nose kapku.“

„Kapku!“ vzdychl Gregory a vsunul lulku do kapsy.

Hned vypadal tak, jako by ho nic na světě netěšilo. „Vezu

sud cukru,“ dodal.

Za několik minut povoz zastavili. Začínalo pršet. Vítr

hučel kolem uší. Bouře se blížila. Inkoustová obloha vzadu

se otvírala do šerých, modře prozářených chuchvalců.

Klisny dávaly najevo nepokoj. Pat Mutchinson stál u

nich, drže jejich uzdy nakrátko. Gregory natahoval přes

nakoupené zboží plachtu. Setmělo se do večerního šera.

Nebylo kam se ukrýt. Na všecky strany se protahovala

mírně zvlněná rovina, strašidelně temná v dálkách a zívající

jako modré peklo pod svitem častých blesků. Dusila se

clonou deště. Obloha lehla k zemi ohromným mlhovým

polštářem. Blesky sjížděly do prérie, krátká tráva utíkala

šílenou rychlostí pod vichrem, stále silnějším.

„Hej!“ křičel Pat Mutchinson, přidržuje si levicí klobouk

a stoje rozkročen u hlav koní, „myslím, abyste slezl,

Gregory. Jste hotový hromosvod.“

„Čertovská plachta mi lítá po větru!“ klel starý upřímně,

„tak špatné jsem to nečekal.“

Šikmo hnaná voda byla teplá, ale padala v celých

šňůrách. Pat Mutchinson byl již promočen, když se tou

vodou dral ke Gregorymu, neboť stará kožená vesta ničemu

už úspěšně nevzdorovala.

16

Natáhli společně plachtu, která je nyní bude chránit.

Klisny se chovaly již klidněji. Zvykly si. Stály s hlavami

svěšenými a proudy vod jim stékaly po bocích.

„Sjede-li blesk do vašich zvířat,“ křičel Pat do hukotu

živlů, „poručte je Pánu Bohu. Ale vy o to nestůjte. Lehneme

si na zem.“

Zatím vichr zesílil tak, že jimi kymácel, když kráčeli

proti němu. Zkušenosti poučovaly, že dají-li se koně na

útěk, učiní tak po větru, takže ležet jim v cestě nebylo

radno. Také bleskem spálené mrtvoly, jichž se v rovinách

Oklahomy vyskytlo již několik, nabádaly k jistému odstupu

od přitažlivé hmoty, jakou tu znamenal vysoký vůz.

Pat Mutchinson se obětavě položil na břicho. Starý

Gregory k tomu jevil mnohem méně nálady.

„Ležím, ale neusnu,“ nadával. „Co mi pomůže můj plášť

do deště?“

Potom mlčeli. U vědomí své nemohoucnosti, promáčeni

a mokří v obličejích, jen starostlivě vzhlíželi po stínu

praštícího vozu, když bouře sílila. Od obzoru se nebe

zatáhlo. Kolmé blesky sjížděly přímo do půdy, na rovině se

tvořila jezírka, zběsile stříkající pod divokými vodopády.

Všecko se třáslo.

Zdálo se, že to trvá celou věčnost, ale trvalo to jen

hodinu. Pak se obloha na východě jasnila. Bouře odcházela

k západu.

„Naši doma to zachytnou,“ řekl Gregory a vstal,

podoben utopenci. Otřásl se jako pes. „Pomůžete mi třít

koně?“

„Jednoho já, jednoho vy,“ odvětil Pat Mutchinson, „ale

pokrývky vám asi zmokly.“

Především spěchal starý prohlédnout sud s cukrem.

Pršelo ještě, ale už jen tak, jako by kapalo z velkého

mokrého hadru. Ve vzrůstajícím světle vypadala zamžená

obloha na západě jako ustupující noc. Ohromné louže na

prérii se sinavě leskly.

„Něco si tím ještě osladíme,“ bručel Gregory, zachvívaje

se chladem, jak se z jeho oděvu voda vypařovala, „kdybyste

olízl trávu pod vozem, myslím, že byste si pochutnal.“

17

Z koní se kouřilo. Zběžně je třeli, spoléhajíce, že je běh

zahřeje. Ostatně byla naděje, že za chvíli vysvitne slunce.

Slunce slibovalo rychlé oschnutí, obloha se čistila. Ale kam

až oko dohlédlo z výše kozlíku, všude stála ohromná jezera.

V mělkých propadlinách půdy, proměněných v zrcadla, se

shlíželo nebe s takovou věrností, že jímala závrať z

představy bezednosti. Nemohli se tomu vyhýbat. Museli

rovnou přes to.

„Jeďte,“ pobídl Gregory, vytahuje s velikou lítostí

provlhlý tabákový váček, „suchý štipec uprostřed snad

přece najdu.“

18

A tak tedy jeli. Ohromné louže nemohly zmizet hned

tak, ale oděvy utěšeně usýchaly. Dýmka až na trochu toho

praskání nehořela zle. Bylo chladněji než před tím.

„Hej –“ řekl Pat Mutchinson jednu chvíli, „necítíte

nic?“

Starý se zčerstva prozkoumal.

„Něco se pálí?“

„Ne,“ pravil Pat a mlčel.

Za deset minut přestal zřejmě myslit na Gregoryho

klisny. Nadzdvihoval a rozhlížel se, jako by se obával hordy

Indiánů.

Nebezpečí skutečně hrozilo, a to od dvou banditů, kteří

nyní jeli po stopách povozu.

Náhlá bouře trochu pokazila Bobův plán. Lentin Lewis

se otřepával, promoklý na kůži, a surově zlořečil.

„Podívej se na koně, Bobe,“ láteřil, „za chvíli padnou a

bude po nich.“

Bob Cass to viděl a mračil se. Propocená zvířata se

znatelně třásla. Bob Cass pozoroval, jak koně pijí z louží,

ale jen mávl rukou, když Len bil svého koně po čenichu,

snaže se ho přimět, aby přestal pít. Nedokázal to. Zimou

roztřesené zvíře trpělo uvnitř horečkou žízně. Pitím se

spolehlivě zabíjelo.

„Tu chvilku vydrží,“ pravil Bob Cass, „a potom ať je

vezme čert. Nasedni, Lene, ztratili jsme mnoho času.“

„Máme v posledním čase smůlu?“ hulákal Lentin Lewis,

„ani s tím dědkem nebude nic. Nepovedlo se to. Bůh ví, kde

už jsou.“

„Musili rovněž stát,“ řekl Bob Cass zlostně, „nasedni,

povídám ti. Nebo tu chceš zůstat bez koně, plný vody, a

ploužit se jako žebrák do Oklahomy?“

Nečekal již. Vyhoupl se do sedla a nutil koně do kroku.

Zamířil kolem na dráhu Gregoryho povozu. Kůň se chvěl

mezi jeho koleny jako list.

Lentin Lewis se octl brzy po jeho boku.

„Jestli něco může naše čtyřnohá vozidla zachránit, pak je

19

to běh, pokusme se je přinutit, aby běželi. Zahřejí se.“

Zvířata skutečně jakž takž běžela tři míle. Přestala se

chvět, ale byla na konci svých sil.

Kolem dokola zamlžená prérie byla liduprázdná.

„Ach je!“ vzdychl Lentin Lewis.

Bob Cass se na něj vztekle podíval.

„Neskuhrej. Pojedeme dál. Musíme je dohonit.“

Vyrazili ubohým klusem a jeli opět půl míle. Pak Bob

Cass hledal nalevo i napravo, až konečně našel stopu vozu.

„Jsou nedaleko před námi,“ řekl, „pojedeme přímo za

nimi. Dělej to, co budu dělat já, rozumíš? Podívej se,

nemáš-li v hlavni vodu.“

„To mi nevadí,“ odvětil Lentin Lewis, „jeď.“

A tak se stalo, že spatřili Gregoryho stojící vůz.

Podivuhodné bylo, že vůz nestál před Bobem Cassem,

nýbrž hezky stranou, jako by jej bývalo něco přinutilo, aby

náhle zahnul v pravém úhlu. Zavinil to Pat Mutchinson,

jenž před chvílí dal o své újmě vozu směr, značně od

dosavadního odchýlený.

Sam Gregory hromoval přes kníry, dosud zplihlé.

„Co to je? Kam mě vezete? Chcete, abych se kvůli vám

přestěhoval na druhou stranu Oklahomy?“

Pat Mutchinson ho nedbal. Řídil koně po svém. Starý

Gregory dvakrát zacvakal zbytkem svých zubů.

„Dobře,“ pravil, shýbaje se po své kulovnici, „je o vás

známo, že nejste spolehlivý člověk. Ale mohu vám ještě váš

vzdor vystřelit z těla, a přísahám, že to učiním,

nezastavíte-li ihned. Dejte sem otěže! Dejte sem otěže!“

Voda stříkala. Gregory jí měl plný obličej. Zaprskal a

rozzuřil se. Ale když se vztyčil s puškou v ruce, povoz se

zastavoval a Pat již nebyl na kozlíku. Gregory ho viděl, jak

uhání dlouhými skoky po pruhu suché půdy kolmo od vozu.

Gregory tedy zavolal, nevěda nic lepšího.

„Pate! Minul jste se s rozumem?“

Pat Mutchinson neodpovídal. Stále běžel, a Gregory,

odloživ pušku, chopil se opět dýmky.

20

Pat Mutchinson však provedl něco ještě podivnějšího.

Vstoupil do veliké špinavé louže v botách, jak byl, a kráčel,

komíhaje rukama, v hloubce stále větší. Když mu voda

sahala nad kolena, shýbl se, nabral ji dlaní a vznesl k

obličeji. Pak kráčel dál. Když byl ponořen téměř po pás,

máchal se v tom rukama a dělal všelijaké nepochopitelné

posunky.

„Zbláznil se!“ pomyslil si Gregory s hrůzou.

Tuto myšlenku mu Pat Mutchinson svým chováním

potvrdil, neboť se obrátil, kráčel deset kroků zpět a pak,

jako by velmi litoval, že jeho košile před chvílí oschla, padl

do jezera tváří a začal divoce křičet.

Gregory se pokřižoval. Pat Mutchinson se patrně

nehodlal vykoupat, nýbrž utopit. Činil to s pořádným

zvukovým doprovodem, plácaje se v mělké vodě a vydávaje

mocný hlas z plných plic.

21

Gregory zasunul dýmku do kapsy a chopil se nejistýma

rukama pušky. Ale nehýbal se z kozlíku.

„Kéž by ho byl zabil raději blesk,“ pomyslil si. „Tento

konec je i pro něho špatný.“

Sevřel pažbu. Pat Mutchinson, důkladně se vyplácav v

louži, vracel se k němu. Gregory byl odhodlán nepustit ho

blíže než na deset kroků.

Pat Mutchinson po cestě k vozu tančil jako na čínském

pohřbu.

„Stop!“ houkl Gregory, jenž za svého pohnutého života

ještě člověka nezastřelil.

Pat Mutchinson jeho výzvy nedbal. Přiblížil se těsně k

němu a položil obě ruce na kozlík.

„Nezbláznil jste se?“ řekl, hluboce pohnut.

To Gregoryho překvapilo, neboť až do této chvíle měl

názor právě opačný.

„Čím to zapácháte?“ vykoktal místo odpovědi.

Byl to petrolej, první petrolej Oklahomy, která dnes dává

lidstvu pětkrát sto tisíc sudů surového oleje denně.

Bob Cass a Lentin Lewis pozorovali tento děj s napětím.

Len se tvářil dokonale nechápavě, ale Bob Cass, vždycky

bystřejší než on, začal čichat ve vzduchu stejně jako před

ním Pat Mutchinson, a vzrušením zbledl.

„Lene… u všech čertů…,“ řekl.

Nebyli tak blízko, aby mohli rozumět, co starý muž na

kozlíku s oním druhým hovoří. Ale Bob Cass už tušil – už

dokonce věděl, oč tady jde.

„Lene… je to petrolej! Hrome, máme to ale štěstí! Ti

chlapi našli petrolej!“

A ani Lentinu Lewisovi nebylo hádankou, proč má mít

on s Bobena štěstí, jestliže petrolej našli jiní dva lidé. Měl

jen trochu pochybností.

„Bobe…“ zakoktal, „nemýlíš se?“

„Muži…“ osopil se Bob Cass, „v tomhle se nemůže

mýlit ani tvůj vlastní nos. Čichej! Necítíš?“

„Cítím!“ odvětil Lentin Lewis zděšeně.

22

Nebyli dvojicí od vozu dosud spatřeni. Pat Mutchinson

neměl smysl pro nic jiného než pro svůj úžasný objev.

„Gregory…“ mluvil zajíkavě, „ta bouře to udělala. Kůra

zemská se rozevřela… je tam moře těžkého oleje… a my

všichni jsme přes to chodili jako slepí… několik málo stop

pod povrchem… Gregory, jsme milionáři!“

Samuel Gregory těžce polkl slinu.

„Já tomu nevěřím,“ odvětil.

„Proto slezte s kozlíku a pojďte se podívat. Ale nechoďte

tam se zapálenou dýmkou, proboha. Nad jezerem je plno

par. Nenechte nám naše milióny shořet dříve, než přijde

jejich čas.“

Pak, stojíce nad mastnou vodou, plnou duhových skvrn a

jemně vířenou bublinkami stoupajících plynů, sáli ohavný

zápach petroleje jako nejrozkošnější vůni na světě.

„Co jsem se naplahočil…“ hovořil Pat Mutchinson,

ukazuje ze široka paží, „křížem krážem jsem Oklahomu

prošel pěšky. Málokdy mě nějaký dobrák svezl. O hladu a

žízni, unaven k smrti, jsem často uléhal na trávu a chvěl se

zimou celou noc. Zkoumal jsem půdu píď po pídi, bez

nástrojů, kterých je k tomu zapotřebí, s tajemstvím naděje,

těžkým jako vůz olova… hryzl jsem si kotníky, plakal jsem,

když se mi zdálo, že se mýlím… Ano, Gregory, mnohokrát

jsem plakal v tísni, jakou vy jste za celý svůj život,

naplněný prací, asi nepoznal.“

Pat Mutchinson se odmlčel tak náhle, že k němu starý

Gregory překvapeně vzhlédl vyvalenýma očima.

„Mluvíte jako básník, Pate.“

„Nejsem básník,“ řekl Pat Mutchinson smutně, jako

by toho litoval, „jsem zběhlý student. Na universitě bylo

pro mne příliš mnoho práce. Nerad pracuji. Raději

sázím.“

„Ale –“ hnul se Samuel Gregory a nevážně odplivl do

miliónů u jejich nohou, „co se mi tu snažíte namluvit, Pate?

Můj starý rozum to vidí jinak. Nelíbí-li se vám farmaření

nebo dobytkaření, hned žvatláte o tom, že se vám nelíbí

práce vůbec. Ať mě spolkne medvěd – copak je farmaření

jedinou prací na světě? Povídáte, jak jste k smrti unaven

23

uléhal na prérijní trávu. Co vás unavilo, vy osle všech oslů?

Jenom práce.“

Pat Mutchinson nechal svou ruku sklesnout. Díval se

přes louži petroleje do dálky. A ani on, ani starý Gregory

neviděli dva chlapíky, kteří slezli s koní a plížili se rychle k

povozu. Bob Cass napřed, hluboko sehnut, s odhodláním

tisíckrát větším, než kdyby šlo pouze o náklad povozu a

trochu farmářových peněz.

Ale i Lentin Lewis věděl, že nyní hrají o mnoho.

Kryli se hmotou povozu, pokud to bylo možné, žádného

z mužů u petrolejového jezera však nenapadlo, že by tu

mohl být ještě někdo jiný.

„Na zem,“ zasyčel Bob Cass těsně u vozu, „oni se sem

vrátí, až se dost nadýchají. Lene… je to opravdový objev. Je

to bohatství. Pozor! Pozor na mne!“

Ulehli do mokrého bláta za koly. Bob Cass vytáhl z

pouzdra u pravého boku revolver.

„Gregory,“ řekl Pat Mutchinson, „především je nutno,

abychom si to ujasnili sami mezi sebou. Já jsem petrolej

našel, vy máte peníze. Koupíte pět dílců půdy po třech

tisících dolarech, při čemž prostřední dílec bude obsahovat

tuhle louži. Uděláme si to padesát na padesát. Krátce řečeno

– sedm a půl tisíce zaplatíte za mne.“

Samuel Gregory chvíli opatrně mlčel.

„Pate –“ řekl potom, „to je spravedlivé. Ve mně najdete

poctivého partnera. Ale věříte v petrolej tak pevně?“

„Celou duší, Gregory.“

„Nezapomínáte, že tu vlastně nejde o vaše peníze?“

„Jde mi o víc, Gregory. O celý život.“

„To je pravda,“ přisvědčil Sam Gregory a pohladil si

bradu, „vraťme se k vozu, ať si mohu zapálit dýmku.“

Otočili se. Bob Cass a Lentin Lewis se přitiskli k zemi

jako chřestýši.

„Pate,“ řekl starý po cestě, „mám na hotovosti

dvaadvacet tisíc dolarů. To neznamená pět dílců, nýbrž

sedm, a jeden tisíc pro všechny případy. Koupíme sedm

dílců a dáme si je připsat společně. Dílce se musí šerifovi v

Oklahomě platit hotově.“

24

„Samozřejmě. Mám v hlavě zákon, který o tom

pojednává.“

„Hleďme,“ zachrchlal starý, „jste tedy připraven?“

„Dokonale, Gregory. Mohu vám téměř na krok označit v

prérii dílce, rozdělené vládou. Znám prérii lépe než svou

hříšnou duši. Co to dalo práce!“

Gregory se podíval po očku.

„Jak hezky mluvíte o práci!“ pochválil si. „Mohl bych si

sice vypůjčit na farmu, ale to neučiním. Farma mi zůstane

jako záloha, kdybyste se přece jenom v té své mastnotě

zklamal.“

„Na vaší farmě se bude vrtat petrolej,“ řekl Pat krátce.

„Možná, že bude. Ale do toho vám nic není. Padesát na

padesát pro mou farmu neplatí.“

„Ovšemže ne. Vrtat se bude asi horečně po všech

farmách. Vrty pro nás dva bude financovat petrolejářská

společnost na procenta. Kdybychom se do toho pustili

na vlastní náklad, obrali by nás jedna radost, věží

počínajíc.“

„Jakou věží?“

„To vám vysvětlím po cestě. Vrátíme se do Oklahomy.“

„S mým rozmočeným cukrem?“

„S rozmočenými kobylami, po případě. A bude-li vaše

žena s dětmi dnes hořekovat, že jste se nevrátil, vynahradí si

to stonásobně smíchem.“

„Bude tma, než dojedeme, Pate.“

„Co škodí? Stáhneme šerifa s postele, je-li takový

ospalec. Tím lépe. V noci ať si tu nějaký dotěravec čichá.

Do rána nabudeme práva každého odtud vyhnat bičem.

Jeďme, Gregory. Škoda času.“

Pat Mutchinson vykročil rychleji k vozu. Byl od něho

vzdálen sotva deset kroků, když zaslechl hlas, který

zaručeně nenáležel Samu Gregorymu, neboť Sam Gregory

zůstal o něco pozadu.

Byl to hlas Boba Casse, tvrdý a chladný.

„Nač tolik spěchu?“ řekl Bob Cass.

Podlezl vůz a vztyčil se pružně s revolverem v ruce.

Lentin Lewis se hrabal za ním. Lentin Lewis by byl přišel

25

pozdě. Pat Mutchinson se zarazil nesmírným překvapením.

Ale to trvalo jen vteřinu. Pak hmátl pro svou pistoli s pěti

starými náboji.

„Halo!“ zařval Bob Cass a velký, spolehlivý revolver v

jeho ruce se nebezpečně zakýval, „dejte ruce vzhůru,

mladíku. S námi nejsou žerty.“

„Spolehněte se, že nejsou,“ dodal Lentin Lewis.

Pat Mutchinson měl pocit, že dostal ránu do hlavy, ale

byl to pouze pocit něčeho velmi nepříjemného a

neočekávaného.

„Já s vámi nežertuji,“ vyrazil, „co chcete?“

Bob Cass mu ihned neodpověděl. Věnoval letmou

26

pozornost Samu Gregorymu, jenž se přiblížil, jako by to

nechápal.

„Zastavte se, starý,“ houkl hrubě, „a ruce vzhůru.

Rychle. Oba. Nebo nevěříte, že dovedu střílet?“

Gregory zaklel a vymrštil ruce k chladnoucímu nebi.

„Lupiči!“ hekl, „Pate… dejte ruce vzhůru, než ten

darebák…“

„Jak mě to nazýváte?“ rozhořčil se Bob Cass mocným

hlasem, „ještě jednou něco takového a dám vám do vašeho

starého nosu ranku. Lene, dej na ně pozor. Ten mladík se mi

zdá horší. My si to tu hlídáme od včerejška a oni si

najednou přijdou a chtěli by smetanu slíznout. To nepůjde,

hoši.“

„Cože hlídáte od včerejška?“ ozval se Pat Mutchinson,

drže dlaně ve výši svých ramen, „lžete jako straky, hoši.

Kdo jste vlastně? Neznám vás.“

„Také nemusíte znát,“ zašklebil se Bob Cass.

„Přicházíme zdaleka a to je všecko, co prozatím o nás

můžete vědět. Hledáme po světě petrolej a konečně jsme jej

našli.“

„Vy že jste našli…“

„Nu, buďte zticha. Vy nám to nevykradete. Včera…“

„Včera tu nic nebylo,“ odsekl Sam Gregory, „a proto

nám nic nenamlouvejte. Dokonce tu nebylo nic, ani když

jsem dnes jel kolem do města. Ej, hoši! Jste lháři. Táhněte

po svých! Ta louže se tu vylila teprve po té bouři. He. Co

tomu říkáte?“

„Nic,“ odpověděl Bob Cass prostě.

„My se s vámi hádat nebudeme,“ připojil Lentin Lewis.

„Ať mě medvěd spolkne,“ řekl Samuel Gregory, „byl-li

tu po bouři někdo před námi.“

„My jsme tu byli,“ pravil Bob Cass s přesvědčením.

Sam Gregory se obrátil k Patu Mutchinsovi.

„Poslouchejte, Pate, radovali jsme se předčasně. My

máme pravdu, ale oni mají revolvery. Nic z toho nebude.“

„Možná, že ano,“ odvětil Pat Mutchinson a divně se

zamračil.

„Zajisté,“ hýbal se Bob Cass, „ale pro nás. Jen držte

27

hezky přední ploutve nahoře, muži, a nenechte se svést

žádným rozčilením. My dva, já a můj přítel, máme unavené

koně. Vy byste se se svým povozem dostali do Oklahomy

mnohem dřív než my a tak byste konečně svou zlodějnu na

poctivých lidech mohli dokončit…“

„Proboha!“ řekl Sam Gregory, „ať mě medvěd spolkne,

viděl-li jsem někdy tak drzého lotra, jako jste vy.“

„Tak, tak,“ pravil Bob Cass uraženě, „slyšíš to, Lene?

Nic nedělá. Mluvte si, co chcete. My si prostě vypůjčíme

váš povoz, abychom se dostali do města včas. A vy můžete

použít našich koní. Povoz v Oklahomě najdete bez poruchy.

Lene, hýbej se. Zařiď to.“

„Počkejte!“

Hlas Pata Mutchinsona měl v sobě tolik energie, že oba

lotříci skutečně počkali.

„Na zábavu nemáme čas,“ odtušil Bob Cass.

„Já nevím, že by to byla zábava,“ pravil Pat Mutchinson

a byl velmi bledý.

Tvářil se, že bude pokračovat ve své přednášce, a Bob

Cass ho sledoval jízlivým pohledem. Avšak Pat Mutchinson

náhle svou řeč zakončil skokem dopředu. Nikdo z ostatních

tří nemohl tušit jeho úmysl. Byla to odvaha, jakou by byl

Sam Gregory v útlém Hobo nikdy nehledal, neboť Pat

Mutchinson skákal proti dvěma namířeným revolverům.

Ale Pat Mutchinson chtěl raději zemřít, než aby se nechal

připravit o ovoce svého objevu.

Po pravdě řečeno, Bob Cass i Lentin Lewis se nechali

překvapit, ačkoliv to byli zkušení rváči. Snad tím byla

trochu vinna i jejich únava. Také naprosto nečekali takové

šílenství, protože se v jejich pestrém životě ještě nestalo, že

by se někdo vrhal proti namířené zbrani. Na americkém

západě se tehdy střílelo s myslí poměrně lehkou a raději

dřív.

A tak Bob Cass s divokým vytím dopadl zády na povoz,

až zapraštělo. Pat Mutchinson zasáhl jeho prsa ramenem,

stočil se a rval mu revolver z ruky. To nesmělo trvat dlouho,

neboť necelé tři kroky dále stál druhý bandita a nemohlo se

počítat s tím, že se na něho Gregory vrhne stejně rychle.

28

Gregory skutečně zůstal stát jako strnulý. Potřeboval

několik vteřin, aby se vzpamatoval. Zatím už Lentin Lewis

zdvihl zbraň.

Štěstí však prozatím ještě přálo Patu Mutchinsonovi.

Lentin Lewis stál blízko povozu. Nárazem Bobova těla se

vysoký povoz nahnul tak, že to poděsilo Gregoryho koně.

Trhli kupředu a Lentin Lewis dostal náraz kolem do zad. To

ho vychýlilo. Střelil, ale hluchá rána bez ozvěny někam

neškodně zapadla. Lentin Lewis se potácel a Bob Cass

dosud cítil Patův nápor.

Samuel Gregory se zbavil své strnulosti. S indiánským

řevem se vrhl ke kozlíku a sápal se po kulovnici. Podařilo se

mu dost rychle ji vytáhnout. Ihned pružně uskočil, aby jí

mohl použít. Bob Cass se válel s Patem Mutchinsonem pod

vozem. Koně již netrhali. Ale Bob Cass dosud nepustil svůj

revolver.

„Teď dej ruce vzhůru ty!“ křikl Sam Gregory, ale ještě

neustoupil dostatečně.

Lentin Lewis se narovnal, a uchopiv pušku za hlaveň,

odchýlil ji. Lentin Lewis nebyl tak bystrý jako Bob Cass,

ale v tahanicích různého druhu se vyznal uspokojivě.

Starý Gregory mu nemohl v zápase vzdorovat. Lentin

Lewis pustil svůj revolver, uchopil hlaveň ručnice oběma

rukama a mocně potrhl. Starému Gregorymu vyklouzla

spoušť z prstů. Zařval a zápasil, ale Lentin Lewis, mladší

a silnější, sklonil ho k sobě. Puška se mezi nimi napříčila

a neměla už význam. Starý Gregory musil přijmout zápas

v křížku, v němž jeho staré kosti praskaly a v němž

neměl naděje.

Ale také s Patem Mutchinsonem bylo zle, ačkoli bojoval

jako šílený. Bob Cass ho objímal silnýma nohama nízko

pod pasem a sunul se s ním dál od vozu. Až dosud ho Pat

Mutchinson jakž takž držel, ale jeho sevření povolovalo a

držel už jen Bob Cass. A Bob Cass měl pořád ještě revolver

a Pat Mutchinson věděl, že jeho protivník pouze čeká na

okamžik, kdy bude jeho sevření úplné, aby mohl najednou

pustit a vyskočit.

To se také stalo, a to ve chvíli, kdy byl Samuel Gregory

29

už dávno přemožen. Bob Cass se vymrštil, jako by byl z

gumy. Pat Mutchinson mu nestačil a byl ještě na kolenou,

když Bob Cass už stál a opět na něj mířil revolverem. Pat

Mutchinson slyšel jeho zadýchaný hlas, ale neviděl jej,

protože se mu tmělo před očima.

„Hleďme,“ říkal Bob Cass, „hleďme!“

„Tak tedy vystřelte,“ odvětil Pat Mutchinson těžce, „vy

darebáku. Ať to máme za sebou!“

„Leda bych bláznil,“ supěl Bob Cass, „já jsem nepřišel

do Oklahomy vraždit, já jsem přišel hledat petrolej. A po

případě hájit svá práva. To se plně podařilo. Toho dědka

pusť, Lene! Co na něm ležíš jako kámen?“

„Kousal jako štěně,“ řekl Lentin Lewis vstávaje.

Gregory se trochu vztyčil, ale zůstal sedět v blátě.

„Tak dobře,“ pravil, „vezmi vás čert!“

Jak byli všichni zaujati sami sebou, ozval se jakýsi zvuk,

který hned nepostřehli. Než si kdo z nich uvědomil, že je to

dusot koňských kopyt, přenesl se přes Gregoryho vůz veliký

stín.

Byl to jezdec s koněm. Po odvážném skoku zvíře

dopadlo za povoz, právě mezi rozhněvanou čtveřici, a ještě

dobíhalo svůj skok, když se jezdec svezl se sedla a octl se

tak jako nějaký bůh právě uprostřed nich.

„Co se tu děje?“ zvolal.

„Ať mne medvěd!“ houkl Sam Gregory. „To je

Henry.“

Bob Cass a Lentin Lewis upadli do rozpaků. Druhým

dvěma podle všeho přišla neočekávaná pomoc.

„Přepadli nás!“ vyrazil Pat Mutchinson.

Jezdec jako bleskem popatřil na Lentina Lewise a viděl,

že nemá v ruce nic, z čeho by se dalo střílet. Měl však

revolver v druhém pouzdře.

„Ani se nehněte,“ oslovil ho, „dejte ruce vzhůru.“

To řekl tak, že Lentin Lewis neváhal uposlechnout. A

jezdec se s překvapující rychlostí obrátil k Bobu Cassovi.

„Bouchačku pryč!“ poručil ostře, a patrně čekal, že Bob

Cass uposlechne dříve, než slovo dozní. Bob Cass prostým

překvapením ani nemohl uposlechnout, ale tento mladý,

30

štíhlý jezdec dobře věděl, jak s lidmi zacházet. Nějakým

zázrakem se objevil v jeho rukou pár revolverů, stejně

moderních jako byly Bobovy. Z obou vyšlehl oheň. Bláto

vystříklo pod Bobovýma nohama.

„Hrome!“ lekl se Bob Cass, „vy jste ale splašený

chlapík.“

Ihned pustil revolver a Pat Mutchinson, natáhnuv nohu,

jej odkopl do bezpečné vzdálenosti.

„Jděte k sobě, vy dva!“ poručil jezdec rázně.

„Tak se jedná!“ pochvaloval si Samuel Gregory, těžce

vstávaje.

Jezdec natáhl ruku, když šel Lentin Lewis kolem něho, a

obratným hmatem mu vylovil zbylý revolver. Pak přistoupil

31

k Bobu Cassovi a rovněž ho připravil o ozdobu druhé

zbraně. Kořist hodil s opovržením na zem.

„Teď je bezpečno,“ pravil, „co se stalo, Gregory?“

„Ptejte se nás!“ zařval Bob Cass vztekle. „Objevili jsme

petrolej a tito dva muži nám chtěli objev uzmout.“

„Víte, Henry,“ pravil Pat Mutchinson, „to je právě

obráceně.“

Ale Henrymu Duškovi bylo pro ten okamžik dokonale

lhostejno, čí objev to byl. Před večerem se vydal na cestu z

farmy svého otce do městečka, aby vyjednal prodej

několika kusů dobytka, které se poplašily bouří, polámaly si

údy a musily být zabity. V prérii zachycoval citlivým

chřípím podivný pach, jaký po sobě obyčejně bouře

nezanechává.

A nyní se tedy dověděl, že je to petrolej…!

O pouličním světle nemohlo být v dřevěné Oklahomě

za tehdejších dob řeči. Naopak, každý z jejích dvou set

obyvatelů modral vzteky, jestliže se drahé světlo z jeho

obydlí linulo oknem na dlouhou ulici. Pouze Ital Safeni

měl nad vchodem své krčmy kývavou petrolejku, kterou

však raději nerozsvěcoval, neboť se začasté stávalo, že

mu do ní odcházející hosté na rozloučenou stříleli. A tak

si tedy krčma vysloužila posměšný název „U mrtvé

lucerny.“

Přece jenom se obloha toho večera zcela nevyčistila.

Voda, vypařující se z prérie, utvořila závoj lehkých mraků,

jež putovaly pod hvězdami a tlumily jejich svit. Gregoryho

povoz zastavil před krčmou v blátě, do něhož se vysoká

kola povozu bořila téměř po osy.

„Myslil jsem už, že netrefíme,“ vzdychl Sam Gregory,

zamotávaje otěže na kolík.

Před krčmou zbudoval Safeni prozřetelně dřevěný

chodník, na nějž bylo možno s povozu rovnou seskočit a

vyhnout se tak styku s bezedným blátem. Ti, kdož přijížděli

v sedle, nechávali při nečase koně vystoupit na chodník a

tam je uvazovali. Krčmář Safeni nikdy proti tomu nic

32

neměl. Také tentokrát Henry Dušek, jenž povoz doprovázel,

nechal stát svého koně na chodníku.

Safeni vlastně živořil, neboť na dluh nedával a peněz v

městě nebylo nadbytek. Město žilo jen z návštěv okolních

farmářů a dobytkářů. O divochy prérie, zloděje dobytka a

pobudy s revolvery u boků Safeni nestál, a stál-li přece,

snažil se mu je oklahomský šerif vyhnat. Za počasí, jaké

předcházelo onoho odpoledne, zela Safeniho krčma skoro

prázdnotou.

Pat Mutchinson, došlápnuv na dřevěný chodník,

rozeznal sluchem, že uvnitř prodlévá několik hostů. „Nějací

zbloudilci jsou tam,“ pravil. „Každý, kdo prodlévá často v

krčmě, je zbloudilcem,“ odtušil starý Gregory mudrcky.

„Pojďme.“

„Ještě ne,“ zastavil ho Pat Mutchinson, „dnešek mě

naučil opatrnosti. Kdyby nebylo Henryho…“

„Nemluvte o tom,“ ozval se Henry Dušek ze tmy.

„Však tu ti dva mohli být před námi.“ Henry Dušek věřil

ovšem Gregorymu více než dvěma neznámým, podezřele

vyhlížejícím lidem. V krátkém výslechu, v němž na sebe

shodou okolností musil vzít úlohu soudce, poznal i z

jiných úkazů, že Bob Cass a Lentin Lewis přišli k poli až

jako druzí. K úmyslu oloupit starého Gregoryho se ovšem

ptáčkové nepřiznali, a nebylo možno je tedy vinit z

ničeho než ze rvačky o ten objev. Všecko bylo v pořádku.

Bob Cass a Lentin Lewis se nyní bezpochyby plížili na

svých unavených herkách k městečku a proklínali všecko

na světě.

„V runech na indiánskou půdu docházelo ještě k větším

sporům,“ pravil Henry. „Tohle na štěstí neskončilo zle.“

Pat Mutchinson se ohlížel do husté tmy v obavě, aby je

někdo neposlouchal.

„Nechme toho raději,“ napomenul. Stáli právě pod

mrtvou lucernou, která se trochu kývala v mírném větru a

ohavně skřípala v závěsech. Pat Mutchinson se díval

vzhůru, snaže se lucernu rozeznat.

„Kéž by v ní bylo trochu petroleje, Gregory!“ zašeptal.

„Bude,“ slíbil starý rovněž šeptem, „Safeni brzy zavěsí

33

deset lucerem a žádná nebude mrtvá. Petroleje nakoupí za

babku.“

„Ano, ale my potřebujeme petrolej teď. Nechtěl bych

nijak zvlášť vysvětlovat těm povalečům uvnitř, jak jsem

přišel k tomu zápachu.“

„Hm,“ pozlobil se Sam Gregory, „válel jste se v tom

jako čuně.“

„To teď nelze napravit Stůjte. Vylezu vám na záda,

vytáhnu lucernu z háků a roztlučeme ji o chodník. A ještě

vyčiníme Safenimu, že nám ji nechal spadnout na hlavu.“

„Dobrá,“ souhlasil Sam Gregory, „to je skvělý plán a

zamlouvá se mi, ačkoli jsem rozený poctivec. Vy byste

mohl jít napřed, Henry, a dávat trochu pozor, aby nás při

tom nikdo nepřekvapil.“

„Jdu,“ řekl Henry Dušek, „nemusíte se bát, že zatím váš

dílec přihlásím na sebe.“

Samuel Gregory se sice zle kymácel, když po něm Pat

šplhal, a také lucerna vězela v závěsech pevněji než se

předpokládalo. Ale konečně byla uvolněna a Pat seskočil.

Gregory si otřel s obličeje bláto, které mu tam Pat

botami nanesl, a Pat pravil:

„Ustupte. Jak uslyšíte ránu, dejte se do pustého

zlořečení.“

„Od samého počátku s tím petrolejem hřeším,“ zamručel

Sam Gregory, „ale pravda je, že to jinak nejde.“

Pat zdvihl lucernu nad hlavu. Byla poměrně těžká,

ozdobně litá a zasklená do šestiúhelníku. V její skleněné

nádrži bylo přece jenom něco petroleje.

Co měl síly, mrštil ubohou lucernou přímo pod sebe.

Sam Gregory uskočil čirým, nefalšovaným leknutím.

„Ať mě medvěd spolkne!“ zaburácel do dupotu

neviditelného uskakujícího koně. „Pomoc! Padá dům!“

Sam Gregory kopl do dveří, volaje své nesmysly, a

naproti mu již v záři světla, jež se zdálo ostré, přicházel

nějaký poplašený hluk.

Safeni se řítil ven první. Za ním, v krátké chodbě, z níž

nalevo vedly dveře do patra a napravo do nálevny, bylo

vidět jiné muže.

34

„Ať mě spolkne medvěd!“ láteřil Sam Gregory hlučně,

„uskočil jsem v poslední chvíli. Ale postihlo to člověka,

který vcházel se mnou. Safeni! Někdo hází hrnce z

hořejšího okna.“

„Nikdo nemůže házet hrnce z hořejšího okna,“ odsekl

Safeni, bělající se jako strašidlo ve své bílé zástěře, „spíše

vedete oba koně s sebou k mému pultu, Gregory.“

„To jste tedy domýšlivý!“ křičel Sam Gregory

opravdově, „nevidíte, že ten, kterého máte hned za dva koně

najednou, se válí před vašimi dveřmi a umírá?“

Pat Mutchinson, sténaje, vstával a držel se za loket.

35

„Co se vám stalo, k čertu?“ křičel hostinský, „jestliže

jste umřel, tak to řekněte.“

„Tento případ si doufám vysvětlím,“ hekl vzrušeně Pat.

„Abyste mi pak nedal dnes ještě rád napít zadarmo. Zdá se

mi, že dnešní bouře nalomila háky vašeho světlometu,

nemyslíte?“

„Kdo to shodil?“ syčel Safeni, „to se muselo stát

bidlem.“

Byl malý, obtloustlý a tmavovlasý jako havran, s tlustým

knírem pod nosem.

„Nahoře bydlí šerif,“ pravil Pat, belhaje se dovnitř, „baví

se snad tímhle způsobem váš šerif?“

„Kdo se baví?“ ozval se mohutný hlas. „A kdože tu bude

mít zítra pohřeb?“

„Tak vážně to nedopadlo,“ hučel Sam Gregory, „rád

chodíte na pohřby, šerife? Safeni je povinen náhradou, to je

všecko.“

„Žádnou náhradou!“ štěkal černý chlapík v bílé zástěře,

zatímco muži v pozadí se hlučné smáli.

Kroky šerifa Bogarda, jenž sestoupil před chviličkou po

dřevěných schodech s patra, ve zmatku všichni přeslechli.

„Pojďte na sklínku!“ ozval se zuřivě krčmář.

Bogard odpověděl, že mohou jít, ačkoli se ho to

netýkalo. Jsa velmi mohutné postavy, odsunul snadno

zevlující muže v pozadí a vešel hlučně do lokálu. Několik

pohledů na něm pronikavě utkvělo.

Henry Dušek stál u barového pultu. Byl klidný a

nevšímavý k příhodě přede dveřmi. Měl na hlavě široký

klobouk za dobrých padesát dolarů, ozdobený drahou,

pracně vyřezávanou stuhou. Jeho tmavá hedvábná košile se

leskla, napínajíc se přes jeho svalnatá prsa. Jezdecké boty a

kožené jezdecké kalhoty, jakož i dvojitý pás se zavěšeným

revolverovým pouzdrem doplňovaly jeho figuru na zjev

dobrého mladíka, jenž si potrpí na zevnějšek, dbaje při tom

vkusu doby a prostředí. Jeho obličej byl ušlechtilý, pohled

poctivý, přímý a trochu podmračený. V pevné ruce držel

malou, dopola naplněnou sklenku průzračné tekutiny a za

opaskem měl zastrčen pár výborných jezdeckých rukavic.

36

Ve svých čtyřiadvaceti letech dorostl Henry Dušek do

značné, štíhlé výšky, ale znamenitý šerif Bogard ho přece

jenom přesahoval o půldruhé hlavy.

Šerif Bogard byl již pětačtyřicet let stár, a k zvýšení

důstojnosti svého řádu nosil mohutné kníry a dlouhý černý

kabát, jejž nadouvaly dva revolvery o dlouhých hlavních.

Snědý Safeni zalezl za vysoký pult. Vešli i ostatní muži

a Pat s Gregorym, jenž neustále hlučně vyprávěl o oslazené

prérii. Safeni bez ptaní plnil sklenky. Bylo radost pozorovat

jeho obratné pohyby.

„Goddam,“ řekl šerif Bogard, „Safeniho lucerna vás

řádně pokropila, Pate Mutchinsone. Páchnete, jen do vás

vsadit knot.“

„Moje žena to zítra vypere, nedělejte si starosti,“ bručel

Safeni, vybíraje pro Pata větší sklínku, „to je pořád řečí pro

kapku hořlaviny.“

Zašklebil se a ohlédl po Patu Mutchinsonovi, jenž na

svůj zraněný loket kupodivu zapomněl.

Pat Mutchinson projednával něco s Henrym Duškem

mladším. Bylo se tomu co divit. Syn farmáře přece neměl

nic společného s tulákem. Snad si od něho Pat Mutchinson

zamýšlel vypůjčit několik dolarů.

Avšak Pat Mutchinson jen kul žhavé železo. Pro

smlouvu o koupi čtvrtmílových dílců, vyhotovenou úředně

šerifem, bylo zapotřebí dvou svědků. Za jednoho z nich se

výborně hodil mladý Dušek. Pokud šlo o druhého, zamýšlel

Pat Mutchinson požádat Safeniho. Ostatní muži se mu

naprosto nelíbili.

Ti lidé tady nemohli tušit, oč ve skutečnosti jde. Než

uhodnou pravdu, bude smlouva v kapse. Ale přesto Pat

Mutchinson cítil silné napětí. Nevyslovitelné. Kdo ví, jaké

situace mohou vzniknout?

A tak se konečně šerif Bogard přes mnohé nadávky

smířil s tím, že vyhotoví ještě této noci kupní smlouvu na

sedm čtvrtmílových dílců.

37

2

JAK BYLO PETROLEJE DOST

A INKOUSTU MÁLO

„Na nic se neptejte,“ řekl Pat Mutchinson nahoře v

šerifově kanceláři, „jsou to tyto dílce, a my je řádně podle

podmínek do čtyřiadvaceti hodin zaplatíme.“

Ukazoval chvějícím se prstem na nástěnné mapě

Oklahomy, rozdělené v pravidelná políčka křižujícími se

přímkami. Sam Gregory sál hlučně z vyhaslé dýmky a seděl

v židli jako na trní. Šerif Bogard se tvářil pohodlně. Měl

nohy na stole. Henry Dušek a Safeni stáli opodál.

„To je spěchu,“ divil se šerif Bogard, „jako byste se báli,

že vás do rána sklátí mor. Z čeho chcete zaplatit, Pate

Mutchinsone?“

„O to se nestarejte,“ zavrtěl se Sam Gregory, „já za něho

ručím.“

„To není zapotřebí,“ klátil se šerif, „buď podle smlouvy

zaplatí nebo nezaplatí. Snad mě dost dobře zná, aby věděl,

že není radno se mnou žertovat.“

Šerif Bogard si olízl zálibně sevřené pěsti.

„A tak –“ dodal, „myslím, že byste alespoň ze starého

přátelství mohl kápnout božskou, Gregory, proč vlastně

rozšiřujete svou farmu tak chytře do dálky, že budete nucen

lítat na své poslední pole balónem.“

„Máte pero a inkoust?“ starý Gregory potrhl tělem.

„Podívám se,“ slíbil šerif, „někde se to tu jistě válí.“

„Pište smlouvu a povím, co chcete vědět,“ řekl Gregory.

„Nezapomněl jste, že půda musí být do tří let vzdělána,

Gregory?“

„Bude jí náležitě využito,“ odvětil Pat Mutchinson jako

mladší společník.

38

„Ledaže byste tam zválel svým líným zadkem trávu,“

ušklíbl se šerif, shodil nohy se stolu a vlezl pod postel, aby

vyhledal pero a inkoust.

Měl nějaké obtíže. Rozskřípané pero mu všelijak lezlo

po papíře, a kdykoli je ponořil do lahvičky, nabodl

chuchvalec špíny, kterou pak házel s klením kolem sebe.

„I když to napíšu já,“ vyhrožoval, „vy to tím klackem

zřetelně nepodepíšete.“

Tato záhadná noční činnost byla dosti podezřelá. Ale

zatímco se Safeni rozčileně ohlížel po Henrym Duškovi,

Henry Dušek nepohnul ani brvou.

„Tři tisíce za dílec, ano?“ řekl šerif Bogard, „kolik to dá

sedmkrát? Jedenadvacet, což? Počkejte, Gregory, nesahejte

mi po tom. Ještě si to přečtu.“

39

Ve čtvrt na dvanáct vsunuli Samuel Gregory a Pat

Mutchinson smlouvy do kapes. Šerif Bogard vyhledal v

polici nějakou knihu, aby jim z ní přečetl napomínací stať,

kterou vláda nakázala předčítat kupcům půdy. Gregory však

odmítl to poslouchat.

„Já to znám,“ podotkl, „a Patovi řeknu sám, co bude

třeba.“

„Do Pata byste mohl mluvit o práci od rána do večera,“

mávl rukou šerif.

Gregory se obrátil, aby poděkoval Henrymu a Safenimu.

Ale zatímco se Safeni jeho ruky sotva dotkl měkkým

studeně vlhkým stiskem, podržel si Henry Gregoryho

pravici mužným sevřením o něco déle.

„Neděkujte,“ pravil vlídně, „nezůstanete mi nic dlužen,

Gregory. Chci vás požádat rovněž o službu.“

„Mluvte,“ kývl Gregory neochotně, „snad to nebude

dlouho trvat.“

„Ne déle, než trvala vaše vlastní záležitost,“ usmál se

Henry. „Potřebuji svědky. Chci si koupit rovněž dílec.

Který mi radíte, Mutchinsone?“

Pat Mutchinson hnul hlavou, až mu padly narudlé vlasy

do čela. Skočil k nástěnné mapě.

„Jste-li již tak chytrý, Henry,“ zvolal radostně, „pak

tento.“

A pevně ukázal.

Šerif Bogard vykulil oči. On nebyl tak chytrý. Krčmář

Safeni byl spíše mazaný než chytrý. A proto vykřikl

naslepo:

„Santa Madona, šerife! Chci rovněž dílec. Ukažte

prstem, Pate!“

Pat Mutchinson váhal.

„Kterýkoli okolo,“ odvětil posléze, „teď už opravdu

nevím, a možná, že i některý z našich sedmi bude jalový.“

„Jalový!“ zaburácel šerif hlasem, pod jehož silou se

zachvěly malé tabulky v okně, „chcete-li se něco dovědět,

tedy jalový jsem právě já. Vy byste mě zjančili tak, že bych

si sám koupil všechny dílce v celé Oklahomě, kdybych měl

ovšem peníze. Co je na těch dílcích, přátelé?“

40

Safeni zoufale pokrčil rameny, neboť pevně věřil v pád

své mrtvé lucerny. Avšak Henry Dušek ukázal na Pata

Mutchinsona.

„Přičichněte si k jeho vestě,“ pravil.

Aniž o tom věděl, zanítil svými slovy požár Velikého

Poplachu. Neboť tato jiskra začala ihned šířit oheň na

všechny strany.

„Petrolej?“ vyjevil se šerif Bogard, a jak se napřimoval,

budil dojem, že proroste stropem a střechou ven pod mraky.

„Petrolej,“ pokývl Henry Dušek s jistotou a klidem.

Safeni klesl do židle. Novinka mu zadrhla hrdlo. Chtěl

koupit dva dílce nebo snad sto, ale nemohl to vyslovit.

„Koupím ten dílec,“ řekl Henry Dušek.

Šerif Bogard uhodil dlaněmi na své pistole.

„Učiním si záznam,“ odvětil.

„Napíšete smlouvu,“ opravil ho Henry Dušek.

„Smlouvu? Ne. Zákon praví něco jiného. Ukáže-li se

větší cena půdy zásluhou objeveného přírodního bohatství,

je třeba požádat vládu o dobrozdání a o případné stanovení

jiných cen za dílec.“

„Vy jste to bohatství prozradil!“ řekl Pat Mutchinson s

velkou výčitkou.

Henry Dušek nepatrně pobledl.

„Zaplatím vyšší cenu,“ prohlásil, „mé přednostní právo

platí.“

„Moje platí!“ koktal Safeni, „moje rovněž platí!“

Šerif Bogard se chytil za hlavu.

„Dobrou noc,“ řekl Henry Dušek.

Nikdo mu neodpověděl. A jak otevřel dveře, zašklebily

se na něho z dřevěné chodby dva zarostlé banditské

obličeje.

„Hola,“ řekly ty obličeje drze, „máme zájem o půltřetího

dílce v sousedství dílců, které jste právě zašantročil těmto

pánům.“

A jakmile Henry Dušek vyšel, nesly se ty dva obličeje

vznešeně dovnitř.

„První shon jsme prohráli,“ řekl Bob Cass, „ale snad na

nás ještě něco zbude.“

41

3

PATOVA LOUŽE

Farma Jindřicha Duška staršího ležela ve vzdálenosti

dvanácti mil na severozápad od města Oklahomy.

Představíme-li si trojúhelník, jehož vrcholy tvořily tato

farma, město a farma Samuela Gregoryho, pak petrolejová

louže, objevená Patem Mutchinsonem, byla přibližně

uprostřed.

Henry mladší se vyšvihl na koně a přinutil jej vstoupit

do moře bláta před krčmou. Obrátil jej dolů ulicí a nutil k

spěchu. Nohy zvířete vázly hluboko, jízda tmou byla

nejistá. Ale Henry měl vlastnosti znamenitého jezdce a

vyznal se dobře v cestě beztvarou prérií. Brzy vyrazil do

širé krajiny. Naklonil se vpřed, sňal klobouk a pobízel jím

chvíli ryzáka do nejprudšího běhu.

I nyní, pod širým svitem mála hvězd, se ohromné louže

v dolinách sinavě leskly. Henry Dušek se svým koněm byli

maličkým a jediným bodem v širé krajině, vydávajícím

hluk. Pleskající voda stříkala až k Henryho obličeji, kůň

rozdivočeně frkal a supěl, a kůže sedla slyšitelně třela.

Henry, vsadiv opět pevně klobouk na hlavu, vyhovoval

pružně vlnitým, dlouhým skokům zvířete.

Prérie nespala. Henrymu se spíše zdálo, že se

přikrčuje v obavě ze zrady svého tisíciletého tajemství.

Henry ji znal od svých dětských let. V každé roční době,

v každém počasí. Byla to stále táž prérie, ať se smála pod

jasem slunce nebo došeda chmuřila pod zimním nebem.

Henry se naučil vidět v ní domov. Byly mu sotva čtyři

roky, když sem přicestoval s rodiči pod plachtou vozu z

Nebrasky.

Ale této noci se prérie změnila.

42

Vypadala studeně, cize v přerodu svých budoucích

osudů. Henry mladší neznal starý svět za mořem, na nějž

jeho matka často vzpomínala. Proto se divil, jakou

námahu kdysi jeho otec vážil, aby dovezl několik

mladých stromků, které pak s matkou pečlivě zasadili

kolem farmy. Česká krajina, posvěcená šerostí dlouhé

minulosti, milováníhodná pro věkovitost svých borovic a

měst, pro věrnost půdy, po staletí v pole obracené – to

bylo něco, co stavělo starému Duškovi přímo na oči

mládí Ameriky. Zde bylo možno uvěřit každé převratné

novince, o níž se zaslechlo jen slůvko. Zde bylo jisté, že

oklahomská prérie nezůstane již dlouho prérií, nýbrž že

se změní v zlaté lány obilí. Ale také tento obraz blízké

budoucnosti se nyní měnil. Henry, upíraje zrak v prudké

jízdě do tmy před sebou, viděl již nahnědlou, olejem

napuštěnou půdu s páchnoucím ovzduším, plným hluku

strojů, bez jediného stébla trávy, obývanou bledými

ženami a dětmi a rozleženou konstrukcemi věží, jak to

viděl kdysi na obrázku z Mexika.

Najednou zastavil koně v chladném nočním vzduchu, s

neurčitým strachem z budoucnosti v srdci. Bylo

pravděpodobné, že stojí nad oceánem oleje. Zachytil

chřípím jeho pach. Tušil boj s touto půdou, číhající jako v

záloze a maskované krátkou trávou. Boj byl nutný pro mládí

Henryho Duška, ale nevhodný pro jeho rodiče, hledající klid

a mír, hledající náhradu za tiché statky staré vlasti.

Duškova farma se podobala oáze. Její předzvěstí byly

lány polí na čtvrtmílových dílcích. Seděla uprostřed nich, za

dne veselá, členitá a světlá, ve skupině borovic a jilmů.

Nyní jako temná, tichá skvrna na obzoru, zvětšující se

přátelsky, jak se k ní Henryho kůň tryskem blížil.

Henry seskočil na čistém dvoře a nechal koně stát.

Mohli si myslit, že se dnes nevrátí pro tu bouři. Jeho

návrat byl skutečně překvapením, především pro

čeledína, jenž této noci měl povinnost dbát o to, co se

děje kolem farmy.

„Trochu koně proveď!“ řekl mu Henry, vcházeje do

domu.

43

Historická noc Oklahomy míjela v tichém šepotu

rostoucího množství hlasů. Do rána se měl šepot změnit v

řev, do prvního úhozu poledne měla o tom vědět obojí

Amerika, do večera všech pět dílů světa.

Henry mladší přerušil spánek celé rodiny. Starý Dušek,

matka Dušková i Henryho čtrnáctiletý bratr Michal

naslouchali pak té jeho bláznivé zprávě. Byl-li Dušek starší

významným průkopníkem, jenž v sobě spojoval starobylou

hrdost s odvahou objevitele nových světů, byla mu jeho

žena příkladně obětavou družkou. Těžký život starého

Duška nenahrbil, ale proměnil jej v kámen. Marie Dušková

měla v obličeji vrásky, vyryté někdejšími těžkými obavami,

její zrak byl však jasný vědomím konečného vítězství.

Čtrnáctiletý Michal nedospěl ještě k prahu života, ačkoli

práce narobil za celého muže. Starší Henry byl jeho

modlou. Matka Dušková se tomu šťastně usmívala, Jindřich

Dušek starší se někdy zachmuřoval. Podle jeho názoru se

mladý Henry příliš snažil rozhlížet se z těžce vybudovaného

hnízda po světě.

Duškova rodina mezi sebou mluvila vždycky česky.

Matka Dušková si to přála. Ale starý Dušek tentokrát

dlouhou chvíli mlčel, což mohl činit stejně česky jako

anglicky, a jeho tvrdá lebka s vlasy již hodně prokvetlými,

vrhala těžký, nehnutý stín na starý barvotisk na zdi, jak

petrolejová lampa stála nízko na stole.

Matka Dušková si ani za třicet let pobytu v Americe

nepřivykla zázrakům této mladé země. Měla ruce sepjaté v

klíně, chovala se tiše, a znovu se jí zmocňoval starý, již

zapomínaný strach o blaho její rodiny, když Henry s

tvářemi zarudlými vykládal svou novinku.

Stejně zřetelně, ale s jinými pocity tušil i Michal, že je to

první předzvěst velkého dobrodružství. Naproti tomu starý

měl pouze dojem, že mu něco uniká pod rukama. Život ho

naučil rozvažovat pečlivě každé slovo i počin, a proto

nechal Henryho mluvit.

„Tati –“ říkal Henry, „můj dílec je zamluven. Bude snad

dražší než oba tvoje dílce dohromady se vším, co na nich

stojí a leží. Ale bude stát za to a myslím, že podíl, který jsi

44

mi slíbil, na to postačí. Ostatně budeme vrtat i na našich

pozemcích.“

„Neukvapíme se, synu,“ odpověděl konečně starý.

„Neukvapíme, jistě. Ale také nic nezanedbáme. Za týden

budou kupci pokrývat každou čtvereční stopu Oklahomy

zlatem, aby byla jejich. Počítej, jak závratně vzroste cena

tvého pozemku.“

„Zřídlo je od nás poměrně daleko, Jindro.“

„Och ne. Olejová ložiska se obyčejně roztahují na

mnoho mil všemi směry. Chtěl bych se hned vrátit do

města, a měl bych rád tvé slovo. Oklahoma se mění každou

minutou v něco jiného. Oklahoma roste.“

„Může to být bluf.“

„Není to bluf, jako nebyl bluf, že tato půda mohla již

celé stovky let dávat pšenici.“

Starý zavadil zrakem o nadšené oči mladšího syna a na

jeho opálené líci se kmitl krátký úsměv.

Složil mozolnaté ruce před sebe na stůl a stín jeho hlavy

se hnul po barvotisku na stěně. Na Henryho čele byla

zřejmě psána netrpělivost, kterou mu farmář v duchu

odpouštěl.

„Bylo by hříchem, hoši, –“ Jindřich Dušek i s Michalem

mluvil vždycky jako s dospělým, „abych kladl překážky

vašim snahám. Dostaneš svůj podíl, Jindro. Je uložen v

Zampiku. Myslím, je-li na tvé zprávě něco pravdy, že se k

nám brzy nastěhují všechny nectnosti obchodního světa. Dej

si pozor, Jindro. Nesázej bez rozumu. A nikdy nezapomínej,

že tvůj podíl rostl dolar po dolaru dvacet let, a že každý cent

byl zkropen krvavým potem.“

„Vím to,“ řekl Henry a jeho oči se teple, vlhce zaleskly.

„A nyní můžeš běžet a zařídit si to. Máš mé slovo.

Nečekám jako hlupák, až přijdeš zkroušeně a bez dolaru

zpět od svého podniku. Naopak – Bůh ti popřej štěstí. Ale

zbude-li ti ze všeho jen ten nový dílec, přiložíš ruku k práci

jinak, budeš-li se chtít udržet. Bojím se, že mé síly již

slábnou a že se budeš musit potom starat sám.“

„Nebojím se ničeho tati.“

„Tak je to v pořádku.“

45

Henry Dušek mladší vstal. Poplácal Michala přátelsky a

vesele po zádech a přistoupil k otci, aby mu stiskl ruku.

Starý se díval tvrdě a přímo synovi do očí. A přece na dně

jeho hlubokého pohledu bylo něco z obrazů prérijních

dálek, do nichž se mnohokrát, odpočívaje u pluhu, pohnutě

zadíval. Byla v nich myšlenka na syny, pro něž se dřel do

úpadu, bylo v nich štěstí práce, zlatý svit pšenice, láska a

obětavost.

Henry stiskl otci ruku.

„Táto…“ řekl, „nemám tvé slovo. Mám tvé požehnání.“

„Něco takového,“ odvětil starý, jenž nemiloval měkkost

v jednání.

Ani oči matky Duškové neměly ve zvyku plnit se slzami.

Mary Dušková zažila kdysi chvíli, v níž vlastníma rukama

dobývala dva indiánské šípy z těla svého muže, a jinou

chvíli, v níž kousala celá kusy masa z nožky svého dítěte,

když je uštkl v Nebrasce chřestýš. Zažila chvíli, kdy se s

holýma pažema postavila do cesty velkému grizzlymu, a ani

se nepohnula, když její manžel přispěchal a těsným

výstřelem po medvědovi ji sežehl vlasy. A mnohé jiné

takové chvíle těžkého průkopnického života…

Za půl hodiny letěl Henryho ryzák prérií zpět do

Oklahomy, a Henry dlouho cítil na čele matčin polibek.

Oklahomu mohl vidět z dálky, neboť se v ní chvěla

světla. Východ se jitřil, velký den se blížil. Podivným

kouzlem se nesla zpráva o petroleji vzduchem,

zasahovala nejvzdálenější farmy a vyháněla lidi z lůžek.

Krčma Itala Safeniho přestala být krčmou u mrtvé

lucerny. Safeni sehnal zázrakem jinou lucernu, rozsvítil ji

a vytáhl vysoko plamen, takže čadila jako oheň z mokré

trávy. Krčma se přeplnila. Množství hostů ji zaneslo

usychajícím blátem z ulice. Na dřevěném chodníku stálo

dvacet osedlaných koní, muži je bili a křičeli. Řada

povozů se sjížděla ze všech stran. Z Patova naleziště se

stalo výletní místo. Zatímco ostatní louže se vpíjely a

schly, Patová louže rostla a zapáchala. Milióny bublinek

čeřily její hladinu, ozývalo se i syčení, jak pramen

počínal dýchat, jak se dral na svět.

46

Henry se tam zajel podívat. Skutečnost petrolejového

nálezu byla již nesporná. Lidé kolem jen čekali, až na to

bude pořádně vidět. S každým stupněm přibývajícího světla

vyráželi nové výkřiky, ukazujíce si rukama. Hádali a hledali

středisko a zdálo se, že je nalezli. Henry, jenž zastavil

opodál, se vztyčil v třmenech a viděl Samuela Gregoryho,

jak rozhazuje v hloučku diváků rukama a řeční.

„Lidé! Lidé! To je moje. Moje a Pata Mutchinsona – ale

víte, co to znamená pro nás všecky? Každý, kdo tu má kus

půdy na dva kroky sem a na dva tam, je boháč. Každý, kdo

si tu postaví dřevěnou boudu, má už dnes místo ní palác.

Kdo spravuje boty, je továrníkem, kdo prodával podkovy, je

velkoobchodníkem. My jsme staří usedlíci, my jsme krev

Oklahomy, ať mě spolkne medvěd.“

Dočkal se bouřlivého souhlasu. Krev Oklahomy kolem

něho řvala, muži vyhazovali klobouky do výše, a Samuel

Gregory, až na to, že si nemohl zapálit dýmku, cítil se velmi

šťasten.

Henry Dušek otočil koně v podivném rozčilení. Jak to

učinil, spatřil tlupu deseti jezdců, vynořujících se ze stínů

prérie. Jeli na uhnaných zvířatech a mířili přímo k Patově

louži. Byli to Gregoryho lidé z farmy, jež poslal Pat

Mutchinson, aby střežili pramen. Nešlo o možnost krádeže.

Každý si mohl nabrat třeba do klobouku, jestliže myslil, že

je to zatím k čemu. Ale bylo se co obávat hořících cigaret.

Olej vyplynul nad vodu již v takovém množství, že by se

byl vzňal od nejmenšího oharku.

Deset jezdců Sama Gregoryho bylo ozbrojeno revolvery

a puškami v sedlových pouzdrech. Hned také došlo k malé

srážce. Muž, na něhož se vrhli, neměl sice zapálenou

cigaretu, ale držel smotek mezi rty. Hádal se s nimi, byl to

nějaký blázen. Vytlačili ho nemilosrdně do prérie.

Henry pobodl ryzáka. Nahnut k jeho šíji, letěl k městu.

Spatřil petrolejová světla, blikající v rostoucím dni, neboť

nikoho nenapadlo zhasit lucerny. Stálo jich několik u

dřevěných baráků, zasychaly v blátě. Pět nebo šest jiných

bylo zavěšeno na rozích. Safeniho svítilna hořela vysokým

plamenem a Safeni ji právě zhášel, stoje na žebříku a hlučně

47

nadávaje. Koně, dupající na chodníku, a nával mužů činil

Safeniho situaci nebezpečnou. Trpěl výsměchem a potil se

úzkostí, kolik sklenek si zatím hosté uvnitř za jeho

nepřítomnosti naplní.

Henryho ryzák prošlapal bláto volným krokem, a Henry

se rozhlížel. Spatřil i novou Fordku farmáře Gobyho, i

stříbrné řemení cowboyů, které zaměstnával dobytkář

Quenn. Lidé přecházeli ulici oběma směry, spěchali, volali

na sebe a zdravili se. Ale hlavní tlačenice nebyla před

vchodem do krčmy, nýbrž na boční straně baráku, a Henry s

výše svého koně rozeznal, co je její příčinou.

Byl to nápis na prkenné stěně, nakreslený narudlou

barvou pořádně nakřivo a tonoucí ve stékajících slzách.

S příslušnými chybami pravil asi toto:

Prodej dílců se z úřední moci zastavuje. Záznamy se

přijímají nezávazně. Rozhodnutí vlády dojde v nejbližších

dnech.

Šerif: JIM BOGARD

Henry se zamračil.

Někdo položil ruku na hrušku jeho sedla. Když Henry

sklopil zrak, spatřil Pata Mutchinsona. Tulák narudlých

vlasů vypadal unaveně, jeho obličej se leskl potem, ale

výraz měl šťastný.

„Halo,“ řekl.

„Halo,“ odpověděl Henry Dušek, „viděl jsem váš pramen.“

Pat Mutchinson se ohlédl.

„Psst –“ udělal, „to není nic zvláštního. Viděl jej každý.

Ale bude dobře, když pro začátek se to svede spíše na

Gregoryho. Vyskytly se hlasy, že cizincům se nemá půda

prodávat, a já jsem cizinec.“

Henry pokrčil rameny.

„Jste v právu.“

„Myslím, že jsem,“ odvětil Pat, „ostatně z toho nic

nebude. Jen dráždit se občané nesmějí. Na druhém konci

někdo staví stan, viděl jste je?“

„Ne.“

48

„Město má budoucnost. Pramen dýchá. Och, jak pěkně

dýchá, Henry! Mám strach, abych se nezbláznil.“

Henry se usmál a pohodil hlavou směrem k slzavému

nápisu šerifa Bogarda.

„Jak je to s tím, Pate?“

„Tak jak je psáno. Bogard vypravil rychlého posla k

telegrafní stanici. Přidal jsem mu z Gregoryho kapsy deset

dolarů, aby podal i můj telegram pro jednatele olejářské

společnosti.“

„Ženete to kupředu?“

„Jak se dá. U čerta, ještě před hodinou tu nebyl takový

hluk. Víte, že starý Gregory nebyl ještě doma? Safeni se

vzdal myšlenky koupit dílec. Zdražil nápoje o sto procent a

slibuje, že ze své krčmy učiní uprostřed petrolejové záplavy

zlatý důl.“

V hluku kolem nich se pojednou ozval povědomý mocný

hlas. Šerif Bogard s divoce naježenými kníry odstrkoval

muže z cesty, kývaje ve výši nějakým kbelíkem.

„Uhni, lamželezo!“ řval, „či se chceš napít mé barvy?

Volnou cestu pro oklahomského šerifa! Nová vyhláška,

lidé! Nová vyhláška!“

Spatřil Henryho a Pata Mutchinsona. Zaskučel jako

vlk.

„Zde je chlapík, který zavinil moje neštěstí. Viděl jste

mé pomocníky, Mutchinsone?“

„Neviděl jsem z nich ani podpatek,“ odvětil Pat

Mutchinson.

„Potřebuji udělat v městě pořádek. Pryč od mé vyhlášky,

lidé! Píšeme další!“

„Co to bude, šerife?“

„Bude to,“ řekl šerif Bogard, „zákaz soukromého

prodeje pozemků. Víte, co se před chvílí stalo?“

Hnul se zlostně, takže trochu barvy z kbelíku vyšplíchlo

na bok Henryho ryzáka.

„Přivlekli mi toho opilce Bullyho, abych úředně potvrdil

prodej jeho tří dílců. Představte si, že do něho nalili hrnec

kořalky a sjednali s ním koupi po šesti tisících. Nevím,

mají-li přeražené nohy čili nic.“

49

„Proč by měli přeražené nohy?“

„Protože jsem je všecky shodil se schodů. Lidé, jsme na

nejlepší cestě udělat z Oklahomy peklo, a ještě to ani

pořádně nezačalo.“

Byl již plný den. Šerif Bogard vytáhl odněkud dlouhý

štětec a zamával jím jako kopím.

„Kdo si nepřeje, aby chodil s mou vyhláškou na zádech,

ať uhne,“ zahřměl.

Henry, nahnuv se s koně, ho ještě zadržel.

„Měl byste připsat,“ pravil, „že je zakázáno až do

rozhodnutí vlády stavět stany a boudy a zabírat místo v

městě a kolem města. A také, aby lidé dali pozor na oheň.

Před chvílí si Safeni málem zapálil vlastní barák. Viděl jsem

několik převržených lamp.“

„Tisíc indiánských babiček,“ klel šerif, „máte pravdu.

Popíšu vyhláškami všecky domy, bude-li toho třeba, i zem a

prérii a nebe.“

Učinil rozhodný krok, ale náhle se zarazil a s ním

všichni ostatní. Nedaleko práskl ostrý výstřel z pistole.

50

4

GEŠR

Šerif Bogard se zamračil jako ďábel a pustil kbelík s

barvou nějakému pastevci na nohu.

„Už se to rve,“ zaúpěl.

Vykročil. Od výstřelu uplynuly tři vteřiny ticha, pak se

zdvihl nějaký křik.

Henryho kůň, rozčilený lidmi, kteří se kolem něho

tlačili, začal bočit. Pat Mutchinson někam zapadl. Henry,

obávaje se, že kopyta jeho ryzáka někoho zraní, sňal širák a

mocně volaje, bušil jím do občanů pod sebou. Kůň si

ostatně uvolňoval cestu sám, úzkostlivě řiče a krátkým

vzpínáním získávaje místo. Henry táhl mocně uzdu a

pracoval patami. Šerif Bogard zmizel za rohem. A padl

další výstřel, z jiné, asi menší pistole. Opřeni zády o

prohnutou stěnu dřevěného baráku, stáli dva bledí, zarostlí a

nedosti čistí muži před polokruhem hlučících občanů.

Klobouk jednoho z mužů se válel v blátě a po tváři jeho

majetníka stékala stružka krve.

Byli to oni dva cizinci, kteří vešli minulé noci do

šerifovy úřadovny, aby si zamluvili dílec hned po Henrym.

Nyní svírali v rukou po revolveru. Hlavně zbraní byly

skloněny šikmo k zemi, neohrožovaly přímo nikoho, ale

šerif Bogard, spěchající dlouhými kroky, viděl, že je to

jediná věc, která prozatím udržuje zástup v uctivé

vzdálenosti.

Životy Boba Casse a Lentina Lewise byly z nějaké

příčiny v sázce.

„Zpátky!“ zavolal jeden z nich chraptivě, „zpátky,

gentlemeni. Varujeme vás.“

Šerif Bogard si razil cestu mocnými ranami loktů.

51

„Cizinče –“ slyšel hlas z kruhu, „měl byste i se svým

partnerem projít stěnou domu, který máte za sebou, a

nadobro zmizet. Vaše bouchačky vás nezachrání.“

„O tom nerozhodujte, farmáři. My také leccos víme.“

Dva muži u stěny jistě už často hleděli nebezpečí vstříc.

Ale nyní patrně viděli před sebou jistou smrt, jestliže se i za

těchto okolností odvážili střílet. Zástup před nimi vzrůstal,

byli jím neprodyšně uzavíráni. Sléval se v hmotu pevnou

jako zeď za zády šerifa Bogarda, jenž počal vydávat mocný

řev. Zásluhou své tělesné výšky měl dostatečný přehled.

Zásluhou svých zkušeností pak věděl, že v nejbližších

vteřinách se již nikdo nebude dotazovat, co vlastně tito dva

muži provedli, a že se bude všeobecně požadovat jejich

oběšení. Dva revolvery byly bezmocnými hračkami proti

vzteku zástupu, i když byl složen z lidí převážně

rozumných. Proto obličeje obou mužů u stěny bledly pod

nepořádnými vousy jako dva kusy plátna.

Dvakrát vystřelili první řadě pod nohy. Třetí slepou

ranou by již byli nikoho nezadrželi, ranou na ostro by byli

podepsali svůj rozsudek smrti roztrháním na kusy. A tak jim

tyto okamžiky míjely po čertech špatně.

„Místo pro šerifa!“ volal Jim Bogard a strčil do muže,

jenž před chvílí k cizincům řečnil. „Styďte se, Eliáši

Tonnere. Proč je chcete lynčovat?“

A přitom se lidé ze všech stran hrnuli jako rostoucí

povodeň do města, a šerif Bogard, jenž to věděl, se potil

úzkostí na čele.

„Pryč s cizinci!“ zahulákal Eliáš Tonner a zamával

rukama.

„Ano,“ odsekl Jim Bogard, „ale především pryč s vámi.

Občané, rozejděte se, gentlemeni, pokračujte v prohlídce

našeho památného města. Srovnám to sám. Uposlechněte

vlídné rány pěstí. Jinak budu hrubý. Nuže?“

Mocnou ranou do prsou srazil nejbližšího křiklouna zpět

a sápal se po druhém. Eliáš Tonner, mladý farmář od Psí

řeky, ho chytil za rameno.

„Je to pravda, že si tito dva koupili nejlepší petrolejový

dílec, Jime?“

52

„Není to pravda hned třikrát za sebou,“ odvětil šerif

rázně, „vy už máte v žilách místo krve hořící petrolej, Eliáši

Tonnere. Jednak nejde ani zdaleka o nejlepší dílec, za druhé

jej nezakoupili, nýbrž zamluvili, a za třetí nevypadají tak,

jako by měli v kapsách víc než několik pomačkaných

dolarů.“

Šerif pokračoval ve své práci. Oběma rukama postrkoval

zaražené občany. Eliáš Tonner viděl, jak jeden z mužů u

stěny pokrčil mlčky rameny.

„Co máte jinak proti nim, Tonnere?“

„To, co jsem řekl.“

„To je málo. Naše město je svobodné město. Nechte

chodit každého, kam chce, jako chodíte sám, a máte-li

někoho v podezření, dejte si pozor na váček s penězi. Je

hanba, že mě nutíte zastávat se těch, kterým jsem ještě

včera v noci radil, aby táhli. Helou, lidé. Zde je zákon.

Ustupte!“

Šerif Bogard měl úspěch. Jen Eliáš Tonner se nehýbal,

ale to bylo něco jiného. V zástupu se ozval smích. Dva

zarostlí muži se odlepili od stěny, zasunuli zbraně do

pouzder a barva se jim vracela do tváří.

Petrolej rozpaloval nesmyslně krev jindy klidných

lidí. Velký den je dráždil. Nemyslili. Jímala je podivná

horečka.

„O.K.,“ řekl Bob Cass, shýbaje se pro klobouk, „až tu

někdy najdete pod blátem dvě olověné cukrovinky,

pamatujte, že jsou naše, šerife.“

„Well,“ odvětil Jim Bogard, „kéž byste měli tak dobrou

paměť jako já, hoši. Zapomněli jste, co jsem vám včera

doporučoval? Abyste ve výletě pokračovali. Vypadáte

divně. To někdy horkým hlavám v Oklahomě stačí.“

„Všechny oklahomské dílce jsou zamluveny,“ ozval se

Eliáš Tonner, „to nás hněvá. Například na mne se

nedostalo.“

Eliáš Tonner povytáhl opasek a otočiv se na podpadku,

odcházel bez pozdravu.

„Skokem pryč!“ utrhl se šerif na oba cizince, „než

uznám za dobré zavřít vás pro vaše vlastní blaho!“

53

Henry Dušek se blížil. Nevzdal se úmyslu promluvit s

Jimem Bogardem o svém dílci. Ryzáka odváděl k zadním

kůlnám Safeniho domu nějaký známý hoch, křiče po cestě z

plných plic.

„Eh?“ udělal Jim Bogard, když se ho Henry dotkl,

pronášeje otázku, „mám právě tak čas starat se o váš hloupý

dílec. Zaznamenal jsem jich celkem tři sta sedmnáct.

Nevím, co s tím bude. Počkejte si na vládní rozkazy.

Dojdou nejpozději k polednímu.“

„Pozoruji, že vás úřad přemáhá, Bogarde,“ řekl Henry

zamračeně.

„To se vám zdá. Je to právě obráceně. Já přemáhám svůj

úřad. Kde zůstal můj zpropadený kbelík s barvou? Proboha!

Vidíte? Tamhle jde nějaký černoch. Černoch! Žene se sem

nejhorší sebranka z celé Ameriky, Henry. Lítá to sem snad

vzduchem?“

„To bude pro začátek,“ odvětil Henry klidně. „Oklahoma

se nestane městem banditů, nýbrž městem práce.“

„Stala se městem práce pro mne. Vezmi vás čert, Henry.

Vidím své čtyři pomocníky. Hledají mě.“

Nechal Henryho stát. Henry vsunul palce za opasek a

vytáhl rovněž nohy z bláta.

Slunce stoupalo. Pod teplem jeho paprsků jako by se lidé

líhli. Stále jich přibývalo.

Jakýsi muž na konci ulice bohatl prodejem opékaných

klasů kukuřice. Řval do ochraptění a bral půl dolaru za

kus. Henry ho minul. Neměl ani pomyšlení na jakékoli

jídlo. Všecko ho rozčilovalo. K tomu rozčilení zajisté

nemálo přispívaly úkazy horečné činnosti lidí, kteří se

všemi deseti chápali příležitosti. Amerika svými zázraky

učila rychlému rozhodování a odvážnému podnikání. Kdo

musili nečinně přihlížet, chvěli se vědomím, že zůstávají

pozadu.

Opodál se bělal stan. Byl postaven jen napolo, narychlo,

krčil se a hrozil pádem. Rychlost podnikání neponechala

tlustému, lysému muži, jenž zde uplatňoval svůj nápad, ani

vteřinu zbytečného času.

Ten muž stál na nízké bedničce, v ruce držel jakousi

54

kovovou skříňku, mával druhou rukou, vypínal se,

poskakoval a do ochraptění křičel.

„Ladies and gentlemen! Ladies and gentlemen! Prohlédněte

si dobře toto místo, dotkněte se ještě jednou trávy, na níž

stojíte! Brzy zde bude stát nádherný dům s velikou firmou

Camarron, Camarron a společník! První oklahomská banka s

neomezeným ručením. Půjčky, vklady, zálohy! Začínáme

ihned, dámy a pánové. Propagační půjčky bez ručitele, jen na

základě důvěry! Jeden dolar, pět, deset, sto! Bezúročně, dámy

a pánové! Kdo si zapomněl peníze doma? Kdo chce koupit

sedlo na dluh, bezúročně na jeden rok, bez podpisu šerifa, bez

zástavy? Dámy a pánové, hlaste se! Camarron, Camarron a

spol. všem vyhoví, všecky obslouží.“

Lysý mužík, neustále křiče, hrábl do kovové skříňky,

vytáhl hrst mincí a bankovek a zase je spustil z výšky

dovnitř.

„Pohleďte na zlatý déšť, ladies and gentlemen! Pohleďte

na důvěru, kterou vám věnujeme. Camarron, Camarron a

spol., kapitálově silní dobrodinci lidstva, zakladatelé blaha!

Vstupte s námi do spojení. Vše poctivě, vše je za hotové

výlohy. Financujeme vrty po celém světě, stavíme

železnice, poskytujeme úvěr na pozemky, automobily,

pluhy, domy! Camarron, Camarron a spol.!“

Šejdíř popadl zvonec, vyloudil z něho zatřesením

pronikavý zvuk a opět nechal padat do skříňky dolary a

bankovky, tahaje je ze všech kapes před užaslýma očima

početného zástupu. Nikdo se však nehýbal, aby požádal o

reklamní půjčku.

„Základní kapitál milión dolarů!“ křičel mužík,

„rozpůjčíme milión dolarů! Kdo se přihlásí?“

Henrymu se zdálo, že před sebou vidí dvě povědomé

figury, ale povšiml si jich teprve, když jedna z nich se

hnula. Přistoupila, zjednávajíc si nedbalými pohyby místo,

až k bedničce, na níž stál majetník firmy Camarron,

Camarron a spol.

„Sto dolarů,“ řekla ta figura.

Byl to opravdu Bob Cass, který ještě před chvílí bránil

holý život u stěny baráku. Lentin Lewis, jenž zraněn na

55

tváři zůstal na místě a přihlížel s kloboukem, posunutým do

týla.

„Hej,“ křikl někdo, „nachytal vás, pane Camarrone!“

Mužík zdvihl do velkého hlaholu tlustou paži se

zvoncem. Byl jen v košili a v kalhotách. Rukáv se mu svezl

k rameni.

„Ladies and gentlemen!“ oslovil je sípavě jako děti,

jimiž toho dne opravdu byli, „tento kavalír žádá o půjčku

jednoho sta dolarů. Bystrozrak banky Camarron, Camarron

a spol. praví, že ten muž je opravdu potřebuje a že má

krátkou paměť na vracení. Přesto dostane od nás půjčku

jednoho sta dolarů a oznámí své ctěné jméno. Jak zní, sire?“

„Říkají mi Bob Cass,“ odvětil šibal hlasitě a nenuceně.

„Zde je sto dolarů, mistře Cassi.“ Lysý mužík skutečně

vytáhl ze skříňky stodolarovou bankovku. Bob Cass po ní

vztáhl lačně ruku, čímž vyvolal smích, neboť mužík, jako

by to neviděl, zdvihl bankovku do výše.

„Pravá a nefalšovaná stodolarová bankovka, dámy a

pánové! Propagační půjčka panu Bobu Cassovi z Texasu,

bez potvrzenky, bez úroků na jeden rok! Zachraňujeme

pana Boba Casse z finanční tísně jedním stem dolarů!

Camarron, Camarron a spol.!“

„Poslouchejte…“ začal Bob Cass dopáleně.

„Pan Bob Cass z Arizony děkuje. Banka Camarron,

Camaron a spol. odmítá díky. Odevzdáváme panu Cassovi z

Colorada půjčku jednoho sta dolarů.“

„Dejte to sem!“ zavrčel Bob Cass, „než řeknete, že jsem

od jižní točny.“

Bylo jisté, že nikdo z pořádných lidí, jichž tu zatím byla

většina, si od chvástavého zakladatele banky nevypůjčí sto

dolarů, s čímž banka patrně počítala. Pan Camarron se

znamenitě vyznal v lidech a rozhodl se obětovat reklamě

několik set dolarů. I Boba Casse, muže nadmíru otrlého,

dobrodiní pana Camarrona dohřívalo. Popadl bankovku a

vracel se k svému společníku.

„Kdo ještě, pánové? Kdo ještě? Kdo má zapotřebí

půjčky jednoho sta dolarů?“

Možná, že tu bylo hodně lidí, kteří toužili mít sto dolarů,

56

ale žádný nenašel odvahu si o ně poprosit. Pan Camarron se

vyznal.

„Jdi si pro sto dolarů, hlupáku,“ řekl Bob Cass a rýpl

svého partnera loktem.

„Halo!“ houkl Lentin Lewis, zdvíhaje klobouk, „zde

Lentin Lewis z Dakoty! Jdu si pro sto dolarů.“

Henry Dušek měl palce za opaskem a pohupoval se se

špiček na paty.

„Přistupte laskavě k pokladně!“ zvolal pan Camarron,

„budete svědomitě obsloužen.“

„Ale žádné průtahy!“ odpovídal Lentin Lewis, „nemám

to rád.“

„Vyhovujeme bez průtahů. Čekám na vás.“

Lentin Lewis se klátil drze až k němu a nastavil ruku.

„Nuže?“

„Jeden,“ začal Camarron, „dva…“

A sázel mu do dlaně dolar po dolaru v kovu. Trvalo to

hezky dlouho. Lentin Lewis si tím cpal netrpělivě kapsy,

obdivován několika sty páry očí.

„Račte si přepočítat,“ vybídl ho pak lysý mužík, „po

odchodu z banky Camarron, Camarron a spol. neručí.“

„Dejte mi pokoj,“ odvětil zdvořile Lentin Lewis.

Henry Dušek by byl ochotně vsadil svého ryzáka, že tito

dva muži jsou plnokrevní darebové.

Zatímco pan Camarron marně lákal dalši potřebné

chudáky, Henry Dušek obrátil nenápadně zřetel k těm

dvěma. Hleděli, aby se ztratili co možná nenápadně. Henry

se otočil a vykročil za nimi. Ale mnoho lidí se mu nahrnulo

do cesty a tak nemohl zaslechnout poznámku jednoho a

odpověď druhého.

„Ten by mohl půjčit víc, myslím.“

Druhý kývl. „Po případě nedobrovolně.“

Potom vzbudil vzadu pozornost nějaký děj. K městu se

tryskem blížil jezdec. Nezdálo se, že zastaví nebo zmírní

před množstvím lidí, kteří byli na cestě. Kopyta dušeně a

rychle tloukla půdu, dosud měkkou. Kůň i jezdec byli

pokryti blátem, jež na nich schlo do světlešedého povlaku.

Střecha jezdcova klobouku se zdvíhala větrem.

57

S křikem se muži rozestupovali. Posel projel jako blesk

vytvořenou uličkou. Půl minuty potom zůstala banka

Camarron, Camarron a spol. opuštěna, avšak nezdálo se, že

toho ředitel podniku lituje.

Všechno se hnalo do jediné ulice města, aby vyslechlo

vládní zprávu. Henry Dušek, jenž byl trochu vpředu, se

nechal tlačit. Bob Cass a Lentin Lewis uskočili včas

stranou. Z nějakého důvodu byli méně zvědaví než ostatní.

Více náhodou než vlastními silami se octl Henry Dušek

nablízku Safeniho krčmy. Dva šerifovi pomocníci se ujali

poslova koně a hádali se s muži, kteří se tlačili příliš blízko.

„Za okamžik to šerif ohlásí,“ křičeli, „zpátky!“

Odkudsi se vynořil Pat Mutchinson. Uchopil Henryho za

loket.

„Mám právo jít nahoru,“ pravil, „posel nese zprávu i pro

mne, doufám. Mohu vás vzít s sebou.“

Proklouzl s kočičí obratností a Henry ho následoval. Z

dveří krčmy se valil ohavný puch, modrý dým a řev.

Vyskákali po schodech a vrazili do šerifovy úřadovny, kde

Jim Bogard zamračeně seděl, maje nohy na stole. V ruce

drtil nějaký papír.

„Goddam –“ naříkal, „moji barvu mi lidé zašlapali do

bláta a já nemám čím nalakovat vyhlášku.“

„Čeho se to týká?“ otázal se Pat Mutchinson.

Jim Bogard nahlédl do papíru.

„Prodeje dílců, uzavřené až do úřední známosti nálezu

petroleje, zůstávají v platnosti,“ řekl a odfoukl své

nepořádné kníry, „s ostatním počkat. Znalci jsou už na

cestě.“

„To znamená, že právo Gregoryho a moje je nesporné?“

„Ano. Ale vaše právo nestojí za mnoho, Henry.“

Henry zaťal pěsti. Nedovedl se podívat do šťastného

obličeje tuláka Pata.

„Ponechte přece jenom můj záznam v platnosti, šerife,“

řekl.

„Nehýbám s ním,“ vybuchl šerif a uhodil na stůl

podpatkem, ozbrojeným ostruhou, „ale řeknu vám, že by mi

byl v této chvíli milejší kbelík červené barvy než sto dílců,

58

zatopených petrolejem. Kdo by byl kdy řekl, že tu bude

vyhláška vzácnější než petrolej?“

Jízdní posel, sedící nyní unaveně v houpací židli, sé

netrpělivě ohlížel k otevřenému oknu, jímž vnikal slitý hluk

ulice.

„Budete-li o tom dlouho přemítat,“ poznamenal, „poboří

vám ta poblázněná cháska úřad. Nepište žádnou vyhlášku.

Pusťte to jen tak do větru. Za chvíli to bude vědět každý

hřebík v prkně. Nikdy jsem to nezažil. Od Tampika se valí

nepřetržitý řetěz povozů a automobilů. Křižoval jsem se

nejméně s deseti proudy. Myslíte snad, že úředník, který

přijímal mé telegramy, mlčí?“

„Měl by mlčet,“ zahřměl šerif Bogard.

„A já bych se nedivil,“ naklonil se zablácený jezdec,

„kdyby ten klep dospěl do Oklahomy dříve než já. Ty

smrduté Fordky to roznesou všude rychleji než kůň.“

„Bude dobře pro Forda, když mě nikdy nepotká,“

zahučel Jim Bogard výhružně. „Jakou máte vy zprávu, Pate

Mutchinsone?“

„Právě to čtu,“ řekl Pat, „dobrou. Zástupci společnosti

asi právě závodí se zástupci vlády.“

„Pate –“ vzchopil se Henry, „musíte mi něco slíbit.“

„Rád,“ kývl Pat Mutchinson spěšně.

„Sjednejte mi rozmluvu se svou olejářskou společností.“

Pat Mutchinson se usmál.

„Nejste první, kdo mě o to žádá. Ale podle mého máte

na to první právo. Budete vrtat na farmě?“

„Doufám, že k tomu otce přemluvím.“

„Naděláte mi díry do Oklahomy!“ láteřil šerif Bogard,

„to se mi nelíbí. Vzhůru, hoši. Dejte tu zprávu do větru. Já

mám nějakou práci.“

Nikdo z těch lidí od včerejška ještě nespal a jedli jen

málo. Nikdo však na spánek neměl pomyšlení.

Safeniho žena lomila rukama nad hromadou peněz a nad

ubývajícím zbožím. Safeni úzkostlivě doléval soudky

vodou, aby vystačil co nejdéle. Příliv lidí do města

neustával, ale několik jich také odjelo. To byli ti, kteří se

vzpamatovávali ze své horečky. Buď ztráceli obdiv pro

59

význam dřevěného města, nebo začali pomýšlet na užitek

svých vlastních pozemků. Lidé již stáli v hloučcích v

pomyslných ulicích budoucnosti, na holé prérii kolem.

Mnoho jich najednou nevědělo, co vlastně v městě chtějí,

a odešli k Patově louži. Stejně mocným proudem se však

lidé odtamtud vraceli, a poněvadž přicházeli stále jiní,

městu se neulehčilo, spíše naopak. Vypravovaly se vozy

pro zásoby, přičemž Ital Safeni projevil tak vzácný

obchodní smysl, že si udržel prvenství před nájemníkem

bazaru Hartem.

Poledne dávno minulo, když s velkou slávou vjížděl do

města opět Samuel Gregory. Vezl šerifovi peníze. Mocně

bafal z dýmky a odpovídal na řvavé hromadné pozdravy na

60

všechny strany. K šerifovi ho odnesli na ramenou jako

hrdinu, jímž naprosto nebyl.

„Ať mě medvěd spolkne,“ rozhulákal se, jakmile ho

hodili na zem, „louže se nám rozšiřuje. Tam, kde jsem stál

ještě za svítání na pěkné trávě, bych se teď utopil.“

„Měl jste tam zůstat stát,“ zabručel šerif Bogard, „až by

vám to sahalo pět stop nad hlavu.“

Podepsal potvrzenku na peníze ve tři hodiny čtrnáct

minut podle velkých hodinek Samuela Gregoryho, v půl

čtvrté přesně podle svých vlastních.

Sam Gregory se pak šel rozveselit do Safeniho podniku,

zatímco Pat Mutchinson, člověk, který nenáviděl práci,

poletoval Oklahomou jako zběsilý. Do čtyř hodin měl za

nemalý plat zjednáno dvacet prozatímních dělníků, které

chtěl ihned nabídnout zástupci společnosti prostě k tomu, k

čemu je bude potřebovat. Gregoryho stálí zaměstnanci stáli

stráž kolem rozšiřující se louže.

Byla dobrá naděje, že město neusne ani příští noci. Šerif

Bogard, provázen dvěma pomocníky, konal nepřetržitou

obchůzku. Jakmile se rozšířila prozatímní zpráva vlády,

poklesl poněkud zájem o pozemky, stejně již zaznamenané, a

začaly třenice o místa v městě. Ani zde se nemohlo ještě říci

nic určitého, bylo jen jisté, že nemůže zůstat každý věčně tam,

kde si to vybral. Za soumraku zaplály ohně, živené i ohradami

a dřevem kůlen. Houfy lidí běhaly za Jimem Bogardem,

kupujíce s hotovými penězi v ruce stavební místa. Jim Bogard,

ustaraný, s bolavýma nohama a s rozježenými kníry posílal

všecky do horoucích pekel, při čemž však jeho mocný hlas

neztrácel na své průbojnosti ani v nejmenším.

Mezi tím vším bloudil Henry Dušek. Zprávu vlády

považoval za porážku. Nezúčastnil se živých rozmluv

mužů, kteří tvrdili, že musí dostat to, co si zamluvili.

Pochyboval, že dílec dostane. Přemýšlel o možnosti nálezu

na pozemcích otcovy farmy. Ale málo se vyznal v

petrolejářství, trápil se nevírou ve svůj odhad, že podzemní

ložisko zasahuje až pod jejich majetek. S Patem

Mutchinsonem promluvit nemohl. Pat měl stále něco na

práci a všem se vlastně vyhýbal. Rozšířila se o něm pověst,

61

že hledal petrolej v Oklahomě záměrně a že tomu velmi

rozumí. To ho přivádělo v nebezpečí umačkání.

Ještě nenastala docela tma, když se vřítil do města jezdec

na zdivočelém koni. Ulicí, jejíž bláto bylo rozneseno tak, že

se obnažovaly mělké základy dřevěných domků, letěl jako

blázen a volal stále totéž slovo:

„Gešr! Gešr!“

A jako by prorokoval vichřici. Gešr – pramen – vyrazil z

Patovy louže. Vyslal nejdříve syčící páry, pak stříkl do výše

dvaceti metrů.*) Klesl na patnáct, a tak zůstal, a petrolej z

jeho koruny pršel do louže drobnými kapkami.

V řevu, ve směsici koní, povozů i lidí se město začalo

prázdnit. Henryho pochybnosti se ztratily, jako by gešr

stříkal již na jejich dvoře mezi borovicemi a jilmy. Henry

skočil na koně a přeskákal s ním ulici napříč. Letěl domů s

tou novinkou a se svým plánem, stejným jako byly plány

desítek jiných farmářů. Navrtat půdu! Navrtat půdu!

A tak kromě těch, kdož musili zůstat, zbyl jenom ředitel

budoucí banky, pan Camarron, jenž měl tou dobou

prazvláštní zaměstnání. Seděl na své bedně ve stanu, držel v

ruce ohromný revolver a míře jím na dva špinavé, zarostlé

chlapíky, kteří před ním mrzutě stáli s rukama nad hlavou,

hovořil následovně:

„Ne, pánové. Finančník, který cestuje po Západě s

kapitálem, určeným pro dobrodiní lidstva, musí počítat s

gentlemeny všeho druhu. Mohu vám dát každému ještě sto

dolarů, víc ne. To učiním, chcete-li, a ani vás neudám, ani

nezastřelím. S tou podmínkou ovšem, že se víckrát nebudete

obtěžovat.“

„Na tu podmínku přistoupíme,“ prohlásil Bob Cass.

„To je má rada, pánové, rada firmy Camarron, Camarron a

spol. Já jsem Camarron starší. Pan Camarron mladší tu bude co

nevidět, a ujišťuji vás, že na Západě neuplynula ještě noc, již

bychom byli prospali s panem Camarronem mladším oba

najednou. Kromě toho choť pana Camarrona mladšího, mého

*) Pro lepší představu těchto historických dat přepisuji míry americké

na evropské, i v dalším E. F.

62

bratra, takto třetí společník firmy, trefí deseti ranami

desetidolar na deset kroků. Postačí vám tato informace?“

„Úplně,“ řekl Lentin Lewis, „dejte sem dvě stě dolarů.“

„Zde jsou,“ pravil pan Camarron, „a dobrou noc.“

5

MICHAL DUŠEK SKÁČE DO

PETROLEJE PO HLAVĚ

K půlnoci se dostal zápach surového petroleje až nad

město, ale dávno před tím cítili již výpary na Duškově

farmě. Ovzduší bylo poměrně klidné, počasí dobré. Záhady

jemných vzdušných proudů v různých výškách však se

nedaly vyzpytovat. Prostě petrolej byl zde, tmavá,

načervenalá tekutina, rozprašovaná podzemním tlakem.

Oklahoma ztratila přes noc čirou vůni svých dalekých prérií

a nabyla jiné, takové, která při delším vdechování

rozleptává plíce.

Jak hnal Henry Dušek koně cestou domů, nemohl si

odpustit, aby nezajel k Patově gešru. S každým krokem

zvířete přibývalo dusivého pachu petrolejových par. Henry

se zalykal, ale bylo možno si přivyknout, jako přivykli lidé

kolem louže, naslouchající se zbožnou hrůzou syčení gešru.

Jako by tam někde uprostřed tmy stála lokomotiva,

vypouštějící nepřetržitě páru.

Všude byla tma. Lidé se v ní potápěli, brodili se v ní,

stísněni nedostatkem ohňů, pociťujíce svou malost před

přírodním zázrakem a hovoříce polohlasem.

Henry Dušek tam nepoznal nikoho, s kým by mu bylo

stálo za to promluvit. Otočil koně a jel svou cestou, zaujat

touto podívanou.

Ani Duškova farma nezůstala stranou proudů a zpráv. Byla

63

však jedním z mála míst, kde se pracovalo jako jindy. Starý

Dušek si to přál. Přece jenom však chyběly ruce Henryho.

Také lidé, putující v neobvyklém počtu krajinou, vyrušovali z

práce. Michal se porval s dvěma výrostky, kteří nedbali jeho

volání a zkracovali si cestu, šlapajíce polovzrostlé pole.

„Zahnal jsem je,“ řekl Michal, jenž vyběhl na dvůr

Henrymu vstříc, „zřídil jsem je pořádně. Při lampě uvidíš

mou bouli na čele a rozbitý nos. Ale musil bys teprve vidět

ty dva, aby ses mi nesmál.“

„To není věc k smíchu, Michale,“ odvětil Henry,

vcházeje do domu.

Uplynulý den zhoršil náladu Jindřicha Duška staršího.

Přinesl škodu, která ovšem prozatím nestála za řeč. Ale

jaksi přibrzdila práci, zneklidňovala pravidelný běh života a

skýtala vyhlídky ještě horší.

Starý Dušek vypravil před večerem tři své čeledíny do

polí, aby střežili jeho majetek před nedbalci a zlomyslníky,

ale prorokoval si, že starostmi neusne.

„Vzplane-li boj,“ pravil Henry, „a je-li veden i za

nejspravedlivější věc, jsou vždycky padlí.“

„Nazýváš to bojem?“ otázal se starý zasmušile.

„Viděl jsem dnes město,“ řekl Henry prostě.

Michal se chlubil svým zraněním a jeho nenucená

veselost dokazovala, že ty dva výrostky opravdu asi zdařile

spráskal.

Michal byl ostatně na svá léta veliký a silný. Málo

spokojena s jeho rozbitým nosem byla však matka Dušková,

která si vroucně přála, aby všem třenicím a nebezpečím

nastal už jednou provždy konec.

„Můj první útok se nezdařil,“ vykládal Henry trpce,

„tuším, že z koupě dílce nebude nic.“

„Neměl jsi aspoň ztráty.“

„Kromě ztraceného dne, ovšem. Ale snad, tati – přece by

se něco mohlo dělat. Záleží na tom, co tomu řekneš.“

V klidu domova se usadil i žaludek a Henry vděčně

přijal jídlo, které mu matka přichystala. Ale přes veliký

hlad, jejž pociťoval, činil mnoho přestávek. Mluvil k otci.

Starý naslouchal poněkud zarytě.

64

„Pat Mutchinson mi umožní rozmluvu s úředníky

olejářské společnosti, tati. Chtěl bych, aby si vybrali místo k

vrtu na našem pozemku. Snad nebudou ochotni vložit

peníze do pokusu jen s nadějí na procenta, jako to učiní

Gregorymu. U nás ještě nestříká nafta do výše borovice jako

u něho.“

Michal dychtivě naslouchal a netrpělivě se vrtěl, když se

matka snažila potřít mu škrábanec na čele nějakou mastí.

„Práci na našem pozemku bych financoval ze svého

podílu, tati,“ pokračoval Henry, tváře se, že je najednou

nutné, aby hleděl do svého talíře.

Starý si dal s odpovědí na čas. Opět seděl na svém

oblíbeném místě, zase stín jeho tvrdé hlavy pokrýval

barvotisk na vepřovicové zdi.

„Je to mnohem hůře uložený kapitál než v koupi nového

dílce, synu.“

„Hůře? Ne, tati. Je to stejné. V případě úspěchu nebo

neúspěchu bychom prostě měli o dílec víc. Stejně vrt něco

stojí.“

„Kolik?“

„Což vím? Nemohl jsem s Patem podrobně mluvit. Také

záleží na jednání se společností.“

„Myslíš, žes natolik chytřejší než oni, aby tě důkladně

neobrali?“

„Nevyznám se, pravda. Ale snad mám zdravý rozum v

hlavě, a Pat Mutchinson je na to dost chytrý. Stojí při mně.

Nějak ho dojímá, že jsem mu tak dobře posloužil

svědectvím při uzavírání smlouvy.“

„Dělej, co chceš,“ řekl starý a jeho hlava téměř

neznatelně poklesla.

Nenašel odvahu bránit rozpínavosti mladých sil. Viděl,

jak i Michalovi zářily oči, jak vzhlíží k svému staršímu

bratru s neomezenou důvěrou, na níž mohlo být mnoho

oprávněnosti. Ale bolelo ho, že jeho země, vykoupená lety

námahy a strádáním, má být zraněna hlubokou ranou, a že

možná na zhojení této rány vyplýtvá pak bez výsledku

všecky své odpočinuté síly.

Hluboká rána do země neznamenala však pro Henryho

65

hříšné zranění. Znamenala odvážnou, prospěšnou operaci.

Henry Dušek toužil dychtivě sát krev půdy, hluboko

kolující, sílit z ní a růst. Pohlížel do budoucnosti s touž

nadějí, která kdysi hnala jeho otce přes moře ze starého

světa.

Henry odstrčil prázdný talíř.

„Musím šetřit síly, půjdu spát. Myslíš, tati, že je Michal

dost moudrý, aby mě v něčem zastal?“

„Dokázal to dnes už jednou,“ pokývl farmář, „musíš

ovšem sám vědět, co se pro něj hodí a co nikoli.“

Michal setřel hřbetem ruky matčinu mast s čela.

„Myslil jsem si už, Henry, pozveš-li mě k tomu,“ řekl

prudce.

„Jistě, Michale. Vezmi si koně a jeď za Patem. Musíš s

ním čekat na jednatele společnosti a musíš mu připomenout,

co mi slíbil.“

„Pošleš do ho města?“ zeptala se matka starostlivě.

„Ne. Do města ne. Pat je u svého gešru nebo na

Gregoryho farmě. Jde o to, abych nic nezaspal. Pozítří už

půjde všecko pravidelněji. Michale, otevři uši a poslouchej.

Vynoří se možná důležité novinky. Nehni se od Pata

Mutchinsona. Řekni mu, že tě posílám. Pat nebude spát tři

dni. Může se stát, že nadejde něco neočekávaného. Pak

bych to chtěl vědět. Musíš rozhodnout sám, jak se chovat.“

Jen matka Dušková věděla, že boj, který právě prožívá

její muž, je těžší než onen, jaký před sebou viděl ve své

ještě polodětské fantazii Michal. Hoch se vztyčil s

planoucími tvářemi. Ani si nevzpomněl na svůj rozbitý nos.

„Spolehni na mne, Henry,“ pravil.

A když se kvapně rozloučil, aby spěchal do stáje pro

svého poníka, pokyvoval za ním jeho otec hlavou.

„Pamatujte si tuto chvíli,“ řekl, „viděli jste petrolejáře,

který se rodí.“

Henry se usmál spokojeným úsměvem, z něhož zářila

bratrská láska.

66

6

V OKLAHOMĚ SKÁKAJÍ LVI

„Pojď sem, ty klacku,“ řekl Samuel Gregory, když se

před něho postavil Michal Dušek, „táta ti napráskal, co? Jsi

samá boule. Ať mě spolkne medvěd, jestliže jsi neutekl z

domova.“

„Mýlíte se, Gregory,“ odvětil Michal, rozkročen ve

svých polovysokých jezdeckých botách, „hledám Pata

Mutchinsona. Henry mě posílá.“

„Posílá-li tě Henry, můžeš se Pata dočkat. Jinak bych tě

chytil za límec a letěl bys jako hrudka s pole. Pat je u gešru,

ale vrátí se sem na farmu co nevidět. Chceš zatím žvanec

tabáku do úst?“

„Děkuji, Gregory. Nechci si kazit zuby.“

„Na dýmku jsi trochu mladý, uličníku,“ zlobil se Sam

Gregory.

„Vždyť já nechci dýmku, Gregory, ani whisky. Tu mi

také vždycky nabízíte.“

„Dobře,“ zabručel Gregory, „jsi poněkud drzý, místo

abys patřičně zvýšil svou úctu ke mně vzhledem k novým

okolnostem. Sedni si tamhle.“

Na úředníky společnosti čekal v Oklahomě Gregoryho

zaměstnanec, jenž jim měl ukázat cestu ke Gregoryho

farmě.

Pat Mutchinson zatím u gešru sledoval stav půdy,

přemýšlel o tom, že bude nutno louži vyčerpat, snad hned

do sudů, a odhadoval poměry, pokud mu v tom nepřekážela

tma.

Gešr se dral na povrch nedokonalou děrou, ale i tak

chrlil podle Patova odhadu asi pět set sudů za čtyřiadvacet

hodin. Tráva nasakovala do daleka na všecky strany

67

mastným blátem. Petrolej neměl odtok, louže se rozšiřovala

v obrovský rybník. Petrolej se jen přeléval do vedlejších

proláklin půdy, a to byl již čistý petrolej, bez spodní vody.

Pat Mutchinson se vrátil na Gregoryho farmu velmi

pozdě. Gregory seděl v pletené židli a klímal. Michal

trpělivě čekal, zabývaje se občas tím, že odbýval

návštěvníky. Nepovažoval za moudré hledat Pata u gešru.

Dýmku, která starému vypadla z úst, sebral dvěma prsty a

odložil na stůl.

Sam Gregory se probudil, když Pat Mutchinson vstoupil.

„Hleďme,“ zívl, „člověk, který nepracuje. Co dělá náš

stroj na dolary, Pate?“

„Jednu chvíli se mi zdálo,“ vyprávěl neúnavný Pat, „že

gešr slábne. Už jsem vás zase viděl u pluhu, Gregory. Ale

brzdila jej asi jenom vnikající voda. Nepřijedou-li z

petrolejářské nejdéle do zítřejšího dopoledne, musí se něco

stát.“

„Ale co?“

„Pramen se ucpe. Sestrojíme pramici. Strhneme na to

vaši kůlnu, Gregory. Navezeme na gešr zem. Jinak se utopí

v prérii každá myš.“

„Jde mu o myši, Mike, slyšíš?“

„Já tomu rozumím správně,“ odtušil Michal, sedě u stolu

a podpíraje si nezpůsobně bradu.

Z Tampika zatím již dávno vyjelo několik velkých

automobilů. Sledujíce směr k Oklahomě, dojížděly na stále

bídnější silnice.

K městu Oklahomě nevedla vůbec žádná silnice,

dokonce ani cesta. Pouze vyjeté koleje, v nichž s poměrným

úspěchem bojovala o život krátká prérijní tráva. Až dosud

byla důkladně vypleněna pouze v městě a v jeho nejbližším

okolí. Za poslední den však ji ničily obruče povozů a kopyta

koní v dalekém okolí.

Zase celou noc plála oklahomská světla. Ital Safeni

prodával už jen vodu a pečivo z vody, a hladina jeho studny

se povážlivě nížila. Cena tohoto nápoje stoupala každou

hodinu. Hosté k vodě čichali, není-li mastná petrolejem, ale

nebyla.

68

K ránu dovezl někdo do Oklahomy noviny. Tiskly se v

Sedimentu, sto mil od Oklahomy na východ. Čtly se v nich

nejbláznivější zprávy o oklahomském nálezu. Šly na

dračku. Za novinami zvolna putoval povoz, naložený dvěma

ručními tiskacími stroji a tažený párem dlouhorohých volů.

Na kozlíku seděl Jerome Miller, majetník časopisu, sazeč a

redaktor v jedné osobě. Kdysi považoval Sediment za město

budoucnosti, nyní svůj názor změnil a stěhoval se do

Oklahomy.

Tomu pánovi se volové splašili čertovským hlukem

předjíždějících automobilů, čímž se stalo, že pan Jerome

Miller a jeden z tiskařských strojů spadli s vozu.

Příhoda nebyla veselá. Panu Jerome Millerovi rozdrtil

těžký stroj nohu v kotníku. Městské muzeum v Oklahomě

dnes tento stroj vystavuje. Popisek událostí visí na něm v

rámečku. Pan Jerome Miller, pozdější nájemce velkého

oklahomského deníku, si stroje vážil jako historické

památky.

Tehdejší nehodu Jerome Millera je možno považovat za

příklad toho, jak bezohledně se dral kupředu kapitál. Kdyby

byl měl tehdy pan Jerome Miller nákladní automobil, byly

by ho patrně vozy společnosti na těch sto mílích nedostihly,

a nemusil pak až do smrti kulhat.

Kapitál vztáhl po Oklahomě drápy.

V těch dnech se neodehrával hlavní boj přímo v

Oklahomě, ačkoli se tak zdálo, nýbrž velmi, velmi daleko

odtamtud. Společnost, kterou Pat Mutchinson vyzval k

spolupráci, považovala vyslání skupiny úředníků a znalců

do Oklahomy za věc celkem vedlejší. Třebaže s tím

neotálela, daleko více spěchala do Washingtonu, sídla

vlády. Tam se střetla v nemilosrdném souboji s jinou

olejářskou společností. Místo olovem se střílelo penězi.

Oběma společnostem šlo o to, aby získaly od vlády právo

využít dosud volné oklahomské půdy. Stát, dbalý svého

prospěchu, naklonil sluch společnosti druhé. A zavčas tedy

došla do Oklahomy tato zpráva:

„Půda jako majetek státu není již v budoucnosti

prodejná. Záznamy zrušte. Zákon bude vydán.“

69

Společnost, konkurující oné, s níž navázal styky Pat

Mutchinson, získala nájem pozemků za určitý díl hrubého

výtěžku petrolejářského podnikání.

V městě dleli ovšem již úředníci obou společností i

zástupci vlády, když šerif Bogard přípis pročítal a lámal si

nad ním hlavu.

„Goddam,“ řekl k tomu, „vidím, že spor Eliáše Tonnera

s dvěma cizinci byl ubohou blechou, a že teď skákají lvi.“

Vláda se usnášela prozatímně. Přípis stíhal přípis.

Vydávaly se zákony na ochranu občanů, rozkazy o vývoji

města, směrnice o daních. Byli vysláni úředníci, aby

70

vypomáhali šerifovi Bogardovi. V městě byla zřízena

policie. Dohledalo se přísně na vzrůst města, jenž byl

nezadržitelný, třebaže se ještě ani nevědělo, kolik petroleje

v podzemí Oklahomy je.

Farmáři Duškovi bylo nabídnuto za tentýž dílec, který od

vlády zakoupil za tři tisíce dolarů, dvacet pět tisíc dolarů, a

nebyla to ještě nejvyšší nabídka ze všech.

Pouze Eliáš Tonner prodal. Dostal dvaatřicet tisíc za

dílec a neměl to dělat, neboť jeho farma ležela výhodněji

než Duškova, pokud šlo o naději na petrolej. Ale Eliáš

Tonner byl rozčilený blázen.

Stoupající cena pozemku znamenala patrně dobré

vyhlídky. Henry Dušek věřil v budoucnost, ačkoli s

inženýry společnosti nesjednal ještě nic. Prozatím je cele

zaujímala záležitost Patovy nabídky.

„Pane –“ řekli Henrymu, „petrolej pánů Gregoryho a

Mutchinsona je hotová věc. Jsme ochotni podnik financovat

na procenta z výtěžku. Vaší nabídkou se můžeme zabývat

až po přesnějším prozkoumání.“

Henry nahlédl, že se musí ozbrojit trpělivostí, stejně jako

mnoho jiných. Srdce však se mu chvělo, nedovedl na nic

jiného myslit. Nebylo ani řeči o práci na farmě, která na

štěstí nekladla v pokročilém jaru mnoho požadavků. Úroda

zvolna zrála. Starý Dušek chodil mezi obilím, netečný k

horečce kraje. Zdálo se mu, že barva stébel je mdlá,

ustrašená, že na ni neblaze působí vzduch, jemně provátý

zápachem petroleje a z dálky rozechvívaný hlukem, jindy

neobvyklým, hlukem práce jiného druhu.

Pat Mutchinson spal hodinu denně.

Malá armáda dělníků vykopala dlouhý příkop. Práce

řídili inženýři, pobíhající s dalekohledy a s červenobílými

tyčemi. Patova louže byla příkopem svedena do jiné,

vzdálenější prohlubně. Gešr, který tryskal asi patnáct metrů

vysoko, ucpali zemí. Samuel Gregory bledl a potil se,

pozoruje, jak to všecko mizí. Potom se nedělo nic.

„Proč nám to vrážejí zpátky do země?“ chytal Pata

Mutchinsona, „najde si to jiný směr! Ať mě medvěd spolkne,

jestliže jsem si představoval, že to bude trvat tak dlouho.“

71

„Dopravují sem všechen materiál na stavbu věže,“ řekl

mu Pat Mutchinson, „to není snadné po tom vašem tvrdém

moři.“

Zvonivé nárazy železa, shazovaného s traktorových

vozů, zalehly někdy až k Duškově farmě. Sluchu starého

Duška se dotýkaly stejně nepříjemně jako zprávy, jež

následovaly rychle za sebou.

Chemické složení nafty prohlásili inženýři za důkaz

jejího velkého množství.

Vyměřovali dráhu. Vyměřovali silnici. Nařadili sta

tankových automobilů.

Avšak jednou z nejdůležitějších novinek se zdála ta,

která neproskočila ihned všude a o níž se zatím dověděl jen

šerif Bogard. Byla to zpráva o vítězství v souboji dvou

olejářských společností.

„Skoky lvů,“ vzdychl šerif Bogard, a vzpomínaje na

Eliáše Tonnera, dodal hlučně: „Ubohá blecha!“

Pak se vypravil, aby promluvil se zástupci První

Olejářské, jež pracovala na pozemku Samuela Gregoryho.

Ti však již dostali před tím telegram od své správní rady,

obsahující šifrované informace.

Podle nich měli zachytit, co se dá. To jest vrhnout se

alespoň na soukromé pozemky, jichž nebylo málo.

Především k nim náležela farma Jindřicha Duška. Lvi

začali skákat znovu, tentokrát přímo v Oklahomě. Dvě

společnosti bojovaly o uzavření smluv s jednotlivými

farmáři. Poněvadž však správní rady společnosti uznaly, že

tento boj by byl pro obě škodlivý, padlo rozhodnutí zase

daleko od Oklahomy. Vzájemnou dohodou se stanovilo, že

uzavírat smlouvy s farmáři má právo výhradně První

Olejářská, což byl spravedlivý ústupek, měla-li druhá od

státu pronajatu všecku ostatní půdu.

A tak se Henry Dušek dočkal návštěvy chytráckého

obchodního jednatele.

72

7

SLAVNÝ DEN

Pokud šlo o Duškovic farmu, byla naděje na dobrý

výsledek prozatím stejná jako možnost zklamání.

Pokusné vrty, postupující od Patova gešru, měly teprve

ukázat, který směr je nejvýhodnější a nevylučovalo se

ani, že nejbohatší gešr bude docela jinde. Tyto pokusné

vrty však byly teprve v počátcích. Dokonce se s nimi

ještě nezačalo. Pouze nad Patovým zřídlem se počala

tyčit temná štíhlá konstrukce vrtací věže. Měla mít

celkovou výšku čtyřicet metrů. Dosáhla právě dvaceti

metrů, když jednatel společnosti, pan Thompson

Comforth, podával Henrymu Duškovi pravici.

Henry Dušek ho uvítal zdvořile, ale s výrazem tak

neproniknutelným, že v něm pan Thompson Comforth

marně hledal. Nikdo z rodiny se do toho Henrymu

nevměšoval. Jen Michal byl přítomen, ale Michal mohl být

pokládán za dítě.

Pan Comforth nikdy nesnímal tvrdý klobouk s hlavy a

nikdy nevyjímal tlustý doutník z úst, ani snad při jídle.

Americký obchod si vychoval takové lidi, kteří byli vlastně

důležitější než skuteční odborníci, vyrábějící zboží.

„Uvážili jsme to, farmáři,“ pravil Henrymu, „a máme

pro vás nabídku zcela přesnou.“

„Mluvte,“ vybídl ho Henry Dušek.

„Máte šest tisíc dolarů?“

Henry nehnul brvou.

„Máte-li,“ kývl jednatel a přehodil doutník v ústech

zleva doprava, „postavíme na vašem pozemku věž a

zapůjčíme vám dva plynové motory a inženýry s dělníky.

Dejme tomu, že navrtáme petrolej. Kdy, kde a jak

73

hluboko, do toho vám nic není. Nejvýše však do dvou

tisíc metrů.“

„A pak?“ zeptal se Henry.

„Pak vám především vrátíme vašich šest tisíc dolarů do

posledního centu, ale bezúročně. Ech – farmáři. Jaká to

nabídka! Nadále pak budete od nás brát z každého sudu

čtvrt dolaru. Platí?“

„A bude-li vrt bezvýsledný?“

„Pak budete hledět, abyste sehnal nových šest tisíc

dolarů. Pokusíme se vrtat jinde. Prostě potřebujeme od vás

tolikrát šest tisíc dolarů, kolik věží na vašem pozemku

postavíme. Jestliže však navrtáme petrolej hned při prvním

vrtu, stavíme další věže na svůj náklad, a to tolik, kolik

uznáme za vhodné a po případě na místě, kde nyní stojíte.

Jasné?“

„Jasné,“ řekl Henry, „za čtyřiadvacet hodin vám

odpovím.“

Pan Thompson Comforth skousl doutník a s krátkým

pozdravem odešel.

„Šest tisíc dolarů,“ pokyvoval Dušek starší, když o

tom slyšel, „to je asi právě tolik, co bychom mohli

sehnat. Polklo by to tvůj podíl, Henry, i zárodek podílu

Michalova.“

„To je jedno, tati,“ vyskočil Michal.

„Naprosto nic by nezbylo?“ otázal se Henry, usadiv

bratra pohybem ruky.

„Něco málo.“ Henry sklopil hlavu.

„Zajdu se poradit s Patem,“ řekl, „i kdyby se těch šest

tisíc ztratilo, máme ruce, abychom ztrátu nahradili, jak se

dá. Jde spíše o to, aby s námi olejáři jednali poctivě.“

Pata Mutchinsona našel v dřevěné boudě u gešru. Pat

nebyl právě v nejlepší náladě.

„Podívej se,“ ukázal malým okénkem, „Dutch Shell, ta

na volných pozemcích, má první věž už skoro celou. My jen

málo přes polovinu. Nakonec nás předběhnou a začnou

čerpat dříve. To bude ostuda. Dutch Shell je mocnější než

Standard of New Jersey.“

„Ale jejich věž možná stojí na suchu,“ namítal Henry.

74

Na soukromých pozemcích se dosud s prací nezačalo

vůbec, kromě pozemku Patova a Gregoryho. Dutch Shell

budovala na volných pozemcích prozatím věže tři, první v

takové blízkosti hranic Patovy půdy, že to vypadalo drze.

Tvářnost prérie se kvapem měnila. Oživovaly ji řady

tankových automobilů, sjíždějících se jako hladoví psi.

Křižovaly ji valníky, tažené traktory a naložené železem.

Vzduch se plnil ozvěnou práce. Zvuky dopadajícího železa

a vzdálené výkřiky měly v sobě něco nedočkavého,

horečnatého.

„Nabídka Standardu není špatná,“ posoudil Pat, když mu

to Henry vyložil, „rozumí se, že vrt je ani zdaleka nepřijde

na šest tisíc, ale kdybys stavěl sám, stál by tě nejméně

dvakrát tolik.“

„A čtvrt dolaru za sud, Pate?“

„I to bych vzal. My s Gregorym máme sjednáno patnáct

ze sta z hrubého výtěžku. To je snad o něco víc, ale jde se tu

skoro najisto. Mohli jsme si spíše poroučet.“

„Patnáct ze sta se mi nezdá mnoho,“ řekl Henry

zamyšleně.

„Musíš jim platit jejich moc a možnosti,“ usmál se Pat

kysele. „Velké společnosti mají v rukou všecko. Kdyby ses

snažil to využitkovat sám, nezbylo by ti ani těch patnáct ze

sta. Ony už by se postaraly, abys přišel nakonec s prosíkem

a dal to za pět.“

„Nevěřím, že by ti lidé měli takovou moc.“

„Nevěříš? Je to váha velké hromady peněz, hochu. To

jsou větší síly než president a králové. Nebudou se štítit

ničeho, aby tě srazili k zemi, kdyby tě napadlo postavit se

proti nim. Standard, ta vaše, má kapitálu asi šestkrát sto tisíc

dolarů. Tím by tě mohla udusit. Volné pozemky shrábla

Dutch Shell. Proč je shrábla? Protože má čtyři milióny

kapitálu, rozumíš, a to, že soukromé pozemky v Oklahomě

přenechala Standardu, je jenom její milost. U Dutch Shell je

více zlatých vojáků.“

„Ale jednou to bohatství musilo vzniknout, Pate.“

„Myslíš asi tak, jako má vzniknout naše? Možná. Ale

tehdy nebylo jiných mocných společností, které by byly

75

brzdily vývoj nových všemi prostředky. My jsme se narodili

trochu pozdě, Henry. Můžeme se dostat vzhůru, ovšem. Ale

od nás se toho vyžaduje víc. Větší opatrnost, pečlivější

rozvažování. My musíme být chytřejší než naši předchůdci.

Jenom výběr lepších z nás převezme kormidlo starého

světa. Tam, kde byli oni jen chytří, musíme my být geniální.

Ale to není tak obtížné, jak si snad myslíš. Znamená to jen,

že se nesmíme zastavit. Ke zkušenostem, které od starších

převezmeme, musíme prostě přidat ze svého nejméně tolik,

kolik stvořili oni.“

„Svět je špatný,“ vzdychl. „My máme za úkol učinit jej

lepším, spravedlivějším. Neřekl bys, kolik amerických

válek už vzniklo jen z olejářských piklů. Podzemní olej není

tak nový objev, Henry. Už ve starém Babylóně kněží

zapalovali naftu, která prýštila ze země. Číňané i Indiáni

petrolej už dávno znají, v samé bibli o něm najdeš čtení na

několika místech. Náš plukovník Drake navrtal první

olejovou studnu v Pensylvánii v roce 1859. Tím se jenom

svítilo. A když přišel svítiplyn z uhlí, mohl Drake svou

studnu klidně zasypat. Nebylo to už k ničemu. Ale technika

nespí, Henry. Vynalezla cracking. Tak se teď začíná petrolej

zpracovávat. Je to, jestli víš, destilace, přepařování pod

tlakem, takže z nafty už nezmizí do vzduchu ty nejcennější

lehoučké páry jako dřív. A hlavně – je tu vynález

benzinových motorů – věc veliké budoucnosti. Říkám ti, že

zemní olej je krví národů.*) Zápas o petrolej bude

rozhodovat o jejich osudech a zasáhne i do nejodlehlejšího

koutku světa.“

Henry Dušek zamračeně naslouchal. Pat Mutchinson se

na něj díval s úsměvem.

„Vidíš, Henry, snažení tvoje a moje jako jednotlivců je

tak trochu směšné, řekl bych.“

„Teprve začínáme,“ připoměl Henry Dušek.

„Ano, to je pravda. Ztratíš-li svých šest tisíc dolarů,

poklesne tvému otci hluboko hlava. Ale šest tisíc dolarů

je ubohý prášek, srovnáš-li to s kapitálem společností.

*) Výrok, jejž později pronesl francouzský politik Clémenceau.

76

Má to pro ně tak malý význam, že se ani neohlédnou,

zůstane-li za nimi nějaká ta mrtvola s pomníkem vrtací

věže.“

„Tím více je třeba statečnosti a odvahy, Pate.“

„Jistě. Běda tomu, kdo se bojí. Ovšem – skákat do jícnu

sopky není statečnost, nýbrž hloupost.“

„S tím bych to nesrovnával, Pate.“

„Ani mě nenapadá, Henry. Špatně mi rozumíš. Člověk

může tušit nebezpečí, ale nesmí zdravým rozumem vidět

smrt. Je rozdíl mezi odvahou a sebevraždou.“

Henry Dušek málo dbal v těchto dnech o světový

význam oklahomského nálezu. Viděl před sebou jen štěstí

své rodiny, konec plahočení pro otce i matku, otevřenou

budoucnost pro sebe a pro Michala. Byl si dobře vědom

obtíží, které s sebou přinášel dosavadní život. V Oklahomě

nebyla škola. Henry si pamatoval, spíše z Michalova mládí

než ze svého, jak matka, učíc své syny číst a psát, často

pokládala rozpačitě ruku na čelo, nenalézajíc odpověď na

dětské otázky. „To ještě nemusíš vědět, Michale,“ říkala,

„povím ti až později.“ A Henry, jenž sám nevěděl, vyhýbal

se pak svému bratru a velmi ho to mrzelo.

Moudrost starého Duška byla samorostlá. Rozuměl zemi

a věděl, že mu to musí do konce života postačit. Nemyslil,

že pro jeho syny bude zapotřebí něčeho víc. Ale Henry i

Michal lačněli. Farma byla hnízdem a kolem ležel široký

svět. Chtělo se do něho vzlétnout.

A tak tušil Henry v budoucí Oklahomě kvetoucí město

se školami, s nemocnicí a s knihovnami. V tom viděl

požehnání kraje. Lidu dobrý výdělek, osvěžující zábavu a

vzdělání. Olejářské společností se přitom mohly chamtivě

sytit krví země. Z toho lidu pak jedinci stejně přerostou

výborné pány ze správních rad společností.

Henry Dušek řekl Thompsonu Comforthovi ANO, a

poukázal šest tisíc dolarů z dalekého Tampika.

Starý Dušek vyšel do polí. Bylo mu, jako by konal

procházku na rozloučenou. Ale mlčel, když dva inženýři

Standardu šlapali po obilí.

„Tento boj nevedu jen za sebe,“ prohlásil Henry,

77

„vítězství každé studny kolem má význam pro celý kraj.“

„Ano,“ souhlasil starý, „ale padneš-li, padneš sám, a kraj

tě jenom pohřbí.“

Kdysi vznikala města při zlatých řekách a nalezištích, a

byla to Pekelná města. Nasákla nejhorší sebrankou Západu.

Výběr občanů byl obstaráván ranami z revolverů. Nebyl

vždycky nejlepším člověk ten, kdo nejlépe střílel. To však

se Oklahomy již netýkalo. Šerif Bogard měl rozkazy a

jednal podle nich. Jim Bogard byl štěstím Oklahomy v

jiném smyslu. Přímý, statečný, neúprosný a nepodplatitelný,

čistil od počátku město od nekalých živlů.

Každý musil říci, proč se chce v městě usadit a čím se

hodlá zabývat. Musil mít v kapse částku peněz, tomu

odpovídající, nejméně však sto padesát dolarů. Vyhověl-li

všem podmínkám, dostal listinu a musil být kdykoli

připraven vykázat se jí šerifovým pomocníkům.

Těchto pomocníků nebylo málo. Jim Bogard si

zorganizoval i tlupu zvědů, a tak se na příklad dověděl, jak

si Bob Cass a Lentin Lewis vypůjčili od banky Camarron,

Camarron a spol. po stu dolarů.

„Hoši,“ řekl jim hlučně, když přišli do jeho úřadovny,

„myslím, že přece jenom dojde na má slova a že se v

Oklahomě neudržíte.“

„Myslím,“ řekl Bob Cass drze, „že se mýlíte, šerife.“

„Především, co jste zač,“ utrhl se šerif, „naučil jsem se

psát svůj podpis strašně rychle, ale záleží na tom, kam se

podepíšu. Je tu také papírek, na nějž postačí mým lidem jen

mrknout a ženou vás až do Kanady, goddam!“

„Pomalu s tím rozběhem,“ řekl Bob Cass, „chcete-li to

mermomocí vědět, tedy já jsem povoláním nedělní kazatel.

Toho tu bude zapotřebí, a jestliže se zpěčujete to uznat, jste

zpropadeně zkažený.“

Šerif Bogard se vyděsil tak upřímně, že shodil nohy se

stolu. Tento chlapík se přece podobal spíše čertu, jenž se

plížil mezi lavicemi a našeptává věřícím zlá slova.

„U všech rohatých, Bobe Cassi. Kolik lidí jste již obrátil

na pravou víru?“

„Já?“ řekl Bob Cass s ukrutným klidem, „hodně. Vsadím

78

se, že bych obrátil i vás. Nedělní školu vystavím z vlastních

prostředků.“

„Za vypůjčenou stovku nevystavíte nic,“ zahřměl šerif,

„to se sotva obléknete do černého.“

„To prozatím stačí. Zbylo by ještě na několik

vyřezávaných lavic. Ale mýlíte se, jestliže se domníváte, že

mám jen sto vypůjčených dolarů. Tady jsou celá dvě stě.

Ostatní mi dojdou co nevidět.“

Šerif Bogard se však nedal nachytat.

„Jedna a jedna jsou dvě,“ zaburácel, „nechť ukáže váš

kamarád rovněž dvě.“

„Zákon je sto padesát,“ promluvil Lentin Lewis

skromně, „a ty mám.“

Ukázal je. Šerif Bogard ovšem nevěděl, že pan

Camarron věnoval dvojici ještě dalších dvě stě a že

prozatím utratili dohromady jen padesát.

„Hoši, s pravdou ven. Komu jste těch sto padesát vytáhli

z kapsy?“

„Stěžoval si snad u vás někdo?“ odsekl Bob Cass.

„Počkej,“ odstrčil ho Len Lewis, „jsem to já, který má

mluvit o tom, co tu bude podnikat.“

Šerif Bogard, čekaje na to, trnul hrůzou. Lentin Lewis se

tvářil zlověstně.

„Jde o veřejnou čítárnu,“ prohlásil, „v níž se bude v zimě

topit a kde bude zakázáno pokládat nohy na stůl.“

„Táhněte!“ řekl šerif Bogard věcně, když si tu drzost

rozvážil.

„Bez občasné listiny se ani nehneme,“ odpověděl Bob

Cass.

Volky nevolky jim šerif vystavil listiny. To již viděl, že

touto kontrolou občanů se mnoho nepořídí. Stejně musil

svolit k pobytu lidí, kteří na příklad ohlašovali zábavní

podniky, tančírny a podobně. Takových cizopasníků bylo

hodně v poměru k počtu hlásících se řemeslníků a

živnostníků. Jimu Bogardovi se nelíbil ani pan Camarron se

svou bankou, ale proti tomu už teprve nemohl nic namítat.

Mnoho lidí však přicházelo do Oklahomy v přímém

spojení s petrolejem. Byli to úředníci a dělníci společností.

79

Společnosti přeplácely místní zemědělské zaměstnance, a

farmáři hleděli příštím žním vstříc s obavami. Zdánlivý

zmatek rostl. Vědělo se již, kde bude stát nádraží i kudy

povede silnice. Místa pro budovy společností byla vybrána.

Baráky z vlnitého plechu na prérii rostly jako houby,

železné konstrukce věží se množily. Nýtovačky tloukly,

pára ze strojů fičela k nebi.

Patova věž roztočila zvolna vrtáky. Udržela si své

prvenství. Sousední věž Dutch Shell byla stržena. V hloubce

osmi set metrů ještě zůstala suchá, kdežto z Patovy prýštil

petrolej hned od počátku, a po třech stech metrech se zdálo,

že je dosaženo cíle.

V té době již rostly i základy věže na Duškovic farmě,

mezi dvěma poli, dopola činností dělníků zničenými.

Henry Dušek se zajel podívat k Patově gešru.

80

Vrták byl venku, rozložen v pětimetrové dílce, a silný

proud petroleje se tříštil o vrchol věže, chvějící se v

základech.

„Je to dobré,“ řekl Pat Mutchinson a byl bledý

vzrušením.

Starý Gregory se ženou a s dcerou stáli v uctivé

vzdálenosti a s pořádnou dávkou úcty pohlíželi na temně

rudý sloupec podzemní krve. Vzduch se plnil střibřitou

petrolejovou mlhou.

Spěch dělníků trhal nervy. Gešr mocně syčel.

„Nyní –“ křičel Pat, „položíme na gešr hada. Spirálovité

potrubí, stoupající do výšky. Klikatou cestou vzhůru jeho

tlak umrtvíme, jak budeme potřebovat. Poteče z potrubí

mírně jako potůček.“

Zdálo se, že každé lidské síly je třeba. Pat Mutchinson

popadl gumový oblek a spěšně jej navlékl. Na hlavu si

vsadil hasičskou helmici a počal se brodit nově vznikající

louží.

Řada tankových vozů se dala do pohybu, aby ručními

pumpami vyčerpávala louži.

„Ať mě medvěd spolkne,“ hulákal Samuel Gregory,

plácaje svou ženu po zádech, „není-li tohle slavný den.“

Rozhodně byl. Za necelé dvě hodiny po Samově

vyjádření došla zpráva, že Dutch Shell navrtala v hloubce

šesti set metrů pramen, jenž si co do síly nezadal s

pramenem Patovým.

8

DVA TISÍCE METRŮ

Úspěchy, nyní již nesporné, zvýšily tempo práce. Před

očima téměř rostla ohromná oblá nádrž z nýtovaných plechů

81

a věže na všech stranách vyskakovaly jako kouzlem.

Henry Dušek měl starosti jen o svůj vlastní podnik.

Zatímco se na jejich farmě pracovalo, docházely zprávy i z

jiných farem. Nebylo farmy, která by se nebyla pokoušela o

štěstí. Kraj se měnil rychleji v ocelový les. Nebyla to již

zelená prérie s velkými žlutými skvrnami obdělané půdy.

Starý Dušek se ukazoval jen málo. Matka Dušková se

snažila, aby nepřekážela. Farmu ovládli Henry s Michalem,

kteří měli stále kam pobíhat a co na sebe křičet.

Čtyřicetimetrová věž již stála. Byla jako rozhledna,

křížená konstrukce sešroubovaných a snýtovaných želez s

dvěma pavláčkami. Do výše se zužovala, čtyřmi širokými

nohami kotvila hluboko a pevně v zemi, aby se stačila

opírat tlaku vrtáků. Dva plynové motory vytáhly na

ocelových lanech vrtací tyče, silné jako člověk, až pod

hlavu věže. Dělníci šplhali jako kočky, volali a zápasili s

tou mrtvou masou kovu. Thompson Comforth se již

neukázal. Jeho úloha zde byla dohrána. Vyjednával na

jiných farmách. Tuto práci vedl mladý, energický inženýr,

jakýsi Conill, skromnější a příjemnější než pan Thompson

Comforth.

Když se konečně počaly vrtáky otáčet, dívali se na to

Henry s Michalem od rohu plechové boudy a oba vypadali

vzrušeně. Inženýr Conill, otíraje si pot s čela, přistoupil k

nim s úsměvem.

„To ještě není významné,“ pravil jim, „do večera

navrtáme sotva několik desítek metrů. Budete moci klidně

spát.“

Ale na to nebylo pomyšlení. Henry s Michalem setrvali i

v noci a pozorovali, jak dělníci ve světle lamp, podobných

bezpečnostním hornickým svítilnám, nastavují hořejší

konec ponořeného vrtáku dalšími díly. O půlnoci dosáhli

hloubky šedesáti metrů, ale inženýr říkal, že půda dole je

proti očekávání tvrdá.

Když se pak i inženýr uložil v plechové boudě k

nepohodlnému odpočinku, vrátili se Henry s Michalem na

farmu. V noci nebyl větší klid než ve dne. Krev země

proudila ustavičně.

82

Do rána bylo dosaženo jednoho sta metrů hloubky.

Inženýr Conill prohlásil, že se to obyčejně dařívá rychleji.

Tempo ostatní Oklahomy se zdálo rychlejší. Konečně se

to i prokázalo. Dobytkář Goby měl štěstí. Byl prvním z

majetníků starých pozemků, na nichž vyrazil gešr. Nebyl

silný, postačili jej ubrzdit blátem. Ale ihned vybrali místo v

sousedství, aby tam věž přenesli k novému vrtu. Na

Duškovič farmě měli v té době hloubku pěti set metrů. V

Oklahomě rostl první zděný dům. Stavěl jej pan Camarron.

Blátivá ulice byla vysypána jakousi škvárou. Dřevěné

baráky počínaly mizet, ale poněvadž se někteří majetníci

zdráhali je strhnout, vznikalo středisko města zvolna, ale

jistě jinde. Tam se o místo podnikavě zajímal Ital Safeni,

jehož jmění se za poslední týdny utěšeně zvětšilo. Město

vedlo svůj vlastní podružný boj.

Věci šly kupředu tak rychle, že když navrtali na

Duškovič farmě hloubku tisíc metrů, bylo již jisté, že

Oklahoma stojí před volbou svého starosty.

„Tisíc metrů je hodně,“ pravil inženýr Conill, „ale není

to ještě dost. Neztrácejte naději. Neukáže-li se petrolej zde,

ukáže se o kus dál.“

Ale Henry Dušek věděl, že to znamená ztrátu šesti tisíc

dolarů a potřebu nových šesti.

„Nebuďte bláhový,“ řekl mu inženýr přátelsky, „druhý

vrt vám musí společnost počítat nejvýš čtyři, a to si ještě

můžete vyjednat vrácení všech deseti, kdyby se úspěch

dostavil. Ostatně jsou to předčasné starosti.“ Henry Dušek

mluvil se svým otcem. „Měli jsme vždycky neveliké štěstí,

hochu,“ pravil starý, „čtyři bych ještě sehnal. Divil bych se,

kdyby mi v Tampiku neposkytli úvěr. Ale rozmysli si

dobře.“

„Nevím, zdali je to dobře,“ odvětil Henry vážně, „ale je

u mne rozmyšleno, tati.“

„Dobrá,“ pokývl Dušek starší.

Michalovi bylo líto více Henryho než věci samé. Henry

si ho ve svých starostech příliš nevšímal, a Michal jen lítostí

polykal a pozoroval ho, stoje stranou.

V hloubce patnácti set metrů zůstávala věž ještě suchá.

83

Poněvadž se na všech stranách začínalo přibližně

současně, vidělo se již, že Duškovic farma má opravdu malé

štěstí. Quenn a Bully navrtali již petrolej v hloubkách

mnohem menších. Quenn při prvním vrtu, Bully vrtal

dvěma věžemi současně, poněvadž na to obětoval dvanáct

tisíc.

V jedné z nich vytryskl petrolej nejmocnějším až dosud

pramenem, ale již příští den byl předstižen jedním z gešrů

Dutch Shell. Ten svou silou naklonil věž tak hluboko, jako

by ji zlomil.

V hloubce dvou tisíc metrů kázal inženýr Conill zastavit

stroje. Dostavil se pan Thompson s kloboukem na hlavě a s

doutníkem v ústech. Zdálo se, že je to tentýž doutník, který

hryzal při své první návštěvě.

„Je toho dost,“ řekl.

Henry Dušek stál pobledlý proti němu. Na suchém poli

všecko zmrtvělo. Dělníci se nehýbali, čekajíce na další

rozkazy. Věž stála tiše, vypínajíc se marně a neúčelně k

nebesům. Čtyřicet metrů nad zem a dva tisíce pod. Byla to

žíznivá věž. Praskala suchem jako Henryho rty. Na obzoru

se tyčil ocelový les živých, petrolejem skrápěných věží.

Dvacet pět pramenů bylo již s úspěchem navrtáno, další

čekaly na své objevitele.

„Vaše věž má žízeň,“ pravil Thompson Comforth, neboť

tak tomu říkali, „dva tisíce je krajní mez. Nechcete přece,

abychom se provrtali k protinožcům.“

„Proč je dva tisíce krajní mez?“

„Protože dál už se vrtáky obyčejně lámou,“ odvětil muž

s doutníkem, „technika není ještě tak daleko, abychom

mohli ze železa vyrobit zemskou osu. Zlomit dole vrták

znamená nechat tam dva kilometry železa a stejně je konec.

Chcete, aby pro vás inženýři vybrali vrt jinde?“

„Ano,“ řekl Henry s tvrdým klidem.

„Nuže, složte šest tisíc dolarů.“

„Složím čtyři.“

Thompson Comforth se na to usmál, pokud mu to

doutník v ústech dovoloval, a na znamení jistoty usedl a

hodil nohy na stůl.

84

„Uvažte to,“ pravil s podivným soucitem, jen naprosto

nedbal změněné barvy Henryho spánků, „přece nejste slepý.

Máme kolem již výsledky. Je možno tvrdit, že ložisko

začíná nebo vlastně končí asi dvanáct mil za Oklahomou.

Vy jste se svým pozemkem právě na hranici. Vrty se daří

obloukem od vás k severovýchodu. Patův gešr je již mimo

tento oblouk. Čert ví, proč právě tam ležel petrolej tak

mělko. Průměr nejlepších gešrů je tisíc metrů. Řeknu vám

rovnou, že na vaší farmě je nejmenší naděje ze všech. Proto

nemůžete složit čtyři, nýbrž opět šest.“

Thompson Comforth, hotov se svou řečí, zase vstal.

„Oznámíte mi rozhodnutí zítra?“ otázal se.

„Ne,“ řekl Henry. „Hned.“

Bál se porady s opatrným Patem. Nechtěl se vzdát. Ale

jeho horečka již nedovolovala pečlivěji uvažovat.

„Složím šest tisíc,“ pravil, „s tou podmínkou, že v

případě úspěchu vrátíte i prvních šest.“

Pan Comforth se zašklebil.

„To by snad šlo. Pokusím se. Nejsme lupiči, rozumí se.

Šest nám právě tak přikryje výdaje do nových dvou tisíc

metrů. Počkáte do zítřka?“

„Rád.“

„Good bye –“ řekl Thompson Comforth.

Když Henry osaměl, otřel si vlhké čelo hřbetem ruky.

Pak vyhledal otce. Starý Dušek pohlížel před sebe ještě

tvrdším pohledem než jindy, jako by chtěl skrýt svou

ustaranost.

„Seženu-li šest tisíc?“ pravil zamračeně, „o tom se musí

rozhodnout v Tampiku. Znamená to zadlužení farmy,

Jindro.“

„Nepatrné,“ odvětil Henry, stisknuv rty, „pozemek má

nyní mnohem větší cenu než dříve.“

„I bez petroleje?“ řekl starý trpce.

„I bez petroleje. Dá se zužitkovat jinak. O tom není

sporu, tati. Ale já věřím…“

„Co tě o tom přesvědčuje?“

To, že starý Dušek nedal synovi domluvit, bylo již

známkou jeho vzrušení. Henry to přehlédl.

85

„Co mě o tom přesvědčuje? Nic – nic z toho, co vidím

kolem sebe. Nechci vzdát boj, který jsem začal. Zahodit

zbraň by bylo zbabělé. Byl by to strach, na který ještě není

čas.“

Jindřich Dušek starší položil těžkou pěst na stůl.

„Zvítězit nebo padnout, Jindro?“

„Nic jiného, tati.“

„Dobrá. Tedy zvítězíš nebo padneš. Já –“ hlas starého se

chvěl jako hlas bouře, „já jsem již příliš starý a příliš zaujatý,

abych směl věřit svému názoru. Snad mi v Tampiku poskytnou

úvěr. Snad by mi půjčili sousedé, kdyby sami v té bláznivé

době nepotřebovali každý cent. Ale co potom, Jindro, ukáže-li

se ten výdaj marný? Co potom?“

Henry Dušek pokrčil mimoděk rameny. Věděl to, co

starý nevěděl, že totiž naděje na gešr této farmě den ze dne

mizí.

„Potom,“ řekl s přemáháním, „napracuji dvanáct tisíc

dolarů těmato rukama, kdyby z nich měly zbýt jen dva

pahýly.“

9

ŽÍZNIVÁ VĚŽ

Vyřízení půjčky další postup zdrželo, třebaže v Tampiku

nekladli zvláštních obtíží. Kusy železnice i silnice zatím

byly zbudovány, stavby v Oklahomě rostly. Henry Dušek

zůstával pozadu. Trochu malomyslněl, ale také svitla

jiskřička naděje. Přinesl ji Michal, jenž jezdil na svém

poníku celé dny po okolí. Promluvil o tom i s Patem

Mutchinsonem, a Pat mu ten úkaz potvrdil.

Šťastné vrty se totiž opět o něco přiblížily k Duškovic

farmě. Byly kolem patnácti set metrů hluboké, ale vydatné.

86

Nejlepší z nich nebyl ani pět kilometrů vzdálen. Dával z

počátku pouze plyn, ale o tlaku dvaceti kilogramů na

čtvereční centimetr, a to slibovalo nejlepší vyhlídky do

blízkého budoucna.

Prérie se dusila. Obilí vadlo pod klesajícími parami

gešrů, jichž bylo mnoho a jichž se tedy krotilo mnoho

najednou. Potoky tekoucího petroleje nebyly vzácností.

Země se měnila v hnědou, mastnou hlínu.

Samuel Gregory stavěl v Oklahomě třípatrový dům. „To

jen prozatím,“ říkal nedbale, „ať mě medvěd spolkne,

nebude-li co nejdříve stát na Floridě můj bílý palác.“

Na jeho pozemcích chrlilo dolary již šest vydatných

gešrů. Čtyři byly nadobro zkroceny a dávaly olej poslušně

pouhým otočením ručních koleček.

Pat Mutchinson ustavičně pracoval. Jeho nejobvyklejším

oblekem byl oblek gumový. Stále jednal se zástupci své

společnosti v městě. Povoloval další vrty na svých

pozemcích za podmínek pro sebe a Gregoryho stále

výhodnějších. Gregory ho plácal po zádech, řehtal se

radostně a nechal se polykat celým stádem medvědů.

Avšak Pat Mutchinson nepracoval jen v tomto směru.

Radil také ostatním farmářům, mezi něž bohužel Henry

Dušek ještě nepatřil. Pat Mutchinson pořádal schůze, na

nichž rozumně vykládal, jakou cenu mají společnosti a

jakou

majetníci

pozemků.

Pat

Mutchinson,

kdysi

světoběžník a nepracující tulák, našel svou práci. Začínali si

ho vážit. Jeho někdejší touha po blahobytu bez práce se

podivně zvrhla. Nebyl-li dosud milionářem, byl alespoň na

dobré cestě k tomu, a přece žil skromněji než dříve. A

nebudil dojem, že svůj způsob života někdy změní.

„Znamenitý chlapík,“ říkal o něm šerif Bogard. „Znamenitý

chlapík,“ říkal Pat Mutchinson o šerifu Bogardovi. „Je to

příští starosta Oklahomy.“

Jakmile toto mínění pronesl Pat Mutchinson jen jednou,

udrželo se trvale. Nutnost blížících se voleb dávala tedy

Jimu Bogardovi značnou naději.

„Nenajdete

schopnějšího

člověka,“

hlásal

Pat

Mutchinson, „je to muž, jenž zvládl počáteční nepořádek

87

silnou a spravedlivou rukou. Je to člověk, jenž složil ranou

pěstí chlapíky, kteří ho chtěli podplácet. Přestěhuje se ze

své dřevěné díry do úřadovny nové radnice.“

Šerif Bogard měl kníry dojatě zplihlé, když o tom

zaslechl.

„Dobře,“ řekl, „ale ať jsem v budoucnosti starostou nebo

zametačem ulic, řvát nepřestanu. To mi dopomohlo k

úspěchu, goddam.“

A zatím postavili na pozemcích Jindřicha Duška znovu

věž, na samém pokraji hranice, a vrtáky se opět zvolna

roztočily.

88

Inženýr Conill svědomitě zkoumal vysondovanou půdu.

I jeho samotného, jak se zdálo, rozčilovala zpráva, že na

bývalé farmě Eliáše Tonnera vyprýštil petrolej. Na dílci

jistého Larroye neměl vrt úspěchu, ale to bylo již příliš

daleko. Za Larroyovou farmou se lidé vůbec nepokoušeli.

Ponechávalo se to na pozdější dobu a na účet společností.

Larroy dal věž strhnout a nechtěl o petroleji už ani slyšet.

„Do patnácti set metrů můžeme být klidní,“ prohlásil

inženýr.

Když se k patnácti stům blížili, zvýšil pečlivost práce.

Ale věž stále ještě žíznila.

Potom narazil na vrstu zvápenatělých lastur nebo do

něčeho podobného.

„Tvrdne místo aby měkla,“ řekl Conill, „a je tam místo

petroleje asi voda.“

Henry zatínal bezmocně pěsti. Zdálo se mu, že musí

zemřít, nedočká-li se svého gešru.

Po noci špatného spánku vstal, podivně zhubenělý, a

ihned, vyhnuv se rodičům, běžel k věži.

Byla suchá, ale vrtáky se silou plynových motorů zvolna

otáčely. Nedosáhlo se tedy ještě hloubky dvou tisíc metrů.

Henry měl dojem, že farma pustne. Nebylo to jistě tak

špatné, ale soudil tak ze svých vlastních myšlenek, které

opravdu pustly. Henrymu bylo jako opilci, který pije proto,

aby na něco zapomněl a jemuž se přece jenom co chvíli

vybaví vědomí špatné chvíle, až vystřízliví. Pomyšlení na

otce ho trýznilo jako žhavé železo v mozku.

Ozubená kola v pomalém pohybu rachotila, motory

sykavě vydechovaly. Konstrukce věže občas zasípala. Dole

stál mistr. Vedl s pěti dělníky neúprosně vnikající vrták,

chvějící se pružností své nastavované délky a horký tak, že

sálal. Zvolna, velmi zvolna se to otáčelo. Půda u čtyř noh

věže se dmula.

„Dnes je rozhodující den, ano?“ řekl Henry.

„Ano,“ mávl rukou inženýr.

Michal seděl na zemi, objímal kolena rukama a pohlížel

patě věže jako očarován.

„Vlastně vrtáme již nějakou desítku přes dva, farmáři,“

89

dodal inženýr. „Chcete-li tomu rozumět, je to má dobrá

vůle. Společnost o tom nemusí vědět.“

„Dobrá,“ pokývl Henry a stáhl obočí.

Usedl rovněž na zem, zatím co se inženýr vzdálil, aby

dohlédl na práci zblízka.

Dívali se čtvrt hodiny. Pak něco ruplo. Jako když

velkým, neviditelným kladivem někdo uhodil věž do paty.

Zvuk se podobal výstřelu z pušky v uzavřené dřevěné

boudě. Ale věž si oddechla. Maličko se hnula, sedla pevněji

do svých ložisek, napětí jejích kovových prutů téměř

viditelně zmizelo. Kola zarachotila v rozbíhání.

„Stop!“ křikl inženýr.

Nebylo toho výkřiku ani třeba. Mistr skočil ke stroji.

Motor zafoukal.

A opět to všecko zmrtvělo.

Inženýr pokrčil rameny, otáčeje zrak po Henrym, jenž

zvolna povstával se země. Také z tváří dělníků nějak

mizelo napětí. Napřimovali se a otírali si obličeje

velkými šátky.

„Konec,“ řekl inženýr, „dva tisíce sedmdesát.“

Vrtáky byl zlomeny a věž žíznila.

10

LYSÝ ĎÁBEL

„Michale,“ řekl Henry, „vrať se na farmu. Tvař se jako

by nic. Přiveď mi mého koně.“

„Kam pojedeš, Henry?“

„K Patovi do města. Zůstaň doma. Kdyby se blížil

Thompson Comforth, vrať ho a řekni mu, že s ním

promluvím zítra. Nezmiňuj se o tom, že praskly vrtáky.

Neříkej otci, že je konec.“

90

„Opravdu je konec, Henry? Nemohu tomu uvěřit.“

„S tímhle krámem tady –“ Henry pohodil s opovržením

hlavou, „jinak ještě ani zdaleka ne. Pospěš si, Michale.“

Inženýr se přiblížil.

„Lituji…“ začal.

„Děkuji vám,“ přerušil ho Henry, „byl jste velmi laskav.

Pokud jde o mne, zůstane sedmdesát metrů přes dva

věčným tajemstvím. Na shledanou, pane!“

„Sbohem,“ řekl inženýr.

„Ne. Na shledanou!“

Henry Dušek se otočil na podpatku a kráčel pomalu

směrem k farmě. Michal utíkal v dálce jako vítr.

Žíznivá věž nemohla zmizet pro svou výšku Henrymu s

očí, jestliže se vzdálil. Ale obraz u její paty mu zakryla

vysoká pšenice, a věž se pak podobala všem ostatním,

jejichž les začínal o několik málo mil dále.

Zde tedy nebyl petrolej. Ale Henry se zdráhal tomu věřit.

Převzal od Michala koně, skočil do sedla a jel k

městu. Nebyla to již jízda volnou prérií jako kdysi. Henry

cítil tíživě ten rozdíl. Neuspořádaná, olejem rozblácená

půda, svítící konstrukce ohromného bubnu na obzoru,

ještě nehotová, pískot a volání lidí a syčení gešrů, řev

traktorů, dobývajících se z hlubokých kolejí – to všecko

se vysmívalo muži, jedoucímu na koni. Zde vládl

petrolej. Ani Samuel Gregory nejezdil již se svým párem

kobyl. Měl Fordku na vysokých kolech a učil se ji řídit.

Podél několika gešrů, již spoutaných, budovali dělníci

cesty. Kolem věží běžely telegrafní dráty, zavěšené na

nízkých

tyčích.

Mnoho

plechových

baráků

a

kancelářských budov již stálo. Oklahoma se činně

zúčastňovala světového trhu.

Město nemělo již onu jedinou ulici. Ulice zmizela

neznámo kam. Safeniho barák stál o samotě, ačkoli ještě

před nedávnem sousedil s obou stran s nízkými domky.

Nebylo tu již bývalé Oklahomy. Bylo tu mraveniště tesařů,

zedníků a obchodníků, pracujících v jednolitém hluku ran a

hlasů, skřípění a hučení. Malá lokomotiva pojížděla na

vysoko položených kolejích, zapáchající automobily

91

skákaly po nerovnostech půdy. Nad městem ležel veliký

oblak bílého dýmu jako chladná pára. A vzadu nad

ocelovým, den ze dne houstnoucím lesem se válel špinavě

hnědý mrak.

Henry se v městě vyznal jen těžko. Dříve se postačilo

pouze rozhlédnout. Nyní opravdu nevěděl jak Pata najít.

Koně nechal u Safeniho. Chtěl se zeptat šerifa Bogarda,

ale šerif nebyl přítomen. Řekli mu, že odešel k budoucímu

nádraží. Vyhledal tedy novostavbu Gregoryho domu. Tam

měl více štěstí. Pod lešením se potloukal Gregory se svou

dýmkou a kritizoval stavitele.

„Ať mě medvěd spolkne,“ rozpřáhl ruce, „není-li to

Henry. Jak se máš, hochu?“

Henry zůstal odpověď dlužen. Letmo si prohlédl

Gregoryho nový oblek, kostkovaný kabátec s pěkně

zdviženým límcem podle poslední módy, a upozornil ho na

několik vápenných skvrn na rukávě.

„Hledám Pata Mutchinsona,“ pravil.

„Najdeš ho v prozatímní kanceláři Standardu. Chtěl by

sis prohlédnout můj nový pětipokojový byt? Nejsou tam

ještě stropy, ale…“

„Spěchám, Gregory,“ odmítl Henry trochu netrpělivě,

„pozvete mě, až budete mít stropy.“

„Však neprší,“ zabručel starý. „Ať mě medvěd spolkne,

když ti zrovna dnes ráno něco nepřeletělo přes nos.“

„Všecko se mění,“ odvětil Henry, „proč právě já bych

měl být pořád stejný, Gregory?“

V kanceláři Standardu skutečně našel Pata. Ale

především spatřil Thompsona Comfortha, jenž v prázdné

ještě místnosti, prosáklé vlhkým pachem novoty, s někým

rychle hovořil.

„Mám už o vás zprávu,“ pravil Thompson Comforth.

„Viděl jste Pata Mutchinsona?“ odvětil Henry.

„Jděte pořád za dveřmi rovně. Ten buřič tam někde

je…“

Pat měl sice něco na práci, ale nechal toho, když spatřil

Henryho.

„U čerta,“ řekl, „je mi líto, Henry.“

92

„Víš už o tom?“ zeptal se překvapeně a nejistě Henry

Dušek.

„Zde se zprávy šíří rychle. Jdeš si postěžovat?“

Henry položil nohu na prázdný okenní rám.

„Stěžovat? Ne. Budu vrtat potřetí.“

„Eh – Henry.“

„Co?“

„Nedělej to.“

V Henrym rostl vztek. Oči mu zasvítily.

„Neradíš to, Pate?“

„Přímo tě zrazuji. Nezveličuj svou škodu. Dvanáct tisíc

je až dost. Standard ti nebude vrtat potřetí pod osm.“

Henry cítil úžasnou prázdnotu v hlavě.

„Osm budou žádat,“ opakoval Pat Mutchinson, „a

řeknou ti do očí, že je to bláznovství, a že jsi-li takový

blázen, oni na tom musí něco vydělat. Hovořilo se tady o

tom mnoho, když jste v druhém vrtu byli na patnácti stech.

Mávalo se rukama.“

„Myslíš –“ řekl Henry těžce, „abych se vzdal?“

„Co jiného ti zbývá, Henry?“ Pat Mutchinson pokrčil

soustrastně rameny, „mluvím s tebou jako přítel.

Poslouchej mě jako muž. Kdybych ti to neříkal přímo,

ubližoval bych ti. Obrať svůj zřetel k jiným věcem. Vaše

farma má i bez petroleje pěknou cenu. Toho pozemku by

bylo zapotřebí k lecčemu. Dutch Shell by po něm hrábla

všemi deseti.“

Henry zavrtěl zvolna hlavou. Uklidňoval se. Myslil, že

by bylo nejlépe usnout. Počítal s tím, že si vypůjčí od Pata.

Pat by byl již snadno sehnal šest tisíc. Ale jak mu mohl o ně

říci?

Pokynul hlavou.

„Nezdržuj se, Pate,“ pravil, „sbohem!“

„Henry…“

„Nu?“

„Na maličkost bych tě chtěl upozornit. Nenos už s sebou

do města pouzdro s revolverem. Šerif to zakázal.“

Henry Dušek pohlédl k svému boku a těžce se usmál.

Připadal si jako začátečník. V několika týdnech se převalila

93

přes Oklahomu celá velká doba. Věděl, že se tak stane, a šel s

tím. A přece zůstal vzadu. Cítil se slabý, zahanbený a hloupý.

„Přirozeně –“ odvětil, „hledám pořád ještě šerifovy

vyhlášky, psané na baráku červenou barvou. To už se

neděje, co?“

A odešel řadou nezasazených dveří.

Slunce, procházející bílými parami nad rodícím se

městem, mělo slabou, unavující zář. Stíny se zdály mdlé a

studené. Henrymu připadalo, že i za tu chvíli, kterou strávil

návštěvou u Pata, doba skočila dopředu.

Thomsona Comfortha už nespatřil. Ani si na něho

nevzpomněl. Šel rázně, ale nevěděl kam. Mozek mu stál ve

strnulé představě stínu otcovské hlavy, vrhané na

barvotiskový obrázek na vepřovicové zdi.

A náhle se zastavil před konstrukcí domu, v níž

převládalo nahé železo. Tam s někým hovořil obtloustlý,

lysý muž, živě a s posunky, které Henrymu někoho

připomínaly.

Byl to pan Camarron, muž, který pro blaho občanů

půjčoval peníze. Jakmile si to uvědomil, Henry Dušek zrudl

silně v obličeji pod tlakem ztřeštěné myšlenky. Zastavil se a

ohlédl se.

Za několik vteřin by byl šel bezpochyby dále. Ale jediná

vteřina panu Camarronovi postačila, aby si všiml podivného

pohledu mladého muže. A poněvadž firma Camarron,

Camarron a spol. nezanedbala nižádné příležitosti k

seznámení, dočkal se Henry Dušek zdvořilého pozdravu.

Pan Camarron byl lysý ďábel, ihned zanechal rozmluvy

se svým bratrem. A Henry, přitahován jako kouzelnou

mocí, šel k panu Camarronovi – vstříc nejvhodnějšímu

úsměvu, jaký se mohl za těchto okolností rozzářit.

„Představuji vám pana Camarrona mladšího,“ řekl pak

Camarron starší, „dlouholetého pracovníka naší banky.“

„Jmenuji se Henry Dušek,“ odvětil Henry jako v

podvědomí.

A ihned byl zařazen do patřičné přihrádky vědomostí

pana Camarrona staršího. Než se nadál, stál někde pod

železnou konstrukcí domu, pan Camarron mladší někam

94

zmizel a pan Camarron starší srdečně litoval, že nemůže

vzácného hosta uvítat, jak náleží.

„Vyhovíme každému přání,“ švitořil, „zejména jde-li o

syna váženého usedlíka. Je nám ctí posloužit. Je nám ctí

získávat takové zákazníky. Než vyslovíte přání, bude

splněno.“

Henry Dušek měl duši plnou úzkostí. Ale tento lysý muž

každým slovem usnadňoval těžké přiznání.

„Potřebuji –“ řekl Henry náhle, těžce a chraptivě, „osm

tisíc dolarů.“ A zasmál se, jako by to byl vtip.

Pan Camarron ani nezamrkal.

„Osm tisíc dolarů je maličkost. Vyplatím vám je ihned.

A postačí k tomu docela malá formalita. Jeden jediný váš

podpis na tento papír.“

Hbitě vyňal knížku s podlouhlými vytrhávacími listy,

pero a kapesní kalamář.

„Jistotou je mi váš poctivý obličej,“ pravil, mysle na

pozemky farmy, „postačí prozatím na tři měsíce?“

95

Henry Dušek polkl, ale nepodařilo se mu zavlažit hrdlo.

„Zcela postačí,“ řekl jako ve snách, „ale mohu je do

čtrnácti dnů úplně ztratit.“

„Vy ano, vy možná. Ale já nikoli. Vím, s kým jednám.

Vím, co ve vás vězí. Firma Camarron, Camarron a spol.

ochotně poslouží, všem pomůže. Nepřeháním, pane,

tvrdím-li, že jsme požehnáním kraje.“

Pak strčil Henrymu pod nos tu knížku a namočené

pero.

„Podpište to na koleně, prosím, nebo na mých zádech.

Židle ani stoly nám, bohužel, ještě nedošly.“

Henry Dušek pročetl ne dosti srozumitelné věty s

vepsanými slovy.

„Je to omyl,“ poznamenal nejistě. „Potřebuji pouze osm

tisíc dolarů. Vaše ochota je přílišná, pane Camarron.

Nabízíte devět.“

„Och, dostanete osm, sire, ihned, za několik minut.

Devátý tisíc je malý úrok, běžná vydání, režie, nepatrný

výdaj vzhledem k tak velké službě.“

Henry Dušek se probíral. Tento chlap byl jen úžasný

šejdíř a lichvář, jenž odhadl lesk Henryho očí na tisíc dolarů

přesně.

A už neříkal nic. Podával pero masitou rukou, která se

nechvěla. Věděl, že Henry podpíše a že se jen marně brání

sám sobě. Krátké pomyšlení na otce, pevná, ale žárem

praskající víra v úspěch, strach a rozčilení, odvaha již

falešná, kolotoč zmatených myšlenek. Zoufalé úsilí dohonit

něco, co unikalo, ale ještě bylo v dohledu. Tisíc dolarů byla

částka k smíchu, šlo-li o petrolej.

Henry Dušek odkašlal.

„Přeji si –“ pravil dutě, „aby se o tom otec nedověděl.“

„Tři měsíce mlčím jako indiánský hrob,“ odvětil pan

Camarron poctivě.

Henry chápal, co tím myslí. Viděl v tom pevné

přesvědčení tohoto darebáka, že starý Dušek nezničí svého

syna pro mizerných osm tisíc dolarů. Do tří měsíců však

bude všecko v pořádku. Henryho mysl se stala najednou tak

lehkou, že se mu ruce zachvěly.

96

Zdvihl koleno, položil na ně rozevřenou knížku a popadl

pero. Podepsal.

Za čtvrt hodiny pak odcházel s osmi tisíci dolary v

kapse.

11

METR ZA DESET DOLARŮ

Proudila jím opět vlna nadšení, když hovořil s

Thompsonem Comforthem.

„Místo třetího vrtu si vyberu sám,“ pravil, „mám jen

jednu podmínku. Ačkoli sepíšeme smlouvu jako předtím,

prohlásíte příležitostně před mou rodinou, že pracujete ve

vlastní režii.“

„Dobře,“ řekl muž s doutníkem, „takový malý podvod

nám nevadí, budou-li jinak peníze řádně vyplaceny.“

„Šest tisíc?“

„Ano. Vem vás čert, farmáři. Při poslední práci jsme

přelámali sta metrů vrtacího potrubí. Obvyklou cenu vám

povoluji proto, že nám ještě několik desítek chybělo do

celých dvou tisíc.“

Henry Dušek zatajil radostné chvění. Ušetřil právě dva

tisíce dolarů. V duchu inženýru Conillovi děkoval.

Místo k vrtu si vybral nedaleko farmy za skupinou

stromů. Tam byla malá vypnulina půdy. Matka Dušková na

ni za Henryho dětství v podvečer vystupovala. Henry věděl,

že se tam modlívala za blaho svých dětí, že vzpomínala na

starou vlast za mořem, jako by ji mohla s této sotva

dvoumetrové výše shlédnout přes polovinu světa.

To bylo několik čtverečních stop země, požehnané matkou.

Hlas krajiny zněl Henrymu vesele. Ale s otcem pak

mluvil nejistě, cítě tíhu své lži. A starý Dušek věděl, že není

97

něco v pořádku. Neptal se však na nic. Upokojil se zdánlivě

vysvětlením, že vrtací potrubí nenadále na tvrdé půdě

prasklo, a že se společnost uvolila nahradit to jinde.

A opět zakotvili věž, inženýr Conill dal rozkaz k

spuštění nebozezu.

„Přeji vám největší štěstí,“ pravil, „ale nevěřím ve

výsledek. Nevrtám ani čárku přes dva tisíce.“

„Dobře,“ odvětil Henry.

„Jste vzácně tvrdohlavý,“ otočil se inženýr.

Jediný, kdo Henrymu věřil, byl Michal. Starý Dušek se

raději synům vyhnul. Jen jim vzkázal po matce, že brzy

nastane doba žní, a jestliže ti ostatní blázni nedbají žní, u

něho se to nestane.

Tmavá věž se tyčila farmě téměř před okny. Sto, dvě stě

metrů hluboko se vrták nořil, pak tři sta, a hrabal se dále.

Inženýra práce netěšila. Jeho dělníci pronášeli časté

úsměšky.

Při pěti stech metrech byl Henry ještě klidný, při tisíci

mu bylo hůř. Patnáct set mu způsobilo chvění údů. Věž

zůstávala žíznivá i při sedmnácti stech.

A tak se stal Henry Dušek po Oklahomě známý. Kdo

měl právě trochu času, přijížděl se podívat. Uzavíraly se

sázky na jeho gešr, ale vyznívaly většinou v jeho

neprospěch.

Při osmnácti stech zastavil inženýr stroje pro nějakou

menší poruchu. Sportovní napětí Oklahomy vzrostlo. Přijel

se podívat i Samuel Gregory ve svém novém kabátě. Použil

k tomu Fordky, kterou málem rozbil na padrť o zeď farmy.

„Je to věc štěstí, Henry,“ řekl, „vsadím se s tebou, oč

chceš, že nevyhraješ.“

„A vy jste se již v Patově případě osvědčil jako prorok

tak špatný, že mě vaše pochybnost posiluje,“ odvětil Henry

s tupým, rozčileným smíchem.

Nebyl sobě podoben. Hryzal ho hřích dluhu. Věděl, že se

dopustil něčeho, co nelze prominout, ani omluvit, leda

šílenstvím. Vsadil všecko na jednu kartu. Podlehl hazardní

hře, jak jí nikdy nemá pravý muž podlehnout. Skrýval

úzkostlivě zbylé dva tisíce, měnil každého rána jejich úkryt

98

jako zloděj, a opět se k nim vracel, aby je ukryl v záňadří.

Michal se ho začínal bát. Henry naslouchal zvuku věže,

hledě na ni očima, jejichž nervy jako by se navíjely na

stametrové potrubí.

V devatenácti stech metrech ještě věž žíznila.

„Kupředu, hoši!“ pobízel inženýr, „brzy si odpočinete.“

A potrubí skřípělo, věž se natahovala a zvedala. Henry

se na ni díval a proklínal ji.

Konečně jednoho dne, před stovkou diváků, inženýr

práci skončil.

„Dva tisíce metrů,“ oznámil.

Henry se díval podmračeně, palce za opaskem.

„Pokračujte!“ řekl suše.

„Zbláznil jste se?“

„Pokračujte,“ opakoval Henry, „platím sto dolarů za

každých dalších deset metrů.“

„O tom si promluvte s Thompsonem.“

„Dobrá. Zavolejte mi Thompsona! Navrtá-li ještě dvě stě

metrů, zaplatím dva tisíce dolarů.“

„Není tak hluboké studny na světě,“ odsekl inženýr.

A zatím stroje stály. Henry se vrátil do domu a čekal na

Thompsona Comfortha.

Seděl u stolu a podpíral bradu dlaněmi. Zatínal zuby a

syčel jako blázen.

„Jindro –“ zazněl nad ním klidný, kamenný hlas starého,

„odkud máš dva tisíce dolarů?“

Tu se vzchopil. Z jeho očí zaplála nenávist.

Nerozeznával již, kdo si jeho nenávisti zaslouží a kdo ne.

„Odkud je mám!“ vykřikl, „myslím, že je to moje věc.

Mám je. A navrtám ještě dvě stě metrů. A pak mi pomoz

Bůh!“

„Jsi šílený, Jindro?“

„Jsem,“ odsekl, „lidé se už zbláznili pro menší věci.

Nemluv na mne. Nechci tě slyšet. Mám vlastní starosti.“

„Takhle se mnou mluvíš?“

Starý Dušek jako by vyrostl až ke stropu. Jeho hlas

hřměl.

„Zapomínáš –“ zdvihl paži, „zapomínáš…“

99

„Ne –“ Henry uhodil pěstí do stolu, „nezapomínám na

nic. Jsem uprostřed bitvy. Zvítězím nebo padnu. Nemohu se

ohlížet, ani na tebe, slyšíš? Uhoď mě! Utrpěl jsem už víc

ran. Něco z nich zasahuje také tebe – a to je – to je to

nejhorší. Mám malý štít! Mám krátký meč! Proboha, tati,

nech mě!“

Thompson Comforth vstoupil s doutníkem v ústech a s

kloboukem na hlavě.

„Beru vás až dosud vážně,“ pravil, „stroje už běží. Máte

dva tisíce dolarů?“

Henry je začal divoce vyhazovat ze záňadří.

„Stroje běží? A já tu křičím a neslyším je.“

Vyběhl ven. Thompson Comforth pokrčil rameny a

přistoupil ke stolu, aby se dotkl bankovek. Ale vztáhla se

velká tvrdá ruka a těžce se na ně položila.

„Nesahejte na to,“ pravil starý Dušek zvolna a temně,

„nejsou to jeho peníze.“

100

Jistota pana Thompsona nezmizela. Opět pokrčil

rameny:

„Vy víte, že nejsou jeho, ale já vím, čí jsou.“

Farmář mlčel. Sto diváků venku sledovalo pomalý pohyb

vrtacího potrubí. Jen stroje odsypávaly a potrubí skřípělo.

Starému Duškovi se ten zvuk zarýval do mozku jako nůž.

„Co víte o těch penězích, Thompsone?“

„Váš syn si je vypůjčil na lichvářský úrok od taškáře,

který se jmenuje Camarron.“

„Vypůjčil si dva… dva tisíce dolarů?“

„Co vás napadá, farmáři,“ řekl Thompson Comforth

suše, „vypůjčil si devět tisíc na tři měsíce. Úrok je v tom.

Sedm je již pohřbeno. Zbývají pouze tyto dva, které se

právě stovka po stovce propadají do země.“

Jindřich Dušek starší se nezachvěl. Ale jeho obličej

zešedivěl jako zvětralý kámen a hlas ochraptěl.

„Jste prokletý lhář, Thompsone.“

Pan Thompson Comforth se hned tak neurazil. Konečně,

toto mohl odpustit.

„Farmáři,“ pravil ledově, a doutník v jeho ústech

poskakoval jako podrážděný had, „to, co vám říkám, je

doslova pravda. Váš syn nemá možnost dluh splatit, a

nezatížíte-li jeho dluhem svou farmu, sedí do tří měsíců ve

vězení.“

Farmář ho odstrčil silnou paží. Upřel zrak ke dveřím.

Strnule se hnul. Kráčel jako stroj, jako slepý, a v jeho kroku

bylo tolik podivné majestátnosti, že Thompson Comforth

zapomněl na dva tisíce dolarů.

A pak spěšně prošla světnicí matka Dušková. Thompson

Comforth zaslechl její zaúpění.

„Deset?“ volal Henry, bledý jako smrt a lesknoucí se v

obličeji potem, „nic? Dál! Sto dolarů!“

Michal stál nedaleko. Hryzl si kotníky sevřené pěsti a

jeho oči byly plny hrozného strachu.

Nevrtalo se nikde v Oklahomě tak hluboko.

„A starý Dušek kráčel jako stroj, podoben slepému obru.

Nedaleko Henryho se zastavil. Neučinil nic. Jen stál. Dvacet

kroků za nimi sepjala matka Dušková ruce.

101

„Jindro,“ řekl starý, a koutky úst měl svěšeny, „teď

očekávej zázrak.“

Henry potrhl hlavou.

„Ano,“ řekl, „čekám na zázrak.“

Chvíle se vlekly.

Z lidských hlasů bylo slyšet jen hlas inženýra Conilla.

Potrubí se příčilo, ohýbalo. Povytáhli je a nahradili a

nastavili.

S nastávajícím soumrakem měli třicet metrů nad dva

tisíce. A Henry stál na tomtéž místě a starý se nehýbal.

Přišla noc. Čtyřicet metrů, padesát… Světla se míhala. A

věž stále ještě žíznila.

Ve dvě hodiny ráno ztratil Henry Dušek poslední dolar.

Nebozez vězel nasucho v hloubce dvou tisíc dvou set metrů.

102

ČÁST DRUHÁ

JEDENÁCT DNŮ

LÉTA PÁNĚ 1930

vyvrcholilo velké dobrodružství Oklahomy.

Uplynulo více než dvacet let horečné práce, bojů a

snažení. Sto tisíc obyvatel města Oklahomy shlíželo na více

než pět set věží, ježících se na olejářském poli, jehož okraj

byl vzdáien od okraje města šestnáct tisíc kroků – asi tři

hodiny chůze. Olejové pole mělo dalších sto tisíc obyvatel –

dělníků, úředníků a jejich rodin, ubytovaných ve zvláštních

stavbách nebo v domcích z vlnitého plechu.

Při pohledu z letícího aeroplánu tvořily ostny

čtyřicetimetrových věží hustou skvrnu tvaru tlustého,

krátkého půlměsíce nebo spíše velkého, vodou napitého

bodu vydutého k městu. Blíže jednoho z konců byl půlměsíc

trochu vykousnut. A v této mezeře ležela Duškovic farma a

za ní dále vzadu a po stranách jiné farmy. Tam se udržela

zemědělská oblast, která jinak v nejbližším sousedství věží

zmizela docela. Až o něco dále opět žloutla pole, ale mezi

nimi jako majáky opět trčely osamělé věže na černých

náplastích olejnaté půdy. Pole ustupovala a živořila.

Farmaření v sousedství oleje nemělo budoucnost.

Nebylo možno rozšiřovat majetek, zakupovat pozemky.

Všecko hlídaly věže. A plodiny trpěly olejnatými parami.

Těch několik zbylých farmářů, mezi něž náležel i starý

Dušek, mohlo oprávněně tvrdit, že petrolej není pro ně

požehnáním, nýbrž něčím právě opačným.

Události, které jsme vylíčili, jsou pouhou předehrou.

103

Teprve v roce 1930 vzniklo ono strašlivé drama jedenácti

dnů, v nichž se chvělo bázní od hlavy k patě dvakrát sto

tisíc lidí. A co zvláštního: nechvěli se strachem před mocí

přírody. Báli se jeden druhého, každý z oněch dvou set tisíc

všech ostatních, a všichni ostatní jednoho, neznámého jako

karta, jež má být teprve vytažena, jako počet ok, jež mají

být kostkami teprve vržena.

Dobrodružství mělo své hrdiny, zbabělce i zrádce. Těžko

vám o něm ještě dnes bude někdo vyprávět v Oklahomě s

naprostým klidem.

1

MUŽ, KTERÝ KULHAL

Crey Cook se dal vytáhnout zdviží do příslušného patra a s

veselým obličejem oznámil sluhovi, že jej očekává pan Miller.

Tomu se hned tak nevěřilo, neboť pan Jerome Miller

popřál sluchu málokomu, a zejména nedůvěřoval mladíkům,

jejichž věk byl kolem dvaceti let.

Ukázalo se však, že Crey Cook je opravdu očekáván.

Sluha se odvážil otázat se úřednice v předsíni, úřednice se

osmělila vejít k panu tajemníkovi a pan tajemník k panu

Millerovi. Opačnou cestou se pak dostalo Creyi Cookovi

svolení, že může vstoupit, ale až za chviličku, neboť pan

Miller má důležitou práci.

Ta chvilička trvala hodinu. Potom teprve uvedli Creye

Cooka do nádherně zařízené pracovny, jejíž čalouněné

dveře byly opatřeny nápisem PRIVAT.

Pan Jerome Miller ukázal Cookovi, aby se posadil, Crey

Cook tak učinil, a hned se propadl do měkkých polštářů.

Pan Miller nevstal od stolu, když ho vítal. Měl chromou

nohu v kotníku a pohyby mu činily obtíže.

104

„Hlavní redaktor mi předal ukázku vaší práce,“ řekl s

vlídností, které se sám divil, „nápad není špatný, zpracování

dost dobré.“

V Creyi Cookovi se zatřáslo srdce radostí.

„Děkuji, pane,“ vydechl.

Pan Miller vzhledem k tomu, že se málo pohyboval,

ztloustl ve svých padesáti letech přes míru. Nedostatek

pohybu se však netýkal jeho myšlenek. Řekl-li, že je něco

dobré, bylo to pro jeho noviny přinejmenším znamenité. Ale

Crey Cook nebyl ještě dosti zkušený, aby věděl, že lidé,

zejména ti nejmocnější, jsou málo upřímní.

„Ve svém rukopisu,“ pokračoval pan Miller s úsměvem

poněkud káravým, „se dotýkáte přímo mne. Nechci vám

sahat do svědomí, že jste si mě tím hleděl naklonit. Jen

seďte –“ pan Miller viděl maličké hnutí Creyových úst,

„chci vás jenom upozornit, že na noviny, které vydávám,

pohlížím naprosto věcně. Je pravda, že ta příhoda je

zajímavá. Ale myslím, že v nedávných dějinách Oklahomy

jsou některé ještě zajímavější.“

„Pane Millere –“ šeptl Crey Cook, „je jich plno – mnoho

– těch příhod. Já vím, kde je hledat. Mám už mnoho

poznámek.“

„Dobře, mladý muži. Věříte tedy, že by vaše stati vydaly

slušnou, knihu?“

„Och, jistě.“

„A zajímavou?“

„Velmi zajímavou.“

„Nu –“ řekl pan Miller s úsměvem, „otiskl bych je v

nedělních přílohách listu a potom bych je vydal jako knihu.

Nápad se mi líbí.“

Nápad se panu Millerovi líbil. Pan Miller pootočil hlavu

k oknu a díval se do vzduchu nad asfaltovou ulicí. Bubnoval

lehce tlustými prsty na lesklou desku stolu.

Crey Cook se domníval, že je pan Miller dojat

vzpomínkou, kterou mu svou povídkou oživil. Bylo v ní

totiž s citem vylíčeno, jak pan Miller kdysi cestoval do

Oklahomy, stěhuje své dva tiskárenské stroje, a jak mu

jeden z nich rozdrtil nohu v kotníku. Ale pana Millera noha

105

již dávno nebolela, leda za špatného počasí, a na kulhání si

zvykl. Přemýšlel ve skutečnosti o tom, není-li mezi jeho

zaměstnanci jiný člověk, zkušenější ve spisování i v životě

než tento mladík, jemuž by bylo snad možno jednoduše jeho

nápad vzít. Tím by se možná i něco ušetřilo. Otočil hlavu

zpět.

„Není to sice všecko pravda přesně tak, jak to líčíte,“ řekl

shovívavě, „ale poněvadž jde o mne, naprosto to nevadí.“

„Trochu šťávy, pane Miller…“

„Ano, vím. Ale v příštích povídkách nepůjde o mne.

Lidé jsou choulostiví a historie Oklahomy není stará. Co je

to dvacet let? Jinak velmi záslužné, mladý muži. Je velmi

záslužné, pravím, to sebrat a napsat dříve než tyto drobné

průkopnické příhody upadnou v zapomenutí. V tom vás

chválím a chci vás podporovat.“

Zase pan Miller mluvil jinak než myslil. Myslil to, že

jeho čtenáři budou povídky přímo hltat a že náklad listu

utěšeně vzroste. Ale Crey Cooka nechal klidně rudnout nad

svou vzácnou ochotou.

„Dvě nebo tři další povídky byste ovšem musil co

nejdříve dodat, pane Cooku. Posoudili bychom z nich,

jste-li schopen pokračovat tak dobře, jak jste začal.“

„Mám je připraveny, pane Millere.“

„Tak? Výborně. Potom bychom vám věřili, rozumí se.“

Pan Miller nevěřil nikomu, zejména ne mladé, horké

krvi. Crey Cook mohl dodat tři povídky a pak už žádné

nebo špatné. To panu Millerovi nevadilo. Měl dost

pracovníků, kteří byli schopni v tom pokračovat. Nápad byl

zde – hlavní věc.

„Je tu kariéra našeho starosty, pane Millere – pana

Bogarda – dobrodružství samo o sobě. Je možno pana

Bogarda i vykreslit s dvěma revolvery po bocích a když

nosil ještě kníry. A vedle umístit fotografii pana Bogarda ve

fraku na městském banketu.“

„Ano. To není zlé.“

„Je tu příběh pana Safeniho, majetníka hotelů, který

vlastně zbohatl za jedinou noc…“

„Jistě.“

106

„Příběh

pana

Mutchinsona,

presidenta

zdejší

společnosti…“

„Ó, to byl závratný vzestup. Vzestup chytráka.“

„Ano, pane Millere, chytráka, který má rozum v hlavě a

který toho za dvacet let napracoval opravdu více než sto

jiných lidí za touž dobu.“

„To je pravda, to musíme uznat,“ pokývl pan Miller

laskavě.

„Příběh jeho společníka Gregoryho…“

„Toho nechte stranou. Je trochu prostý. Musil byste ho

vzhledem k jeho nynějšímu životu učinit směšným.“

Crey Cook na okamžik zchladl. Hned se vzpamatoval.

„Mluvíte správně, pane Millere. Na Samuelu Gregorym

nic není. Samuel Gregory je jen bláto, které bohatne.“

Pan Miller bubnoval prsty na stůl. Samuel Gregory by

byl jistě ochoten zaplatit pěknou částku, kdyby se o něm

psalo jako o petrolejářském průkopníku v novinách.

„Nu, pane Creyi, napište nám přece jenom o něm článek.

Pravda je, že jeho dolar byl první dolar vůbec, jenž se začal

v petroleji točit, a to je také jakási zásluha.“

„Dobře, pane Millere. Jsou tu ovšem zajímavější typy

pro naše „Povídky o průkopnících“. Pan Camarron

například…“

„Eh…“

„Já vím. Není průkopníkem. Začínal s nafouklou

reklamou…“

„Která nezlobí jeho, nýbrž pány Casse a Lewise, což?“

Pan Miller se srdečně rozesmál. Při srdečném smíchu

nepříjemně sípal, trpěl trochu záduchou, ale Crey Cook byl

rád, že se směje.

Skutečně, bohatí majetníci zábavných podniků a heren s

firmou „Cass & Lewis“ se ničím nedohřáli tak jako

narážkou na to, jak si kdysi půjčili od pana Camarrona po

stovce dolarů.

„O Cassi a Lewisovi nepište,“ pravil pan Miller. „Je

proti nim ve městě mnoho oprávněných námitek. Oni

nejsou průkopníci, nýbrž něco jiného, ošklivého. Pan

Bogard jen čeká na příležitost, aby jim zavřel jejich herny.“

107

„Na to jsou příliš mazaní,“ dovolil si podotknout Crey

Cook, „chápu, že by stať o nich přinesla časopisu výtky.

Přesto v zajímavé reportáži o panu Camarrovi se o nich

můžeme zmínit.“

„Můžete. Snad. Ale opatrně a věcně. Ostatně to po vás

budeme číst.“

Crey Cook zvážněl.

„Pánové Cass a Lewis –“ řekl nižším hlasem, „si

zaslouží zmínky také v jiné povídce, pane Millere.“

„V jaké povídce?“

„V povídce o Henrym Duškovi, synu farmáře…“

„K čertu, mladý muži, jak by to šlo dohromady?“

„Já myslím, pane Millere…“

„Inu – pokud byste se omezil na líčení někdejších jeho

marných snah…“

„To právě bych se neomezil, pane Millere, s vaším

dovolením.“

„Och, och. I tisk musí částečně šetřit lidských citů, pane

Creyi.“

„Zcela správně, pane Millere. Já také…“

„Nu – jak jich budete šetřit, jestliže zamýšlíte pranýřovat

onoho Henryho Duška jako syna, jenž byl vyhnán vlastním

otcem z domova, jenž se až dodnes neobjevil a na něhož je

vypsán zatykač?“

„To všecko mohu uvést, pane Millere. Je to všeobecně

známé.“

„Je to všeobecně známé, vy nešťastníku, ale těžko s tím

hýbat. Jeho rodina dosud farmaří nedaleko Oklahomy.“

„Já vím, pane Millere. Navštívil jsem je nedávno.“

„A tak smělý jste, že byste je chtěl pomlouvat.“

„Jestliže je ovšem slovo pomluva správné slovo, pane

Millere,“ hnul se Crey Cook v hlubokém křesle, „navštívil

jsem i jiné lidi a mluvil jsem s nimi o tom případu.“

„Počítáte v to pokus vraždy, které se Henry Dušek

dopustil na panu Camarronovi?“

„Počítám, pane Millere.“

Pan Miller se usmál.

„Máte odvahu nezkušeného,“ zabubnoval nervózně prsty

108

na stůl a rázně vyštěkl: „to bychom nemohli uveřejnit.“

„Byly o tom zprávy i ve vašich novinách, pane Millere.“

„Ano, byly. To je něco jiného než vaše povídka, mladý

muži.“

„Rozumím, pane Millere,“ pravil Crey Cook ohnivě.

„Moje povídka je něco jiného, než byly tehdejší zprávy v

novinách.“

„Jak to?“

Crey Cook se provinile usmál.

„Nezlobte se, pane Millere. Ve vašich novinách z

tehdejších dob – měl jste nohu v obvazu, myslím – ve vašich

novinách stojí, že Henry Dušek, vyhnán bez dolaru v kapse z

domova, navštívil v noci pana Camarrona, uhodil ho ocelovou

tyčí do hlavy a uloupil mu velkou částku peněz.“

„To tam stojí,“ řekl pan Miller neochotně, „ale byla to

úřední zpráva.“

Crey Cook se octl v nebezpečí, že bude vyhozen. Nedbal

toho.

„To tam stojí,“ souhlasil, maje jistě něco za lubem, „a

pan Camarron nosí od té doby na hlavě kulatou čepičku,

aby zakryl hroznou jizvu po ráně ocelovou tyčí. A pan

Camarron prohlásil veřejně, že ho přepadl Henry Dušek.“

„A my víme, že Henry Dušek potom s Camarronovými

penězi utekl a dodnes nebyl dopaden. Ta povídka se mi

nelíbí, pane Cooku.“

„Bude se vám líbit,“ prohlásil Crey Cook směle,

„protože tak, jak ji znáte vy, nemá konec. Moje povídka

bude mít konec.“

„Pomalu, hochu. Chcete si něco přimyslit?“

„Nikoli přimyslit, nýbrž domyslit podle pravdy, pane

Millere.

Pan Miller se již natahoval po zvonkovém tlačítku,

čehož si Crey Cook nepovšiml. Ale ještě k zazvonění

nedošlo.

„Mladý muži, zdá se, že svou fantazii přeháníte.“

„Nikterak, pane Millere. Henry Dušek je nevinen, a moje

povídka o tom přinese důkazy.“

Pan Miller se zadíval trochu překvapeně, ale jako muž,

109

uvyklý na divoké zprávy, tomu dlouho nepodléhal. Zavrtěl

hlavou.

„Kde byste ty důkazy sebral?“

„Poučíte se o tom z mé povídky, pane Millere.“

„Jsem zvědav,“ odvětil pan Miller neochotně, a tentokrát

již opravdu zazvonil. „Víte co? Napište tuto povídku

nejdříve ze všech. A doručte ji ihned osobně přímo mně.

Uvidíme. Máte-li pravdu, zasloužíte si za ni dvojnásobný

honorář.“

„Děkuji, pane Millere.“

„Nu –“ pravil pan Miller, pozoruje jeho vzrušení s

klidem, „dobrou práci odměňuji po zásluze. Pročpak

neběžíte se svými důkazy na policii?“

Crey Cook se poškrábal rozpačitě na nose.

„Pane Millere –“ řekl zvolna, „jste ke mně upřímný, a

proto i já…“

„Co vy?“ otázal se pan Miller, jenž se nad jeho klamným

nařčením z upřímnosti ani v nejmenším nezarazil.

110

„Já – chci být rovněž upřímný. Je mi dvacet let a toužím

se stát novinářem. Nemyslíte, že podobný článek z mého

péra by mi k tomu dopomohl?“

Pan Miller se na něj podíval, a Crey Cook střídavě bledl

a červenal. Vstoupil právě Millerův tajemník, po němž se

Crey rozčileně krátce ohlédl, ale pan Miller si ho nevšímal.

Přemýšlel, má-li říci rozhodující slovo.

„Dobrá,“ řekl posléze, „uvidíme. Kdoví, nemáte-li

skutečně pro novináře nadání.“

Pak pokynul svému tajemníkovi.

„Doprovoďte pana Cooka,“ ukázal, „pan Cook mě opět

laskavě navštíví…“

„Zítra, pane Millere, dovolíte-li.“

„Tedy zítra. Kdykoli. Ihned mi to ohlásíte.“

Podal Crey Cookovi ruku a Crey Cook spokojeně, s

pocitem vítězství odešel.

Pan Jerome Miller zavolal pak telefonem hlavního

redaktora.

„Váš Crey Cook je úlovek,“ pravil do přístroje, „zdá se,

že máme možnost otiskovat největší senzaci posledních

dvaceti let. Podaří-li se to, přijmeme toho mladíka jako

redaktora. Za malý plat, ovšem. Dejte pro všecko příkaz,

aby připravili dost papíru, asi na půl miliónu výtisků.

2

ZTŘEŠTĚNÁ POVÍDKA CREYE COOKA

O čtyřiadvacet hodin později seděl Crey Cook opět u

pana Millera a pan Miller byl klidný jako jindy. Dokonce se

nedůvěřivě usmíval.

„Mám u sebe ten článek, pane Millere,“ řekl Crey a

podával několik listů po délce přeloženého papíru.

111

„Och.“ vzdychl pan Miller, „čtení mě namáhá. Mám již

špatné oči. Je to psáno rukou, což?“

„Pane Millere, já dosud – psací stroj…“

„Dobře, dobře. Ale snad byste mi mohl povídku přečíst

sám? Ne celou, rozumí se. Postačí jen ta část, která…“ Pan

Miller vzal telefon.

„Prosím, ať nás nikdo nevyrušuje,“ požádal.

Crey Cook rozčilen natřásal listy v ruce.

„Ano, pane Millere, s největší radostí, nebude-li vám

vadit můj špatný přednes…“

„Nikterak,“ ujistil ho pan Miller. „Není to, doufám,

dlouhé?“

„Na několik minut, pane Millere.“

„Dobrá. Čtěte, prosím.“

Crey Cook neobratně převracel listy. Příliš pospíchal.

„Zde bych začal,“ zdvihl oči. A protože pan Miller jen

mlčky pokývl, Crey Cook odkašlal a hlasem trochu jistějším

dodal: „Jedná se dvanáct hodin poté, co na Duškovic farmě

zastavili nadobro práci, pane Millere.“

A začal číst svou povídku:

… pan Camarron vběhl do úřadovny šerifa Bogarda na

výsost rozčilen.

„Dovolávám se spravedlnosti!“ křičel, „dovolávám se

zákona!“

„Na to máte právo,“ odvětil Jim Bogard.

Pan Camarron dopadl na židli.

„Ukradli mi devět tisíc dolarů!“ zaúpěl.

Šerif Bogard táhle hvízdl.

„Farmář Dušek se zřekl svého syna! Vykázal ho z farmy.

Poslal ho do světa! Kdo by se nadál takové tvrdosti k vlastní

krvi? Kdo by věřil, že ten přistěhovalec má tak tvrdou

palici?“

„Bůh vás ochraňuj,“ pravil šerif. „Co ode mne

požadujete?“

„Abyste zatkli Henryho Duška! Zavřeli ho do vězení.

Obžaluji ho!“

„To bude naší povinností až za tři měsíce.“

„Za tři měsíce bude přes hory a doly!“

112

„Choďte tedy po celé tři měsíce pět kroků za ním.“

„A není to spíše vaše starost?“

„Nezdá se mi. Jako finančník byste to měl vědět. Je snad

na jeho směnce podepsán tatík?“

„Není.“

Pan Camarron nepořídil u šerifa nic. Rozjel se tedy k

farmáři Duškovi. A stalo se, co by se bylo za dřívějších

časů nemohlo stát. V ocelovém lese věží se pan Camarron

minul s Henrym Duškem, jenž právě putoval pěšky do

města.

Henry zašel rovnou k novostavbě bankovního domu.

Dům měl již pevná železná vrata, ale byla uzamčena.

Společníci firmy dleli někde venku za obchodem.

A tak Henry Dušek zapadl pozdě odpoledne do Safeniho

krčmy, otupělý a netečný k pohledům známých lidí, jež

cestou potkával.

Pan Camarron starší zatím shledal, že ani na farmě nic

nepořídí.

„Váš syn, farmáři…“ začal.

„Se mnou nemáte co jednat,“ přerušil ho farmář Dušek,

„nejednal jste se mnou, když byl k tomu opravdu čas. Kdyby

mi peníze z kapes proudem padaly, nezaplatím vám ani

cent!“

Pan Camarron se pokusil ještě vyhledat paní Duškovou.

Odmítla s ním vůbec mluvit a plna úzkosti se ohlížela po

svém muži.

Pak, poněvadž se pan Camarron ještě otáčel na dvoře,

jako by hledal, čeho se zachytit, k němu přistoupil Michal.

„Odejděte,“ křikl na něho, „nebo po vás vystřelím z

dvojky.“

Pan Camarron tedy odešel.

Henry Dušek seděl v Safeniho krčmě. Safeni sám

nebyl přítomen. Měl co dělat na svém novém stavebním

místě. Hosty, jichž nebylo málo, obsluhovala Safeniho

žena.

113

„Něco pít?“ oslovila Henryho.

„Ne,“ řekl Henry, aniž zdvihl hlavu.

Mezi hlučícími hosty byli i Bob Cass a Lentin Lewis.

Opírali se o barový pult a po očku pozorovali mladého

muže.

„To je mladý Dušek,“ řekla jim Safeniho žena, čistíc

sklenici za pultem, „ten, co navrtal na sucho šest tisíc dvě

stě metrů.“

„Známe ho,“ pokývl Bob Cass nedbale.

Ostatní neznali Henryho osobně vůbec nebo jen

povrchně. Zajímal je malou chvíli. V převratech

posledních týdnů se opravdu mohlo přihodit leckomu to,

co se přihodilo jemu. Byl tomu konec. Přestalo to být

zajímavé.

114

„Camarron přišel o hromádku peněz,“ řekl Bob Cass

svému partnerovi koutkem úst, „to mu neškodí.“

Camarron stále ještě zaujímal myšlenky těch dvou

šibalů. Zdržovali se v městě jenom proto, aby něco obratně

ulovili.

„Ještě nic k napití?“ otázala se znovu krčmářka.

„Ještě nic,“ odvětil Henry, „čekám, až se vrátí pan

Camarron. Neslyšel o něm nikdo?“

„Byl dnes návštěvou u šerifa,“ řekl Bob Cass, jenž se se

svým druhem přiblížil, aby zaslechl každé slovo.

Henry Dušek vzhlédl.

„Děkuji,“ pokývl, ale k další rozmluvě zřejmě neměl

chuti.

Bob Cass a Lentin Lewis se loudali o kus dál.

„Chce mluvit s Camarronem,“ řekl Bob Cass.

„Myslíš, že má pro něho v kapse devět tisíc dolarů?“

Bob Cass se mlsně olízl.

„V jeho kapsách je tak prázdno jako v tvé kotrbě, Lene.

Bud zticha a čekej, co si vymyslím. Jestliže mi to vyjde, je

plán hotov.“

„Jaký plán?“

„Pojď semhle do koutka,“ řekl Bob Cass a

nenápadně se rozhlédl, nenaslouchá-li nikdo. „Henry

Dušek je na cestě do světa. Přišel pěšky. Nemá ani koně.

Tatík ho vyhnal skoro nahého. Kdyby mu nešlo o

rozmluvu s Camarronem, nedělal by si ostudu tím, že tu

sedí. Rozumíš?“

„Ne“ řekl Lentin Lewis, jenž byl vždycky méně bystrý

než jeho partner, „co je nám do člověka, který nemá ani

koně?“

„Hodně,“ zasyčel Bob Cass, „hlupáku. Což bude-li

mluvit s Camarronem až za tmy?“

„To je pravděpodobné.“

„A co udělá, až s ním promluví? Myslíš, že si zase půjde

sednout do krčmy?“

Lentin Lewis pokrčil rameny.

„Jak se na něj dívám,“ odvětil, „bude klopýtat pryč, aby

měl Oklahomu co nejdříve daleko, daleko za zády.“

115

„To si myslím,“ zamrkal Bob Cass a dál už neříkal nic.

Hodil na stůl peníz, popadl Lentina Lewise za rameno a táhl

ho ven.

„Musíme si pospíšit. Ten kluk je pro nás zdechlina,

Lene, urveme z něho, co se dá.“

Jejich nenápadným přičiněním zvěděl za chvíli šerif

Bogard o Henryho přítomnosti v krčmě, a dověděl se to také

Pat Mutchinson. Ostatní pak šlo samo. Šerif Bogard a Pat

Mutchinson vešli do krčmy téměř současně. A to už oba

taškáři opět stáli nedbale u nálevního pultu.

„Teď poví šerifovi,“ hučel Bob Cass, „že hledá

Camarrona. Nikdo mu ten úmysl nevyvrátí a nikdo ho

nepřiměje k něčemu, co on nechce. Já ty paličaté

přistěhovalce znám.“

Skutečně, u stolu Henryho Duška se rozvinul hovor tak,

jak to Bob Cass předvídal.

„Jistě,“ pravil šerif, „jste povinen do tří měsíců vrátit

Camarronovi jeho peníze i s lichvářskými úroky, na které

jste mu skočil, ale pravda je také, že vás tu nikdo nemůže

držet. Můžete jít, kam chcete. Za tři měsíce vás ovšem

musím shánět. Proč nic nepijete?“

„Nemám chuť,“ odvětil Henry Dušek mdle.

„Nemáte peníze,“ pravil šerif a objednal občerstvení.

Pat Mutchinson pravil:

„Zůstaň zde, Henry. Splatím do tří měsíců Camarronovi

peníze místo tebe a budeš je pak dlužen mně.“

Henry Dušek odmítl.

„Co bych tu dělal, Pate?“

„Zaměstnám tě už nějak.“

„Zaměstnáš? Měl bys to ve svých službách po čertech

špatného petrolejáře. Jsem tu jako na trní. Je to příliš

blízko otci, matce, Michalovi. Ne. Odejdu ještě této

noci.“

Bob Cass nenápadně strčil lokte Lentinu Lewisovi do

žeber.

„Půjdu“ dodal Henry, „za tím nesnadným úkolem,

vydělat do tří měsíců devět tisíc dolarů.“

„Nesmysl,“ namítl Pat Mutchinson.

116

„Vím. Ale neznáš mě, Pate? Pokouším se rád o nemožné

věci. Za tři měsíce se vyrovnám. Nebudete mě musit hledat,

šerife.“

„Každá úleva ve službě je mi vítána,“ zakabonil se Jim

Bogard.

„Vyrovnám se,“ opakoval Henry Dušek, „možná, že

budu zesláblý na smrt a poprosím tě potom sám, Pate.

Zapomeneš-li nebo nebudeš-li moci, dám se zavřít a

obžalovat.“

„Tři měsíce jsou dostatečně dlouhou lhůtou na rozvahy

pro vašeho starého,“ připomněl Jim Bogard.

„Chci o tom promluvit s Camarronem…“

„S tím vydřiduchem?“

„Nechci ho pomlouvat. Co jsem učinil, byla má

svobodná vůle. Možná, že je špatný. Ale o mně nesmí mluvit

špatně.“

„O tobě se nemluví špatně,“ zabručel Pat Mutchinson,

„jen jako o velikém bláznu.“

„Nic proti tomu nemám.“

Chvíli mlčeli. Potom se Pat ještě jednou pokusil.

„Chceš se vydat na cestu bez centu v kapse?“

„Proč ne, Pate?“

„Skončíš bídně.“

„Myslím, že ne. Nějak se protluču.“

„Půjčím ti něco peněz, Henry.“

„Děkuji, Pate. Odmítám. Nemluv již o tom.“

Lentin Lewis opět ucítil loket svého kamaráda v žebrech.

„Slyšíš?“ zašeptal Bob Cass, „to je palice. Jací to lidé

jsou tam za mořem!“

„Poctiví“ řekl Lentin Lewis hloupě.

Zatím se setmělo. Henry Dušek se zdvihl a podal svým

přátelům ruku. Naplněná sklenka whisky před ním zůstala

nedotčena.

„Leda –“ pravil, „leda byste někdo z vás koupil můj

117

revolver. Stejně byste mi jej mohl podle nového zákona

zabavit, šerife.“

Jim Bogard se zašklebil jako indiánský totem.

„Opouštíte-li město, nenamítám nic. Revolver budete

potřebovat.“

„Nemám co hájit a jdu na východ, šerife.“

„Koupím jej za sto dolarů,“ pravil Pat Mutchinson.

Henry se slabě usmál.

„Stojí patnáct,“ odvětil, „víc ani cent.“

Bob Cass se naklonil k svému soudruhu.

„Na to nemusíme čekat,“ pravil, „pojď.“

Protlačili se ven a zmizeli mezi lidmi. Pouliční světla

ještě Oklahoma neměla. Jen tu a tam zářilo mdle z neladně

rozházených zdrojů.

Za čtvrt hodiny po obou šibalech vyšel z krčmy Henry

Dušek. Kráčel, obcházeje baráky, staveniště, jámy i

hromady odpadků, přímo ke Camarronovu domu, jenž stál

nedaleko budoucího nádraží.

Tou dobou byl již Michal na cestě. Jen na svém

poníku, vypraven tajně matkou. Otec o tom nesměl vědět.

Michal vezl Henrymu něco matčiných peněz a vroucí

pozdrav. A sám se zabýval myšlenkou chytit Henryho

pevně za kabát a nepustit, a třeba plakat a křičet, jen aby

neodcházel…

Henry Dušek stanul u potemnělých železných dveří

Camarronovy novostavby a zabušil pěstí.

Zde přecházelo málo lidí, ale hluk z železničního náspu

za domem byl silnější. Pan Camarron, dlel-li již doma,

nemohl Henryho znamení slyšet. Henry tedy zdvihl

odloženou železnou tyč a zabušil jí.

„Halo, Henry –“ řekl vtom někdo, kdo šel kolem.

Praskla zápalka. Byl to Safeni, vracející se domů.

118

„Halo,“ odvětil Henry. V ruce držel tu krátkou železnou

tyč.

Safeni se nezastavil. Zapadl ve tmě, rozdýmav svou

cigaretu. Nic mu po Henrym nebylo. Henry prohrál, tedy

prohrál. Safeni to měl zařízeno lépe.

Pan Camarron byl již doma, pokud mohl ovšem těch

několik prázdných, studených a vlhkých místností nazývat

domovem. Ale zdá se mu to přece jenom lepší než bílý stan,

pod nímž donedávna přespával.

Henry Dušek odhodil železnou tyč.

„Rád bych s vámi mluvil, pane Camarrone,“ pravil.

„O čem?“ ptal se pan Camarron rozčileně a opatrně

zároveň.

„Ne o nové půjčce,“ odtušil Henry chladně, „spíše o

staré. A ještě přesněji řečeno, o jejím navrácení.“

„Vstupte,“ zval pan Camarron.

Jakmile za nimi zapadly železné dveře, vylouply se z

hlubokého stínu železné konstrukce na boční straně domu

dva stíny. Nemluvíce, došly až ke vchodu. Jeden z nich se

sehnul a zdvihl tu krátkou železnou tyč.

„Máme štěstí, Lene,“ zabručel, „at se propadnu, jestliže

si Safeni té tyče v ruce mladého pána nevšiml.“

Pak se odplížili opět do svého úkrytu.

Henry Dušek pobyl uvnitř čtvrt hodiny. Za tu čtvrthodinu

ujistil pana Camarrona o nejlepším úmyslu vyrovnat svůj

dluh. Slíbil, že do tří měsíců splatí aspoň něco. A pak Henry

Dušek odešel. Pan Camarron za ním zamkl na dva západy

nejmodernějšího zámku.

Bob Cass a Lentin Lewis viděli, že Henry Dušek vykročil

bez váhání směrem patrně dříve rozváženým. A nic se

nedělo. Lokomotiva za domem přejela, svítíc žhavými

jiskrami. Přešel nějaký člověk. A už nikdo.

Bob Cass a Lentin Lewis měli své informace. Podle

nich se společnici firmy Camarron neměli vrátit před

119

večerem třetího dne. Pan Camarron starší byl v domě

sám.

Po deseti minutách zabušil Bob Cass krátkou železnou

tyčí na vrata. Lentin Lewis se ohlížel do tmy na obě strany.

„Dávej pozor,“ šeptl Bob Cass.

Náhodou zavládlo na několik vteřin skoro úplné ticho. A

tak mohli oba kumpáni zaslechnout kroky, rozléhající se v

chodbě za dveřmi.

„Kdo to je?“ zavolal pan Camarron obezřele.

„Já –“ odvětil Bob Cass, „Henry Dušek. Ještě

maličkost, pane Camarrone.“

Nenapodobil hlas dost zdařile, ale překážka železných

dveří byla výhodnou okolností. Klíč se otočil v zámku.

Dveře se ztěžka odsunuly. Pan Camarron vysunul lysou

hlavu.

Tvořila výborný terč pro nástroj v ruce pana Boba

Casse. Svítila ve tmě, a Bob Cass se uvážlivě, klidně

rozpřáhl.

Skočili dovnitř. Bob Cass přirazil dveře.

„Popadni ho!“ zasyčel na Lena Lewise.

V té chvíli byl Michal Dušek vzdálen od okraje města

sotva míli. Dojel, seskočil s poníka před Safeniho krčmou a

vešel dovnitř.

„Viděli jste Henryho?“ zeptal se.

Safeni viděl.

„Může být, že ještě mluví s Camarronem,“ odvětil.

Michal se tam rozběhl pěšky.

Našel dveře pootevřeny, pana Camarrona s krvácející

ránou na hlavě, ležícího uprostřed velké místnosti, a

rozměrnou železnou pokladnu otevřenou a prázdnou. Na

skobě byla zavěšena hořící petrolejová lampa. Pod ní se

válela krátká železná tyč.

120

Tehdy Michal, když přemohl svou hrůzu, učinil toto:

Vzal pana Camarrona pod rameny a domnívaje se, že je

mrtev, zatáhl ho do nejzazšího kouta domu. Zavřel pokladnu

pomocí klíčů, které u ní visely, a zhasil lampu. Vyšel ven,

uzamkl klíčem i železné dveře, běžel pro svého poníka a

vyjel jako blázen zpět k otcovské farmě. Velmi toužil zakrýt

ten zločin, o jehož pachateli nepochyboval. Bylo mu

nesmírně úzko, sténal do noci a plakal – nejen pro Henryho,

121

ale kvůli matce, kterou to hrozilo zabít – kvůli otci, jehož

neštěstí dosahovalo vrcholu.

Dvě míle před farmou se zastavil. Obrátil se a jel zpět.

Vstoupil opět do krčmy. Safeni tam zíval za pultem a asi

deset hostů se povalovalo u stolů.

„Nenašel jsem Henryho,“ pravil Michal zadýchaně a

rozčileně. „Camarronův dům je zavřen a všude je tma. Víte,

kterým směrem Henry odešel?“

„To nevím, hochu,“ odvětil Safeni líně. „Třeba se

Camarron ještě nevrátil a Henry už na něj nečekal.“

Tentokrát mezi hosty seděli už také Bob Cass a Lentin

Lewis. Když Michal odcházel, sledovali ho pozornýma

očima.

„Myslím, že je to v pořádku, Lene,“ pravil Bob Cass a

spokojeně se napil…

3

VY JSTE LUPIČ, VYMLUVTE MI TO!

Pan Jerome Miller nepřerušil Creye Cooka ani slůvkem,

ani pohybem. Ale když Crey Cook konečně dočetl, s

tvářemi rozpálenými a hlasem vzrušeným, zdvihl pan Miller

svou veleváženou hlavu a pustil se do strašného sípavého

smíchu.

„Ach, můj Bože –“ naříkal, kuckal a kašlal, „ach, můj

Bože!“

Crey Cook na něj strnule pohlížel.

„Pane Millere… nelíbí se vám to?“

„Ale líbí, naopak – dlouho jsem se tak dobře nepobavil –“

pan Miller vytáhl hedvábný šátek z náprsní kapsy a otíral si

slzící oči, „znamenitě vymyšleno! Zábavně vymyšleno. Jak

jste na to přišel?“

122

„Přišel jsem na to –“ opakoval Crey Cook, a bylo mu

zle, „sbíral jsem informace a vím…“

„Domýšlíte se… lépe řečeno…“

„Ano, domýšlím se…“

„Ale včera jste mluvil o důkazech! Je toto nějaký důkaz?

Není v tom jediný důkaz, pane Cooku, leda proti Henrymu

Duškovi samotnému! Je to prostá kombinace jako z

detektivní knihy – můj Bože, já se usměju. Připouštím, že

není špatná. Ale uveřejnit to?“

Pan Miller zavrtěl energicky hlavou, pak si hlučně

vyčistil nos. Crey Cook si postrašeně olizoval rty.

„Ne, mladý muži. Za tenhle článek by zavřeli vás i mne i

mého hlavního redaktora i všecky ostatní, jen pana Casse s

Lewisem ne. Hoďte to do koše.“

„Pane Millere…“

„Ne, ne. Sbohem, pane Cooku, na shledanou. Zajděte si

k hlavnímu redaktorovi. On s vámi promluví o těch

ostatních průkopnických historkách. Tohle ne. Tohle ne.

Copak vás to napadá.“

Crey Cook stiskl masitou ruku páně Millerovu jako ve

snách a vypotácel se z čalouněných dveří, A pan Miller vzal

do ruky domácí telefon.

„Redaktore –“ zavolal, „v pěti minutách máte na krku

toho Creye Cooka. Dejte s ním nějak dohromady ty články.

Mluvili jsme včera o tom, že ho u nás zaměstnáme. To

padá. Je ještě příliš nezkušený. Neučiníme to. Ať vám ukáže

povídku, kterou mi právě předčítal. Nasmějete se.“

Crey Cook měl už jen matku. Jeho otec podlehl před pěti

lety v boji s petrolejem – stihl ho u věží smrtelný úraz. Paní

Cooková pobírala od společností nějakou rentu, která

postačila ke skrovné výživě její i jejího syna. Ale mladý

Cook, jemuž z nedostatku prostředků byly další studie

znemožněny, hleděl, aby se co nejdříve postavil na vlastní

nohy.

Kupředu životem ho vedl smysl pro pravdu a poctivost.

Ale nevěděl ještě, že pro pravdu je třeba těžce se rvát.

Maminka Cooková trochu příliš chránila synka před

drsností života. Crey teprve zvolna a poměrně pozdě

123

objevoval, že společnost je vázána předpisy, zákony a

zvyklostmi, přicházejícími někdy s pravdou do rozporu.

Nebylo všecko tak prosté, jak si to představoval. Pro něho

platilo: mám pravdu nebo nemám. A jsou-li o tom

pochybnosti, dají se přece snadno odstranit.

Smích páně Millerův mu zněl v uších, i když jednal s

hlavním redaktorem. Nějak mu najednou přestalo záležet na

průkopnických povídkách. Dokonce se jaksi znechutil.

Hlavní redaktor měl pro něho ještě podrobnější rady než

pan Miller.

„Pozor,“ říkal, „pan Camarron by mohl být svou

průkopnickou povídkou uražen. Je to vážený, mocný

činitel.“

„Ale mnoho lidí se pamatuje, s jakou bláznivou

reklamou tady začínal,“ namítal Crey Cook téměř zlostně.

Nedůtklivý byl nejen pan Camarron, nýbrž také

olejářské společnosti, Samuel Gregory, hoteliér Safeni a jiní

a jiní.

„O vaší povídce s tím Duškem se nevyslovím vůbec,“

pravil redaktor opatrně, „leda tak, že ji nemůžeme potřebovat.“

„A je-li pravdivá?“

„Musil byste to dokázat lépe než nějakými smyšlenkami.

Jděte přece jenom raději na policii.“

Crey Cook ostatně nahlédl, že opravdu není možno jen

tak na někoho ukázat prstem a křiknout: „Vy jste lupič,

myslíte-li, že ne, pak mi to vyvraťte!“

Také o panu Camarronovi se nesmělo říci, že je lichvář,

ani se nesmělo olejářským společnostem vytknout, že vzaly

starousedlíkům zlatou půdu pod nohama.

Crey Cook měl těch nesprávností plnou hlavu, když

odcházel z budovy oklahomského deníku. O Henrym

Duškovi více než dvacet let nikdo neslyšel. Starý Dušek v

jeho vinu věřil, a skličovalo ho to až dodnes tak, že celé dny

nepromluvil slovo. Matka Dušková se ploužila po farmě

jako stín. Mladší syn Mike ve svých osmatřiceti letech byl

nejvážnějším mužem celého státu. Pracoval na farmě do

úpadu, jen tak, aby se uživil, poctivě, ale možná s nechutí,

Crey Cook ty poměry znal.

124

„Myslím –“ řekl mu Mike, když šlo o tu povídku, „že

Henry netřískl toho lichváře do hlavy. Ne. Henry je na to

příliš vznešený. Ale myslím také, že jsem jediný, kdo v jeho

vinu nevěří.“

Crey Cook se nepřiznal k tomu, jak hodlá svou povídku

zakončit.

„Psát o tom v novinách můžete,“ odpověděl Mike na

jeho další otázku, „sběhlo se to skutečně tak, a nikdo proti

tomu nemůže nic mít. Otce ani matku už nezraníte. Otupěli.

Je jim to jedno.“

„Ale zpočátku jste věřil, že to váš bratr udělal, což?“

„Zpočátku ano,“ přiznal se Mike zamračeně, „potom

ne.“

„A nepřemýšlel jste o tom nikdy?“

„Mnoho. Ale Henry zmizel. Ztratil se ve světě. Slíbil

večer před svým odchodem Bogardovi, že do tří měsíců dá

o sobě slyšet. Neučinil to. Proč?“

Crey Cook, vzpomínaje na tuto rozmluvu, zapomínal na

řadu dalších článků pro pana Millera. Zašel domů, vzal si

bicykl a šlapal statečně cestami v lese věží k Duškovic

farmě.

Mika našel v polích, zamračeného jako vždycky.

„Máte-li čas,“ pravil mu, „přečetl bych vám něco. Budete

mít snad pro to lepší pochopení než pan Miller.“

„Chvilku mám,“ řekl Mike, a posadili se na zem.

4

CO HODIL MICHAL DUŠEK NA STŮL

Když Crey Cook svou povídku dočetl, ukázal se poprvé

za dlouhý čas v obličeji Mike Duška projev pobouřených

citů. Ale mlčel.

125

„Povídám,“ řekl Crey, složiv svou povídku a zasunuv ji

do kapsy, „co tomu říkáte? Vás se týká jen konec. Praví se v

něm, že jste odtáhl pana Camarrona tak, aby ho hned

nenašli, a aby se tedy poskytl vašemu bratru co nejdelší čas

pro útěk. Zatím to posloužilo spíše Cassovi a Lewisovi.“

Mike skousl rty.

„To není pravda,“ odvětil, „nebyl jsem tehdy uvnitř

domu vůbec.“

„Asi pro tyhle a podobné maličkosti…“ vzdychl Crey

Cook, „odmítl pan Miller mou povídku. Jeho někdejší úraz

na noze byl zcela jiného druhu než úraz pana Camarrona,

nemyslíte?“

Mike neodpověděl. V koutcích úst mu trhalo.

„Pan Miller má pravdu,“ pokračoval Crey Cook jasným

hlasem, „přečtu-li svou povídku ještě dvakrát, zcela jistě na

mne podají pánové Cass a Lewis žalobu.“

„Tedy ji nikde nečtěte,“ řekl Mike konečně.

„Myslíte, že to nebylo tak, jak líčím?“

„Snad bylo – částečně.“

„S pány Cassem a Lewisem?“

„Pamatuji se –“ pravil Mike místo odpovědi, „že

skutečně neměli ti dva žádné peníze. Říkali jen, že mají

odněkud nějaké dostat. A potom je najednou měli.“

„Z Camarronovy pokladny, což?“

„Nevím. Neměl byste mluvit tak určitě.“

Crey Cook vstal. Toto byl přece vlastní bratr

obviněného, a přece se bál možné pravdy. Jaký to byl svět!

„Sbohem, pane Dušku.“

„Sbohem,“ odvětil Mike a zůstal sedět na mezi, stále se

stopami těch smíšených citů v obličeji.

Crey Cook zdvihl bicykl a šlapal cestu zpět.

„Já jsem nové svědomí Oklahomy,“ říkal si po cestě

slavnostně.

Zastrčil bicykl do chodby domu, v němž s matkou bydlil,

něco pojedl, objal srdečně matku, a jel pouliční dráhou k

budově městské správy.

„Pana Bogarda,“ řekl tam, „ale ovšem. Postačí říci

jméno Crey Cook.“

126

„Uvidíme,“ pravil úředník jedovatě, zapisuje jméno na

listinu.

Jim Bogard si to zařídil tak, že každou hodinu dostával

na stůl listinu se seznamem osob, které žádaly o slyšení.

Pravidelně tam mělo být také poznamenáno, co ten který

chlapík chce. Jim Bogard některá jména škrtal, jiná nikoli.

Odmítal však málokoho. Byl přesvědčen, že jen takový

starosta, který je v úzkém styku s občany, může být dobrým

starostou.

„Crey Cook –“ vyslovil se hlučně, „zdá se mi, že je to ten

mladík, který o mne píše nestydatou povídku. Nechť vstoupí.“

Crey Cook tedy vstoupil. Nenapadlo ho soudit z

prachových stop, že Jim Bogard měl ještě před chvílí nohy

na stole.

Jimu Bogardovi bylo již přes šedesát. Kromě toho, že již

kníry nenosil a že jeho obličej trochu zvráskovatěl, se příliš

nezměnil, zejména ne pokud šlo o sílu hlasu.

„Cože?“ zahlučel, „přečíst mi povídku? Přečtu si ji

později sám, dostanete-li jí někam do novin, jak jste

posledně vyhrožoval.“

„Pane Bogarde,“ řekl Crey Cook uctivě, „tato povídka se

bohužel nedostane do novin.“

„Pak je jisté, že nestojí za nic,“ odvětil pan Bogard

určitě, „sbohem.“

„Naopak, pane.“

„To si myslíte vy.“

„Povídka vás bude zajímat, pane Bogarde. O vás

samotného v ní jde až na druhém místě.“

„O starostu města až na druhém místě? Kdo je tu před

starostou, co?“

„Pravda, kterou bych chtěl dokázat.“

A tak strávil Crey Cook u tohoto hlučného, ale

dobromyslného muže celou hodinu. Pan Bogard se nesmál,

když Crey dočetl. Naopak se zasmušil a pokoušel se nakroutit

si kníry, kterých již nebylo. Potom vstal a přecházel, veliký

jako strom. Crey Cook se domníval, že přemýšlí o jeho

nápadu, ale Jim Bogard byl myšlenkami již o něco dále.

Potom řekl, tlumě nezvykle hlas:

127

„Nepřekvapil jste mě, jestliže si něco takového myslíte,

mladíku. Když jsem před lety mluvíval s pány Cassem a

Lewisem, nadskakovaly mi revolvery samy v pouzdrech.

Čekám dodnes, že se Henry Dušek objeví, že ho posadíme

na lavici obžalovaných a že to začneme řádně probírat.

Čekám, že přes Camarronovo svědectví ten zločin Henry

popře. Ostatně Camarron netvrdí, že Henryho tehdy přesně

poznal.“

„Netvrdí,“ souhlasil Crey Cook, „mluvil jsem s ním

rovněž. Ale nepochybuje o tom, že to byl Henry.“

„Tak vy jste s ním mluvil,“ řekl pan Bogard a pevně se

rozkročil. „Musíte dát pozor, mladíku. Nechlubte se s tou

věcí tak otevřeně, nebo máte na krku soud pro urážku na cti.

Páni Cass a Lewis jsou ostří hoši a smělí jako sojky.“

„Drzí,“ přikývl Crey Cook.

„Povídám smělí. Mírněte se, hrome. Už nejste kojenec,

abyste nemohl mít trochu rozumu, je-li kasička horká.“

Pan Bogard se obrátil k oknu. Jeho čelo se stáhlo do

množství vrásek.

„Úvahy starších lidí stojí také za něco, mladíku,“ pravil

po chvíli, „a proto mě slyšte. Považuji Henryho Duška

bezpečně za mrtvého muže.“

„Proč, pane Bogarde?“

„Proč? Kdyby nebyl mrtev, byl by se již přihlásil.

Slíbil mi to tenkrát a já vím, že byl vychován k poctivosti

a že byl řádný hoch, až na ten omyl s petrolejem.

Vypůjčil si devět tisíc dolarů, a i když jich bylo ve

skutečnosti osm, zůstává nesporné, že dnes je jich i s

nejmírnějšími úroky mnohem víc než devět a že o ně

Camarrona okradl. A poněvadž nevěřím, že toho byl

schopen, je pravděpodobně mrtev.“

Pan Bogard položil pěst na stůl, naklonil se a upřel na

mladého muže strašný pohled.

„A jak by byl zemřel, pane Bogarde?“ zachvěl se Crey

Cook.

„Všelijak. Před tolika lety ještě mohl na pomezí

Východu a Západu zemřít člověk všelijak, zejména dostal-li

se tam, kam se asi dostal Henry Dušek.“

128

„Kam se dostal, pane?“ zeptal se překvapeně Crey Cook.

„Do podsvětí Ameriky, vy miminko. Spával pod mosty a

na předměstích mezi nejhorší sebrankou. Měl v kapse

patnáct dolarů, za které prodal Mutchinsonovi revolver.

Patnáct dolarů! Jaké to jmění pro tuláky, s nimiž se musil

přátelit!“

Crey Cook zesmutněl.

„Dejme tomu tedy, že je mrtev, pane. Že jen smrt mu

zabránila splnit jeho závazky. Ale potom nevěřím, že by byl

býval schopen spáchat zločin na panu Camarronovi.“

„Věřím tomu snad já?“ zahřměl Jim Bogard.

Pak se umírnil.

„Jděte domů a strčte svou povídku mamince do šití,“

poradil, „a ať si úředník v předsíni poznamená vaši adresu,

aby byla po ruce. Máme tu policii, s jejímž ředitelem si

mohu snadno promluvit. Ale zdá se mi, že dostávám chuť se

po tom poohlédnout sám. Jste sice ještě štěně, chodil jste

však do školy a také víte, že jedna a jedna jsou dvě. Přiznám

se upřímně, u všech rohatých…“ pan Bogard se zatvářil

jadrně, „že vaše bláznivá povídka probudila mou starou

myšlenku.“

Crey Cook vstal a poděkoval.

„Přijímáte to zcela jinak a lépe než novinář Miller,

pane,“ pravil na rozloučenou.

„Já jsem Henryho osobně znal,“ zabručel pan Bogard a

otevřel mladému muži vlastnoručně soukromý východ.

Poněvadž zatím uplynula hodina, vešel brzy potom do

starostovy kanceláře úředník z předsíně.

„Kdo ještě?“ otázal se Jim Bogard, nahlížeje do listiny,

„dnes už poslední dávka, což?“

V seznamu bylo jméno Michala Duška.

„Záležitost rodinná? Sem s ním! To je zvláštní! Všecky

ostatní odkázat na zítřek! Běžte!“

Za malou chvíli stanul Michal Dušek před velikým

starostou Oklahomy.

Jim Bogard se na něho dlouho díval. Vynořovaly se mu

staré vzpomínky.

„Jako by přede mnou stál Henry,“ pravil pak, „jenomže

129

ten se nikdy tak nemračil. Až potom – v posledních

chvílích, ale to vypadal spíš zoufale. Posaď se, Mike.“

„Právě o mého bratra jde, pane,“ odvětil Michal a ještě

stál, „byl dnes u mne jistý Crey Cook.“

„Hleďme. Právě jsem ho propustil i s jeho rozbrečenou

povídkou.

„Znáte tu povídku, pane?“

„Znám, Mike. Myslíš, že je pravdivá?“

Mike stáhl ještě víc obočí.

„V určitých podrobnostech ano,“ odtušil.

Přistoupil ke stolu. Hmátl do kapsy, něco vytáhl a hodil

to na desku. Dopadlo to s chřestivým zvoněním.

„Aj, Mike,“ řekl Jim Bogard s překvapením, „co to je?“

„Camarronovy klíče k pokladně a k domovním dveřím,“

odvětil Michal Dušek klidně. „Mám je u sebe již přes

dvacet let.“

130

5

JAK PRESIDENT MUTCHINSON

ZAHODIL DESET TISÍC DOLARŮ

Zatímco Michal Dušek potvrdil takto starostovi

pravdivost Cookovy domněnky, že se kdysi přičinil o zdar

Henryho útěku, seděl Crey Cook v nejpřepychovější

pracovně ze všech oklahomských pracoven.

Byla to kancelář pana Mutchinsona, presidenta nejmladší

olejářské společnosti.

Záležitost Henryho Duška otvírala Creyi Cookovi

nejlepší dveře města. Také pan Mutchinson, nyní vážný

muž mdle prošedivělých vlasů, vzpomínal často na osud

Henryho Duška s bolestí. Zpočátku i ve svém

zaneprázdnění a starostech, které daly zmizet narudlé barvě

jeho vlasů, pokoušel se o styk s rodinou Duškovic. Ale byl

odmítán s onou hrdostí, která čelila rodové hanbě a zkáze.

Každé

vlídné

slovo

považoval

starý

Dušek

za

nezaslouženou milost a tvrdě ji odrážel.

„Henry Dušek –“ pravil pan Mutchinson zamyšleně, „co

já s tím mohu dělat?“

„Jste mocný, pane Mutchinsone,“ řekl Crey Cook, jako

by šlo o jeho vlastní záležitosti.

„Nikdo není tak mocný, aby ovládal všecko na světě,

hochu. Jestliže jste navštívil pana Bogarda, učinili jste

dobře. Já sám…“

President Mutchinson, jak se ukázalo, byl o vině Henryho

Duška přesvědčen. Bylo mu toho líto, ale ještě více litoval jeho

rodinu. V tom smyslu se také nesly jeho úvahy.

Propustil Creye Cooka poměrně brzy, a Crey Cook

odešel domů, aby přepracoval a doplnil svou povídku.

131

„Mám něco, matko,“ řekl doma, „co mi otevře cestu do

světa a zároveň je dobrým skutkem.“

Následujícího dne ráno vstoupil pan Mutchinson do svého

nádherného automobilu a dal se odvézt na Duškovic farmu.

Řadu let se vlastně s Duškovými nesetkal. Michala

nespatřil ani tentokrát, neboť Michal pracoval s několika

dělníky venku na poli. Ale starý Dušek byl doma, jeho žena

rovněž. A panu Mutchinsonovi se sevřelo srdce úzkostí,

když je spatřil.

Nahrbený stařec vyhaslých očí, netečný a slabý, to byl

Jindřich Dušek starší. A mlčenlivá, ustaraná žena palčivě

suchého pohledu – Mary Dušková.

Nic je nemohlo překvapit, ani návštěva tak neobvyklá.

Pat Mutchinson nepřestal být nikdy cítícím člověkem. A

tak mu působilo nyní obtíže, měl-li mluvit suše a po

obchodnicku.

„Vaše farma vzbudila pozornost naší společnosti,“

pravil, „jsme přesvědčeni, že bychom zde navrtali

petrolej.“

Starý Dušek zdvihl mdlý zrak. Snad již neměl sil se

zlobit.

Pat Mutchinson říkal svou větu se značnou námahou.

Věděl, že říká totéž, co kdysi říkal Duškův nerozumný a pak

zločinný syn.

A věděl, že říká nepravdu. Jak jinak měl však pomoci

těmto lidem, kteří pomoc v každé formě odmítali? Pat

Mutchinson se dopouštěl podivného podvodu. Ale uvědomil

si, proč starý Dušek nevzplanul, proč naopak sklopil hlavu.

Dlouho si vyčítal, že svého těžce zraněného syna dobil

vlastníma rukama. Když se Henry řítil do propasti, on, starý

Dušek, ho postrčil.

Zločin Henryho Duška na panu Camarronovi byl i

zločinem starého. Nebylo by k němu došlo, kdyby byl

synovi neukázal dveře.

Naděje na petrolej!

Velká naděje!

Říkal-li to president olejářské společnosti, bylo snad na

tom něco pravdy, a Henry se tedy možná nemýlil tak

132

strašně, jak se až dosud zdálo. To opět zvětšovalo vinu

starého a jeho hlava klesla ještě níže.

„Farmáři,“ pravil pan Mutchinson a bylo mu jaksi horko,

„dnes máme jiné možnosti pro vrtací práce než tehdy.

Technika pokročila. Můžeme vrtat do hloubek téměř

neomezených. Nejsou pro nás již hranicí dva tisíce metrů

jako tehdy…“

Starému Duškovi táhlo hlavou něco jiného. Myslil na to,

že dnes by ani při nejlepší vůli nesehnal devět tisíc dolarů

pro pana Camarrona, ačkoli by je zaplatil rád. Devět tisíc

dolarů by snad ještě dnes pohnulo pana Camarrona, aby

odvolal trestní oznámení na Henryho, aby to nějak zařídil…

ale zase tu bylo oněch třicet tisíc, uloupených z pokladny.

Farmáři Duškovi z toho šla hlava kolem, a pan

Mutchinson mu ji ještě více roztáčel.

„Pracovali bychom na svůj vlastní náklad, farmáři. A

aby vám nevzešla škoda, jsme ochotni složit ihned po

podepsání smlouvy náhradu deset tisíc dolarů v hotovosti.

V případě neúspěchu všecko zase odklidíme. Jde jen o

jeden jediný vrt. Kdybychom však navrtali petrolej, bude

vám poukazováno patnáct procent z hrubé ceny, jaká právě

na světovém trhu bude platit.“

„Deset tisíc?“ řekl starý Dušek.

„Deset tisíc ihned a případně patnáct ze sta.

Souhlasíte-li, pošlu vám sem ještě dnes smlouvu i peníze.“

„Deset tisíc…“ opakoval farmář.

Neviděl v tom dobrodiní. Myslil, že je to tak správné.

„Souhlasím,“ pokývl, a pan Mutchinson s ulehčením

vstal.

Když jel zpět k městu, zabořen v polštářích vozu,

přemítal, jak malou náhradou jsou peníze za všecko utrpení

starého Duška. Ale pan Mutchinson neměl jiné možnosti

těšit kromě útěchy peněz.

Přece však jeho čin přinesl farmáři Duškovi úlevu, a to

způsobem, jaký president Mutchinson neočekával. Starosta

Jim Bogard se o tom dověděl za okolností neobvyklých,

totiž v zábavních podnicích pánů Casse a Lewise.

133

6

O BABIČCE, KTERÁ BYLA PRYČ

NAJEDNOU

Za tím účelem se starosta navlékl do fraku, poněvadž

tam chtěl jít večer.

Klíče, jež Michal Dušek přinesl, uzamkl Jim Bogard do

nejdolejší zásuvky stolu.

„Chytilo tě to, Mike,“ pravil, „a já myslím, kdybys byl

tohle udělal na policii, o nocleh už by ses nemusil starat.“

„Zatáhl jsem skutečně Camarrona do úkrytu,“ prohlásil

Mike, „domníval jsem se, že je mrtev. A zamkl jsem dům.“

„Dobře!“ zaúpěl Jim Bogard, „nechci slyšet tu povídku

ještě jednou. Buď zticha. Jednám snad lidsky, když ti to

radím, ale jednám proti zákonu, já, starosta Oklahomy.

Není-li ti už líto tvých rodičů, pamatuj alespoň, na mne. Mít

jednoho syna zločincem je zajisté špatná věc. Ale mít dva je

ještě jednou tolik.“

Michal Dušek pak klesl do křesla a jeho napětí povolilo.

Neříkal nic, nevymlouval se z ničeho. A přece mu pan

Bogard velmi dobře rozuměl.

„Jdi domů, Mike,“ pravil, „a jednej jako by nic. Ponech

to na mně. Začínáme si Cookovu povídku ověřovat od

konce. Je to jako film, který si promítáme zpátky. Není-li

někde přetržen, vstoupí nám nakonec na plátno pozpátku

tvůj bratr. Jdi, Mike, jdi.“

Mike tedy šel a pan Bogard, rozváživ si to pořádně,

neřekl nikomu nic a vydal se následujícího dne k večeru na

výlet do podniků „Cass a Lewis“.

Pánové Cass a Lewis měli nejkrásnější neonovou

reklamu v městě. Divadlo rozmanitostí, tančírny a herny,

134

jež lepší lidé kupodivu nevyhledávali. Pánové Cass a Lewis

o lepší lidi celkem nestáli.

Pan Bogard byl rozhodně jedním z lepších lidí. Zašel-li

do zábavních podniků přece jenom jednou za čas, nikdo

nepochyboval, proč tam jde. Byla to nepříjemná soukromá

kontrola, a tak se sem tam něco uklízelo, neboť pro Jima

Bogarda nebyla tajemstvím žádná skrytá místnost se

zvláštním vchodem, kde se obírali důvěřiví hosté o peníze v

hazardních hrách. Jim Bogard byl natolik prozřetelný, že se

kdysi o novostavbu „Paláce zábav“ staral jako o svou, a

denně z úřední moci studoval stavitelovy plány. A přece

měl dojem, že ho ti dva darebové ošidili, že si s ním zahráli

nečistou hru.

Zlatem ověšený vrátný zmáčkl tajné tlačítko, čímž se v

kanceláři pánů Casse a Lewise rozsvítila žárovka, věštící

nebezpečí.

„Je to starosta!“ došla zpráva.

A tak vznikl horečný shon. S každým krokem Jima

Bogarda, jak stoupal po mramorových schodech, zmizela

ruleta nebo připravený balíček znamenaných karet. Zadním

východem odešli lidé, kteří se tvářili jako hosté a byli ve

skutečnosti podvodníci, čekající na důvěřivé oběti různých

her.

U pánů Casse a Lewise působili ti lotříci v nejrůznějším

přestrojení. Hladcí páni v černých oblecích, í dělníci s

rukama, v nichž byl zažrán olej. Pánové Cass a Lewis s

nimi pracovali na procenta. V posledním čase výdělky

tohoto „obchodu“ poněkud zeslábly. Jim Bogard soustavně

dával občany varovat před touto pochybnou zábavou nebo

nesmyslnou nadějí na výhru.

Pánové Cass a Lewis vyšli panu starostovi vstříc. Nebyli

to již špinaví muži se zarostlými obličeji a s revolvery po

bocích. Naopak, vypadali velmi uhlazeně, byli mírně

obtloustlí a vyholení do růžova, a samá ochota. Na malíčku

pravice nosil jeden i druhý prsten s velkým brilantem. Černé

kabáty jim dokonale padly. Nikdo by byl neřekl, že v

náprsní kapse každého z nich sedí velká automatická

bambitka. Kabáty byly na to šity. Páni Cass a Lewis musili

135

být ozbrojeni, odnášejíce si každé noci k ránu výtěžek ze

zábavy, kterou poskytovali.

„Klaním se až k zemi, pane,“ řekl Bob Cass s

předstíranou pokorou.

„Nejvěrnější služebník,“ zlomil se Lentin Lewis, „velká

čest pro náš podnik. Je libo do kavárny?“

„Číšníku –“ zavolal Bob Cass, „útratu pana starosty

platím dnes já!“

Jim Bogard se o to s nimi nikdy nehádal. Spíše říkal

pohnutě:

„Děkuji, pánové, děkuji. Velice laskaví. Jednou vám to

jistě stát oplatí. U nás ovšem není jídelni lístek tak

přepychový, ale zase to bude denně a hodně dlouho. A

kromě toho se chodí na zdravotní procházky po dvoře.“

Pánové Cass a Lewis se jen zdvořile ušklíbli. Potrpěli si

jinak silně na čest, ale vůči starostovi se raději tvářili, že

nevědí, co tím myslí.

„Znáte ostrov Alcatros, pánové?“

„Bohužel…“ krčili rameny.

„Je tam nová věznice,“ liboval si Jim Bogard, „krásné

stavení, obklopené mořem s úchvatnými žraloky. Odtamtud

není úniku.“

„Tak, tak,“ smáli se vesele, „znamenité. Tam se

odsouzenci jen hrnou, co?“

„Pro dva je tam ještě místo,“ odtušil Jim Bogard.

Zřejmě tentokrát neprováděl svou soukromou kontrolu.

Vyžádal si rozmluvu s panem Cassem a poslal pana Lewise

pryč.

„Mám nové starosti se svým úřadem,“ pravil Bobu

Cassovi, jenž z toho byl trochu rozčilen, „daňové záležitosti

vyžadují jistého šetření. Týká se to také vás. Cassi. Každý

bude musit přiznat, s jakými penězi zde začal a kolik činí

nyní jeho jmění. Ale nezáleží na tom, přišel-li sem jako

nedělní kazatel a skončil jinak, rozumí se.“

„A z rozdílu zaplatit notnou dávku, co?“ šklebil se Bob

Cass kysele, zcela pominuv narážku na svou někdejší

změnu v rozhodnutí.

„Nepochybně. S čím vy jste začali, Cassi?“

136

„S několika tisíci po babičce. My jsme s Lentinem

bratranci, víte.“

„Je to pěkná rodina,“ podivil se Jim Bogard upřímně,

„babička umřela?“

„Slíbila nám to jednou, ale čekali jsme nějaký čas.

Vždyť víte, tenkrát…“

„Ano. Jen když se dlouho netrápila, Cassi.“

„To ne. Byla pryč najednou.“

„Ať je jí zem lehká,“ popřál Jim Bogard soucitně a

zatahal za kabát číšníka, běžícího kolem.

„Poproste pana Lewise, aby sem přišel,“ pravil.

Bob Cass marně přemítal, kam s tou babičkou pan

starosta míří.

Když se pan Lewis s úsměvem dostavil, musil pan

Cass pryč. Bez výsledku se snažil dát svému kamarádu

znamení, že se jim hodlá starosta Bogard dostat nějak na

kobylku.

Lentin Lewis vyslechl totéž lživé povídání o dávce z

majetkového přírůstku. Lentin Lewis měl Bobovu školu a

dovedl se již také tvářit lišácky.

„Já myslím,“ pravil moudře, „že se nikomu nemusíme

zpovídat, kde jsme vzali základní kapitál. Hlavní věc, že to

byly poctivé peníze.“

Jim Bogard hlučně polkl.

„Kdysi asi byly,“ poznamenal, „přijde na to, kdo je měl

potom v rukou.“

Lentin Lewis nevěděl nic o vybájené babičce, která byla

pryč najednou.

„Cass s tím nedělá takové tajnosti,“ dodal Jim Bogard,

„ostatně našim úřadům naprosto nic není po tom, zdali jste

měli k dolování zlata povolení čili nic.“

„Mno…“ rozpakoval se Lentin Lewis, domnívaje se, že

už ví, na čem je.

„Bylo to v Rocky Mountains, Lewisi?“

„Tam někde, to víte,“ řekl Lentin Lewis chytře. „Prostě,

získali jsme peníze vlastním přičiněním a tvrdou prací.

Myslím, že se budeme s daňovými úřady trochu hádat,

nedáme se jen tak.“

137

Mezi babičkou a zlatým dolem byl ovšem tak propastný

rozdíl, že to Jimu Bogardovi postačilo.

Pak už pány majetníky neobtěžoval. Nedal nic na jejich

poukazy, kolik tu vlastně živí lidí tím, že jim dávají

zaměstnání, a nechal je, aby se o babičce a zlatodolu

domluvili soukromě.

A tak, procházeje se ještě chvíli po všech odděleních,

objevil kdesi pana Camarrona nad partií šachu, zaujatého a

napjatého.

Pozdravil se s ním.

Věděl, že pan Camarron je přátelsky nakloněn pánům

Cassovi a Lewisovi, ale zde ho nachytal poprvé. Ostatně

šachový sál byl konečně slušnou místností, až na to, že se tu

někdy umlouvaly špinavé obchody.

„Mám pro vás novinku,“ řekl pan Camarron.

138

Byl ještě tlustší než kdysi. Jeho mocný lysý zátylek byl

téměř odporný. Na holém temeni mu seděla fialová čepička,

jaké mívají kněží. Ale i tak konec hluboké jizvy mu

vystupoval na čele.

Vstal, požádal spoluhráče o strpení, a přidružil se k Jimu

Bogardovi. Tlusté vačnaté líce se mu natřásaly při každém

kroku.

„Nikdy byste to neřekl,“ pravil důvěrně, „dnes se ke mně

dostavil farmář Dušek a splatil mi dluh svého syna.“

„Splatil vám dluh?“ podivil se Jim Bogard.

„Ano. Nevím, kde to vzal. Snad celá léta na toho vraha

skládal. Totiž…“ Pan Camarron přimhouřil vepřová očka,

„vzal jsem od něho deset tisíc dolarů a vrátil mu synův

úpis.“

„Deset tisíc dolarů?“

„Počítejte, pane Bogarde. Řekněme okrouhle dvacet pět

let, ne? Dluh na osm procent – vidíte, že počítám málo –

Camarron, Camarron a spol. nejsou zloději, jsou

velkodušní, to poznáte z dalšího – není je zapotřebí hned

mlátit železem do lebek…“

„Mně to nevyčítejte, pane Camarrone.“

„Chraň Bůh! Byl tehdy jen špatný dohled nad bezpečností

města, ale nemohl jste být všude najednou, rozumí se. Za

první rok už činil dluh Henryho Duška o sedm set dvacet

dolarů více na úrocích. Dnes jeho dluh i se základem půjčky

na pouhých osm procent činí čtyřiadvacet tisíc dolarů. A

vidíte, spokojil jsem se s deseti starého Duška a vydal jsem

mu prohlášení, že dluh je zcela vyrovnán.“

Pan Camarron pohnutě zamrkal a popotáhl nosem, tvářil

se pokorně.

„Odpouštím mu všecko,“ dodal, „jenom to ne, co mi

uloupil z pokladny, a tu ránu do hlavy.“

„Víc už toho nebylo,“ odvětil Jim Bogard, „máte zlaté

srdce. Ale možná, že jste se v návalu dobročinnosti

ukvapil.“

Potom zakouřené zábavní podniky opustil a na čerstvém

vzduchu vydechl jako znovuzrozený.

139

7

CREY COOK LAPÁ ZLATÝ DÉŠŤ

Denní list pana Millera byl zásobován nejnovějšími

zprávami překvapivě brzy, ale přece jenom s novinkou, že

se opět vrtá na Duškovic farmě, přišel pozdě. Věděl o tom

již kdekdo.

Co chvíli vyrostla v okolí Oklahomy nová věž. To nebylo

naprosto nic pozoruhodného. Náleželo to k denní práci.

Duškovic farma ovšem měla své pohnuté dějiny, v nichž byla

zmínka i o pokusu vraždy. V prvních chvílích však zajímala

nová věž pouze olejáře. Nad Mutchinsonovým podnikem

potřásali hlavami, považujíce jej za marný pokus. Finančně

významné to stejně nebylo. Na několika tisících zbytečných

výloh společnosti nezáleželo, a president Mutchinson měl tak

dobré postavení, že se mu nikdo neodvážil vyčítat tento špatný

obchod. Pravé pohnutky jeho jednání pak olejáře nezajímaly.

Ale bylo v Oklahomě mnoho pamětníků nešťastného

osudu Henryho Duška, a takové lidi to pochopitelně

vzrušovalo. Pan Miller o nich věděl.

Poslal pro Creye Cooka automobil.

„Hle,“ pravil Crey Cook, sháněje rychle klobouk, „jaká

čest!“

Za chvíli pak rozčileně klesl do hlubokého křesla v

Millerově pracovně.

„Vy znáte poměry, máte látku pohromadě,“ řekl mu pan

Miller bez průtahů. „Dostanete sto dolarů za článek, který

ihned napíšete. Vylíčíte v něm někdejší historku Henryho

Duška, ale bez svého domyšleného konce!“

Crey Cook byl Američan, a proto chytal příležitost za

pačesy. Sto dolarů bylo hodně, ale Crey Cook tušil, co jimi

pan Miller cení.

140

„Jsem srozuměn, pane Millere,“ odvětil a hned vstal,

„přidáte-li však padesát dolarů, dovědí se vaši čtenáři, proč

se na pozemcích Duškovic farmy znovu vrtá.“

„Pro naději na petrolej, to je jednoduché.“

„Vůbec a naprosto ne. Ve svém článku to sice

nepodtrhnu. Dokonce tam jakousi naději nechám. Ale

uvedu pravou příčinu.“

„Za padesát dolarů?“

„Ano.“

„Platí,“ řekl pan Miller. „Tu příčinu mi ovšem musíte

napřed oznámit. Je snad podobně choulostivá jako vaše

povídka, v kterémžto případě byste ovšem pracoval za

pouhých sto dolarů.“

„Je choulostivá,“ Crey Cook pokrčil rameny, „jak se to

vezme. Ale šlechetný úmysl presidenta Mutchinsona není

nic špatného, bude-li se o něm obratně psát, však to dobře

známe.“

Pan Miller tajil svou dychtivost, když mu Crey Cook

líčil, jak pana Mutchinsona navštívil.

„President Mutchinson se na mou žádost rozhodl pomoci

spravedlnosti, pane. Chce vyčerpat možnosti farmy do

krajnosti. Tak to napíšeme. Neřekneme přímo, že bylo jeho

úmyslem věnovat deset tisíc dolarů farmáři Duškovi darem.

Taková zpráva by všestranně uškodila. Postup pana

Mutchinsona zjedná dobrý zvuk jménu jeho společnosti a

otupí nevraživost farmářů proti olejářům a naopak. To stojí

za padesát dolarů, pane Millere.“

Pan Miller poklepával tlustým prstem na stůl.

„Dobře. Dostanete sto padesát dolarů. Počkejte ještě.

Nelze popírat, že jste to dal dohromady vy. Nabízím vám ve

svém listě místo redaktora s platem osmdesáti dolarů

měsíčně. Jak by se vám to líbilo?“

„Velmi,“ pokývl Crey Cook, pochopiv rychle, že toho

dne mu prší zlatý déšť, a zůstává tedy klidný a pozorný.

„To by ovšem znamenalo, že jste navštívil pana

Mutchinsona už jako vyslaný redaktor našeho listu. O tom

byste se musil v článku nápadně zmínit.“

„Nic snazšího nad to, pane Millere. Jenomže, když jsem

141

tam byl, neseděl jsem tam ještě jako váš reportér, to je přece

jasné.“

„Rozumí se, že jste u nás přijat se zpětnou platností.“

„Výborný nápad, pane Millere. Ovšem, jistě byste si

nepřál, aby to vypadalo nějak lživě. Řekněme, že jsem u vás

redaktorem už dva měsíce.“

„Dva měsíce? Dejme tomu.“

„V tom případě jste mi dlužen sto šedesát dolarů

služného. Dáte mi je laskavě poukázat ihned?“

„U čerta, ano.“

„Přičemž

velkomyslně

ponecháváte

v

platnosti

sjednaných sto padesát za můj článek?“ Pan Miller se

sípavě zasmál.

„Vyděláte tedy dnes tři sta deset dolarů, mladíku. Budiž.

Vaše štěstí je vám přáno. Poběžíte teď k hlavnímu

redaktorovi, aby vám vykázal pracovnu. Počkejte ještě. Vaší

nejbližší příští povinností bude psát senzační reportáže o

práci olejářů na té farmě.“

„Rozumím, pane Millere.“

„Zájem čtenářů je tu. Vy jej zvýšíte a budete udržovat

svými články. Půjdete na farmu a budete nám zprávy zasílat

po zvláštním poslu třikrát denně. Každá z nich musí být

lepší a zajímavější než předešlá. Nemyslete si, že je to

snadný úkol.“

„Vím, že není, pane Millere, poněvadž se tam

pravděpodobně nebude dít nic zvláštního. Ale než toho

docela nechají, najde se něco zajímavého například v tom,

jak na věc farmář pohlíží, co říká a tak dále. S tím vystačím,

než dělníci odejdou. Pak toho musíme nechat rovněž.“

Pan Miller byl s tímto mladíkem spokojen. Ale nedával

to najevo. Rozloučil se s ním stiskem ruky.

A Crey Cook opravdu ještě toho dne zaslal zprávu, která

stála za to.

Mluvil s farmářem Duškem a dověděl se, že starý Dušek

zapravil v bance Camarron, Camarron a spol. dluh svého

syna.

142

8

STRACH PANA CAMARRONA

Vyskytly se hlasy, že si práce olejářů na Duškovic farmě

nezaslouží oné pozornosti, jaké se vlivem novinových

článků těšila. Ale podněty této práce a všecko, co jí

předcházelo, zvyšovalo zájem o její výsledek tím více, že se

o to Crey Cook svědomitě staral.

Jestliže nebylo možno tvrdit, že se starý Dušek

rozveselil, pak alespoň nebylo pochyby, že se jeho čelo

poněkud vyjasnilo. Zasloužilo se o to částečně vyrovnání s

bankou Camarron, Camarron a spol. Naděje na úspěch vrtu

nebyla vůbec. Přece však starý Dušek říkal své ženě,

pohlížeje na čtyřicetimetrovou věž, v jejíž ose se zvolna

otáčelo vrtací potrubí:

„Kdyby Bůh dal, Mary, a pramen vyrazil, považoval

bych to za dobré znamení. Bylo by možno Camarronovi

splatit třicet tisíc a opět o hodný kus napravit Henryho

čin…“

Pan Camarron se totiž vyslovil, že by případně i na

ránu do své moudré hlavy zapomněl, kdyby si jinak přišel

na své.

„Myslím,“ odpověděla matka Dušková tiše, „že Henryho

už nikdy nespatříme.“

Bolest jejího srdce byla poněkud jiná, než bolest starého

Duška, ale jistě stejně, ne-li víc, trýznivá. Starý Dušek měl

malou možnost svou ženu potěšit. Přece jenom si však něco

vymyslil.

Vyhledal představitele společnosti a sjednal s nimi, že

ukáže-li se pramen, bude pojmenován po jeho ženě: Mary

Dušková.

Olejáři proti tomu nic nenamítali. Ale Crey Cook, jenž

143

dlel na farmě ustavičně (dokonce tam i přespával), zaslechl

potom tu a tam úsměšek.

„To se tedy styďte, pánové,“ napomenul párek inženýrů,

„za svou nechápavost, myslím. Řekněte mi, co vám je na

světě svaté, a já si z toho začnu tropit žerty. Uvidíme,

snesete-li to klidně.“

Byl mnohem mladší než oni. Vyčinili mu drzých kluků a

hnali ho s velikým řvaním od věže. Odcházel však

vznešeně.

Potom se mu přišli omlouvat. Doneslo se jim, že se zná s

panem Mutchinsonem.

„Jen řádně vrtejte,“ odsekl, „to je vaše hlavní starost.“

Dostali se do hloubky jednoho tisíce metrů. Po petroleji

nebylo ani stopy.

Crey Cook opravdu neměl kdy starat se o svou původní

povídku, ale staral se pan Bogard. Jako by se po mnoha

letech spánku ta záležitost začínala hlučně protahovat. List

pana Millera dostal novou senzační zprávu, tentokrát z

úředních kruhů. Vzbudila pozornost tím větší, že jí Crey

Cook zjednal svými články předběžnou reklamu.

Advokáti města totiž našli nějaký zákon, podle něhož

hodlali před soudem projednat zločin, kdysi na panu

Camarronovi spáchaný, a to v nepřítomnosti obžalovaného.

„Dosud,“ pravilo se, „vládlo pevné přesvědčení, že

zločin spáchal Henry Dušek, nyní nezvěstný. Při bližším

zkoumání se však ukázalo, že důkazy pro jeho vinu nejsou

přesvědčující. Nebude obtížné vyslechnout příslušné

svědky, a tak je pravděpodobné, že soud dojde k

přesnějšímu závěru.“

Uplynul den. Jim Bogard si mnul spokojeně ruce. Ruce

starého Duška se chvěly.

„Co to znamená?“ otáčel se.

Vrtací potrubí stálo. Na farmě bylo ticho. Inženýři

čekali na dodávku nových dílců, aby jimi nastavili

potrubí. S tím se nespěchalo. Nebylo to stejně k ničemu.

Věž stála tři čtvrti kilometru od budov farmy, asi

uprostřed trojúhelníka, jehož vrcholy kdysi tvořily tři

nešťastné vrty Henryho Duška.

144

Michal Dušek, poradiv se s Crey Cookem, prozradil otci

obsah té bláznivé povídky. A přiznal se i k tomu, že

odevzdal Camarronovy klíče starostovi Bogardovi.

Starý Dušek velmi pobledl a chvěl se. Byl o něho téměř

strach. Ale vzpamatoval se brzy a ohlédl se po své ženě,

která stála tiše, skromná jako po celý svůj život, s

upracovanýma rukama sepjatýma na prsou.

„Matko – bylo by možné…“

„Doporučuji klid,“ ozval se Crey Cook, jenž konečně

jako nezúčastněný mohl zůstat klidný, „to je pouze

možnost, ne ještě úplná pravda. Předčasně se radovat by

bylo škodlivé. Pan Bogard…“

Na tváři matky Duškové býlo znát modlitbu, kterou

vysílala mlčky k nebesům. Starý Dušek usedl na své

obvyklé místo u zdi.

„Kdyby Bůh dal…“ vzdychl.

145

Snad se jeho syn neměl již nikdy vrátit. Ale jeho návratu

mezi počestné lidi nemohla zabránit ani smrt.

Mrtvý klid na farmě se probudil, až když byly doručeny

nové dílce potrubí. Záležitost Henryho Duška samotná však

již byla v pohybu a nemohla být zastavena. V soudní

budově ji už studovali. Rodina Duškovic dostala obsílku k

předběžným svědeckým výslechům.

Jméno pana Camarrona se objevilo na listině,

předkládané v hodinových přestávkách Jimu Bogardovi.

„Vzácný host,“ řekl Jim Bogard a pozval ho k sobě.

Pan Camarron byl tak rozčilen, že se mu fialová čepička

trochu svezla a velká jizva po ráně zbrunátněla.

„Marně jsem se snažil to zarazit,“ vykládal horlivě, „jdu

tedy k vám, pane Bogarde. Proč se s tím hýbá?“

„V zájmu spravedlnosti.“

„Ale to je necitelnost a nikoli spravedlnost,“ rozčiloval

se pan Camarron, „proč jitříte rány starého farmáře? Proč

má slyšet znovu a znovu před tváří celého města, že jeho

syn je zločinec?“

„Já očekávám,“ odvětil Jim Bogard pevně, „že uslyším

něco právě opačného.“

„To sotva. Mám cit. Nejsem zvíře. Vzal jsem trestní

oznámení i soukromou žalobu zpět. To, myslím, postačí.“

„Myslím, že to nepostačí,“ pravil Jim Bogard, stoje před

ním s rukama založenýma na prsou, s tvrdým výrazem v

obličeji a napřímen hnedle až ke stropu. „Zločin není jen

záležitostí toho, na kom byl spáchán. Zločin je záležitost

veřejné bezpečnosti. Žaluje státní zástupce a nikoli vy.“

„Žaluje na Henryho Duška?“

„Nikoli. Žaluje na neznámého pachatele.“

V tlustém obličeji pana Camarrona se objevil ohyzdný

úšklebek.

„Tak prostí přece nebudeme, pane Bogarde. Není-li

pachatel pánům od soudu znám, pak já je s ním seznámím.“

„Leda byste změnil svou někdejší výpověď, pane

Camarrone.“

„Já?

Proč

bych

měnil

výpověď?

Nejsem

křivopřísežník.“

146

„Nezměníte-li ji, pak zůstává v platnosti, že jste útočníka

nepoznal a že jste jenom podle hlasu soudil na Henryho

Duška.“

„K smíchu. Nikdo jiný to nebyl. Či máte na mysli

někoho určitého?“

„Mám,“ pokývl Jim Bogard k velkému překvapení pana

Camarrona.

Pan Camarron se obdivuhodně zarazil. Tlusté tváře mu

zfialověly jako čepička. Pět nebo šest brad se mu zatřáslo.

„Je to nechutná komedie –“ vypravil ze sebe posléze,

„přišel jsem proto, abych vás požádal o zakročení. Máte

dosti moci, abyste tu neblahou akci zastavil. Je to zbytečné

zdržování od jiných věcí. Moje smíření s Duškovými je na

dobré cestě. Mám u nich ještě třicet tisíc, které mi byly

ukradeny. Posílíme-li starého ve vědomí, že jeho syn

nespáchal nic, nedá mi mých třicet tisíc, ani kdyby navrtal

sto pramenů.“

„Ale on je sotva navrtá, víte,“ odvětil Jim Bogard

klidně. „Je mi líto, že vaši žádost musím odmrštit. Nechte

to běžet.“

Ještě toho dne dostal Jim Bogard soukromou zprávu, že

se pan Camarron pokoušel soudce podplatit.

Tomu se jen usmál. Jednak přihlížel k tomu, aby na

veřejných místech seděli lidé nejpoctivější, a pak, ani

nejvyšší úplatek by tady byl neprospěl. Nemohlo se to přece

odhodit prostě do koše.

A tak neurčité podezření, které v Jimu Bogardovi

vzniklo rozmluvou s pány Cassem a Lewisem, jakož i

rozmluvou s panem Camarronem, bylo ještě posíleno oním

pokusem o úplatek. Něco s tou trojicí rozhodně nebylo v

pořádku. Jim Bogard věděl, že pan Camarron se přátelí s

firmou Cass a Lewis. Obratem ruky si to vyšetřil důkladněji

a zjistil, že pan Camarron není na „Paláci zábav“ zúčastněn

ani finančně akciemi, ani jinak, že také pánové Cass a

Lewis nemají veřejně nic společného s bankou Camarron,

Camarron a spol., a že jejich peníze jsou uloženy v jiné

bance. A starostovo podezření opět vzrostlo.

„Palác zábav“ a Camarronova banka byly vůči sobě

147

krajně nedůvěřivé, jak se zdálo, a jejich úzký styk měl

patrně pouze ten důvod, že se střežily navzájem.

A tak přišel onen veliký den, první z jedenácti, v nichž

se odehrálo dobrodružství Oklahomy.

9

NOC PŘED VELIKÝM DNEM

Zábavní podniky Cass a Lewis hýřily svou falešnou

nádherou. Minutu co minutu se obracelo v rukou hostů

průměrně sto dolarů, z nichž značná částka čistého zisku

plynula do kapes majetníků.

Pánové Cass a Lewis a Camarron seděli v malém

soukromém pokojíku, a personál měl přísně nakázáno

nevyrušovat je, ani kdyby hořelo.

Byla již pozdní noc.

„Já vám říkám, že to praskne,“ syčel pan Camarron

rozčileně, „já vás v tom asi nechám. Nevím si jiné rady.“

„Ehm –“ udělal pan Cass, „něco se proti tomu najde.

Především Henry tu není. To je naše výhoda. Postačí, že ho

tenkrát Safeni viděl s železným klackem v ruce. Ostatně vy

máte rovněž něco na svědomí.“

„Vy ne,“ odtušil Cass klidně, „byl jsem to já. Ale ta

čepička vám stejně dobře sluší. Podle mého soudu už

tenkrát, když vás napadlo, že bychom to mohli být my, jste

měl běžet se svým podezřením na šerifa, a nebyli bychom z

toho s Lentinem vyklouzli.“

„A ne –“ dodal Lentin Lewis vyčítavě, „přijít s tím na

nás a vydírat z nás pětadvacet let peníze. To je jasné. Z

udání byste byl neměl nic. Z tohohle máte.“

„Vraceli jste mi jen to, co jste uloupili.“

„Vrátili jsme vám už stokrát víc. Víme všichni, vy

148

darebáku, že tenhle podnik je vlastně váš. Jenom se za něj

jako vážený finančník stydíte a necháváte to na nás.“

„Tu ostudu snadno unesu, jestliže to prozradíte. S vámi

to bude horší.“

„Proto, že jsme vás bacili do hlavy, že jste se z toho

vylízal a že se jako blázen snažíte, aby bylo útočníkovi

odpuštěno?“

Bob Cass se surově zasmál.

„Žalář vás nemine, ani kdybych prosil porotu na

kolenou,“ odvětil vztekle pan Camarron, „nehledíc k tomu,

že tento podnik zavřou. Bogard se na to jen třese. Hotové

peníze připadnou mně. Kam na mne se žalobou o vydírání.

Mám přece váš dlužní úpis.“

„Máte,“ pokývl Bob Cass, „je to ještě větší zlodějna než

ta, kterou jste spáchal na ubohém Duškovi.“

„Netvrďte, že jsem na Duškovi…“

„Ne?“ vyjel Bob Cass, „nebyl-li jste to vy, pak to byla

149

vaše hamižnost, které se nemůžete ubránit. Neodolal jste,

abyste nevzal od starého Duška deset tisíc dolarů, přestože

Henry Dušek vám svůj dluh už dávno splatil!“

Pan Camarron vyvalil oči a zatřásl se po celém těle jako

osika. Zdálo se, že ho raní mrtvice. Zfialověl v obličeji tak,

že ho nebylo lze od čepičky rozeznat.

„Co pravíte?“ vykoktal.

„Pravím, že vám Henry Dušek peníze poslal a že

spoléháte na jeho věčnou nepřítomnost.“

Pan Camarron jako by splaskával. Vypadal docela

zničeně.

„Jak… jak to víte, pekelníci?“

Bob Cass klidně hmátl do krabice s doutníky a pečlivě si

jeden vybral.

„Co jsem říkal, Lene?“ pohodil hlavou.

„Jsi moudrý muž, Bobe,“ odvětil Lentin Lewis s

uznáním.

„Tak tedy. My to nevíme, Camarrone, my jsme si to

domyslili. Postačilo si představit, že Henry Dušek je pořád

ještě živ, že ho nic na světě nepřejelo. Já ty přistěhovalecké

paličáky znám. Kdyby byl do tří měsíců nemohl poslat

aspoň stovku, byl by se vrátil a šel rovnou a bez ptaní do

žaláře. Poněvadž se neukázal až dodnes, máte jeho peníze

doma. A kdyby tohle vyšlo najevo, banku vám zavřou,

naměří vám pokutu právě tak velikou, aby vám nic nezbylo,

a jste žebrák.“

„A kromě toho sedíte jako my,“ doložil Lentin Lewis.

Pan Camarron zamával zoufale rukama. Lapal chvíli po

vzduchu.

„Vy blázni!“ zahořekoval, „vy blázni! Proč si tu

navzájem vyhrožujeme? Záleží přece na tom, aby zůstalo

všecko tak, jak to je. Aby se s tím nehýbalo!“

„Byl bych nerad,“ zašklebil se Bob Cass, „aby zůstalo

všecko, jak je. Mít na krku dvakrát týdně policejní

prohlídky, být pokládán za vyvrhele města a dřít se při tom

na váženého pana Camarrona? Jděte do pekel.“

„To se tedy může změnit, Cassi. To jediné. Rozloučíme

se a dělejte si s podnikem, co chcete.“

150

„Konečně!“ vzdychl Bob Cass, „až dosud jste na nás byl

příliš chytrý. Vysál jste nás důkladně, ačkoli my hlupáci

jsme se domnívali, že vysajeme vás. Pamatuju se –“

Bob Cass potřásl s úsměškem hlavou, „jak jste nám

půjčil po stu dolarů.“

„A jak jste nás jednou pod svým stanem zastavil s

revolverem v ruce,“ dodal Lentin Lewis s výčitkou.

Pan Camarron stále ještě mával rukama.

„Nechte toho, lidé. Náš zájem je společný. Což podaří-li

se Jimu Bogardovi dokázat, že Henry Dušek je bez viny?“

„To se mu nepodaří.“

„Ani ho nenajdou,“ poznamenal Lentin Lewis, „kdyby

ho našli, byla by to vaše zkáza, Camarrone.“

„Dušek se sám nepřihlásí. Kdyby však jeho nevina vyšla

najevo, přijde zcela jistě.“

„Potom by ovšem bylo s vámi zle, Camarrone.“

„A s vámi už chvíli přede mnou.“

Snažili se, aby se nehádali, ale vybuchovali co chvíli.

Pan Camarron se snažil krotit sebe i je.

„Jen rozumně, jen rozumně, Cassi. Hleďme si

společného prospěchu. Já už mám doma obsílku k soudci.

Nemohu vypovídat, že jsem Duška určitě poznal, neřekl-li

jsem to už tenkrát. Hledejme něco, co by Duškovu vinu

jasně prokázalo.“

„Hledejme falešného svědka,“ navrhoval Bob Cass.

„Co by musil vypovídat ten svědek?“

„Musil by říci, že viděl Henryho, jak se vrací k vašemu

domu.“

„Kde takového svědka sebereme?“

„Maličkost,“ usmál se Bob Cass, „máme známosti.“

Pan Camarron si trochu oddechl.

„To by tedy šlo. Musíte se přičinit. Máte vy dva alibi?

Máte důkaz, že jste nedleli na místě činu?“

Bob Cass se zamračil.

„S tím je to dost špatné. Byli jsme tehdy v Safeniho

krčmě. Ale odešli jsme právě v takový hloupý čas. Seděl

tam šerif s Mutchinsonem. Pana presidenta vezmi čert. Ale

Bogard, to je pardál. Ten si vždycky dával pozor po každém

151

našem kroku. Nedivil bych se, kdyby ještě dnes věděl, kolik

sklenek jsme tehdy s Lenem vypili.“

„Mohli jste přece jít jinam. Vyvzpomeňte si to.“

„Jinam? Vy jste popletený jako klubko nití v hnízdě

koťat, Camarrone. Kdyby to bylo dnes! Ale tenkrát? Nebylo

vůbec kam jít, kromě Safeniho krčmy. Přespávali jsme u

něho v kůlně.“

Obavy Boba Casse byly oprávněné. Jim Bogard

skutečně a z důvodů zcela přirozených vzpomínal, co

vlastně tehdy ti dva taškáři robili. Měl dobrou paměť, a tak

si potvrdil další část Cookovy znamenité povídky. Když

tenkrát Henry Dušek z krčmy odešel, byli oba kumpáni již

chvíli pryč. Zdali se vrátili čili nic, Jim Bogard již nevěděl.

Ale zato se pamatoval Michal Dušek, že potom, když vešel

do krčmy podruhé, stáli již zase u nálevního pultu.

Jim Bogard oné noci sice mnoho přemýšlel, ale přece šel

na lůžko mnohem dříve, než se pan Camarron s dvojicí

lotříků na něčem uradili. Myšlenka Jima Bogarda jako by na

dálku trojlístek znepokojovala. Jim Bogard totiž mínil, že

bude možno pány Casse a Lewise obvinit přímo, to jest

podrobit je přísným výslechům, popřípadě vyšetřovací

vazbě. A proto trojlístek sestrkoval hlavy dohromady až do

páté hodiny ranní.

„I když nás skřípnou,“ byla jedna z posledních vět Boba

Casse, „stále ještě nebude konec, dokud nenajdou příležitost

vyslechnout Henryho Duška.“

„A my nemáme možnost si to nějak zajistit?“ zaúpěl pan

Camarron. „Já nevím, kde Dušek je. Kdybych mu dal sto

ticíc dolarů a požádal ho…“

„U čerta,“ vzdychl Bob Cass, „je úžasné, kolik už jste

toho nakradl. Ale žádného Duška si nekoupíte ani za milión.

Já ty paličaté přistěhovalce znám.“

A to bylo skutečně poslední slovo této rozmluvy, neboť

ihned potom se všichni ohlédli ke dveřím.

„Co to je?“ otázal se pan Camarron polekaně.

„Nevím,“ odvětil Bob Cass a pohlédl si mimoděk pod

nohy, neboť podlaha pokojíku se jemně chvěla.

„Výbuch,“ pravil Lentin Lewis a vstal, „zemětřesení.“

152

„Výbuch,“ chytil se toho Bob Cass, „požár v některé

petrolejové nádrži. Hrome! To by bylo hezké.“

Když nastalo ticho, slyšeli i zdmi a přes dvojitá skla

oken vzdálené ječení jako tisíce poplašných sirén. Hluk

zábavních podniků se někam podivně ztratil. Bylo slyšet jen

to daleké ječení, ještě silnější a rvané jakýmsi praskáním,

když Bob Cass otevřel dveře na chodbu.

„U čerta,“ pravil Bob Cass, „je to asi pořádně velké

neštěstí.“

Pak vyběhl ven. U stolů jeho podniku hosté stáli, vyjeveně

naslouchajíce. Zavěšené lustry se chvěly, velká okna drnčela.

Nikdo nevěděl, co se přihodilo. Nezazněly odnikud výkřiky,

oznamující neštěstí. Jen ten hluk tisíců sirén a nepochopitelná

střelba z děl a ručnic, která slábla a řídla.

153

„Vytáhněte závěsy!“ nařídil Bob Cass s vážným

pohledem.

Uposlechli ho. Denní, ještě ne dosti silné světlo se

vřinulo dovnitř. Lustry osleply. Hosté, pobledlí hýřením i

překvapením, si mohli povšimnout, že zatím noc minula,

přes čas na podvodných hodinách na zdi.

A dole na široké ulici stálo několik časných chodců

dosud strnule. Tam někdo přibíhal, křičel a mával rukama.

Cassův číšník vytáhl veliké okno. A syčivé hřmění z

dálky ještě zesílilo.

„Je to něco hrozného,“ pravil jeden z hostů křiklavě, aby

ten podivný zvuk přemohl.

V hloubce dvou tisíc jednoho sta čtyřiceti metrů na

Duškovic farmě totiž prorazily vrtáky podzemní nádrž oleje.

A začal foukat gešr, jemuž co do síly nebylo a není rovno v

celém světě.

10

SMÍCH DIVOKÉ MARY

Duškovic farma zažila strašlivé probuzení náhlou,

nesmírnou ranou jako z celých stovek děl, která vystřelila

najednou. Ale nedočkala se konce toho strašného hlasu.

Vytím rostoucí síly tlačil gešr první výkřik svého pekla

vzhůru. Zničil a rozerval modrý den, slibující, že se za

hodinu pozlatí sluncem. Rozechvěl zemi jako desku

vesmírných houslí, pod strunou, napjatou mezi světy, pod

nekonečným smyčcem, drhnoucím strunu nepředstavitelnou

rychlostí. A vyl v radosti uvolnění a snažil se dosáhnout až

k nebi.

Přesný čas se nikdy nezjistil. Začalo to krátce před pátou

hodinou ranní.

154

V jednotvárném otáčení potrubí, v dýchání plynových

motorů a v občasném zarachocení soukolí náhle země

kolem věže škytla. Její vzdutí pozorovali dělníci pod

nohama. Zdvihla se a klesla. Potrubí se maličko napříčilo,

soukolí zaskřípalo. Ale to trvalo jen slabou vteřinu, a než si

to kdo uvědomil, letělo všecko do vzduchu.

Zdálo se, že v prvním okamžiku bylo přitom naprosté

ticho. Dva inženýři a sedm dělníků měli ještě kdy podívat se

vzhůru. Na štěstí nikdo právě nelezl po konstrukci věže. A

snad bylo skutečně těch několik prvních chvil ticho, i když

se už trhala hořejší třetina věže, ustřelena nábojem vrtacího

155

potrubí. Toto potrubí mělo váhu čtyřiceti metrických centů

a vyletělo, lámajíc a ohýbajíc se, kolmo k nebi tak náhle a

rychle, že zvuk nepostačil tak rychle klesnout k uším

nepatrných lidí na zemi.

Několik z nich později tvrdilo, že zaslechli staršího

inženýra, jež zavolal ze všech sil:

„Všichni pryč!“

A dali se tedy na útěk, zatímco hořejší třetina věže

putovala závratnou rychlostí k nebesům a začalo hřmít. To

byl počátek onoho nepřetržitého vytí, zaplétajícího lidské

smysly do shluku šílenství.

Proud plynů, zatím neviditelných, směřoval kolmo

vzhůru. Strhl s sebou spoustu vzduchu, a jen proto patrně

neměl účinek ohromné bomby, pod jejímž tlakem by se byla

pobořila farma, vzdálená tři čtvrti kilometru. Avšak když se

z okolí vichrem nahnal k věži jiný vzduch a rozvlnil se

přenosem zvuku, klopýtlo šest mužů z oněch devíti, a na

útěku upadli. Vzduch se obrátil, zdvihl celé kusy půdy jako

uragan, položil nejvyšší Duškovic borovici, a třebaže

zadržen skupinou stromů, rozbil na farmě několik oken.

Lůžko starého Duška se pokrylo střepinami. A čtyřicet

metrických centů vrtacího potrubí s hořejší třetinou věže

bylo stále ještě ve vzduchu.

Úlek všech byl řádný. Starý Dušek vyskočil, napřímil se

a hmátl si k srdci. Zastavilo se. Nevěděl, zda mu ječí v uších

smrt tlakem krve, která přestávala kolovat, či zda je to něco

mechanického. Neslyšel pád židle, kterou překotil, potáceje

se a hledaje oporu. Neslyšel, že se otevřely dveře a že jeho

žena, která v nich stanula, křičí. Zavolal na ni. Neslyšel sám

sebe. V uších ho bolelo a píchalo. Ale tento pocit měli i

všichni ostatní.

Venku nebylo vidět nic. Mike a Crey Cook skočili k

rozbitým oknům a nemohli si ani uvědomit, že hořejší díl

věže chybí. Viděli pouze padající borovici a modrý den na

obloze. Crey Cook si položil dlaně na uši, ale slyšel i očima

a chřípím, i kostí chvějící se lebky a vším, co se chvělo

kolem něho i v něm. Otočil se k Michalovi a něco křičel.

Sám nevěděl, co křičí.

156

Nikdo z nich si předtím nedovedl představit hrozný zvuk

této nespoutané síly, nepřetržitý, již bez nárazů, sirénovité,

stálé vytí, které budilo dojem, že má moc vychýlit zemi z

její dráhy.

Pak první neviditelné methanové plyny vystřídal

temněhnědý, těžký plyn zemní. V ohromném hluku

zapraskalo. Proud hutný jako těžký dým špatně hořícího

uhlí, zahalil věž.

Došlo k výbuchu.

K nebi vystřelilo obrovité hnědé mračno. Modrý den se

ztratil, časné slunce zmizelo. Země se ozářila bleskem

vlastního světla gešru. Ve vlnovitě se převalující hoře

hnědého kouře blýskala čistě bílá oblaka jak ohromné

chuchvalce vaty, ozářené blikavou bouří. Podzemní dělo

chrlilo výstřel za výstřelem, točilo sto metrů nad zemí

chuchvalce vaty v zběsilých vírech, ale nikde neukázalo

červený plamen. Byl to zjev vybuchujících plynů, dávno

známý, ale ve stonásobném měřítku.

Rozbité kusy železa a zkroucené části věže padaly zpět.

Devět mužů bylo již téměř v bezpečí, v dostatečné

vzdálenosti. Mike a Crey Cook je viděli utíkat přes pole

pokrčené hrůzou. Viděli je skákat jako bezmocné tvory,

poděšené tím, co provedli.

Bylo možno usoudit, že čtyřicet metrických centů

potrubí, přestože bylo zčásti zadrženo konstrukcí věže,

vyletělo do výše asi sedmi set metrů.

Ale byl to gešr, gešr, který jakkoli divoký, šílel jen

proto, že vydával bohatství těm, kteří jej uvolnili.

Prchající muži se zastavili. Ohlíželi se. Bylo vidět, jak

inženýři mávají rukama. Všichni se vraceli, vyhnuvše se

šťastně kousnutí té podzemní bestie. Vraceli se, aby s ní

podnikli boj, aby ji zkrotili. Zapadli do převalujícího se

dýmu jako do jícnu sopky.

Crey Cook neměl jiný dojem, než dojem běsnící sopky.

Nikdo nemohl říci slovo. Nejsilnější výkřik byl němý. Starý

Dušek se rychle dostrojoval. Tento gešr se jmenoval Marie

Dušková. Ale už nyní si zasloužila názvu výstižnějšího –

Divoká Mary.

157

Zatímco jeden z devíti mužů odbíhal, aby podal zprávu

společnosti a požádal o pomoc, vrhlo se ostatních osm na

pokroucené dveře plechového baráku, a v dýmu a v řevu,

drásajícím smysly, se snažili dostat dovnitř. Mike Dušek a

Crey Cook tam běželi rovněž. Jejich cestu zkřížil automobil

inženýrova posla. Málem je přejel, ohlušen a oslepen

hnědým dýmem.

V boudě byl uložen složitý přístroj na měření gešrových

tlaků. Bylo třeba především vědět, s jakou silou mají co

dělat. Dostali se do boudy, vytrhnuvše téměř dveře ze

závěsů. Dva muži přístroj namáhavě zdvihli a všech osm,

následováno Michalem a Creyem Cookem, se dralo prudce

k ústí gešru.

Unikající sloup hnědého dýmu byl snad schopen

utrhnout ruku nebo hlavu jako dělový výstřel. V kolmém

letu vzhůru se podobal pevné hmotě. Klesající hnědé

mračno prorážel s tvrdostí ocelové tyče jednoho kilometru.

Vyrážeje z hloubky více než dvou kilometrů, nepotřeboval

patrně k překonání třítisícimetrové dráhy více než několik

málo vteřin.

Měřící přístroj zasáhl citlivým nosem do proudu.

Nadskočil, byl mrštěn stranou. Drželi jej křečovitě, aby

mohli jeho patu připevnit k zemi. Stáhli nos zpět. Kdyby

byli neopatrně postavili přístroj, vážící padesát kilogramů,

do proudu jen malou částí, byl by jim vyletěl do výše jako

náboj z revolveru. Klikou vysunovali hroty přístroje,

obezřetně, část po části, stojíce v těsné blízkosti

burácejícího gešru a dávajíce pozor po sobě navzájem,

neboť se potáceli, poráženi hlukem.

Mladší inženýr dával rozkazy pouze posunky. Silné

pružiny přístroje se chvěly, kovová ručička poskakovala

jako živá. Přístroj, rozechvělý jako horečkou, úzkostlivě

pracoval. Inženýr, lapaje po vzduchu, hltal očima jeho

údaje.

Náhle mávl rukou. Odskočili. Nestarali se o přístroj.

Ustupovali s výrazem údivu pozpátku, omámeni a špinaví v

obličejích.

Zde bylo zapotřebí především silných nervů. Mladší

158

inženýr si otřel čelo hřbetem ruky v gumové rukavici. Starší

k němu přistoupil s tužkou a blokem v ruce.

Vyrážející plyn měl tlak dvou set atmosfér.

Údaj přístroje znamenal, že síla gešru je dvě stě

kilogramů na čtvereční centimetr. Touto rychlostí a tímto

tlakem mohl gešr vydat za příštích čtyřiadvacet hodin šest

miliónů kubických metrů plynu, to jest množství, které by

bylo zcela stačilo zásobovat New York, kdyby je bylo

ovšem možno zachytit trubkami.

Napsavše si několik číslic do bloku, zařvali na sebe oba

inženýři širokým, neslyšitelným smíchem, a bili se radostí

navzájem do ramen. Pramen musil být zkrocen a pak

znamenal úžasný úspěch. Ale to vyžadovalo napětí více sil,

než jich měla tato pracovní četa. Naštěstí se již blížila četa

denní směny s třetím inženýrem v čele. Jako malá armáda,

již překvapil náhlý útok nepřátel, přijala rychlé prozatímní

rozkazy a vrhla se s nadšením do boje.

Připravený ventilový příklop zůstal ležet bez povšimnutí.

Byl směšně nedostatečný. Musil být s největším spěchem

vyroben jiný, větší a silnější. Prozatím bylo rozhodnuto gešr

poněkud utěsnit blátem a kamením, házeným do jeho

pekelného jícnu.

V počátečním nedostatku sil byla vítána i pomoc

Michalova i Creyova. Toto byl zajisté nádherný gešr. Ale

již v prvních minutách se vše ukázalo vážnější.

Musili vyřadit dva muže. Vyletující kamení je zranilo.

Gešr se stával nebezpečný tím, že rval stěny vrtu,

hlubokého přes dva tisíce metrů, a střílel jimi do výše

jednoho kilometru. Vhazované bláto ani vsypávaná země

nevnikly pod úroveň půdy ani centimetr. Stěny jícnu byly za

chvíli vyhlazeny jako hlaveň pušky. Železo, vstrčené šikmo

přes otvor jako opora ucpávky, se zlomilo a vyvrátilo. Jícen

se jen rozšířil. Věž se chvěla v základech, její konstrukce se

nebezpečně roztřásla pouhou silou zvuku. Dvěma jiným

mužům počala téci z uší a z nosu krev. Jeden další ustoupil

s hrůzou v obličeji. Crey Cook přestal pracovat.

Tenhle čertovský pramen, řvoucí jako milión ďáblů, byl

skutečně něčím neobyčejným.

159

11

PROHRANÁ BITVA

Zlověstné burácení gešru lomcovalo zemí a bylo jasně

slyšitelné až do města Oklahomy, vzdáleného dvanáct

kilometrů.

Nebyla to tedy katastrofa. Naopak. Bylo to nové

bohatství krajiny, z něhož měl mít každý něco. Město se

uklidnilo. Nestalo se nic, jenomže se dnes každý o něco

dříve probudil.

Hnědavý mrak na obzoru táhl, hnán mírným větrem,

prozatím stranou. Ale přesto si Jim Bogard rázně vyžádal

okamžitou rozmluvu s presidentem Mutchinsonem.

„Upokojte se,“ řekl pan Mutchinson, „varoval bych vás

sám, kdyby hrozilo nebezpečí. Pohovoříme si o tom, jen co

zařídím nejnutnější. Potom vás zvu na výlet k tomu

zázraku.“

„Přijímám,“ pokývl Jim Bogard hlučně a pohodlně se

usadil.

Tak se stal svědkem Mutchinsonovy účelné činnosti.

President Mutchinson nesvěřil nic a nepovolil nic

inženýrům své společnosti, pokud to sám neschválil.

„Budeme s tím mít trochu práce,“ řekl, pohlížeje na Jima

Bogarda s úsměvem, „lidé u gešru prý podléhají úzkosti.

Divíte se, pane Bogarde? Dvě stě kilogramů na každý

čtvereční centimetr! Dva metrické centy na špičce prstu!

Proboha, to je hezký pramen!“

„Trochu příliš hezký,“ zavrčel Jim Bogard.

„Ano,“ pokývl pan Mutchinson souhlasně, „slyšíte, jak

to hučí? Henry Dušek má zadostiučinění.“

„Jde mu to v posledním čase dobře dohromady. Ale

hleďte, abyste to zkrotili; Podobá se to slabému

160

zemětřesení.“

„Zkrotíme,“ sliboval pan Mutchinson. „Ventilový

příklop už je v práci.“

Pak zase zdvihl telefon. Jim Bogard musil čekat, dokud

nevyřídí svou záležitost s laboratoří. Slyšel všelijaké

chemické vzorečky a prapodivná jména, jimž nerozuměl.

„Zajeďme do továrny, pane Bogarde. Chcete mne

doprovázet? S ventilovým příklopem si musíme pospíšit.

Laboratoř prorokuje, že do čtyřiadvaceti hodin se plyn

změní v petrolej. Do té doby musí gešr mlčet.“

„A nebude-li mlčet?“

„Musí,“ řekl pan Mutchinson bezstarostně.

Mezi petrolejáři panovalo zděšení z pouhého údivu nad

štěstím presidenta Mutchinsona.

„Daří se mu všecko, čeho se dotkne,“ říkali, „už tehdy se

měl dotknout záležitosti Henryho Duška.“

„Ne,“ odpovídali jiní, „jako štěstí to vypadá jen proto, že

mlčí o všem, co ví. Jeho mlčení se mění v zlato. Hledal

tenkrát petrolej proto, poněvadž o něm měl zprávu od

Indiánů. Ale mlčel o tom.“

Pan Miller pokulhával po své pracovně.

„Kde je článek od Cooka?“ křičel, „běžte tam. Pošlete

někoho ke Cookovi.“

Crey Cook nelenil. Vzdal se docela práce při gešru, když

se počet dělníků dostatečně rozmnožil, a dal se do

popisování svých dojmů. Ale úžasný, neutuchající řev ho

rušil asi tak, jako by ho někdo při psaní tloukl přes ruce.

Utíkal dál a dál.

Posel pana Millera ho v množství lidí kolem gešru

nenašel. Crey Cook se pak vydal na spěšnou cestu do města

sám. První článek dodal včas a vrátil se opět na farmu.

Michal Dušek pracoval na gešru. Považoval to za svou

povinnost. Matka Dušková se o něho chvěla strachem.

Oněmělá burácením plynu, nemohla zavolat, nemohla si

postěžovat. Ale starý Dušek by byl nářky odmítl, i kdyby je

byl mohl vyslechnout.

Napřímený jako za dřívějších časů, s očima plnýma ohně

stál u zlomené borovice a pohlížel k peklu pod troskami

161

věže, k těžkým mrakům hnědého dýmu, k divně syčícímu

vysokému sloupu, jenž střílel do mraků a vířil jimi a tančil

jako na vrcholu pomatení. Byl to úžasný hluk, ale starému

Duškovi se zdál úchvatný, neboť křičel k nebi nevinu jeho

syna. Nervy starého farmáře byly jediné ze všech, které se

napínaly jako ocelová lana, bezpečná před prasknutím. Bůh

dopustil!

Mike, jenž se na chvíli vzdálil od věže, aby si odpočinul,

našel otce, jak stojí nad zlomenou borovicí. Násilím ho

odtáhl. Farmář, tupý k sluchovým zážitkům, nevědomky

věšel každý sval v obličeji.

Řev gešru do něho bil jako proud písku do ocelové

desky, která se sice nehýbá, ale jejíž povrch tím trpí.

Starý Dušek objal svého mladšího syna kolem ramen a

kráčel s ním zpět. Byl to krok biblického starce Joba,

vzkříšeného ze svých utrpení a tak šťastného, jako by si již

z druhé strany vedl i prvního svého syna.

Tři čtvrti kilometru vzdálená farma ani při zavřených

okenicích nechránila proti zvuku. Nikdo s nikým nemohl

promluvit. Jen při vysilujícím křiku bylo lze zachytit tu a

tam slabiku.

Přesto to bylo lepší než v těsné blízkosti gešru.

Mike, odpočinuv si, opět nabídl své síly, ale odmítli

ho. U věže pracovalo sto dělníků. Pokoušeli se vtlačit

strašným tlakem do hrdla pramene cement. Snaha

vyzněla nadarmo.

Přijel president Mutchinson se starostou Bogardem.

Stiskli starému Duškovi pravici ve výrazu dobrého

přátelství. Matku Duškovou našli na lůžku. Rukama si tiskla

hlavu. Byla utrýzněna neustávajícím vytím.

Jim Bogard vzal tužku a psal na veliký stůl.

„Vezmeme vás do města. Musíte pryč. Farmu si

vypůjčíme pro odpočinek a ošetřování dělníků.“

Matka Dušková s nimi šla bez námitek, unavená tak, že

ji musili podporovat. Starý se stavěl trochu na odpor, ale

uposlechl posléze prosebných pohledů své ženy. Michal

velmi názornými posunky naprosto odmítl odejít. Nechali

ho tedy.

162

Crey Cook použil té příležitosti a přisedl k nim do vozu,

aby se podruhé vrátil do města. Neměli dojem, když se

vzdalovali, že hluk gešru slábne. Jejich sluch byl nemocný.

Obava z ohluchnutí, z popraskání ušních bubínků nebyla

přehnaná.

Crey Cook spěchal přímo k panu Millerovi. „Palcovým

písmem dejte vysadit výzvu, aby se Henry Dušek vrátil!“

křičel.

Pan Miller uhnul hlavou.

„Proč tak řvete? Zblázníte mě.“

„Chcete-li se zbláznit z rámusu,“ odvětil Crey Cook

neuctivě, „pak jděte k Divoké Mary. Tam se řádně otužíte.

Nezdržujte mě. Mám novinky, které stojí za zvláštní vydání.

Šest dělníků je zraněno, a já nevím, jak k tomu přišli.

Potřebuji automobil s řidičem. Něco rychlého.“

163

„Utíkejte psát,“ řekl pan Miller. „Automobil na vás bude

čekat před vchodem.“

Zvláštní vydání vyšlo za hodinu. Pan Camarron je

pročítal s pobledlými rty.

„Všecko se proti nám jaksi spiklo,“ pravil pánům

Cassovi a Lewisovi, „Henry Dušek se vrátí.“

„Nemalujte čerta na zeď,“ odsekl Bob Cass vztekle.

Do večera údiv olejářů narostl. Divoká Mary odmítla

novou kovovou čepici s ventily. Přetažená ocelová lana

nebylo lze upevnit dosti řádně, aby je pokaždé nevytrhla.

Balancovala příklopem na svém plynovém proudu jako

celuloidovým míčkem, a jen její strašný dech se

rozstřikoval silou, jako by stříleli z pušek.

Opět jeden z dělníků byl tím vážně zraněn v obličeji.

Pat Mutchinson byl přítomen. Začínal se zlobit. Kdyby

se bylo podařilo ventilový aparát položit a připevnit, byl by

se plynový proud rozdělil na řadu menších proudů, jež by

bylo možno postupně uzavírat. Ale gešr odrazil útok a s

neztenčenou silou plival dál svůj hnědavý, bílý i bezbarvý

plyn.

A tak, když nastala tma, mužstvo po vysilujícím

houževnatém boji ustoupilo. Elektrické vedení bylo

porušeno, otevřenými lampami, ani nejbezpečnějšími, se

neodvážili svítit. Pomyšlení na obrovskou pochodeň, v

kterou by se mohl proud plynu změnit, nahánělo všem

hrůzu.

Nadcházející noc byla špatná. Hromové burácení gešru ji

nehorázně rušilo. Plyn byl stále hořlavější. Vytlačoval

vzduch. Obtížně se dýchalo. A lidé se omezili na hlídkování

a zbrojili pečlivě k ranní bitvě.

V noci se obavy splnily.

Divoká Mary přestala marnotratně vyhazovat plyn a

počala s řevem, rozrývajícím nervy, chrlit do výše několika

set metrů olej.

164

12

ŠEST DNŮ VELIKÉ BITVY

Ráno následujícího dne přineslo podívanou, na níž Crey

Cook dychtivě čekal. Již v noci se cesty pod olejovým

deštěm rozblátily. Byl to skutečně jemný, ale hustý déšť,

padající na zemi v okruhu tří kilometrů, mastný, lepkavý a

zapáchající.

Obloha se zatáhla olejovým mrakem, vzniklým z miliard

rozprášených kapiček, opět se srážejících a padajících k

zemi. Nepřetržitě, s umíněnou vytrvalostí sytil gešr vysoký

mrak svým proudem. Lehkým větrem se mrak rozlézal,

houstl a mohutněl. Země zčernala, rozpouštěla se, topila se

zoufale v oleji víc a více.

S prvním rozbřeskem dne se pustila armáda dělníků v

gumových oblecích do boje. Pat Mutchinson, obklopen

štábem svých inženýrů, vězel rovněž v obleku olejářů. S

helmy mu stékaly potůčky olejového deště.

Nikdo nepamatoval, neviděl, ani si nikdo nedovedl

představit podobný zjev. Déšť se změnil téměř v liják,

doprovázený bouří, jako by nepřetržitě hrom řval nízko nad

hlavami. Ale všecko to bylo z oleje.

Pat Mutchinson měl v ruce mluvicí trychtýř. Bylo-li

třeba někomu něco sdělit, bylo nutno přiložit mu trychtýř k

hlavě a křičet ze všech sil.

Změřili mocnost toho deště. Vypočetli, že každou

hodinu vysoptí Divoká Mary dva tisíce velkých sudů

oleje.

U zřídla pracovalo už pět set lidí v marné snaze zkrotit

pramen novým, větším příklopem.

Deset dělníků padlo, omámeno smrtícími výpary.

Příklop byl ještě před polednem zohýbán a rozbit. První

165

inženýr hlásil panu Mutchinsonovi, že ta věc už není k

potřebě. Řvali na sebe mluvicími trychtýři jako blázni.

„Vystavte lešení!“ rozkazoval Pat Mutchinson, a

představoval si je jako nízké husté mřížoví, o něž by se gešr

tříštil a alespoň nestříkal k obloze.

Pokoušeli se o to a Pat Mutchinson zatím odjel s

několika inženýry do města, tak jak byli, mokří a mastní

olejem.

V poradě nakvap svolané, při níž myslili rychle jako

čerti, dali zkonstruovat velký náhubkový příklop s

postranními ventily. Inženýři si slibovali hodně od toho, že

gešr nebude narážet na příklop přímo, nýbrž šikmo po

kuželových stěnách. Tento kužel měl být čtyři metry vysoký

a v dolejším průměru měl mít přes šest metrů. Postupným

uzavíráním ventilů se tedy měl pramen zúžit.

Avšak i když mobilizovali všecky síly, obětovali spoustu

peněz, i když byla práce poháněna myšlenkou na

všeobecnou bezpečnost, nemohl být příklop hotov dříve než

za tři dny.

„Dobrá,“ řekl pan Mutchinson, „tři dny to vydržíme.

Stavte zatím lešení.“

Následujícího dne začal padat jemný olejový déšť i v

městě.

Pat Mutchinson pokrčil rameny. Zašel k Jimu

Bogardovi.

„Prohlásíme okruh tří kilometrů kolem gešru za

nebezpečné pásmo,“ pravil, „to jest, zakážeme tam užívat

ohně v jakékoli formě.“

Sto tisíc obyvatel se tím zákazem znepokojilo. Dvacet

mil všemi směry od Divoké Mary se okna aut i příbytků

mžila olejem do neprůhlednosti.

„Musíte podniknout něco lepšího, než je zákaz ohně,“

pravil Jim Bogard.

„Buďte bez starosti,“ odvětil Pat Mutchinson.

Spěchal znovu k Divoké Mary, která řvala svou

vyhrůžku do každého koutku města. Schůzi olejářských

veličin, narychlo svolanou, zcela pominul.

Na pět set dělníků, nejstatečnějších ze statečných, opět a

166

opět se vrhalo do soptících spoust oleje, aby za chvíli

potácivě ustupovali, poraženi, promočeni, poloudušeni a

zraněni. Na cestě k nim přejížděl již Mutchinsonův

smekající se automobil strouhy, plné tekoucího oleje.

Pomocí

trychtýře

sdělil

první

inženýr

Patu

Mutchinsonovi, že dalšího boje je nutno se vzdát.

„Jste blázen,“ odpověděl Pat Mutchinson, „dostanete

dvanáct plynových motorů a pět traktorů. Přetáhněte řetězy

lešení stůj co stůj.“

„Dobře,“ řekl inženýr.

Zase se vrhli do nerovného boje. Zakotvili řetězy kolem

základů věže. Strhaly se jako nitky. A přišel zase večer. Na

zbytcích řetězů se zmítala ocelová mříž a tloukla do základů

167

věže jako šílená. Rozbíjela se před očima, oslepenýma

soumrakem a olejovým deštěm.

Zazářily reflektory, přes den namontované. Pásové

traktory se smekaly v úsilí jako želvy. Prška oleje podivně

svítila kolem běsnící sopky. Byl to požár bez ohně, divadlo

zmatku a podivných kulis, a jediného pomstychtivého

zvuku olejového proudu, který vytrvale a netečně řval.

V noci zranily odmrštěné řetězy dalšího dělníka.

„Není to možné –“ křičel inženýr trychtýřem, „pobije mi

to všecky lidi.“

„Kupředu!“ řekl Pat Mutchinson.

Mohutnost chrlení nezeslábla. Mrak ráno narostl do

hnědé clony od obzoru k obzoru a hrozil neuhasitelným

požárem.

„Nechte mříž mříží –“ houkl Pat Mutchinson.

Cesty byly černé, potoky a řeky oleje všude proudily,

Mutchinsonův automobil se jimi brodil. Konečně uvázl na

poloviční cestě k městu. Pat Mutchinson se dostal k Jimu

Bogardovi se značným zpožděním, nevyspalý, promočený a

s bolestí na prsou, ale zrak mu jiskřil energií.

„Příroda to Henrymu pořádně vynahradila,“ pravil

ztěžka.

„Starý se toho děsí,“ odvětil Jim Bogard.

Duškovic rodina byla hostem v Bogardově domě. Dlel

tam s nimi i Michal, jež nemohl u gešru ničím prospět.

Také Crey Cook je navštívil. Prohlásil panu Millerovi, že

u Divoké Mary nestráví celý den ani za milión dolarů.

Omezil se na to, že tam dvakrát denně zajel na krátkou

chvíli.

„Pane Bogarde,“ pravil Pat Mutchinson, „tento zápas

buď vyhrajeme nebo jsme zničeni. Prozatím dávám povel k

ústupu. Prohlašte ihned za nebezpečné pásmo okruh v

průměru sedmi kilometrů.“

Položil loket na stůl, sevřel pěst, a s jeho ruky kapal

petrolej, jímž se celý lepil a mazal, a jímž se jeho gumový

oblek leskl a rozpouštěl.

„Sedm kilometrů,“ zabručel Jim Bogard, „roste to

utěšeně.

168

„Co lze dělat?“ odvětil Pat Mutchinson mračivě. „Lépe

starat se včas. Dále z úřední moci zastavíme těžbu na

ostatních věžích, ať jde o kteroukoli společnost.“

„Dočkáte se protestů.“

„Pumpy musí být uzavřeny. Zorganizujte dozorčí

hlídky. U čerta, pane Bogarde, nasákne-li Oklahoma

petrolejem a chytne-li to, můžete se rozloučit se svým

krásným městem.“

Jim Bogard se nahnul přes stůl a zazvonil.

„Tak zvláštní jako nebezpečné,“ řeklo se ve schůzi

olejářů, a ihned bylo telefonicky sděleno na příslušná místa,

že se těžba okamžitě zastavuje. Do rezervoárů bylo

nakázáno čerpat nehořlavý dusíkatý plyn.

Ale město nebylo ještě prohlášeno za nebezpečné

pásmo. Ohně pod kotly továren hořely. Pracovalo se.

Uhlíkové lampy plály. Jenom na volném prostranství za

městem nesmělo být ohně. Nesmělo se škrtnout zápalkou.

Sta tankových vozů vyjelo, aby pumpovaly ze struh

petrolej. Příkopy jim přetékaly, valily se ho celé řeky.

V rozdupané půdě kolem Divoké Mary vzniklo jezero,

neúnavně vyčerpávané. Armáda dělníků ochabovala. Počet

odvážlivců se zmenšoval.

A přece stále zápasili, vědouce, že ustanou-li, vyžene je

a pobije Divoká Mary bez zápasu.

Crey Cook havaroval se svým autem, jež při vjezdu do

města vzalo strašný smyk po olejovém povlaku na asfaltu.

Crey Cook z toho naštěstí vyvázl dobře.

„Fuj!“ řekl, hladě si natlučené koleno, „zdalipak budu

moci běžet pěšky?“

Ulice sypali pískem. Někde zakázal Jim Bogard provoz

vůbec. Ale Pat Mutchinson tomu ještě dodal.

Pátého dne zrána prosadil zákaz projíždění automobilů

vůbec a nechal stát i tankové vozy tam, kde právě byly.

Žhavé výbuchy motorů nebo dokonce náhodný zpětný

zápal ve válci mohly být již příčinou požáru nesmírného

dosahu.

Oklahoma

byla

naložena

palivem

jako

připravená pec.

„Musíme dávat pozor,“ pravil Jimu Bogardovi a podivně

169

se usmíval, „než se nám podaří tu bláznivou dámu

ovládnout.“

V těch dnech si neodpočinul ani na chvíli.

„Hoši –“ pravil u soustruhů v továrně, „nedokážete-li

dnes dohotovit košík pro Divokou Mary, zhasneme v noci

všecka světla v městě a uhasíme ohně pod kotly.“

Pracovali jako lvi, bez únavy. Pat Mutchinson to říkal

hodně vážně.

„Zapřáhneme koně,“ pravil, když namontovali poslední

ventil.

„Koně nedostanete k Divoké Mary,“ namítli.

„Pak, u čerta, zapřáhneme lidi tam, kde se koně

splaší.“

Pat Mutchinson, muž, jenž kdysi odmítal pracovat, byl

nyní jediný, jehož energie neslábla. Jim Bogard tomu valně

nerozuměl. Mohl jen poslouchat rady, které považoval za

rozkazy a jimiž se přesně řídil.

Pat Mutchinson přikázal omezit v městě všecku práci,

která potřebovala oheň. Všichni ochotně poslechli. Někde

dokonce zastavili práci již před tím z vlastního popudu.

Příchod cizinců do města byl zakázán. Vlaky nedojížděly.

Divoká Mary hučela z dálky pořád stejně.

Město nasakovalo petrolejem. Střechy se jím leskly.

Tekl slabými stružkami podle chodníků do kanálů. Policie

nestačila hlídkovat na všech stranách. Povolali dobrovolnou

občanskou službu. Voda se kazila. Potraviny zapáchaly

olejem.

„Celý svět již o tom ví –“ řekl Camarron Cassovi a

Lewisovi, „jenom Henry Dušek ne, jak se mi zdá.“

„Henry Dušek je asi pod drnem,“ pravil Bob Cass

spokojeně.

Ve své vile na Floridě hltal zprávy z Oklahomy Samuel

Gregory.

„Moje prozíravost se vyplatila,“ pravil ženě a dceři,

která měla asi pět set nápadníků, ale ještě si mezi nimi

nevybrala, „můžete děkovat Bohu, že jsem vás přestěhoval

sem.“

Muži u gešru padali, ale zbylí se nevzdávali. Zkoušeli

170

upevnit nejrůznější technická zařízení na ústí zřídla,

naprosto bez výsledku. Všichni myslili, vynalézali. Žádný

hlas, procházející zvukovým trychtýřem, nebyl zanedbán.

Skopávaly se hory země, ale Divoká Mary je lehce vyplivla.

Spouštěly se kolmo do hrdla svazky ocelových tyčí,

připevňované na kymácející se věž s nasazením životů, ale

Divoká Mary jimi pohazovala jako proužky papíru, bila jimi

zběsile a vztekle a vystřelovala je jako šípy.

Pak ustoupili nadobro, aby nabrali sil k poslední obraně.

Náhubkový přístroj byl již na cestě. Lidé se sami zapřáhli

do tří spojených valníků. Ve chvíli, kdy se trojdílný valník s

náhubkem blížil k Divoké Mary, vítán jejím rykem, bylo již

přes tisíc občanů Oklahomy za hranicemi státu.

Historie Divoké Mary praví, že v oněch znamenitých

dnech nadobro ohluchlo čtyřicet šest lidí.

Dělníci, z nichž každý sám o sobě byl hrdinou, v

mastných a potrhaných oděvech, s okrvavenýma a olejem

rozežranýma rukama čekali, aby podstoupili nadlidskou

námahu s přetažením náhubku.

Pat Mutchinson nahradil sílu strojů silou lidskou. Volil

lana a řetězy v síle dvojnásobné, než jakou mu určili s

veškerou bezpečností jeho inženýři. Zdálo se, že se zdržuje,

ale pouze to řádně připravoval. Dorozuměl se obtížně v

pekelném rachotu s každou skupinou zvlášť o znameních,

která se budou dávat. A pak s tím tedy začali.

Ohromný náhubek zvolna putoval těsně vedle proudu do

výše. Velká skupina lidí přidržovala na protější straně věže

lana, zmítající se v gešru tak, že se všichni potáceli. Pat

Mutchinson ještě k oné skupině, na níž nejvíce záleželo,

přidal dvacet párů paží. Ti lidé měli přetáhnout nad gešr

zvon, vytažený do výše. Počítalo se, že nárazy proudu na

šikmou vnitřní stěnu kužele budou o polovinu menší než

ony na plochá víka dřívějších přístrojů. Ale bylo nebezpečí,

že jakmile proud zasáhne okraj zvonu, vymrští jej do výše

se vším, co na něm visí.

Začali z večera. Namáhali se celou noc. Divoká Mary,

jako by tušila přesilu, odmítala zvon přijmout. Střílela do

něho okrajem proudu, odstrkovala jej ve velkých výkyvech.

171

Ale drželi se tvrdohlavě. Když je váha zvonu táhla k

proudu, nepustil nikdo. Byli by se raději dali zabít sloupem

oleje, než by povolili.

Pat Mutchinson je ještě posílil, jak mohl. Bylo jich tam

již tolik, že překáželi muž muži, že nebylo zač držet, zač

chytit. Objímali tedy muže před sebou kolem pasů, opírali

se patami do mastného černého bláta ve zmítající se

tlačenici, která jim hrozila umačkáním i roztržením.

Pracovali tak po celou noc až do rána, jako by byli ze

železa a necítili nic, stejně jako nic neslyšeli kromě řvaní

gešru.

Ale přece jenom zazněl jejich výkřik radosti. Pat

Mutchinson jej slabě, slabounce zaslechl, ačkoli to byl

výkřik pěti set lidí, vyrážený ze všech hrdel najednou.

Nikdy žádná bitva na světě nebyla bojována tak

poctivě.

Zvon visel nad proudem. Kýval se, ale neskákal.

Množstvím otevřených ventilů Divoká Mary chrlila krev

dál, zčeřena a oklamána, jak náleží. Rozdělené proudy

oslabily její jednotnou sílu. Řvaní zesílilo, jestliže to

ještě vůbec bylo možné. Ale všichni v tom viděli již jen

marný vztek. Divoká Mary zkrotla. Zvon se spouštěl k

zemi.

Sedal. Desítky pramenů se řítily do tmavé noci, tříštily

se a stříkaly, avšak lidské síly byly schopny zvon udržet. S

horečným chvatem, jak zvon dosedl, napínaly se řetězy a

lana. Lidé ji poutali jako ohromnou gorilu, jako bestii nikdy

nevídané síly.

Pat Mutchinson skutečně již šestou noc nespal, kromě

několika hodin nejnutnějšího odpočinku. Věděl, že padne

právě tam, kde náhodou bude, až Divoká Mary zkrotne. Ale

prozatím bylo nutno vyvinout v těch rozhodných chvílích

největší energii.

Zástup inženýrů běhal za ním. Zvon byl připoután na

všech stranách. Znovu bylo všecko prohlíženo, znovu

zkoušeno. Pat Mutchinson chtěl mít dojem, že po uzavření

ventilů by musil gešr vytrhnout Oklahomu ze zeměkoule, a

tohoto dojmu posléze spokojeně nabyl.

172

Pak dal smluvené znamení.

Deset vybraných dělníků se vrhlo ke zvonu, brodíce se

olejovým blátem, mávajíce rukama a předstihujíce se s

šíleným chvatem. Každý z nich chtěl padnout na svůj ventil

první. Množství proudů se lilo do výše. Byly téměř

rovnoběžné. Zvon se chvěl, ale seděl pevně. Jakmile bude

poslední ventil uzavřen, zmizí pohybová energie proudu,

pod zvonem zůstane jen děsný, ale mrtvý tlak, a inženýři se

pustí do konstrukce řádného těsnícího zařízení, jímž se

Divoká Mary nadobro změní v mírnou hodnou holčičku.

Deset prvních ventilů polklo kolmé proudy.

Ale neozvaly se jásavé výkřiky. Zástup dělníků vzadu

mlčel. Nebyl to již zástup slité síly. Byla to hromada

utrýzněných nešťastníků. Polovina jich usedla a ulehla do

bláta, do olejových louží. V řevu gešru a v mazlavém,

zapáchajícím oleji usínali únavou. A bylo jim lhostejno, zda

se vůbec ještě probudí.

Dalších deset ventilů se zavřelo.

Zbylé proudy nabyly na rychlosti, ale řevu znatelně

ubylo. Vítězství bylo v dohledu. Nemohlo se o něm

pochybovat. Olejový déšť stále ještě padal, ale ještě dnes

měl ustat.

Den, šerý pod hnědým mrakem, se probouzel, hnědý den

jako pod hnědým tlustým sklem, den mastného deště a

černé smutné půdy. Tři reflektory civěly nažloutlými sloupy

na porážku Divoké Mary. Za noc vychrlil gešr opět tolik

oleje, že se prostor kolem zmrzačené věže podobal

ohromnému sálu s jezerem místo podlahy a se stropem v

nízkém dohledu, jenž mokval a slzel šňůrami padající

kapaliny.

Podle systému Pata Mutchinsona odstoupilo pět dělníků

od zvonu, druhých pět uzavíralo další ventily. Pak

odstoupili dva, pak jeden. A konečně zbyl pouze jediný

otevřený ventil na vrcholu zvonu a žádný muž. Tudy

proudil jedovatý, tenký pramen rychlostí více než

pětinásobnou proti rychlosti otevřeného gešru.

To byl šíp nebo kord, schopný probít silnou ocelovou

desku se stejnou snadností, s jakou jehla propíchne plátno.

173

Rozkaz Pata Mutchinsona zněl: odstoupit a nechat

poslední ventil otevřený.

Přestože Divoká Mary nyní jen hlučně zpívala vysokým

hlasem, že se zdála zkrocena, hrozilo nebezpečí nej-větší.

Oproti dřívějšímu řvaní vládlo nyní zdánlivé ticho. Ve

skutečnosti se ozýval stále ještě zvuk, podobný zvuku

tovární sirény, rozběsněné desetinásobnou dávkou páry, ale

do města přes dvanáct kilometrů již nedoběhl.

A tak všichni stáli kolem gešru, zúženého na pramen

silný jen půldruhého decimetru. A ustupovali, jak to

Mutchinsonovi inženýři nařídili.

Čekali. Pět minut. Deset. Pak se Mutchinson ohlédl po

svém štábu. Pokynuli hlavami.

Mladý dělník, napřed určený, vystoupil. Za uzavření

posledního ventilu měl dostat jeden tisíc dolarů odměny.

Dělník se jmenoval Jack Battery a byl rodem Irčan.

174

Počal šplhat v olejovém dešti po chvějícím se zvonu nad

Divokou Mary, uvězněnou pod ním. Vypadal jako velká

lesknoucí se moucha. Stoupal přes závěry ventilů a přes

křižující se řetězy a ocelová lana do výše čtyř metrů. Lehl,

přitiskl se břichem. Vztáhl ruce a pomalu začal otáčet

ručním kolečkem ventilu.

Pomalu, velmi pomalu, jak mu inženýři před tím radili.

Nesměl vzbudit pod zvonem náraz náhlým uzavřením.

Pramen se zúžil. Zaječel v ještě o něco vyšší tónině. Patu

Mutchinsonovi divoce tlouklo srdce.

A tu náhle a bez jakéhokoli přechodu se všecko zatmělo.

Než utrýzněný sluch stačil pochopit nový navrátivší se řev,

snad ještě silnější než při výbuchu před šesti dny, byli

nešťastný dělník i zvon o tisíc metrů blíže k nebi.

Tlak vzduchu a rozmetané kusy věže i zpřetrhaných

řetězů porazily všecky stojící muže. Pat Mutchinson, udeřen

něčím do čela, padl na záda. A neviděl již, jak se hnědé

mračno rozevřelo děravým vírem a jak tudy proletěly kusy

železa i kusy Irčanova těla.

A třebaže něco železa se vrátilo s olejovým deštěm, z

Jacka Batterryho se nevrátilo nic. Rozmetán na atomy,

zůstal snad ve vzduchu.

Divoká Mary vychrlila k nebesům zase plný průměr

své tepny a řvala a řvala. Jako milión běsů, skučících o

závod.

13

NEPŘÍTEL GEŠRŮ

„Hezké novinky,“ pravil Crey Cook, sedě pohodlně

roztažen v křesle pana Millera, „president Mutchinson

prohrál svůj zápas s Divokou Mary. Zabila mu jednoho

175

muže a jeho samého uhodila něčím do hlavy. Leží teď v

sanatoriu.“

„Kdo?“ otázal se pan Miller roztržitě.

„President Mutchinson,“ odvětil Crey Cook trpělivě.

„Neví o sobě. Armáda ztratila velitele. Bůh jim pomoz!“

„Bůh pomoz nám všem, Crey! Copak se zalkneme

petrolejem? Na co hmátnu, na všem je mastná rosa.“

„A to ještě máte ve skříni bezpečně uzavřeno dosti

obleků,“ pokyvoval Crey Cook vyčítavě, „kdežto já v tom

ničím poslední kabát.“

„Leptá mi to plíce,“ řekl pan Miller. Opouštěly ho

myšlenky na finanční prospěch listu. Začínal myslit jen na

své osobní blaho.

„O vaše plíce právě není starost, pane Millere. Jsou lidé,

kteří dopadli hůř. Vaše příští číslo novin přinese úřední

zprávu, že z pěti set lidí, kteří válčili s Divokou Mary,

zbývá pouze sedmdesát!“

„Sedmdesát?“ kroutil pan Miller hlavou, „strašné.“

„Hloupé. A nejhloupější, že těch zbylých sedmdesát

ubožáků neví, co počít. K úřední zprávě dodávám toto:

převládající druhy zranění jsou popálená hrdla, plíce, oči a

vůbec sliznice. Následující spáleniny kůže, ponejvíce nohou,

jak se ti nešťastníci brodili olejem. A konečně tu máme nemalý

počet hluchých a bláznů. S úplně zdravým nervovým

systémem nevyvázne ze spárů Divoké Mary nikdo.“

„Napište to, hochu. Ale co se stane? Co se podnikne?

Pořád je ta bestie slyšet. Něco přece…“

„Ano. Olejáři svolávají válečnou poradu. Pravda je, že je

již ohrožena celá Oklahoma. V dalekém okolí je úroda

zničena. Množí se stížnosti a žádosti o náhradu škody.“

„To je samozřejmé.“

„Ale příliš prosté, pane Millere. V článku to

podotkneme. Bude lépe, jestliže si lidé uvědomí pravý stav

věcí. Sláma politá petrolejem, to je přece hořlavina, ne?

Půda, nasáklá do hloubky nejméně metr nebo dva olejem…

Dovedete si představit to moře plamenů, pane Millere?“

„A město –“ dodal pan Miller starostlivě, „pokropené

naftou, a vzduch, jímž padá petrolej…“

176

„A hořlavý mrak nad námi. Nehořela by jen země, pane

Millere. Hořel by i vzduch a nebe.“

Pan Miller si umiňoval, že ještě dnes odcestuje do

Sedimentu.

„Připravíme a natiskneme text vyhlášky, pane Millere. Je

to už stejně na cestě. Město bude pojato do nebezpečného

pásma nejpozději do dvanácté hodiny polední.“

„Nemám nic úředního v ruce.“

„Nemusíte mít. Je to nejpřirozenější sled událostí, leda

by se Divoká Mary umoudřila, o čemž se pochybuje.

Pospěšte si. Do večera zastaví elektrárna provoz. Turbiny

nebudou mít páru. Město se ponoří do tmy, kdejaký motor a

stroj se zastaví.“

Crey Cook prorokoval dobře, nikoli však úplně. Město

bylo skutečně pojato do nebezpečného pásma. Ale kromě

toho dostaly dva tisíce rodin, usídlených na olejářském

poli, rozkaz evakuovat. Za hranicí pásma čekaly

autobusy. Kdo našel místo v městě, mohl jít do města.

Obyvatelům města samého se však doporučovalo, aby

podle možnosti opustilo kraj. Vlaky zůstávaly trčet

daleko před městem. Musilo se k nim chodit pěšky nebo

povozem, taženým koňmi. Ale bylo uboze málo koní ve

zmotorizované Oklahomě.

Automobily, uvízlé uvnitř nebezpečného okruhu, se

nesměly hnout. Lokomotivy na petrolejářských vlečkách

stály vychladlé v dešti petroleje. Otevřené vagóny se plnily

naftou s nebe. Po cisternách stékal petrolej v tučných

slzách.

Divoká Mary byla fenomén, jejž potlačit přesahovalo

lidské síly. Sedmdesát dělníků a inženýrů ji obklopovalo s

němým úžasem. Pozorovali ji zblízka jen proto, aby si

potvrdili, že její síla neslábne. Těch sedmdesát lidí, ostatně

lidem již nepodobných, tam stálo zbytečně. Ale bylo možno

nadobro ustoupit?

Petrolejářské společnosti je tam nechávaly. Jejich ústup

by byl povelem k všeobecnému útěku. Pan Miller na tu

konečnou ztrátu bitvy nečekal. Ještě před večerem uletěl

aeroplánem z pomezí ohroženého pásma.

177

Pan Camarron, jehož bratr a švagrová zmizeli již zrána,

oznámil rovněž svůj úmysl zmizet. Ale nedostal se k tomu

přičiněním Jima Bogarda. Jim Bogard, jenž něco takového

tušil, ho dal včas zadržet.

„Nehledíc ani k důvodům, o nichž ještě nechci mluvit,“

pravil, když pan Camarron k němu bez dechu přiběhl, aby

protestoval, „mám ještě jiné důvody. Tisíce lidí opouštějí

kraj. Vaše banka je obležena klienty. Svým spoluředitelům

jste dovolil odjet. Máte nedostatek úřednictva a nedostatek

hotových peněz, které vkladatelé žádají. Musíte se starat o

opatření dostatečného kapitálu. Nechci, aby mezi těmi

lidmi, jimž padá dobytek a jimž byla zničena úroda, vznikl

poplach. Obžaluji vás veřejně, opustíte-li svůj kapitánský

můstek.“

„Požadujete, abych tu zemřel?“ jektal pan Camarron,

„abych byl upálen?“

„Po případě,“ souhlasil s tím Jim Bogard hlučně,

„zemřete-li, nebudete sám.“

Pan Camarron klopýtal k pánům Cassovi a Lewisovi.

„To, co říká Bogard, je pravda,“ posoudil Bob Cass, „ale

hlavně si asi myslí, že Amerika je veliká.“

„Jak to?“ třásl se pan Camarron, „proč by byla najednou

veliká?“

„Inu, až dodnes tu nikdo neví, odkud jste sem vlastně

přišel, to musíte uznat. Což kdybyste se rozhodl jednat v

příští své stanici podobně a zahladil za sebou všecky stopy?

Peněz na to máte dost. Nevadí, že cizích.“

„Cassi! Umlkněte. Považujete mě za zloděje?“

„Ano. Dokonce za ohroženého zloděje. Za den nebo dva

budete bez hotového dolaru. Lidé si všecko vyzdvihnou.

Jistě by bylo pro vás lépe zmizet alespoň s tím, co ještě

zbývá.“

Přesný Bobův odhad pana Camarrona zarazil. Ale

potom, fialový a s čepičkou na stranu, začal křičet.

„To není spravedlivé! Vy sami utečete bez překážek, a

kdyby se Henry Dušek vrátil…“

„My neutečeme,“ přerušil ho Bob Cass, „protože víme,

že by si Jim Bogard proti nám něco našel.“

178

„Já vím co,“ poznamenal Lentin Lewis, „dal by nás

rovnou zatknout.“

„Velmi moudře řečeno,“ schválil to Bob Cass, „se

soudní obsílkou v kapse se neprchá. Ale pokud jde o návrat

Henryho Duška, mé obavy se rozplývají. Rád bych znal

blázna, který by se cpal sem do toho předpeklí.“

„Henry Dušek je dost veliký blázen!“ nadskakoval pan

Camarron.

Z odjezdu tedy zřejmě nebylo nic. Propadliště, které se

před trojlístkem slibně otevřelo, zůstalo nevyužito.

„Ostatně,“ bylo mínění Jima Bogarda, „na cizopasníky je

oheň nejlepším prostředkem.“

Pan Camarron se potácel domů již za tmy. Opravdu.

Elektrárna zastavila turbiny. Po ulicích a v domácnostech se

svítilo elektrickými kapesními svítilnami.

Zatím Pat Mutchinson ležel s proraženou lebkou na

nemocničním lůžku, a správní rady tří společností se

horečně radily.

Všude byl petrolej. Lepil se odpornou chutí na jazyk,

když se mluvilo. Klouzal mezi prsty. Prosakoval oděvem.

Každou hodinu ho přibývalo dvakrát sto tisíc litrů. Crey

Cook užil chytré věty, aby zjednal dobrou představu o hlasu

Divoké Mary čtenářům, kteří neměli příležitost poslechnout

si ji zblízka. Podle něho každý litr petroleje z oněch dvou

set tisíc za hodinu byl doprovázen ranou z pušky. To

znamenalo, že vteřinu co vteřinu zaznělo asi padesát pušek

hromadnou salvou.

„I když Divoká Mary přestane sama se svým řáděním,“

pravil řečník společnosti Dutch Shell, „nelze přehlížet

hospodářské škody. Nejde jen o tisíce akrů osení a pastvin,

o spousty hynoucího dobytka. Jde o životy lidí a o životy

našich společností.“

S tím souhlasil i zástupce Standardu. Zástupce

Mutchinsonovy společnosti dodal, že jeho koncern je sice

hlavně odpovědný, ale že všeobecný zájem vyžaduje co

nejrychlejší a nejúčinnější zákrok všech spojených sil.

„Nebojíme se,“ pravil, „že by Divoká Mary nezaplatila

všecky škody, které natropila, kdyby se ji podařilo spoutat.

179

Ale uzavřeme-li ji nadobro Craigovým mexickým

způsobem, je všecko, co se dosud stalo, čistou ztrátou,

kterou bychom odmítli hradit.“

Ale nebylo ani jisté, že se podaří Divokou Mary

zazátkovat Craigovým mexickým způsobem. Mr. Homer

Craig totiž před časem vynalezl dutý vrták, jenž se vnořil do

hrdla a nechal proudit gešr kolem sebe. Vnitřkem vrtáku

pak se tlačil cement, tvrdnoucí až ve značné hloubce. Tím

se pramen ubrzdil tak, že bylo lze cementovat i zbylý

prostor kolem vrtáku, který se potom odřízl a zůstal v zemi.

Kusy dolejšího cementu gešr nemohl vyrazit, neboť se v

jícnu znamenitě příčily. Ale odborníkem na to byl právě jen

mr. Homer Craig. Rozhodli se, že ho zavolají dálkovým

telefonem.

„Jen šťastná náhoda,“ řečnil zástupce pana Mutchinsona,

„má zásluhu o to, že Divoká Mary je navrtána. Zacementovat

Divokou Mary znamená vzdát se ložiska vůbec.“

„Nic jiného nepožadujeme!“ vykřikla Dutch Shell,

„nikdo v Oklahomě si nepřeje, aby byla Divoká Mary

navrtána znovu, víme-li napřed, že ji nelze zvládnout.“

A tak po hádce, trvající půl hodiny, byl všeobecně

schválen návrh ponechat konečné rozhodnutí Mr. Homeru

Craigovi.

Homer Craig dlel právě v Mexiku, jak po jisté námaze

vyšetřili. Byl to zvláštní člověk. Zvali ho Nepřítelem gešrů.

Ve skutečnosti se na krocení gešrů pouze specializoval.

Pracoval v řadě odborníků, chemiků, strojařů a obchodníků,

zastávaje s vynikajícím úspěchem svůj vlastní obor.

Pravidelně bylo jeho starostí omezit plýtvání nově

vytrysknuvších pramenů na nejmenší míru, a s nejmenším

nákladem a v nejkratší době je spoutat. Mnohokrát si za

jedinou minutu vymyslil způsob, jak gešr přimět k

poslušnosti podle jeho povahy, a vynalezl také nejvhodnější

přístroj. Nastínil konstrukci dychtivě čekajícím inženýrům,

kteří přístroj pak technicky provedli. Za své zvláštní nadání

byl mr. Homer Craig společností Gulf Oil skvěle placen.

Slíbil dálkovým telefonem, že se ihned vydá se

zvláštním svolením správní rady Gulf Oil na cestu.

180

„Žádám,“ pravil zástupce Dutch Shell, „aby jednání s

panem Craigem byl přítomen starosta Bogard jako muž,

který dbá bezpečí města. Žádám, aby pánové tohoto bezpečí

rovněž dbali především a neohlíželi se na obchodní

prospěch.“

„To se týká patrně nás,“ odvětil podrážděně mluvčí

Mutchinsonova koncernu, „ale ujišťuji vás, že máme dosti

rozumu sami a že necháme pana Craiga jednat podle jeho

vlastního uvážení. Přestože budeme jeho práci sami platit,

vyhneme se každému nátlaku na něj. Nebudeme ho

přemlouvat k pokusům, jejichž výsledek by sám

nepovažoval za naprosto jistý. O tom vás čestně ujišťujeme,

ale žádáme zároveň čestné jednání od vás.“

„Na přítomnosti starostově trváme,“ řekl muž ze

Standardu.

„Souhlasíme plně,“ odvětil Mutchinsonův zástupce,

„nenaznačil jsem ani slůvkem, že je nám to proti mysli. Je

však nutno uvážit, že Divoká Mary slibuje v budoucnosti

znamenitě zvětšit výtěžek oklahomského pole. Její

příspěvek může být znatelný i v celkové světové těžbě,

která je nyní asi sto sedmdesát miliónů tun ročně. Spojené

státy samy vytěžily loňského roku přes sto dvacet miliónů

tun. Podle odborného odhadu mají Státy pouze deset

procent všech světových zásob, ale dodávají šedesát dvě

procenta celkové světové produkce. To znamená bláznivou

nadvýrobu. V pořadí Spojených států je Divoká Mary

živým vrtem čísla 320 311. Blížíme se k číslu, po jehož

dosažení bude nutno těžbu oleje ve Státech omezit. Divoká

Mary svým bohatstvím učinila k této krajní mezi veliký

skok. To je vám dobře známo, pánové. V získávání nových

vrtů se konají téměř závody, jelikož s nimi bude nutno co

nejdříve přestat. Divoká Mary může způsobit i jistý pokles

cen oklahomského petroleje na světovém trhu. Přesto vše je

její zachování a zužitkování v zájmu naší společnosti. Pravil

jsem, že budeme jednat čestně. Vyžaduji totéž prohlášení od

vás, aby boj s gešrem byl veden výhradně z pohnutek, jaké

vyžaduje veřejný zájem.“

„Veřejného zájmu dbáme i my ještě úzkostlivěji, protože

181

jde o naše vlastní vrty v dalekém okolí,“ odvětil mluvčí

Dutch Shell.

„Pánové –“ pravil chlapík ze Standardu, „nemůžeme

stejně tvrdit, že ani jediná z ohrožených věží nenáleží

panu Mutchinspnovi. Všecko by mohlo padnout, shořet,

vyletět do vzduchu, a musili bychom se s tím smířit. Ale

pomyslete na osud kvetoucího města. Pohleďte na

nekonečný řetěz ubožáků, přepravujících se smrtelnou

úzkostí svůj skromný majetek do bezpečí. Uvažte zkázu

věcí v olejové pršce, zoufalství zemědělců a starosti

mužů drobné práce. Představte si osud jednoho sta tisíc

nezaměstnaných a osud jednoho sta tisíc žebráků. Šťastní

z nich budou pouze ti, které upálí oheň nebo zadusí dým

a plyny. Do tří dnů se může tento díl Oklahomy změnit v

peklo, do měsíce z něho může být mrtvá, spálená poušť s

několika stovkami věčných pochodní hořících gešrů.

Zplodiny hoření mohou zadusit pět okolních států. A

konec konců nikdo z vás neví, domluvím-li vůbec to, co

nyní říkám, ačkoli už vlastně nemám co říci. Pouhá

vteřina postačí, aby území dvacetkrát dvacet čtverečních

kilometrů vybuchlo najednou jako náboj. Od okamžiku, v

němž vyletí někde jiskra, nezbude mi ani čas, abych za

svými slovy přičinil tečku.“

To bylo desátého dne od zrození Divoké Mary, v

jedenáct hodin čtyřicet pět minut před polednem.

14

PODESÁT HRDINŮ A JEDEN GENIUS

Padesát hrdinů, inženýrů a dělníků, se dobrovolně

přihlásilo k práci s mr. Homerem Craigem. Správní rady

všech společností opustily město ještě před příletem

182

Craigova aeroplánu. Presidenta Mutchinsona však nedovolil

starosta města odvézt.

„Vím, co by Pat Mutchinson učinil, kdyby byl při

vědomí,“ odsekl na námitky lékařů. „Za čisté lůžko někde v

Tampiku by se nám pěkně poděkoval. Jen ho nechte, ať

odpočívá pod tou promaštěnou pokrývkou.“

Rodinu Duškovic marně přemlouvali k odchodu. Starý

Dušek to odmítl za všecky.

„Je jen v rukou božích, co se stane,“ odvětil,

„zůstaneme.“

Město se dopola vyprázdnilo. Utekli, bohužel, i někteří z

těch, jejichž samozřejmou povinností bylo stát pevně na

místech ve veřejném zájmu.

„Zbabělci,“ hromoval Jim Bogard, „je jisté, že pro město

zemřeli tak jako tak.“

Ti, co zbyli, se potáceli téměř v mátohách, omámeni

vdechováním

jedovatých

výparů,

napolo

zblázněni

neustávajícím hukotem Divoké Mary, klouzajíce po

mazlavém povlaku chodníků a skrápěni a promočeni

neutuchávajícím petrolejovým deštěm.

Jim Bogard zašel osobně k panu Camarronovi.

„Bohužel,“ pravil, „nemohu vás držet. Chcete-li,

odejděte. Učinil jsem, co jsem mohl, abyste ve světě

nezabloudil. Ale zdá se mi, že nemám právo strkat vás do

náruče smrti příliš jisté.“

Ještě nedomluvil a Camarron byl venku. Stejně nával v

jeho bance ustal. Zbytek vkladatelů buď nechtěl ztrácet čas

nebo ponechal všecko osudu. Mnoho se jich vrátilo z

Camarronovy pokladny s prázdnýma rukama. Pana

Camarrona nemohl nikdo vinit. Nebylo lze sehnat za tak

krátkou dobu a za těchto poměrů kapitál, který prý

oprávněně investoval jinde.

S velkým zadostiučiněním přijali starostovo vyjádření i

pánové Cass a Lewis. Svůj zábavní podnik zavřeli již před

třemi dny.

„Proroctví bídného konce se obrací,“ řekl Bob Cass, „a

to proti vám, pane Bogarde.“

„Ano,“ odvětil Jim Bogard klidně, „ale prozatím já jsem

183

stále ještě starostou a váš podnik stojí.“

Pak je nechal a už se o ně nestaral. Byl nejvyšší čas

vyjet na pomezí nebezpečného okruhu, kde měl přistát

letoun mr. Homera Craiga. Jim Bogard zapřáhl dva koně

do povozu a vzal do rukou otěže jako za dávných, lepších

časů. Naložil pět inženýrů z oněch padesáti hrdinů a

práskl hlučně bičem.

Homer Craig přiletěl krátce po druhé hodině. Jeho

aeroplán se cestou křižoval s letadly správních rad

olejářských společností.

„Jste muž, který má zachránit Oklahomu,“ pravil mu Jim

Bogard, když na něj chvíli mlčky hleděl, „to je zatím vše, co

chci říci. Ostatní si vyjednejte s inženýry.“

Homer Craig přisedl do povozu a vydali se neprodleně

na cestu. Byl to muž více než čtyřicetiletý, skrání již

184

prokvetlých. Nedivil se ničemu. Každé jeho slovo bylo

účelné a věcné, každá otázka, kterou inženýrům položil,

jasná.

Rozhlížel se po hnědém mraku, visícím v mastných,

vlhkých cárech nízko nad zemí. Pozoroval promaštěné

město, když jím bez zastávky projížděl. Studoval pevným

pohledem smutné, rozblácené olejové pole, opuštěnou a

polozničenou kulisu bývalé práce, a jak hluk Divoké Mary

blízkostí rostl, přestával se dotazovat.

Konečně byl Jim Bogard nucen se vzdát. Koně odpírali

jít dál.

Zbytek lidí obklopoval gešr, stále běsnící s neztenčenou

silou. Kolem vrtu bylo nahromaděno řídké bláto.

Působením mírného proudění vzduchu ve výškách nebyl

zde déšť hustší než jinde.

Mr. Homer Craig se brodil blátem k prameni. Mizel

zpola v chuchvalcích bělavých mlh. Vězel v koženém

oděvu, neboť přibyl v otevřeném aeroplánu. Kuklu na hlavě

si pevně přitáhl, než se dal do prohlídky.

Vrátil se k inženýrům stejně klidně, jak klidně je opustil.

Mávl rukou na znamení k odjezdu.

V těch dvaceti minutách, které strávil prohlídkou, se Jim

Bogard zcela vysílil krocením poplašených koní. Zvířata

byla opatřena proti hluku co nejpečlivěji, ale byl to příliš

silný hluk i pro kus kamene. Jim Bogard měl obličej

pokrytý olejovým blátem k nepoznání, když koně obracel,

veda je těsně u hlav. Jakmile chytili směr, nebyli k udržení.

Nasadiv téměř svůj starý život, dostal se na kozlík. Ale

potom jim ubývala cesta opravdu rychle, třebaže se stokrát

octli v nebezpečí překocení.

„Nuže?“ ptali se pana Craiga.

„Myslím, že to půjde,“ odpověděl pan Craig, „ne-li,

ucpeme gešr cementem.“

„Tím jej ovšem nadobro usmrtíme.“

„Zajisté. Bude lépe usmrtit pramen než nechat se jím

usmrtit. Potřebuji výsledky vašeho měření, pánové.“

Posloužili mu ochotně. Pan Craig zašel do kanceláře

společnosti a pěti inženýrům vyložil svůj plán.

185

„Jícen má v průměru asi dva metry,“ pravil, „jen o málo

níže je asi již užší. V hloubce jednoho sta metrů se jeho

průměr mnoho neliší od původního průměru, získaného

vrtákem. Jeďme zpět k mému pilotovi. Je ještě k dispozici

nějaký aeroplán, pane Bogarde?“

„Dva,“ pokývl Jim Bogard.

„Odcestujeme tedy všichni.“

„Odcestujeme?“

„Do Tampika. Zdejší strojírny nemohou pracovat. Dám

vám informace, pánové. Cestou provedete základní výpočty

tak, aby strojírna v Tampiku mohla nejdéle půl hodiny po

našem přistání začít s prací. Dohlížet budeme osobně a

podrobné výpočty psát a kreslit přímo u soustruhů.“

Nevěděli ještě, co má v úmyslu, když se Jima Bogarda

vyptal na to, kolika lidmi je možno obsadit jeho dva

letouny. Pak je rozdělil po skupinách. Vyšlo to dobře. Tři,

tři a čtyři, počítajíc v to piloty.

„Pojedu s vámi,“ řekl totiž Jim Bogard, „kdy se

vrátíme?“

„Nejdéle do večera.“

„Takovou dobu mohu být vzdálen,“ pokývl Jim

Bogard. „Ale jak chcete za tak krátkou dobu vyrobit

těsnicí aparát?“

Homer Craig obdařil tazatele úsměvem.

„Tím, že jej budeme vyrábět z několika částí najednou a

že použijeme ventilů, které jsou patrně na skladě. Hlavní

kus bude vážit asi dvě stě kilogramů.“

Zdálo se jim to málo. Pokrčil rameny.

„Poněkud to snad opravíte, pánové,“ připustil, „já

nejsem inženýrem. Ale domnívám se, že můj odhad se od

skutečnosti mnoho neliší. Propočítejte na pevnost sílu

ventilové desky v průměru tří metrů. Tlak dvě stě atmosfér,

s jistotou dvě stě padesát. Uvážíme-li, že materiál bude

vybrán pro ventily, nedostanete větší váhu než dvě stě

kilogramů.“

To uznali.

„Ale co s tak prostou deskou, pane Craigu?“ Homer

Craig jim neodpověděl přímo.

186

„Dvěma sty kilogramy, zvětšenými o váhu ventilů, bude

vaše Divoká Mary pohazovat jako hračkou. Ale také našich

padesát lidí zvládne desku snadněji než veliký zvon pana

Mutchinsona. Obvod desky bude prodloužen do bubnu,

jehož délku po cestě vypočtete, pánové. Na tomto obvodu

vyřežeme šroubový závit.“

„Šroub o průměru tří metrů?“

„Proč ne? Postačí nakreslit závit na veliký papír a obtočit

jím válec, aby nůž soustruhu mohl být veden. Tuto desku

položíme nad gešr a zašroubujeme ji přímo do země. S

otevřenými ventily se tam snadno udrží.“

„Ale nikdy je nezavřete.“

„Zavřu je,“ pravil Homer Craig pevně, „neboť přes

příkrov položíme prsten se závitem o průměru pěti metrů,

a přitáhneme jím hlavní desku. A vyrobíme ještě další

prsten, o průměru osmi metrů, a přitáhneme jím první

prsten. To už dávno postačí, pánové. Můžeme uzavřít

ventily.“

Mr. Homer Craig vykročil, nečekaje na jejich odpověď.

Následovali ho až za několik vteřin, překvapení jeho

strojařsky neodbornickou, ale proveditelnou fantazií.

Na cestě povozem ještě dodal:

„Pana Bogarda můžeme dobře potřebovat. Zatímco

budeme pracovat ve strojírně, dohlédne on na přípravu

nutných vagónů. Pak se vrátí do Oklahomy a na pomezí

pásma přichystá dopravní prostředky, pomocí kterých

dostaneme těsnicí zařízení k Divoké Mary. Tvrdím, že

žádný kus nebude těžší než tři sta kilogramů. Doprava půjde

dobře.“

Posíleni dobrou nadějí, tiskli panu Craigovi ruce.

Vypadalo to dobře. A kdyby se i výsledek proti očekávání

nedostavil, zbylo ještě mexické cementování. Homer Craig

prohlásil, že cementem zaručeně gešr udusí.

Záleželo tedy jen na tom, aby se do té doby nepřihodilo

nic neblahého. Než vsedl Jim Bogard do Craigova letounu,

poslal zpět do města hlídkujícího muže.“

„Záchrana se blíží,“ vzkázal po něm, „rozšiřte tu zprávu

co nejrychleji jakýmkoli způsobem. Řekněte, ať nabádají

187

nepřetržitě k opatrnosti. Řekněte, ať z každého živého tvora

v městě udělají odpovědnou hlídku.“

Za chvilečku se tři letouny odlepily od země. Jim

Bogard nikdy v aeroplánu neletěl. Jim Bogard také již

mnoho dní neviděl slunce a modrou oblohu. Měl dojem, že

vstal z hrobu a cestuje k nebesům. Ale neměl takový dojem,

nýbrž jiný, daleko silnější.

Ohlédnuv se přes nemotorné brýle, jako by se bál, že ho

z obou druhých, rámusících a značně již stranou vzdálených

strojů zaslechnou, plácl mocně mlčenlivého pana Craiga do

ramene.

„Goddam,“ zařval, aby přehlušil ryk motoru, „váš pilot

to jistě může slyšet, ale jinak bych s tou senzací raději

počkal. Škoda, že Jerome Miller opustil svůj list. Henry

Dušek krotí Divokou Mary jako pan Craig! Eh –“ a plácl

znovu, „to tu opravdu ještě nebylo a nebude.“

15

PLÁN TŘÍ ĎÁBLŮ

Pánové Cass a Lewis běželi opuštěnými, kluzkými a

hnědým mrakem zašeřelými ulicemi jako blázni.

„Je-li Camarron už pryč,“ pravil Bob Cass, „pak provedl

největší hloupost od svého narození.“

Pan Camarron byl už pryč.

„V tom případě utíkejme rovněž,“ radil Lentin Lewis,

„nechce se mi tahat za něj pořád horké kaštany.“

„Ale ten nápad!“ klel Bob Cass a zatínal pěsti, „ten

krásný nápad!“

„Vezmi to čert,“ odvětil Lentin Lewis odevzdaně.

Musili pěšky. Nikde v celém městě nesehnali povoz.

Utrmáceni šli krok za krokem těch osm mil, které dělily

188

město od hranice nebezpečného pásma. Spěchali tak, že

předhonili několik opozdilců, kteří se konečně rozhodli

opustit kraj.

Lentin Lewis nesl v malém kufříčku všecky hotové

peníze, jež mohli sehnat.

„Neodcházíme přece jenom tak chudí, jak jsme sem

přišli,“ vzdychal, „nic si z toho nedělej, Bobe. Dostaneme

se někam, kde nás nikdo nezná.“

„Ty blázne,“ nadával Bob Cass, „sázím se, že všichni

šerifové a policejní úřady v obou Amerikách mají náš

přesný popis.“

„Henryho Duška ti chytráci přece nenašli. Nenajdou ani

nás.“

„A ty myslíš, osle, že se o Duška staral Jim Bogard tak

dojemně, jako se stará o nás?“

189

Pak se zarazil. Proti nim se řítil prázdný povoz pouze

s vozkou na kozlíku, jenž divoce pobízel dva zapražené

koně.

„Je to ta kára, Lene – podívej se. Nikdo v ní nejede.“

Lentin Lewis to musil uznat.

„Proč odjeli?“

„Jen proto, aby se co nejdříve zase vrátili. Což vůbec

nemyslíš, Lene? Domníváš se, že Henry Dušek může ucpat

gešr holýma rukama?“

„Lekl se toho a utekl.“

„A Jim Bogard s ním, co? Ten mi na útěk nevypadá.“

Povoz je dávno minul.

„Pojď!“ houkl Bob Cass hrubě.

Došli konečně k pomezí, střeženému hlídkami.

„Kde přistávají aeroplány?“ otázal se Bob Cass.

„Zde –“ ukázala hlídka, „ale dnes nebude již žádný

volný.“

Bob Cass se rozhlížel. Široká prérie byla prázdná.

„A nejbližší stroj?“

„Nejbližší stroj je zamluven.“

„Kým?“

Hlídkující muž pokrčil rameny.

„Nevím. Patrně sejde i z toho. Starosta Oklahomy

zabavil poslední dva stroje a bude je snad potřebovat i zítra.

Běžte na prozatímní stanici dráhy. Odjeďte si vlakem.

Aeroplány tu nemohou čekat jako autobusy.“

Bob Cass zase dostal nápad.

„Kdo mi může dát informaci o letounech?“ zeptal se.

„Jste-li tak tvrdohlavý, tedy běžte asi tisíc kroků tímto

směrem. Najdete tana velitele pořádkové služby.“

Lentin Lewis hleděl toužebně k jasnému obzoru na

východě, ale bez námitek uposlechl hrubé výzvy svého

kamaráda, aby ho následoval.

„Vsadím krk,“ soptěl Bob Cass, „že chlap, který si

zamluvil nejbližší letadlo, je Camarron. Nikdo jiný kromě

nás si to tu nemůže už dovolit a nikdo také nemá zapotřebí

cestovat tak rychle a daleko.“

Podezření Boba Casse se potvrdilo. Na štěstí neměl

190

pan Camarron nejmenší naděje dnes letadlo získat.

Odešel k vlakové stanici. Ale ani odtud se ještě

pravděpodobně nedostal. Příští vlak měl odjet až k

večeru. Vagónů i ochoty bylo dost, ale vlaky uprostřed

trati nemohly křižovat a obracet. Obtíže z toho plynoucí

se těžko zvládaly, tím hůře, že nával cestujících dosáhl

včera a předevčírem vrcholu.

Bob Cass a Lentin Lewis se rozběhli k železniční stanici.

Stanice autobusů byla ještě o něco dále, avšak pana

Camarrona našli v jednom z železničních vagónů,

čekajících na lokomotivu.

Bob Cass okamžitě zneklidněl.

„Polezte ven,“ řekl, „dějí se věci.“

„Já je znám,“ zajektal nafialovělý pan Camarron, „proto

jsem tady.“

Ačkoli si zamluvil letadlo, skrýval se v koutku vagónu.

Pana Craiga viděl a poznal v něm zcela bezpečně Henryho

Duška.

„Jsme ztraceni,“ úpěl, když ho dostali z vagónu, „Henry

Dušek mluvil s Bogardem. Jakmile bude mít Bogard jen

vteřinu čas, dá nás zatknout.“

Bob Cass ho táhl hodně stranou.

„Poslouchejte,“ cloumal jím, „jste ovšem baba. Len je

hlupák. Já musím myslit za vás oba. Neviditelný nepřítel je

nejhorší nepřítel. Ale Henryho Duška jsme již viděli zcela

zřetelně.“

„Ano – a běhá mi z toho mráz po zádech.“

„Kde není žalobců, není soudců,“ pokračoval Bob Cass

pevně, „jsme-li takto všichni tři hezky pohromadě, můžeme

se o tom poradit. Nikdy už s Lenem nepřipustíme, abychom

se my dva v něčem máchali a vy stál hezky stranou a měl

nás v ruce. Provedete to hezky s námi.“

„Co provedu?“ koktal pan Camarron.

„Řeknu vám to. Ale začnete-li křičet, zmačknu vám bez

milosti ohryzek. Prozatím nemá Henry Dušek na nic jiného

kdy, i když už snad teď Bogard ví, že vám bylo zaplaceno

dvakrát a že Dušek vás přes ten holý meloun nepraštil. Jisté

je, že dosud kromě nás a Bogarda nikdo Duška nepoznal.

191

Ať mě kousne čert, vědí-li o něm vlastní rodiče. Začíná se

šířit pověst, že pan Craig zkrotí Divokou Mary, ale nic víc.

Toho musíme využít.“

„Využít…?“

„Zajisté. Oni se všichni vrátí k Divoké Mary. A my

založíme na pomezí pásma nenápadný ohníček. Z toho

nikdo neuteče kromě nás tří.“

Pan Camarron nevykřikl, pouze lapal vzduch a zapotácel

se. Lentin Lewis přiskočil.

„Musím ho chytat,“ pravil poplašeně, „říkal jsem ti, že je

to silný tabák.“

„Tabák,“ odsekl Bob Cass, „který musíme vykouřit,

abychom se v jeho dýmu ztratili. Osud je nám příznivý. Vítr

vane odtud k městu. Jak dlouho může trvat, než vybuchne

petrolejové pole? Sotva pár minut.“

Pan Camarron rozuměl až jeho posledním několika

slovům.

„Odmítám,“ zachroptěl, „je mi špatně.“

„Do večera si zvyknete,“ řekl Bob Cass, „do večera je

času dost. Noc bude pro náš plán výhodná. Sázím se, že

seženu na pomezí automobil, i kdybych měl dotlačit z města

svůj vlastní.“

„Vy nechápete výhody toho plánu,“ přidal se Lentin

Lewis, „on nás očistí ze všeho minulého, ať je to co chce.“

„Jste ďáblové –“ vzdychl pan Camarron navýsost zděšeně.

„To ne,“ zavrtěl se Bob Cass, „dva ďáblové? Nikdy.

Třetí by zůstal andělem. Nezbavili bychom se ho jinak než

tím, že bychom ho nechali například svázaného v

plamenech. Budete si musit vybrat, Camarrone. Buď tři

ďáblové, nebo jen dva a jeden mrtvý zloděj.“

Pan Camarron se ve smrtelné úzkosti rozhlédl. Nikdo

nebyl nablízku.

Bob Cass ho zatáhl tak daleko, že i kdyby ho tu probodli

nožem, sotva by to kdo zpozoroval.

„Tři ďáblové,“ vzdychl a poroučel se k zemi tak těžce,

že Lentin Lewis, chytaje ho, musil pustit svůj kufřík s

penězi.

192

16

NA PRAHU PEKLA

Poněvadž vlak měl odjet teprve večer, sehnal Bob Cass

za slušné peníze malý zástup lidí, kteří projevili ochotu

dotlačit na hranici pásma z města jeho automobil.

Lentin Lewis měl jít s nimi a automobil řídit volantem.

Bob Cass se s ním uradil o místě, kde má vůz čekat. Pak

popadl mátožného bankéře za loket a přinutil ho k chůzi.

„Zprávy o tom, co se děje, dostaneme,“ pravil mu

cestou, „poletí až k pomezí rychleji než holubi. Budeme se

zdržovat na letišti. Tam jsou hlídky nejlépe zpraveny.“

Na obzoru se ukázalo letadlo. Pan Camarron se po něm

ohlížel tak toužebně, že klopýtal. Bob Cass si ho stále

přidržoval, pozoruje přitom bedlivě několik mužů,

dávajících znamení světlými praporky. Nestál o to, aby ho

posádka letounu spatřila. Odhadl podle činnosti mužů s

praporky přibližně místo, kam aeroplán sedne, a táhl pana

Camarrona pryč.

Byl to Jim Bogard, který se navracel dříve než ostatní,

aby přichystal dopravu Henryho kovové zátky.

Jeho nálada se velmi zlepšila. Naprosto si nepovšiml

čerta, jež ho z povzdálí sledoval žhavýma očima. Jim

Bogard mohl počítat s neopatrností, ale nikoli se zločincem,

majícím odvahu provést nejohavnější skutek amerických

dějin.

Boba Casse se patrně zmocnilo šílenství, tím strašnější,

že jednal s rozumem zdánlivě chladným.

K sednuvšímu letounu se postavila hlídka. Jim Bogard

skočil do přijíždějícího povozu a sám vzal do rukou otěže.

Odjížděl k městu, spokojen s pohledem, jímž je pozoroval z

dálky: ohromné hnědavé mračno, podobající se nesmírné

193

husté pokrývce, rozčesané na okrajích a čeřené uprostřed do

kotoučovitých, zdánlivě nehybných vln. Žádná výheň,

žádný dým, táhnoucí z požáru. Proti spojeným snahám

velkéhe zástupu lidí se postavil jeden jediný zrádce jejich

životů a majetku, opravdu ďábel, jímž se dal pan Camarron

bezmocně ovládat.

Západ nad městem nepřirozeně zčernal. Slunce zcela

zmizelo. Bob Cass, pohlížeje k městu, se otřásl

pomyšlením, že by se tam měl vrátit. Budila to v něm dojem

kusu studeného, bájného podsvětí, vyvrženého nějakým

nedopatřením na povrch. Jak soumrak houstl, Bob Cass se

napřimoval. „Jste jako mrtvý!“ třásl panem Camarronem.

Potom se objevovalo více lidí. Přicházeli od stanice dráhy.

Bogardova policie je vyhnala z vagónů. Zjednávalo se místo

pro vlak, který měl přijet z Tampika. Od města se blížily

valníky, tažené koňmi.

Starostova odpolední povzbudivá zpráva přinesla již

ovoce. Bogardův návrat a jeho novinky šířily naději. Bob

Cass, střeže pečlivě pana Camarrona, nemusil již dbát tak

pečlivě o to, aby nebyl spatřen. Jim Bogard nedlel

nablízku.

Každý s Bobem Cassem rád a ochotně pohovořil.

Strach z neznámého, který by byl svým jednáním vyhodil

město i pole do povětří, zmizel, a přece měl nyní největší

oprávnění.

„Telefon hlásí, že přijedou kolem desáté večer,“ pravil

muž u letounu.

Počala se míhat drobná světla příručních elektrických

lampiček. Se všech stran se ozývaly ostré hlasy hlídek.

Nebyl naprosto ještě čas k volnému chování. Starosta

města vzkázal, že je třeba dávat pozor na každý krok. Že

se nesmí použít ani telegrafu, aby nepřeskočila jiskřička

na klíči. Zvonění elektrickými zvonky v domech bylo

zakázáno a každý úzkostlivě dbal tohoto zákazu.

Telefonní centrála nespojovala. Dálkové spojení s

Tampikem bylo udržováno nepřetržitě. A Bob Cass s

panem Camarronem přitom nemyslili na nic jiného než

na oheň.

194

Konečně přijel očekávaný vlak. Zastavili jej před

pomezím světly a hrozným hulákáním. Připravenou vodou

ulili oheň pod kotlem, dbajíce nejvyšší opatrnosti.

Ve vzduchu vrčely aeroplány. Henry Dušek, v myslích

všech dosud Homer Craig, přistál hladce v rámci drobných

světel.

Jim Bogard vyslal silnou četu mužů, kteří však jen stěží

umožnili panu Craigovi přístup k vlaku. V zástupu lidí byli

snad takoví, kteří Henryho Duška znali, ale Henry nesnímal

svou kuklu. Na to bylo zajisté dost času. Vykládání vlaku

nechal na starosti inženýrům.

Sta rukou pomáhalo za volání a zdánlivého zmatku.

Žádný z vyrobených kusů nebyl těžší než čtyři sta

kilogramů. Množství lidí neslo hlavní buben k valníku jako

hračku.

Henry Dušek dostal nový nápad.

„S koňským potahem budou u gešru obtíže,“ pravil,

„požádejte ty lidi, aby nás doprovázeli a dopravili nám

součásti zátky poslední kus cesty sami.“

Ale nebylo ani nutno o to žádat. Zástup doprovázel

valníky automaticky na bojiště, a vlastně by bývalo těžké se

nadšenců zbavit. Věřilo se, že tato rozhodná bitva skončí

potřením hrozného nepřítele z podzemí.

Když se konečně valníky daly do pohybu, schylovalo se

již k půlnoci. Bob Cass zůstal s panem Camarronem téměř

sám za řetězem hlídek, který nápadně prořídl.

„Hýbejte se,“ pravil, „nyní si snadno vypočteme, kdy se

asi to železo s Henrym Duškem octne uprostřed olejového

pole.“

Na pana Camarrona naštěstí nebylo vidět, jinak by se byl

Bob Cass jeho výrazu zhrozil.

Kráčeli na místo, kde již dávno čekal Bobův velký černý

automobil, a Lentin Lewis s ním.

Všecko bylo v pořádku, Lentin Lewis stál a opíral se o

blatník.

„Vyptávali se tě tady?“ pravil Bob Cass, postrčiv pana

Camarrona.

„Ne –“ zakoktal Lentin Lewis, „hlídek už není tolik.“

195

„Tím lépe,“ řekl Bob Cass, „najdeme si místo. Musíme

dát pozor. Ty budeš odcházet, já zapálím… možná, že by

postačilo do toho dvakrát vystřelit hezky při zemi…“

„Bobe…“

„Co křičíš, osle?“

„Proslýchá se, že Henry Dušek je v městě.“

„Jednou se to musí prozradit,“ zavrčel Bob Cass, otvíraje

dvířka vozu, „i jiní mají oči. A ty neřvi, babo!“

Jak natáhl paži, aby vhodil kufřík s penězi dovnitř,

položila se mu jakási ruka přátelsky na rameno.

„K čertu,“ vykřikl, neskrývaje úlek, „koho to tam máš?“

„Pane Cassi –“ řekl cizí hlas, stejně přátelský jako dotek

ruky, „Jimu Bogardovi se po vás stýská. Prosí vás, abyste

ho ihned navštívil.“

„Ano,“ zavyl Lentin Lewis bolestně, „nedovolili, abych

ti to vyřídil sám. Není prý třeba tlačit vůz k pomezí.

Nebezpečí prý už je menší a není třeba utíkat. Já jsem jim

vysvětlil, že neutíkáme, že jsme dostali povolení…“

„Buďte laskavě zticha,“ ozval se hlas, a bylo již vidět

chlapíka, jemuž náležel, „my nic neříkáme, přesto, co jsme

právě slyšeli. Je nás tu šest, pane Cassi. Jim Bogard prosí o

návštěvu, nic víc. Nechápeme strach pana Lewise.“

„Děsíte ho svým podivným chováním!“ zasyčel Bob

Cass vztekle. „On jistě až dosud nezažil podobné pozvání k

návštěvě.“

„Vyhovíte panu Bogardovi?“ otázal se muž místo

odpovědi, „upozorňuji vás, že se těžko ovládám.“

Bob Cass počítal ty, kteří lezli za ním. Dostal se k číslu

čtyři. Pak ho první muž oslepil kotoučem příruční svítilny.

Dva poslední vylezli druhou stranou a dotýkali se

kamarádsky pana Camarrona.

„Ovšemže vyhovíme,“ drtil Bob Cass mezi zuby. „Ale

ani starosta města za těchhle výjimečných okolností nesmí s

občany takto zacházet. Slibuji vám, že si to zodpoví.“

„Říkal totéž,“ přisvědčil muž za svítilnou, „ale marně

byste se nás na to vyptával. Je-li libo, pojďme.“

196

17

JIM BOGARD JEDNÁ ZA

VÝJIMEČNÝCH OKOLNOSTÍ

Jim Bogard podlehl svému zlozvyku, povolil své jediné

neblahé vášni, a nechal nohy na stole, když devět mužů

vstoupilo do jeho kanceláře.

Šest civilních strážců zdvořile postrčilo pány Camarrona,

Casse a Lewise dopředu. Na starostově stole ležela příruční

elektrická svítilna. Vrhala kolmo ke stropu kužel bílých

paprsků, kreslila na stropě nevelký kruh, a zásluhou tohoto

kruhu bylo jaksi po místnosti vidět. To jest, nad stolem se

válela šedivě šerá koule jako z hustého těsta, něco nehezky

záhrobního a mdlého. A bylo to proťato oním špinavě

stříbrným kuželem, jenž se dral vzhůru atmosférou,

zdánlivě zakouřenou množstvím dýmek. Ale nebyl to

ovšem kouř z dýmek, nýbrž petrolejová pára, která se

dýchala třem pánům z oněch devíti tím hůře, že strávili

několik hodin na čistším pomezí.

Neví se, proč první chvíli mlčeli všichni ostatní, ale Bob

Cass mlčel proto, aby vzbudil dojem člověka těžce

uraženého. A tak slyšeli všichni vzdálený jek Divoké Mary,

svědectví vzdálené bitvy, v níž se bojovalo o poloudušení

království Jima Bogarda. Jim Bogard – i v tomto

nedostatečném osvětlení to na něm bylo znát – skutečně

přijal bezděky důstojný výraz historických králů, jejichž

rytíři se právě pro ně bijí na život a na smrt.

„Posaďte se,“ řekl konečně.

Ale nikdo z těch tří ho neuposlechl. Pan Camarron

vypadal v bledém světle jako tučná mrtvola. Lentin Lewis

tlumil kašel. Jen Bob Cass blýskal vztekle očima.

197

„Mám za to,“ osopil se, „že jsme svobodní američtí

občané, pane Bogarde.“

„Ano,“ odvětil Jim Bogard, „dosud ano. Nechce se mi

chápat, že se proto rozčilujete.“

Zůstal klidný, neboť neměl tušení, co by se přihodilo,

kdyby sem tyto tři výtečníky nepozval.

„Protestujeme co nejvážněji,“ pravil Bob Cass tvrdě.

„Neváhám uznat, že úřední moc může vzhledem k

výjimečným okolnostem přestoupit svá obvyklá práva. Ale

naprosto odmítám smířit se s dvěma pochopy po bocích,

kteří nás dokonce drží v chůzi za rukávy. To je osobní

zaujatost proti nám, pane Bogarde. Nevyletí-li toto město i s

námi do vzduchu, pak buďte ujištěn…“

„Doufejme, že nevyletí,“ přerušil ho Jim Bogard rázně,

„či snad byste si to přál? Pan Craig do rána uškrtí Divokou

198

Mary. Dvakrát sto tisíc lidí se modlí, aby se mu to zdařilo.

Měl byste se přidat k nim, Cassi.“

Jim Bogard se odmlčel. Měl stále nohy na stole. Nyní je

pohodlně přehodil, nemilosrdně odíraje zabláceným

podpatkem lesklou desku.

Bob Cass slyšitelně polykal. Přece jenom se jeho

paličská myšlenka zachvěla připomínkou vroucího přání

dvou set tisíc lidí.

„Znáte pana Craiga?“ zahřměl Jim Bogard, takže

kotouče sinavých par v kuželi světla zavířily.

„Slyšeli jsme o něm,“ odvětil Bob Cass s novou drzostí.

„Nuže, právě proto jsem vás požádal o návštěvu. Pan Craig

není nikdo jiný než Henry Dušek, na něhož se asi pamatujete.“

Pan Camarron násilím potlačil sten, deroucí se mu z

hrdla. Nebyl by dokázal mlčet, kdyby ho byla novinka

uhodila plnou silou. Ale nebylo to pro ně novinkou, a Bob

Cass a Lentin Lewis se dívali otrle.

„Jaké překvapení?“ zabručel konečně Bob Cass. „Pro

tohle tu před vámi stojíme jako zločinci?“

„Zcela správně. Pro tohle stojíte přede mnou jako

zločinci.“

„Jakže?“

„Buďte zticha. Nechci se s vámi hádat, mám-li či nemám

právo jednat takto otevřeně. Doba je výjimečná a dělám

pouze to, co uznávám za obecně prospěšné, bez ohledu na

zákony, které zapomněly počítat s oceánem petroleje. Na

každého z vás jsou zde dva moji lidé. Máte-li jen špetku

rozumu, víte, co to znamená.“

„Jsme ve vaší moci.“

„Doslova. Uposlechnete tedy každého mého pokynu.

První pokyn pro vás je, Cassi, abyste ustoupil stranou.“

Bob Cass pokrčil rameny. Uposlechl. Kdyby to byl

neučinil, byli by ho dva strážci hbitě postrčili, neboť měli

uši a slyšeli, co Jim Bogard říká.

„Je pravda, pane Camarrone, že vám Henry Dušek

zaplatil do posledního centu dluh devět tisíc dolarů s

příslušnými úroky?“

Pan Camarron, chvějíc se po celém těle, váhal.

199

„Můžete říci ano i ne,“ pravil Jim Bogard, „já znám

stejně pravdu.“

Pan Camarron hnul hlavou jako loutka, směšný ve svém

gestu.

„Je to pravda,“ zaskuhral, „ale neučinil to ve lhůtě tří

měsíců, nýbrž až za pět let ve splátkách.“

„První splátku jste ovšem dostal do tří měsíců.“

„Jen sto dolarů!“ zaúpěl pan Camarron, „a s dopisem,

který nic určitého nesliboval.“

„Ale splnil, což?“

„Splnil? Ano. Vlastně – do pěti let… Vyhověl jsem

Duškově žádosti, abych se o jeho splátkách nezmiňoval –“

pan Camarron začal sípavě křičet, zdálo se, že se dusí,

„nevěděl jsem, kde žije a pod jakým jménem. Měl jsem plné

uznání.“

Zajíkl se a přestal. Jim Bogard potřásal hlavou.

„Úžasné,“

zabručel.

„Henry

Dušek

má

ovšem

potvrzenky

poštovních

úřadů.

Není-li

vám

vhod,

Camarrone, že Henry Dušek nesplatil dluh do lhůty tří

měsíců, můžete na něj žalovat u soudu. Co říkáte?“

Pan Camarron neříkal nic. Nikdo nic neříkal. V dálce

dvanácti kilometrů ječela Divoká Mary.

Jim Bogard otevřel hlučně zásuvku. Nebylo vidět, v čem

se tam hrabe, ale za chviličku to poznali. Rozsvítil novou

bateriovou lucerničku a přistavil ji na stůl k první. Viděli

rozdíl v jasnosti těch dvou kuželů.

„Henry Dušek také na vás nespáchal útok,“ řekl Jim

Bogard hlubším, jako pohnutým hlasem, „ani vám neuloupil

peníze. Pro toto své tvrzení ovšem důkazů nemá. Mně to

nevadí. Sehnal jsem něco sám, a to ukazuje na docela jiné

chlapíky. Připomínám vám opět výjimečné okolnosti, pánové.

Nevíme, zda se v nejbližší chvíli nezačneme smažit ve

vlastním tuku. Proto mluvím otevřeně. Přepadli vás tehdy Cass

a Lewis, pane Camarrone, a svedli to na Henryho Duška.

Uloupené peníze se jim hodily na založení jejich neřestného

doupěte, které, dá Bůh, už nikdy znovu neotevřou.“

„Pro Boha!“ vykřikl Bob Cass s nejvyšším zděšením,

„co se to odvažujete tvrdit?“

200

„Něco, co mi dovolují výjimečné okolnosti,“ odsekl

Bogard, „něco, co vám má odůvodnit přítomnost vašich

strážců. Nejde o to, že těchto okolností využívám. Jde o to,

abyste jich nevyužili vy.“

Jim Bogard stále ještě netušil, jak významnou pravdu

říká, neboť svým strážcům nedal dosud slovo, a Bob Cass

sám se ovšem střežil ho poučit.

„Henry Dušek bude mít štěstí,“ řekl Jim Bogard s

přesvědčením, „je už nejvyšší čas, aby ho potkalo. Jeho

osud běží nyní v řadě úspěchů. Stal se nepřítelem gešrů,

bojoval proti nim patnáct let, aby je přemohl. Potíral je,

ničil, neměl jiné myšlenky. Vykonával nad nimi

spravedlivou pomstu, a právě nyní svádí rozhodnou bitvu.

Petrolej ho kdysi vyzval, pánové. Vypověděl mu válku.

Petrolej se postavil do cesty zemědělské práci jeho rodu.

Stínil ji a sevřel. Hrozil udusit její vývoj. Zdalipak to

pochopíte, vy tři blázni? Tehdy se Henry Dušek o tom ani

dost dobře nevyjádřil. Kdekdo šel za dolary, vrtal v zemi

dychtivě bohatství. Každý se vrhal na tuto zemi, které si

předtím nikdy nevšiml. Henry Dušek však bránil práci

svého otce, nepřál si, aby byla omezena, aby strnula.

Jestliže mu půda brala obživu v jedné formě, požadoval

oprávněně, aby mu ji neodpírala ve formě jiné. Bylo

nahromaděno příliš mnoho sil v práci jeho otce, rozumíte,

všecky naděje, upínal se k ní životní cíl. Henry Dušek se

prostě postavil zemi na odpor. Když byl poražen, ustoupil a

vedl drobnou válku. Válčil za spravedlivou věc. Proto mu

konečně musilo štěstí přijít vstříc. A tak já na to pohlížím,

chlapci. Když to trochu uznáte, pochopíte také, že z

podobných důvodů musilo jít vstříc vám třem naopak

neštěstí. V té nesmírné přírodě, kterou já znám lépe než vy

všichni dohromady, je jediným platným zákonem zákon

odplaty a rovnováhy. Co hodíte na jednu misku vah, přihodí

svět na druhou. A může se to kývat třebas pětadvacet let,

nakonec se to usadí podle pravdivých zásluh jednotlivců.“

Jim Bogard shodil nohy se stolu a popadl svítilnu. Její

kužel se sklonil od stropu a olízl obličeje tří špatných mužů.

„Pohled na vás je bídný,“ dodal Jim Bogard, „nevylučuji

201

ani, že některý z vás mi po cestě omdlí. Proto vás budou

moji lidé pevně podpírat. Pozval-li jsem vás do své

úřadovny, je to pro vásl jistě čest. Ale prokážu vám úctu

ještě větší. Zvu vás do svého bytu. Má k tomu někdo něco

říci?“

„Já,“ vystoupil velitel hlídky.

„Nuže?“

„Tito tři bídáci –“ ukázal muž, „měli v úmyslu zapálit

město.“

18

NÁVRAT HENRYHO DUŠKA

Divoká Mary ještě stále hučela. Ale hlavní zátka již

sedla a padesát lidí vleklo dlouhé řetězy a opíralo se o

zasazené železné tyče, a závit po závitu ji zavrtávali do

země. Za každým závitem přitáhli upevňovací lana.

Pracovali radostně, tušíce úspěch. Gešr se rozdělil v

množství tenčích pramenů. To mu nevadilo. Ale byl již v

pasti. Příkrov Henryho Duška řezal ostrými hranami do

půdy vlastní závity a sedal hloub a hloub, třebaže každý

decimetr bylo nutno vykoupit nadlidskou námahou. Šroub,

tento největší vynález strojařů, spojil trojnásobně Craigův

příkrov s půdou tak pevně, jako by jím byl nahrazen onen

kus chybějící půdy, jímž se peklo podzemí dralo na povrch.

Po celou noc se pracovalo za nouzového osvětlení

bateriovými lucerničkami. Pak přišlo na pomoc svítání.

Bitva se chýlila ke konci.

Až dosud Henry Dušek nikdy neopustil bojiště před

uzavřením posledního ventilu. Tentokrát sa však rozhodl

jinak. Skutečně, zavrtání obou prstenců mohli stejně dobře

provést bez něho. Záleželo už jen na tom, co se stane, až

202

budou ventily zataženy. Henry Dušek věřil, že nic. Že

nastane jen vytoužené ticho.

„Postačí čekat půl hodiny,“ houkl zvukovým trychtýřem u

hlavy vedoucího inženýra, „pak můžete začít s vyzdíváním.“

A odešel k povozu.

Jim Bogard měl velmi pěkný byt a v něm místnost, kam

se vešli nejen tři špatní pánové, ale i jejich strážci a Jim

Bogard sám, jakož i farmář Dušek s matkou Duškovou a s

Michalem.

Čekali na Henryho.

Den se již probudil a Jim Bogard mohl zhasit svou

svítilnu. Byl to den navlas podobný deseti dnům, které

minuly. Pro tuto část Oklahomy neplatilo ostatní počasí

světa. Měla své vlastní počasí, jedenáctý den olejového

deště a hnědavého světla.

Ruch na ulicích se znatelně zvětšoval. Všecko se hýbalo

napětím. Bylo nutno zvýšit bdělost hlídek. To měl na

starosti policejní ředitel. Jim Bogard trčel mezi svou

společností, nehybnou, jako by byla vyřezána ze dřeva.

Čekali a mlčeli. Starý Dušek seděl v hlubokém křesle a

maličko se nachyloval dopředu. Nespouštěl oči z tříčlenné

skupiny těch, kteří mu byli mnoho dlužni. Panu

Camarronovi z toho bylo špatně. Ve farmářově zraku hořelo

něco klidného jako elektrický oblouk a právě tak na pohled

studeného, ale pan Camarron se bál, že ho to sežehne na

troud a s ním celé to proklaté město, nasáklé petrolejem

jako houba. Pánové Cass a Lewis stáli s hlavami hluboce

svěšenými, cítíce jasně svůj konec, ale prozatím ještě nikoli

zoufalí, nýbrž otupělí, omráčeni spravedlivou ranou, z níž

se měli teprve vzpamatovat a pohlédnout svému

zaslouženému osudu do očí.

K osmé hodině ranní zastavil před domem povoz, tažený

koňmi. Henry Dušek seskočil.

Jim Bogard na to hleděl z okna.

„Nyní zachovejte klid,“ pravil.

Matka Dušková přistoupila v jakési bázni k svému muži

a dotkla se jeho ramene. Chladný oheň v očích starého

pohasl, pohled měkl. Farmář Dušek zdvihl svou vrásčitou

203

ruku a položil ji na ruku své ženy. Michal Dušek ustoupil

stranou, svíraje prsty v pěst a opět je rozvíraje.

Slyšeli kroky. Rázné a přesné, neváhající, jak Henry

Dušek chodíval vždycky. A potom se dveře otevřely.

Objevil se muž v gumovém obleku, lesklém od petroleje

jako zrcadlo. Zastavil se na prahu, a jediné, co se v té chvíli

hýbalo, byly potůčky petroleje, stékající zvolna po jeho

oděvu. Helmu držel v ruce. Kapalo z ní na pěkné parkety

Jima Bogarda. Byl to Henry Dušek, špinavý v obličeji, s

vlasy rozcuchanými a přilepenými olejem a potem na čele,

méně prošedivělý na skráních než včera, neboť zemní

mastnota maskovala šedé nitky v jeho vlasech. Byl starší,

rozhodně starší než jak žil ve vzpomínkách své rodiny. Jeho

obličej kameněl výrazem, zděděným po otci. Ale byl to

muž. Silný, který se vracel s dobrým svědomím, odčiniv své

204

chyby a odpustiv osudu minulosti. V jeho vlhkých očích

plála myšlenka na štěstí starého muže v křesle i na štěstí

ženy, která se skláněla nad ním, matky, po jejíchž

vrásčitých tvářích kanuly dvě velké slzy.

Henry Dušek vykročil. Vztáhli po něm ruce. Uchopil ty

ruce, otcovu i matčinu, navzájem se dotýkající, a přitiskl je

k ústům.

Nikdo neměl slov. Nikdo v celém městě. Ulice ztichla.

Henry Dušek objímal své rodiče a Michal stál za ním,

trpělivý bratrskou láskou. Celé město bylo zticha. Henry

Dušek si toho zasloužil v této velké chvíli, tak tiché, že Jim

Bogard slyšel kanout slzy Henryho matky.

Otočil hlavu k oknu, také proto, že jeho klid se

pohledem na rodinu farmáře Duška ztrácel.

Skutečně.

Snad

bylo

zapotřebí

nejen

studené

vypočítavosti technických mozků a práce lidských svalů.

Snad měla větší sílu láska srdcí a víra ve spravedlnost.

Měla-li Divoká Mary v srdci svého zřídla zkázonosné

ďábly, kteří ji vyháněli pekelným dechem nad zem – pak

nyní zahanbeně ustoupili.

205

DOSLOV

Máme vám ještě říci, že pan Mutchinson nezemřel na

ránu do čela, nýbrž že se uzdravil poměrně brzy a je nyní

nejlepším přítelem rodiny Duškovic. Také není bez

zajímavosti, že pánové Cass, Lewis a Camarron neušli

zaslouženému trestu a že byste je dnes v Oklahomě marně

hledali. Jim Bogard již dávno není starostou. Hoví si na

zaslouženém odpočinku. Crey Cook je známý americký

novinář.

Divoká Mary se změnila v dokonalou dámu. Stále ještě

dává tisíc sudů surového oleje denně. Cena oleje sice kolísá

co chvíli, ale dejme tomu, že sud stojí jeden a čtvrt dolaru.

Lze si z toho snadno vypočítat, jak roste jmění rodiny

Duškovic.

48 000 sudů oleje vychrlila Divoká Mary každých

čtyřiadvacet hodin v oněch jedenácti dnech.

225 000 sudů bylo vyčerpáno z jam a jezer, přičemž

spousty oleje se vsákly, vypařily a byly odváty větrem.

1 000 000 dolarů, čili tehdy 30 000 000 korun stál

jedenáctidenní zápas s Divokou Mary, neboť způsobené

škody zemědělské i jiné musily být nahrazeny.

A přitom výtěžek oleje, zachyceného v jámách a

příkopech, shltly do posledního dolaru ostatní výdaje.

A přece zůstala Divoká Mary nejbohatším gešrem

Ameriky.

Jednou patrně nebude již přímých pamětníků oněch

jedenácti dnů. Jednou snad i Divoká Mary zeslábne a

vyschne. Ale hrůza jejího zrození zůstala trvale zapsána v

dějinách jako Velké dobrodružství Oklahomy, jež jsme se

vám pokusili vylíčit v tomto filmu.

206

E D U A R D F I K E R

LOVCI PRAMENŮ

Ilustrace Vincenc Živný.

Obálka a grafická úprava Jiří Polický.

Vydalo nakladatelství Kruh v Hradci Králové 1970.

Odpovědný redaktor dr. Jan Dvořák.

Vytiskl Tisk, knižní výroba, n. p.. Brno, závod 1.

1. vydání v Kruhu.

Náklad 40 000 výtisků.

Stran 208. AA 10,98, VA 11,54.

Kult./113/70, 305/24/8.6, 46-015-70.

Tem. skupina 14.

Brož. 15,– Kčs.