EDUARD FIKER

MOROVÁ SEDMIČKA

Detektivní román

1934

NAKLADATELSTVÍ SFINX B. JANDA V PRAZE

Vytiskla knihtiskárna Karla Prochasky v Českém Těšíně podle návrhu

typografické úpravy St. Kohouta

1

Jednoho dne v pozdním jaře roku 1914 procházel londýnskými

ulicemi Robert Henry Brougham, pán na Hepburnu, námořní poručík

Jeho Veličenstva, za účelem zcela zvláštním.

Poblíže arcibiskupského paláce Lambeth bylo tehdy stanoviště

autodrožkářů. Robert Henry Brougham došel v tato místa a prohlížel

se starostlivě uvažujícím výrazem řadu vozů, stojících zadními koly

u chodníku a zdvihajících trochu nadutě své nízké chladiče, jak se

dlažba od středu jízdní dráhy svažovala.

Řidiči otevírali dvířka s úslužnými posunky rukou, v nichž drželi

své kulaté čepice. Robert Henry Brougham kráčel mimo ně, jako by

správná volba vozu byla pro něj velmi důležitou věcí. Když se dostal

na konec řady, obrátil se a kráčel zpět. A jelikož se stalo zřejmým, že

vybírá více řidiče než vůz, zájem o něj poklesl a starý Cripps, jenž

jediný ze všech neotevíral dvířka a nemetl čepicí prach se svých

stupaček, stal se pozornějším.

Neboť starý Cripps byl jedním z prvních londýnských

autodrožkářů vůbec a nasbíral za své praxe tolik zkušeností, že mu

nečinilo obtíží vyznat se v úmyslech svých pasažérů alespoň tak, jak

bylo pro jeho živnost nutno. Nepochyboval proto, že se mu dostane v

nejbližším okamžiku pokynu, aby vyjel z řady, a dotkl se špičkou

boty svého desetiletého synka, který seděl na podlaze pod volantem,

spočíval nohama na stupačce, bradu opíral rukama a četl v nějaké

školní knize.

Tehdy, třebaže den byl jasný, žlutý raným sluncem a klidný jako

v mnoha jarech předtím, svět již vřel válečnou politikou. Prostí lidé o

tom nevěděli. Starý Cripps rovněž nikoli, poněvadž ho nikdy politika

nezajímala. Robert Henry Brougham vybíral svůj taxametr krátce

předtím, než padla první rána daleko v jižním Sarajevě, na niž se

potom všecko svádělo. A starý Cripps neměl zdání, do jaké míry s

tím souvisí vážný obličej pána na Hepburnu nebo souvisí-li s tím

vůbec.

Dostal pokyn. Bylo přirozené, že ho dostal, poněvadž nebylo

tajemstvím, v čem vězí jeho oblíbenost u pasažérů, které šoféři

nazývali opatrnými. Byla to spolehlivá, na nic se neptající tvář,

vroubená prošedivělými vousy a neskrývající snahu posloužit

zákazníku za jeho peníze s největší svědomitostí. Starý Cripps jezdil

více než ostatní, třebaže jeho kára nebyla z nejlepších. Jeho tvář byla

štěstím pro autodrožkáře z roku čtrnáctého, kdy se v jízdě

automobilem spatřovalo ještě to, co se dnes spatřuje v jízdě

aeroplánem. Starý Cripps vozil párky uprchlé pravomoci svých

rodičů k venkovským kněžím, dopravoval staré pány, kteří chtěli

zkusit jízdu autodrožkou bez risika převrhnutí nebo kteří si dojížděli

ve vší nenápadnosti pro některou baletku na Piccadilly, stával často v

tmavých ulicích čekaje na dámy, jejichž hlavní podmínkou byla

diskrétnost, a jednou nebo dvakrát dokonce naložil zloděje, kteří se

však v jeho fysiognomii nepatrně přepočítali. Starý Cripps přece

jenom byl v zásadě poctivec, třebaže proti manželské nevěře a

podobným případům tak dalece nic nenamítal. Nevida pak v mužné

tváři Roberta Henry Broughama ani stín protizákonných úmyslů,

těšil se na dobrý obchod a hádal s jistotou, že bude nutno být silně

nevšímavým.

Robert Henry Brougham vězel v civilních šatech, ale starý Cripps

v něm ovšem rozpoznal vojáka zcela bezpečně. A vystoupil tedy, aby

s pánem pohovořil. Jeho synek uhnul trochu kolena, sklapl knihu a

díval se dětsky zvědavě, okusuje s nevkusným uličnictvím nehty.

Robert Henry stál opodál a starý Cripps pospíšil, aby se k němu

dostal. Proč stál opodál, to opravdu ze všech šoférů věděl jen starý

Cripps. Patrně nikoho nenapadlo, že blízko vozů, těsně u sebe

stojících je slyšet všecko, co se hovoří.

Robert Brougham kroutil své kníry dívaje se tak, jak se zajisté

není nutno dívat, jednáme-li si taxametr. Starý Cripps však se tvářil

tím přirozeněji, upíraje nevinně své modré oči na brašnu, již držel

jeho zákazník pod paží a která byla patrně naplněna listinami.

„Jste vypraven na delší cestu?“ řekl Henry Brougham, a to tak

nenuceně, že se nedalo pochybovat o jeho původním úmyslu říci to

velmi tiše.

„Mohu se vypravit v několika minutách, pane,“ odpověděl starý

Cripps zdvořile, „nasedněte bez obav.“

A Robert Henry Brougham se rozhlédl. Není přece třeba se

rozhlížet, sedáme-li do taxametru. Pak vykročil beze slova ke káře,

jejíž dvířka vtipný Reggie otevřel, drže svou knihu pod paží a klaně

se hluboce. Usedl na pomačkané polštářování s jakýmsi oddechnutím

a starý Cripps, házeje celou károu, točil obětavě klikou motoru.

Stroje ze čtrnáctého roku neběžely tiše, rozumí se. Některé z nich,

jako právě tento, byly náročné, co se týkalo obsluhy, a skutečně se

zdálo, že jdou tím lépe, čím více lidí je obsluhuje. Crippsova kára

měla pro svého řidiče sedadlo podobné nepohodlné, malé židli, s

obou stran otevřené, takže nebylo nemožností v zatáčce vypadnout.

Vlevo dole u podlahy, obratně oddálena s dosahu řidičovy ruky byla

namontována jakási hustilka, se kterou kázala nutnost pracovat co

chvíli. Čerpala benzin ze zadní nádrže. Nebo snad vzduch. Málo

dnešních konstruktérů o tom již něco ví přesto, že to není tak dávno.

Jak s tím starý Cripps jezdil v nepřítomnosti svého synka, není

docela jasné. Ale rozhodně mu Reggie u jeho nohou zaručoval určité

pohodlí, poněvadž byl tak chytrý, že sám věděl, kdy má pumpovat a

kdy nikoli.

Na čadivý start byli ostatní řidiči zvyklí podle hesla dnes mně,

zítra tobě. Každá kára se trochu očadila při vyjíždění svého souseda.

Rovněž jízdní řád nebyl tehdy ještě docela usměrněn, a když tedy

starý Cripps vjel doprostřed jízdní dráhy, vznikl jistý zmatek mezi

chodci a koňskými potahy, který neovládla ani hluboká polnice, jíž

se užívalo v oněch časech místo houkačky. Řízení nebylo hračkou

jako dnes, kdy k tomu stačí pouze dvě ruce a dvě nohy. Každá jízda

byla výkonem, s jehož námahou a napětím se dá srovnat málokterý

silniční závod na záludné trati. A proto, slíbil-li někdo bez rozpaků,

že je schopen vypravit se na delší cestu, bylo na místě uvážit, není-li

v základě své povahy lehkomyslník.

Starý Cripps ovšem nebyl lehkomyslníkem. Tvářil-li se

bezstarostně, pak to znamenalo jen jeho důvěru v sebe i v dobrý stav

svého dýchavičného stroje. Také se již na nic dalšího neptal, obejel

hlomozně arcibiskupský palác a zastavil před nějakým obchodem,

dosud propagujícím nedávný Dunlopův vynález pneumatik velkým

natištěným heslem Jezděte na vzduchu!

„Kolik mil jízdy pane?“ zeptal se, slézaje se své nebezpečné

židle.

„Mnoho,“ odpověděl Robert Henry Brougham, pootevřev dvířka

vozu, „po cestě snad dostanete benzin?“

„Záleží velmi na tom, kudy pojedeme, pane.“

„Aylesburskou silnicí,“ řekl Robert Henry po okamžiku

rozvažování.

A starý Cripps zdvihl hlavu k nebi, aby si připomněl všechna

města na této trati. Tehdy nestálo na každé míli čerpadlo. Pak se

obrátil k muži, jenž vyšel z obchodu. Reggie sestoupil rovněž na

chodník a bystře odvazoval dvě velké nádoby podezřelého tvaru, v

nichž jeho otec vozil reservu pohonných látek. A pak nalévali a

rozlévali drahý benzin za asistence několika zevlounů, které tenkrát

něco podobného silně zajímalo.

Robert Henry Brougham seděl zamyšleně v rohu kupé, ale přece

jen sledoval své okolí do té míry, že vytáhl v pravý čas bankovku,

kterou Reggie úslužně doručil, drže stále svou knihu pod paží. Když

konečně tuto proceduru skončili, počal starý Cripps uvažovat

o nejvýhodnějším směru k Aylesburské silnici, uštědřil svému

synku několik dobrých rad a políbil ho na čelo.

„Jeďte nejdříve k Pont-Street,“ řekl Henry Brougham, „přibereme

cestujícího.“

A poněvadž měl Reggie z Pont-Street domů blíže, směl jeti ještě s

nimi.

Čtrnáctý rok si zachoval něco z idylismu předešlého století. I

velmi dobří muži nosili nad hořením rtem knír tuhý jako loučka

dřeva a málokterý z nich ho přistřihoval do kartáčku podle právě se

probouzející módy. Robert Henry Brougham měl takový knír. V

pohnutých chvílích svého života ho tahal vodorovně na obě strany.

Tahal ještě, když starý Cripps na jeho rozkaz zastavil blíže Pont-

Street. Pak vystoupil, rozhlížeje se opět na všecky strany a pravil, že

se za nějakou čtvrthodinku vrátí. Jeho hlas byl podbarven jakýmsi

napětím, do toho však starému Crippsovi nic nebylo. Ale všiml si

toho dobře a ještě téhož dne si to připomínal, uvažuje, jak dalece

mohl tento hlas naznačovati tragedii, k níž došlo nedlouho nato.

Prozatím byl tedy připraven čekat jakoukoli dobu a svého synka

domů neposílal. Díval se za svým pasažérem, kráčejícím vojenským

krokem ulicí a nepochyboval, že bylo zastaveno úmyslně dvě stě

yardů před cílem. A poněvadž měl bystrý zrak, zpozoroval i dva jiné

muže, kteří se odněkud vynořili a šli s ukrutnou nenápadností tímže

směrem.

Starý Cripps ztrávil většinu svého života na ulici. Mohl tedy s

určitostí soudit, že tito dva muži jsou policejními úředníky. Patrně

nevěděli, že Robert Henry Brougham vystoupil právě z této drožky

nebo je nenapadlo, že slíbil se k ní ještě vrátit. Přes to však se starý

Cripps přestal okamžitě tvářit tak, jako by na někoho čekal, popojel s

vozem, zastavil, zdvihl kryt motoru a nechal toho teprve tehdy, když

bylo jisto, že se po jeho káře nikdo nedívá.

Pont-Street je vytvořena v jedné části starobylými i novějšími

paláci, obývanými dobrou šlechtou. Není ani dnes příliš oživena a ve

čtrnáctém roce bylo možno sledovat zrakem toho, který kráčel po

jejím kostkovaném chodníku, do daleka. Zejména s povýšeného

stanoviska, jaké zaujímal starý Cripps na své šoférské židli. A tak

bylo docela dobře vidět, jak Robert Henry Brougham zazvonil u

těžkých vrat jednoho domu na straně zalité sluncem. Starý Cripps

nevěděl jistě, zdali se nemýlí, ale domníval se, že je to palác Johna

Colleridge, earla of Northmorland, takto admirála Jeho Veličenstva.

A když Robert Henry zmizel uvnitř, klesla i natažená hlava starého

Crippse a Reggie dostal poučení, jak si má doma počínat, bude-li

jeho otec přes noc vzdálen. Reggie byl statečný sirotek, bylo-li to

nutno, uvařil starému i oběd a dovedl udržovat v domácnosti pořádek

jako nejlepší žena. Jeho tatík s ním mohl být spokojen a také byl, jak

se zdá.

A šerými chodbami paláce Northmorlandů, pokrytých těžkými

koberci kráčel Robert Henry Brougham, veden sluhou a neskrývaje

již ani trochu starosti, kterými byl jeho mozek naplněn.

Broughamové měli odjakživa přízvisko Draci. Zdali byli kdysi

mořskými piráty nebo loupeživými silničními rytíři, se dnes již neví.

Také na tom valně nezáleží a ve starých dobách to ani nebylo nic

nečestného. Rozhodně byl každý Brougham na toto přízvisko hrdý a

všichni sloužili věrně králi. Robert Henry to činil prostřednictvím

earla of Northmorland, jenž byl jeho vlastním švagrem a k němuž

stál v poměru jakéhosi pobočníka. Broughamové byli rozhodně nižší

šlechta než Northmorlandové, a proto svého času Anna Colleridge

měla jisté rodinné obtíže, chtějíc se provdati za Roberta Henryho.

Srovnalo se to však znamenitě a dnešního dne měl earl of

Northmorland mnohou příčinu blahořečit tomu, že dal před jedenácti

lety ke sňatku své svolení.

Bylo to velmi zlé. Německý vyzvědač dostal do rukou plány

londýnské obrany a ještě něco podobného a určité oddělení policie

mělo oprávněné podezření, že středisko špionáže je přímo v

Admiralitě. Tři lidé věděli jistě, kdo zrazoval. Earl of Northmorland,

neboť on to právě byl, Robert Henry Brougham, jenž se toho snadno

domakal, a jeho žena, earlova sestra, na jejíž prosby se ujal Robert

Brougham nevděčného úkolu svého švakra zachránit. Němec seděl

ve vězení, chycen policejním člunem při výtoku Temže. Ještě pět

jiných lidí sedělo. Zatím mlčeli. Ale kdekdo věděl, že dlouho mlčet

nebudou, třebaže svého spojence v Admiralitě nemohli přímo

označit, a policie slídivě obcházela. Veřejnost nevěděla nic.

Podrobnosti toho nejsou důležité pro následky, jež tato věc měla

téměř po dvaceti letech. Robert Henry Brougham, vynaloživ všechny

své schopnosti k vůli své ženě, kterou velmi miloval, našel cestu, po

níž měl sir John uprchnouti z Anglie a nestarat se o neuvěřitelný

skandál, který by byl za sebou zanechal. Plán byl ztracen již v

zárodku, neboť policie číhala. Robert Henry o tom neměl tušení a

řítil se tedy střemhlav do zkázy.

Livrejovaný sluha ho zanechal v nejzadnějším tmavém kabinetě,

jehož zdi byly silné a dveře zakryty těžkými tmavozelenými závěsy.

Pod oknem, nepropouštějícím vinou tmavých záclon dostatek světla,

byl umístěn staromódní sekretář. Do sametového křesla před ním

Robert Brougham klesl, stíraje pot s hrdě se klenoucího čela a

pociťuje nepříjemné dusno této nevelké místnosti. Poněvadž nikdy za

svého života nepředpokládal, že by ho něco mohlo uvésti do

rozpaků, cítil nyní tíseň tím větší. A díval se roztržitě po řadách

silných knih, narovnaných ve vysokých policích u levé zdi. Byla to

tak isolovaná pracovna, že do ní nezalehl ani hlásek ze zvuků v domě

nebo na ulici. Earl of Northmorland v ní často konal soukromá

studia.

Dvě stě yardů dále čekal starý Cripps a pozoroval starostlivě dva

policejní úředníky, kteří měli hlavy na zádech a dívali se z ulice

neopatrně do oken v patře. Byla to znamenitá chvíle, plná očekávání

věcí nejblíže příštích. Nádherná chvíle, v níž každý doufal ve svůj

úspěch, jenž mohl znamenat jen ošklivé zklamání ostatních.

Earl of Northmorland byl tehdy mužem právě tak starým, že mu

ještě jeho věk nepřekážel v přímém držení těla ani mu nebral lesk

jeho trochu neklidných očí. Když stanul tiše u dveří pracovny, drže

se oběma rukama vzadu složenýma těžké portiéry, Robert Brougham

povstal a konečky jeho knírů se chvěly. Byla to prokletá věc, dostat

velezrádce oklikou k divokému Beksskému pobřeží a nalodit ho na

soukromou plachetnici. Tím horší, že se nevědělo, jak se to povede.

Půda hořela pod nohama. V Admiralitě i ve War Office* bylo tou

dobou zaměstnáno mnoho lidí, kteří tam jindy neměli co pohledávat.

Na kabátech měli policejní odznaky a pod nosy přísné kníry. Ale

doposud nebyl earlu of Northmorland diskrétně zaslán nabitý

revolver. Ještě snad se dalo něco dělat, ačkoli vlastně byla veliká

hloupost něco dělat.

Hon. Anna Broughamová, která toho času čekala narození

nového hepburnského dráčete, působíc tím Robertu Henrymu nemalé

starosti, klečela před křížem a modlila se. Je krásná věc, důvěřuje-li

žena v Boha. Ale není doporučitelné modlit se za ďábla. Policejní

úředníci v Pont-Street měli stále hlavy na zádech a zírali vyjeveně do

oken. Sir John Colleridge, earl of Northmorland, admirál Jeho

Veličenstva a zrádce, o nich věděl. Starý Cripps čekal marně. Ale

Robert Henry stále ještě myslil, že jeho věci jsou zařízeny dobře.

„Mám spolehlivého člověka, sire. Neví vůbec, koho poveze.

Přestoupíte v Bedforu do venkovského taxametru a já se vrátím s

prvním do Londýna. Je určena hodina, kdy vás budou čekat.

Nakreslil jsem vám plán pobřeží a místo označil křížkem. Stačí

úplně, podaří-li se sluhům utajiti vaši nepřítomnost po deset nebo

dvanáct hodin od této chvíle.“

A sir John, skvrna anglické šlechty, člověk, o němž se nikdy

nikdo nedozvěděl, jaké důvody ho vlastně vedly ke zrazení vlasti,

pokyvoval hlavou.

* Ministerstvo války.

„Nemluvíte jako dobrý voják, poručíku,“ řekl a vypadal káravě.

Ale Robert Henry byl dobrým vojákem a jeho čelo bledlo více

nevolí než obavami.

„Kdybych byl já na vašem místě, sire,“ pravil, „věděl bych, co

učinit.“

„A myslíte,“ odpověděl earl of Northmorland s těžkým úsměvem,

vztahuje ruce a ukazuje hlaveň armádního revolveru, „že já to

nevím?“

Starý Cripps dole na ulici přepočetl peníze, jež mu zbyly z

bankovky po zaplacení benzinu. Nebylo to špatné. Patrně se

nepojede nikam. Ale patrně nebude ani čas zajímat se o čekající

autodrožku. Reggiemu bylo doporučeno, aby se ještě nevzdaloval.

Zpropadení muži s dlouhými, vodorovně trčícími kníry (tehdy

opravdu nebylo v Londýně muže bez knírů), se pořád dívali do oken

nebo na těžká vrata.

„Ne,“ řekl Robert Henry Brougham, „to by nebylo rozumné,

sire.“

„A přece mi to doporučujete,“ odpověděl earl of Northmorland

důrazně.

Robert

Brougham

považoval

tuto

chvíli

právem

za

nejnepříjemnější ze všech, které kdy prožil.

„K vůli mé ženě, sire, která je vaší sestrou…“

Earl of Northmorland držel stále v ruce revolver. Odstoupil od

portiéry.

„Ano. To je nerozum. Ženský nerozum. Mám-li uvrhnouti svou

rodinu do zármutku, učiním to tímto způsobem.“

„Nemáte přece rodiny, sire?“

„Nejste vy mou rodinou? Vy, vaše žena, vaše děti? Zajisté, že

jste. Nejsme ženami ani dětmi, abychom viděli záchranu situace jen v

útěku, poručíku. Vyjdu čestně přes to, že jsem čestně nejednal.“

„Jak jste klidný,“ řekl Robert Henry konstatujícím hlasem, v

němž nebylo obdivu.

Šerá pracovna neměla výhled na ulici. Policejní úředníci nemohli

být odtud spatřeni. Ale earl of Northmorland o nich věděl. Zatraceně

o nich věděl. Pozoroval je z okna dobrou hodinu, čekaje na příchod

svého švakra.

„Tak jako tak,“ pravil, přistupuje ještě blíže k psacímu stolu,

„budete zatažen do vyšetřování. Bylo by jistě hloupé, kdyby se

prozradilo, že jste mi pomáhal v útěku. Prozradilo by se to brzy.

Hned, jakmile bychom nasedli do vozu vašeho spolehlivého

člověka.“

A když jeho tajemník svěsil hlavu, položil mu levou ruku na

rameno.

„Není to přátelství, které vám velí, abyste…“

„Ne,“ řekl Robert Henry prudce, „za těchto okolností nejsem

schopen být přítelem.“

„Je to…“

„Je to láska k Anně, sire.“

„Ano,“ vzdychl sir John a sňal ruku s jeho ramene.

„Ona si přeje, abych…“

„Ovšem.“

Pak se dívali oba na velký armádní revolver, z jehož ústí mělo

vyletět krásné řešení a jenž vinou pohybů earlovy ruky vypadal jako

živý a jako by se na to těšil.

„Buď Bohu poručeno,“ řekl sir John a starý Cripps dole zastrčil

spokojeně peníze do kapsy.

To všecko jsou podrobnosti ze tří čtvrtin vymyšlené, ale

neodchylující se od pravdy. Ti dva spolu patrně projednávali ještě

mnoho věcí, protože starý Cripps čekal velmi dlouho. Nakonec

zasedl Robert Henry Brougham ke stolu s nepopsatelným výrazem a

chopil se pera. Earl of Northmorland přecházel po silném koberci a

měl ruce složeny na zádech. Revolver, který v nich držel, díval se

hlavní k zemi.

„Jen krátké přiznání, poručíku. Je třeba doložit před mou smrtí

písemně, že vy jste s tím neměl nic společného. Jsme jediní dva lidé,

kteří padají v úvahu jako zrádci. Pište. Jakmile s tím budete hotov,

podepíši to a pak vám zbývá jen odejít na malý okamžik na chodbu.

Až uslyšíte ránu, můžete to oznámit. Rozuměl jste?“

Robert Henry namočil pero, dívaje se do okna.

„ Činím přiznání;“ pravil sir John, „ne… Napište Přiznávám se,

ano, to je lepší. Jak se jmenuje ten prokletý Němec? Přiznávám se, že

jsem odevzdal do rukou muže, jenž se jmenuje… Ach, opravte to.

Napište jenž se nazýval…“

„Mám tu již dva škrty, sire.“

„Nevadí,“ pravil earl of Northmorland, jehož to vzrušovalo,

„opíšeme to. Opíši to sám… po případě. Získám tím chvíli života.“

Zdvihl hlavu ke stropu a pronesl jakési německé jméno. Robert

Henry ho zanesl, učinil vsuvku jenž byl zatčen a připsal datum

zatčení.

„Napište, že poručík Robert Henry… rozumíte… že nejste vinen

na ničem a že se podepisujete jako svědek tohoto vyznání. Eh…

nechme to na konec. Škrtněte to, tak…“

Díval se písaři přes rameno a jeho obočí bylo staženo.

„Odpusťte,“ usmál se nucené, „můj mozek pracuje špatně.“

„Pochopitelně,“ odvětil Robert Henry s nepříliš velkou účastí,

pohlížeje v přestávkách mezi psaním tvrdošíjně do okna.

Dole na ulici se ukázalo, že starý Cripps nebyl tak docela

zapomenut. Přišel od rohu muž s pořádným knírem a ptal se, na koho

vůz čeká.

„Čekám-li,“ odvětil starý Cripps, „pak to jistě poznáte. Ale

možná, že nečekám.“

„Jak to?“ řekl muž s knírem zamračeně a vytahoval zápisník,

mrkaje po čísle pod chladičem.

Ale starý Cripps neodpověděl, poněvadž se domníval, že

prozatím nemusí odpovědět.

A zatím nahoře:

„ Podepisuji se jako svědek. Robert Henry Brougham.“

„Hezky vlevo, tak,“ pravil earl of Northmorland, jenž byl velmi

bledý, „půjčte mi pero. Podepíši. Můžete povstat. Můžete jít.“

„Mnoho jsme škrtali. Přepíšeme to. Je opravdu nutno, abych se

podepisoval?“

„Eh…“ řekl sir John s ošklivostí.

A vypálil ze svého revolveru a Robert Henry Brougham se svalil

jako náhle uvolněný balvan na levou stranu.

V idylickém roce čtrnáctém se užívalo ještě málo bezdýmného

prachu, poněvadž nebyl příliš spolehlivý, a proto se pracovna

naplnila dusivým kouřem, jenž zakryl pach spálené kůže a vlasů. Earl

of Northmorland se shýbl. Vložil revolver do pravice svého

pobočníka a stiskl její prsty. Sevřely se ve smrtelném zápase kolem

pažby jako svěrák. Tělo se napnulo a ruka se zdvihla napolo k hlavě.

Klesla zase, ale na tom nezáleželo. Byla to výborná a rychlá smrt.

Snaže se, aby nepohnul židlí, chopil se earl of Northmorland pera

a provedl dodatečně několik škrtů, jichž tam bylo beztak dosti. Pak

odhrnul portiéru a vyšel ven. Kráčel dlouhou chodbou a teprve na

konci se setkal se svým komorníkem, jemuž již zrána zakázal se

přibližovat ke vchodu do pracovny, jakmile se Robert Henry

Brougham dostaví.

„Odhodlal se,“ odpověděl na jeho ustrašený pohled, „nešťastník.

Kdyby se byl neodhodlal, byli by ho zatkli při východu. Čekají na

něj.“

„Dům je jimi téměř obklíčen, mylorde.“

„Ano,“ pokývl earl of Northmorland smutně, „ano.“

A jen o něco málo později řekl jeden z oknírených mužů starému

Crippsovi, že se svého pasažéra nedočká, a podivně se při tom

usmíval.

„Tak jako tak byste se nedočkal,“ dodal uštěpačně, ukazuje na

krytý policejní vůz, který zastavil před palácem, „zdalipak vám

zaplatil?“

„Přijdu-li o něco,“ odvětil starý Cripps krče rameny a vyhýbaje se

zvědavému pohledu svého synka, „vy mi to hradit nebudete.“

Pak se vrátil na své stanoviště u Lambeth nemluvě, ale

přemýšleje.

Tak to vskutku bylo a řekli jsme to napřed proto, abychom to

nemuseli vysvětlovat potom.

2

Starý Cripps se ovšem dozvěděl, kdo byl onoho památného

jarního dne jeho pasažérem, a nebylo ani třeba, aby se na to příliš

vyptával. Vyzvědačská aféra nalezla místo v novinách. Robert Henry

Brougham, šlechtic z Hepburnu, unikl trestu, odsoudiv se vlastní

rukou. Tak to dosvědčoval sir John Colleridge, earl of Northmorland,

jenž dal zároveň vyšetřujícím orgánům k disposici listinu, psanou

nepopiratelně písmem Roberta Henryho.

To tedy bylo na veřejnost v pořádku a každý tomu slepě věřil.

Starý Cripps sám neříkal nic, ale jeho synek často pozoroval jeho

hlavu, kývající se pochybovačně se strany na stranu. Reggie byl

vůbec všímavý chlapec. Ve škole prospíval znamenitě a starý Cripps

byl rozhodnut umožnit mu vyšší studia. Ale na to bylo času dost,

protože Reggie nedosáhl ještě jedenácti roků. Starý Cripps se ženil

pozdě.

Třetího dne po tragedii v Pont-Street zemřela Hon. Anna

Broughamová, davši předčasně život děvčátku. Říkalo se, že byla

úplně zdrcena osudem svého chotě a že od okamžiku, v němž

obdržela zprávu o jeho sebevraždě, nepromluvila slova rozumného.

Earl of Northmorland byl podle všeho připraven na její zoufalý

výkřik pravdy a byl by jí bez pochyby tvrdil do očí, že zrádcem je

Robert Henry, poněvadž Anna Broughamová zajisté nevěřila ani na

chvíli, že by se byl její manžel obětoval dobrovolně. V seškrtané

listině stálo doslovně Nechť mi moje rodina odpustí. „Nejste vy moje

rodina?“ řekl earl svému švakru. Ale nyní to přičítal každý poručíku

z Hepburnu. A hepburnská dráčata zůstala úplnými sirotky.

„Toho pána,“ ukazoval starý Cripps na novinový obrázek, „jsme

vezli k Pont-Street, Reggie.“

Reggie vážně přisvědčil a jeho otec zase tak podivně kroutil

hlavou.

Mluvilo se také o tom, že admirál of Northmorland byl poslán na

delší dovolenou. Příčina toho se spatřovala v tom, že neměl ve svém

úřadě žádoucí pořádek, mohl-li tam působit jeho tajemník podle

libosti. Situace v Evropě byla krajně napjatá a ve War Office byli

opatrní. Ale veřejnost se nikdy nedozvěděla všecko do podrobností.

Nějak se to potom zamíchalo. Earl of Northmorland prý nechtěl

ani slyšet o dětech svého švakra. Odejely prý do Francie a o

nejmladší z nich bylo rovněž jaksi postaráno. Sir John obětoval jistou

částku peněz, říkalo se, a na pohřbech se tvářil zasmušile. Starý

Cripps, pořád ještě kroutě hlavou, podnikl několik cest, ale neříkal

nic. Život šel, slunce stoupalo na své dráze každým dnem, a když se

jaro docela změnilo v léto, zaplál oheň dole v Srbsku.

Postupem doby se přelily špatné časy přes Canal do Anglie a jako

všude jinde, i v Londýně lidé dopláceli na politiku mocných. Starý

Cripps přestal kroutit hlavou nad případem v Pont-Street a začal s ní

kroutit nad jinými věcmi. Hmatal do úspor stále hlouběji a zabýval se

i jinou prací než jezděním. Reggie rostl, ale prozatím nesílil, neboť

jeho strava byla špatná. Ale za čtyři roky byl konec a Reggie přece

jenom sílil. A koupili si na dluh nový vůz a libry se v těch časech

sypaly. Starý Cripps zase jezdil a jeho syn, student, mu často

pomáhal. Měli brzy druhý vůz a řidiče na procenta k němu. Pak

obsadili i první vůz zjednaným člověkem, poněvadž starého Crippse

to již přemáhalo a spokojil se tím, že kontroloval své vozy na jejich

stanovištích. Reggie studoval nikoli v přepychu, ale pohodlně. A

když se stal strojním inženýrem, měli již pět vozů a starý Cripps

chodil na stanoviště o holi.

Tehdy již bylo jisto, že Reggie nebude hledat špatně placené

zaměstnání někde v sheffieldských ocelárnách, nýbrž že převezme

živnost po otci. Prohlásil za svůj ideál zřídit velkou správkárnu

automobilů, eventuelně postavit moderní patrové garáže nebo vzít

zastupitelství některé dobré značky. Později, ovšem, až se sežene

dostatečný kapitál. Reggie měl bystrého obchodního ducha a starý

Cripps s ním byl spokojen stále více. Sedával v lenošce (mohl si již

dovolit sedat v lenošce), pokládal bradu na hřbet rukou opřených o

svou hůl a přikyvoval Reggiemu téměř na všecko. A měli devět

vozů, slušnou správkárnu a těšili se na desátý.

Reggie ovšem nenosil kníry. Naopak se smával při pohledu na

staré fotografie v odřeném rodinném albu. Také již nevařil a nemetl

podlahu. Jejich podnik nesl stále jméno starého, ale starý nepracoval.

Reggie Cripps to obstarával sám.

Potom se nějaký čas rozhlížel po nevěstě, neboť starý mnoho

kašlal, prohlašoval bez lítosti, že může zemřít dnes nebo zítra a že by

rád viděl svého syna v dobrých rukou.

„Samozřejmě, Reggie,“ pravil hlasem již trochu se chvějícím, „že

bych se o tebe nebál tak jako tak, i kdybys dostal za ženu saň.

Nedostaneš stejně tak dobrou jako byla tvoje nebožka matka.

Requiescat in pace,“ to měl z učených knížek svého syna, „snaž se

pochopit mou touhu. Rád bych viděl tvou nevěstu, než zemru.“

Reggie mu to vymlouval.

„Sto let, tatínku,“ mával lehkomyslně rukou, „a kolik je vám

dnes? Na nevěstu je dosti času. Nejdříve desátý vůz.“

„Jak myslíš. Jde také o to, abys si nepřivedl nějaký přeběrek. A

kolik je tobě, hochu? Dvacet osm, hrome.“

Reggiemu bylo skutečně dvacet osm let, ale byl s nimi spokojen.

Nevěstu nějaký čas sháněl bez výsledku, nikoli však proto, že by ho

byla žádná nechtěla. Spíše naopak. Reggieho láskou byly jedině

automobilové motory, což jistě zdědil po svém otci. Slzel pohnutím,

vzpomněl-li si na káru, s níž jezdil starý před válkou. Prsa se mu

dmula nadšením, když přehlížel nynější řadu jejich taxametrů, z

nichž každý byl výborným kouskem sám o sobě a v nichž pasažéři

velmi rádi jezdili. A když konečně zakoupili desátý vůz, skvělý

šestiválcový Lancelet, byli bez sebe radostí oba. Cripps junior i

Cripps senior.

V té době již starý průkopník autodrožkářství stěží přešel svým

pokojem sem a tam. Přece však se nějak vybelhal ven a podnikl se

svým synem nádherný výlet po dlouhé a kroutící se silnici mezi lesy,

loukami a obilím, modrým letním dnem a sedmdesátimílovou

rychlostí. A neustále prohlašoval, že není v Londýně lepší

autodrožky než tato.

„Do pekla s mým bolavým tělem, hochu,“ toužil, „jede se ti

dobře? Půjč mi alespoň na chvíli to kolečko do ruky.“

Ale od té doby již nevyšel ven vůbec a na jaře následujícího roku

ulehl s vědomím, že již nevstane.

„Celkem,“ pravil jednou, když vypil svoje thé, „jsem spokojen,

hochu. Ty se neztratíš, třebaže tu zůstaneš docela sám…“

„Sto let, tatínku,“ odpověděl Reggie, ale ne tak pevně, jako to

říkal dříve.

„Sedmdesát dva,“ řekl starý, „také postačí. Nechci, abys týral

drožky na můj pohřeb, rozumíš?“

Nevěstu ani do této chvíle Reggie nesehnal. Ale starý již o tom

nemluvil. Měli nějakou hospodyni, která svého pána obsluhovala

právě s takovou srdečností, s jakou si počínají cizí lidé, kteří se chtějí

ukázat hodnými bližními. Starý Cripps byl většinu dne sám a díval se

do stropu nebo vzdychal bolestí a všelijak se kroutil. Reggie měl

mnoho práce, která se nedala zanedbávat. Lékařům specialistům

vyházel spousty peněz, a mimo otcův pokoj se tvářil smutně. Později

zjednal ošetřovatelku a zatínal pěsti, když slyšel starého vzdychat.

Ale nedalo se mu už pomoci, rozumí se.

„Poslední vůli jsem napsal, Reggie,“ řekl Cripps senior jednoho

rána, „už dávno. Jsou ale jiné věci, které bych chtěl ještě uspořádat.

Podej mi tamtu krabici s listinami, než odejdeš. Tak. Děkuji. Prokletá

bolest.“

„To přejde,“ mávl Reggie rukou, jak mohl nejlhostejněji, „jen až

vysvitne pořádně slunce.“

„Jsi posedlý,“ zlobil se starý, „svou myšlenkou o mých sto letech.

Běž po své práci, hochu.“

A Reggie běžel, neválel se však pod automobily, jak často činil,

ani neseděl v kanceláři správkárny. Chodil s místa na místo,

ukazoval mdle prstem a zeptal-li se ho někdo na něco, odpovídal

roztržitě.

„Našeho tatínka brzy odvezeme,“ řekl někomu, když už to

nemohl vydržet a odvrátil se, poněvadž ho pálilo v očích.

Reggie byl velký, dobrý hoch a všichni ho měli rádi. Měl hezké,

teplé oči, za jiných okolností vypadal bezstarostně, všecko srovnával

mírně a pravidelně se nezlobil. Svou energii ukazoval na správných

místech a jevil vůbec velkou rozumnost v nazírání na věci, což

přičítal výchově svého otce.

Když se toho dne za poledne vrátil domů, jeho otec byl v dobré

náladě. Měl kolem sebe spoustu papírů, vyházených ze staré krabice

a usmíval se.

„Nohy mi zmrtvěly, synu,“ pravil, „vezmi je čert. Už je

nepotřebuji a jsem rád, že přestaly bolet. Sedneš si na chvíli ke

mně?“

„Sednu si na celé půldne, tatínku,“ odpověděl Reggie, jenž věděl

od lékaře, co znamenají necitelné nervy v nohou jeho nemocného, „v

dílně mne není zapotřebí.“

A vzal jeho ruce do svých.

Tehdy starý Cripps oživil vzpomínku bezmála dvacet let starou a

týkající se smrti Roberta Henryho Broughama v Pont-Street.

„Velmi podivné, hochu,“ opakoval, „velmi podivné. Ale můj

rozum nestačil si to vysvětlit.“

Mluvil již namáhavě. Reggie sám se na to nepamatoval mnoho.

Naslouchal pozorně, třebaže ještě nevěděl, proč mu starý právě tuto

věc připomíná.

„On se přece vypravoval na delší cestu, Reggie. Ale nevěřím, že

by měl na mysli cestu do nebe. Ta je zase příliš dlouhá. Měli jsme

vyjeti po silnici k Aylesbury ještě s někým. Nevyjeli jsme nikam.

Venku běhala policie. Možná, že se jí lekl. Čert ví.“

„A proč na to myslit, tatínku?“

„Počkej, hochu. Tenkrát jsem našel ve voze tento lístek. On ho

asi ztratil. Propis telegramu, vidíš? Adresa…“

„Vyzvědače?“

„Což vím? Vypátral jsem, že telegram byl doručen. Ale

nevypátral jsem adresáta. Je to smyšlené jméno, domnívám se.

Podpis tu není. A ten text. Není podivný?“

„Je,“ přiznal Reggie zamyšleně, pohlížeje do stářím sežloutlého

papíru.

„Vidíš, hochu. SEDM A. Co je to sedm A? Něco nekalého. Eh…“

otec Cripps se namáhavě snažil trochu se vztyčit, „vrtalo mně to

dlouho hlavou. Pak jsem to nechal ležet. Myslíš, že jsem to měl

odevzdat policii?“

Reggie pokrčil rameny.

„Proč?“ zeptal se lhostejně.

„Nu… neučinil jsem to. Zdálo se ostatně, že oni měli dosti jasno

v té věci. Dost možná, že to opravdu nic neznamená. Ale já mám

dojem, že v tom vězí tajemství. Vždycky jsem ho měl, Reggie.“

„Dobře, tatínku. S tím se není třeba rozčilovat.“

„Já se nerozčiluji, hochu,“ řekl starý Cripps a díval se zkoumavě

do stropu.

Ten den Reggieho otec zůstal ještě naživu. Celou noc vydržel

rovněž, ačkoli krise po něm již vztahovala drápy. Ráno pak Reggie

zařídil telefonicky jen nejnutnější záležitosti a nevzdálil se od jeho

lůžka. Lékař, jenž u nemocného prodlel bezmála celou noc, předepsal

k ránu utišující lék. Pak odešel a nevyspalý Reggie poslal i

ošetřovatelku na odpočinek.

„Dnes to bude,“ myslil si otupeně.

Oči starého Crippse se kalily stále více. Ale jeho mysl zůstala

jasná.

„Reggie,“ řekl jednu chvíli, „hochu. Proč bys se nepodíval jednou

na sídlo earla z Northmorlandu? Jsi mladý…“ otec Cripps mluvil již

velmi tiše a s námahou, „jsi čilý a bystrý. Chytrý. Vzdělaný. Já… to

víš. Hloupý šofér…“

„Půjdu tam,“ slíbil Reggie, aby to odbyl.

„Jdi jistě, Reggie. Mám takový dojem, že nebylo tehdy všecko v

pořádku. Vždycky jsem ho měl. Ale, u čerta, nikdy jasněji než dnes.

Vidím to přímo před sebou. Vidím to před sebou…“

„Co vidíte před sebou, tatínku?“ otázal se Reggie smutně.

Ale starý Cripps neměl agonických halucinací. Tvářil se velmi

rozumně a jen maličko, spíše náznakově vztáhl ruku před sebe nad

pokrývku.

„Je to tím,“ dodal, „že se mi mozek zbystřuje. Ale chraň Bůh,

abych vyslovil něco, čím bych mohl někomu ublížit. To je jen můj

dojem, jak jsem pravil. Earl z Northmorlandu je ještě živ. Alespoň

jsem nic nečetl o jeho smrti. Podívej se tam, Reggie.“

„Ale nyní,“ řekl Reggie napomínavě, „na to přestaňte myslit,

tatínku. Dám vám lék?“

„Dáš mi starého čerta, Reggie. Mně nepomohou žádné léky, ty to

víš dobře. Podej mi ruku, hochu, tak. Zdá se mi, že již dobře

nevidím. Kde jsi?“

„Jsem tu,“ pravil Reggie, naplněn bolestí.

A pak se díval do bledého obličeje svého otce, který pohyboval

jen malou chvíli rty a brzy se utišil. Tak znenáhla a nenápadně, že

Reggie ani přesně nevěděl, kdy starý Cripps vlastně vydechl

naposledy.

3

Reggie vášnivě miloval silnici ve všech jejích variacích. Ve

spojení s jeho láskou k motorům mu to dodávalo největšího potěšení,

jaké kdy poznal. Nesmírně rád se toulával po opuštěných,

vzdálených cestách, vpíjeje do sebe krásu nezapomenutelných

požitků. Zpíval si hlučně nesmyslné melodie, veda svůj vůz přes

lesy, pole, louky a kolem rybníků, městečky i vesnicemi jako v

nádherně kolorovaném filmu. Ssál vůně, které se rychle měnily a

uváděly ho u vytržení. Naslouchal syčení svého stroje, odrážejícímu

se od bílých patníků. Zdravil jehličnaté větve, visící nad cestou a

kývající mu v ústrety. Byl nadšen pachem letního deště, omývajícího

zeleň přírody do jasných, sytých barev a pokrývajícího hladkou

silnici šedým odrazem nebe. Nebyl upachtěným turistou. Byl ryzím

automobilistou, jenž výborně jezdil, ale jehož vkusem přece jenom

nebyla

závodní

dráha.

Dovedl

svou

rozkoš

vychutnávat

nevysvětlitelným způsobem, stačil si docela sám a nikdy nehledal

společnost.

Na léto, jež následovalo po smrti jeho otce, určil si předem

čtrnáct dní toulek. Jeho nový Lancelet byl stále ještě nejlepším

vozem ze všech a Reggie ho vyřadil z provozu v ulicích ještě nějaký

čas před tím, aby ho dal do pořádku. Jiná leta to byl starý Cripps,

jenž na všecko pečlivě v nepřítomnosti svého syna dohlížel. Ale letos

zůstal Reggie zcela sám. Měl jisté obtíže, než si přivykl, ale konečně

se smířil rozumně s nutností a spokojil se tím, že s pocity hluboké

vděčnosti kladl starému na hrob čerstvé květiny jednou týdně.

Vzpomněl-li si někdy na poslední rozmluvu se svým otcem, díval

se obyčejně na starý telegram s jeho podivným textem, ale neměl

přílišného zájmu. Velká, tužkou namalovaná sedmička a písmeno A

hned za ní snad někdy něco znamenaly. Ale to už bylo přece tak

dávno. Před válkou a ve válce vynalézali vyzvědači nejnemožnější

hesla pro svá sdělení, což dnes zajisté již nemělo významu. A tak

nakonec Reggie telegram někam položil, a když mu po čase opět

přišel na mysl, nenašel ho již vůbec.

Přemítaje však o směru, kterým by se měl vydati na svou

čtrnáctidenní toulku, vzpomněl si zase na to, oč ho žádal jeho otec

těsně před svým skonem. Reggie tomu ovšem nepřikládal valné

důležitosti. Přece však neviděl příčiny, pro kterou by nemohl alespoň

projeti těsně kolem sídla earla z Northmorlandu. Bude to pietní,

myslil si. Konečně jeti tam nebo tam. Neměl beztoho úmyslu

vyhledávat památky, na cestě k nimž by se byl nestačil vyhýbat

autobusovým výpravám zvědavých cizinců. Sáhl po mapě, aby se

informoval. Tudy a tudy, ano. A odtamtud zase někam. Celkem se

potloukat bez cíle, lehnout si do mechu, kdy se člověku zachce, a

naplnit nitro zážitky, jež musí zase postačit na celý dlouhý rok,

ztrávený v pilné práci.

Posléze se mu i zdálo, že návštěva Northmorlandu jeho bezhlavý

program jaksi zpestří. Snažil se, aby si zapamatoval alespoň poněkud

směr a byl rád, když zkonstatoval, že v oněch končinách ještě nikdy

nebyl.

A nechtěje sám v sobě budit dojem polovičatého zájemce, zamířil

jednou i do Pont Street, aby se podíval na palác earla z

Northmorlandu.

Starý Cripps byl pochován již tři měsíce a jistě z něj už mnoho

nezbývalo, z chudáka. Snad za svého života věděl, že earl of

Northmorland se ještě ve čtrnáctém roce odstěhoval na venkov.

Reggie se to dozvěděl teprve nyní, dav se do řeči s vrátným paláce,

který seděl na lavičce před těžkými vraty, mhouřil oči proti slunci a

pouštěl do vyprahlého vzduchu dusivě modré obláčky ze své dýmky.

„To se divím, že to nevíte,“ řekl tento znamenitý muž, jehož ani

nenapadlo, aby povstal, „říká se tomu sice Northmorlandský palác,“

ukázal palcem za sebe, „ale už leta patří Choleymondům.“

Reggie si pamatoval některé podrobnosti z oné chvíle před

devatenácti roky, kdy čekal s otcem na nedalekém rohu. Mnoho se

ovšem změnilo od těch dob a všecko se mu zdálo jaksi menší,

protože sám pořádně vyrostl. Neměl až do tohoto okamžiku

příležitosti sem vkročit a nyní pohlížel s pohnutím na místo, kde

tenkrát stála otcova kára. Přece jenom to byla významná událost.

„Sbohem,“ řekl vrátnému a otočil se, poněvadž měl mnoho práce.

Po vypuknutí světové války se mnoho lidí stěhovalo z Londýna

na venek, neboť nevěděli, co může dokázat německá vzdušná flotila.

Earl of Northmorland měl patrně tutéž příčinu. Nebo snad se děsil

míst, kde zemřel jeho švakr. Ať tak či onak, Reggie si o tom

nedovedl učinit dostatečně jasnou představu.

Na počátku června vyjel z Londýna, uspořádav za sebou své

záležitosti co nejlépe. Jeho Lancelet byl nalakován světle šedivě a

taxametr ani nepřipomínal. Šel znamenitě a Reggie brzy zapomněl na

starosti, se kterými svůj podnik opouštěl. Počasí mu přálo znamenitě.

Spustil všechna okna, a jakmile dojel dostatečně daleko, ubral na

rychlosti. Silnice se vinula, stoupala a klesala zcela tak, jak po tom

toužil. Lunch pojídal obyčejně na mechu lesa z vlastních zásob a

obědval ve venkovské hospůdce, kde dostal i nocleh. Nemiloval

přepychových hotelů a dával se rád budit kokrháním kohoutů a

kdákáním slepic. Vyjížděl opět do modře zlatých dnů, schráněje

lakotně své dojmy z každé projeté míle.

Ke sklonku jednoho dne nastal večer tak krásný, že mu Reggie

neodolal. Jel za soumraku krajinou, prolnutou vůní sena, obilí a

stromů, s přímým pocitem zbožnosti. Ponořoval se do teplých i

chladnějších vln vzduchu s rozkoší. A nerozsvítil tak dlouho

reflektory, dokud toho neviděl naprostou nutnost. Pak pohnul

vypínačem, hodlaje pro dnešek své putování skončit v nejbližší

vesnici. Ale tehdy jeho světla zazářila jen na okamžik. Zaslechl lehké

prasknutí a vůz se zastavil.

Jestliže se někdy Reggie Crippsovi něco podobného přihodilo,

zůstal pravidelně chvíli sedět a zdvihl ruku, aby se poškrábal za

uchem. Rozváživ, že praskla jedna z pojistek, vystoupil na silnici.

Nemaje v úmyslu způsobit karambol s náhodným vozidlem vlezl

zase dovnitř, rozbrzdil a sjel malý kousek nazpět k příkopu,

poněvadž silnice zde stoupala ve směru jeho jízdy a zahýbala ostře

vlevo od malého dřevěného mostu.

Zastrčil po paměti novou pojistku, sotvaže však hnul vypínačem,

tentokrát na meziměstské světlo, prasklo to znovu. Patrně se někde

prodřel kabel, což bylo jistě obtížné v houstnoucí tmě hledat. Uvážil,

že bez světel daleko nedojede. Vytáhl tedy z brašny bateriovou

svítilnu a přistoupil k původu všeho zla, k reflektorům.

Byl v krajině, jejíž vsi skoro vesměs končily svá jména na field*.

* Pole.

Byl tu někde Kennefield, Thomasfield, Greatfield a tak dále.

Stoprocentní venkov, jaký Reggie velmi miloval. Před ním nejblíže

na silnici ležel Treefield, podle všeho menší městečko. Natolik si

zase Reggie mapy všímal, aby věděl, že tudy vede dráha. Tam se

chtěl toho večera dostat. Ale prozatím rozebral pravý reflektor, a

neshledav na něm závady, dal se do levého.

Reggie nebyl nikdy mrzut, jestliže nastala nutnost mezi jízdou

trochu rachotit. Pohvizdoval si i tentokrát, postaviv účelně svítilnu na

blatník a hmoždě se s hlubokou parabolou reflektoru. Po pravdě

řečeno doufal, že to bude blízko žárovek. Přece jenom jeho šoféři

byli cizí lidé, nedosti svědomití k tomu, aby každou maličkost hned

pořádně napravovali. Shledal skutečně ledabylou práci s isolační

páskou u přívodů, ale za těchto okolností ani on si nemohl počínat

svědomitěji. Srovnal to, jak se dalo, a oddechl si. Po zasazení

pojistky osleplý vůz prohlédl dvěma mocnými klíny bílého světla a

ozářil trávu na mezi proti esu silnice do prudké zeleně, z níž až s

nepřirozenou ostrostí vynikala jednotlivá stébla.

Reggie, jehož kabát visel vzadu na miniaturním věšáčku, složil

nástroje, vlezl dovnitř a bouchl dvířky. Dal zazvonit vesele starteru a

zasouvaje rychlost umiňoval si, že zítra ještě před jízdou učiní v

levém oku generální pořádek. Pak vyjel, hodlaje se dostat do

Treefieldu co nejdříve.

To je možno nazvat počátkem podivuhodných příhod, jež na

tomto svém výletu zažil a které se starostmi nebožtíka Crippse úzce

souvisely. Reggie viděl ještě této noci několik rozčilujících věcí,

jejichž zásluhou se stal citlivějším k tomu, co jeho otec považoval za

hodna pozornosti.

A může se tedy začít s vlastním vyprávěním o Hepburnských

Dracích či spíše o tom, jak se jich sir John Colleridge, earl of

Northmorland bál a čím se chtěl ubránit jejich spravedlivé pomstě,

když obcházeli nikým neviděni a strašní ve svém hněvu.

4

Treefield leží trochu stranou od hlavní silnice, a kdo se tam chce

dostat, musí odbočit okresní cestou, asi tři míle dlouhou. Cestující

Reggieho druhu, kteří studují své mapy poněkud nedbale, jsou

uvedeni v omyl tím, že malé treefieldské nádražíčko stojí právě při

silnici, neboť dráha se jí v těch místech dotýká. U nádraží obyčejně

vyrostou dvě nebo tři stavení, označená na mapách červenými

skvrnami nebo podobně a na pohled se tedy zdálo, že Treefield

začíná už zde. Reggie zkonstatoval, že to není pravda a zastavil se

zamyšleně přímo před nádražím, postaveným těsně podél silnice.

Tam bylo světlo a Reggie tedy zhasil reflektory, poněvadž jim

stále ještě nedůvěřoval. Světlo se linulo z hranaté petrolejové lampy,

visící nad vchodem do čekárny. Potom ještě z nějakých blikadel na

nástupišti a mezi dvojí řadou kolejí. Nestálo to celkem za to, ale

přece jenom bylo lze na příklad naplivnout si spolehlivě do dlaní.

Na straně proti nádražíčku se rozbíhaly tři cesty. Dřevěný

ukazovatel si tropil z cestujících blázny a ukazoval mezi ně. Nápis se

nedal rozluštit ani v ostrém světle Reggieho hledáku.

Reggie rozvážně vylezl. Měl z toho všeho velikou radost a cenil

si to více než stanici Paddington v Londýně.

Protáhl se a zasmál se srdečně na venkovana v těžkých botách, s

holí a jakýmsi rancem v ruce, který se objevil ve skleněných dveřích

čekárny, slušně popřál dobrého večera a zeptal se, zdali pán také

čeká na vlak.

„Nevěděl jsem, že tu jezdí vlak,“ řekl na to Reggie laskavě, „ale

nepojedu jím stejně. Chtěl bych se dostat do Treefieldu, příteli.“

Stranou stály tři chalupy, v jejichž oknech byla tma, protože na

venkově se chodí brzy spát a desátá hodina již uplynula. Muž s

rancem na ně ukázal.

„Tamta cesta mezi nimi,“ pravil hlučně jako na vzdory

dřevěnému ukazateli.

Reggie se přeptal, sežene-li tam nocleh, načež se mu dostalo

odpovědi, že o tom není sporu, poněvadž tam má starý Alcock hotel,

jenž je prázdný, jak je rok dlouhý. Reggie mu to uvěřil tím spíše, že

správnost jeho odpovědi dotvrdil starý železničář s olejovou

lampičkou v ruce. Jiní lidé než tito dva zde patrně nebyli, Reggie

však s tím byl spokojen. Ti dva projevovali pak zvědavosti až příliš a

Reggie ochotně odpovídal. Za chvíli se splašili, poněvadž vlak

přijížděl, a dali se na kvapný útěk čekárnou.

Reggie ještě sečkal, jako by to bylo opravdu něco zajímavého.

Vlezl do vozu, zavřel dvířka, opřel se loktem o rám okénka, položil

hlavu na dlaň a díval se.

Brzdy vlaku skřípaly oním zvláštním způsobem, který je

pozorovatelný jen v opuštěných stanicích, podobných této. Kolem

krátké nádražní budovy, ozdobené spoustou květin v oknech svého

jediného patra, mohl Reggie vidět pohybující se světélka v rukou

průvodčích, což považoval za obrázek docela pěkný. Rovněž

lahodilo jeho sluchu vyvolávané jméno zastávky, komolené do

nesrozumitelnosti. Jeho nervy při tom tak hezky odpočívaly.

Ale bylo již jeho osudem, že zkřížil svou chvíli právě s příjezdem

vlaku. Venkovan patrně nasedl, olejové lucerny se kývaly nahoru a

dolů, mistrně rozladěné píšťalky protrhly táhle vzduch a vlak se dal

se supěním opět do pohybu. Mizel po zatáčející se koleji jako dlouhá,

pravidelná řádka světlých čtverečků, za nimiž se i z Reggieho místa

dala tušit únava cestujících z noční jízdy, těla rozložená po lavicích a

hlavy skryté pod špinavými záclonkami oken. Reggie se díval na tu

ztrácející se hračku s úsměvem, vykláněje se trochu ven. Zmizela,

prozrazujíc se již jen stále slabšími, pravidelnými nárazy železa o

železo. Pak rozžal reflektory a šťasten, že nic neprasklo ani nezhaslo,

hmatal po starteru. Podíval se výsměšně na druhou stranu, hledaje

zrakem zrádný ukazatel s reumatickými rameny. A tu mu položil

někdo jemně ruku na rameno, jímž se dosud opíral o rám okénka.

Byl to velmi jemný dotek a Reggie byl jeho ženskou jemností

překvapen. Když otočil hlavu, nechav zatím starter starterem, spatřil

skutečně dívčí tvář a malou dlaň, spočívající na jeho lokti. Zamrkal a

viděl, že se nemýlí. Toto děvče patrně přijelo právě oním vlakem

jako jediný cestující, který měl nějaký důvod zde vystoupit.

Reggie již ovšem viděl ve svém životě mnoho dívek a některé se

mu jakž takž líbily. Ale o kráse tohoto zjevu se neodvažoval nic

soudit prostě proto, poněvadž měl náladu, která mu přímo

nakazovala seznávat všecko krásným. Možná, že děvče, nyní trochu

ustoupivší a stáhnuvší svou něžnou ruku zpět, nebylo tak hezké, jak

se mu zdálo. Také se jeho obličej nořil do stínu, neboť hranatá

petrolejová lampa byla spíše za ním. Přesto však její světlo našlo

podivuhodným způsobem cestu do dívčiných očí, jež byly temné,

mandlového tvaru a měkce hledící. Reggie, zcela zaujat těmato

očima, neříkal nic. Ale ani děvče nepromluvilo, ačkoli dle Reggieho

názoru mělo vlastně říci, co si přeje. Kolem nebyl nikdo kromě jich

dvou a Reggieho vozu, vládlo takové ticho, že Reggie slyšel prskání

hranaté lampy a mimo úzký prostor, zalitý oranžově žlutým světlem

ležela čirá tma. Reggie tedy vystrčil zvědavě hlavu z okna a

nenápadně si děvče prohlédl.

Bylo postavy spíše drobné, ale znamenitě stavěné a vězelo ve

vkusném, světle šedém cestovním kostýmku. V ruce drželo statečně

nevelký kufřík, potažený plátnem. Nebylo jí jistě více než dvacet let.

Usmívala se jaksi nesměle a zaujímala rozkošně ženský postoj.

Reggie se bezmála ocitl u vytržení a nespěchal, aby strčil hlavu zpět.

„Skutečně,“ pravil konečně, když stále ještě mlčela, „chybělo jen

setkání podobné tomuto, abych se cítil dokonale spokojen. Chcete

snad, drahá miss, abych vás někam dovezl? Učiním to velice rád.“

Nemohla jistě rozumět jeho náladě a také se tak tvářila. Trochu

potřásla hezkou hlavou a vyňala z kapsy kabátku jakýsi lístek. Jak

mu ho podávala, Reggie si všiml, že její vlasy jsou tmavé a

bezpochyby nad pravým okem rozčesány. Byly to hezké vlasy a tam,

kde je nezakrývala čapka, klouzalo po nich mazlivě bídné světlo

hrozné hranaté lucerny.

Vztáhl ruku po lístku a trochu udiven jejím dlouho trvajícím

mlčením, váhavě ho obrátil proti světlu. Písmo bylo velké a dalo se

dobře rozeznat. Reggie ho přečetl, zažívaje první překvapení tohoto

znamenitého večera.

Northmorland, Greenfield, Letní Sídlo, sir John Colleridge.

To byla bezpochyby adresa. Reggie zdvihl s úžasem hlavu a

děvče s úsměvem přikývlo. Pak otevřelo zkušeným pohybem zadní

dvířka vozu, strčilo svůj kufřík napřed a nastoupilo. A vlastně to bylo

pro Reggieho druhé překvapení, poněvadž neočekával takovou

nenucenost.

„Tam se chcete dostat?“ otázal se, poklepávaje kotníkem na lístek

a otáčeje hlavu dozadu.

Opět němě přisvědčila.

„Dobře. Mám tam rovněž cestu a je mi tedy vaše společnost

nadmíru vítána. Mohla byste mi něco říci o Greenfieldu nebo o

Letním Sídle sira Johna?“

Zmačkl starter a přišlápl několikrát naprázdno plyn. Ale odpovědi

se nedočkal.

„Ptal jsem se,“ řekl proto rozdurděně, „zdali odtamtud pocházíte?

Nikdy jsem tam nebyl, a kdybych se dal špatnou cestou, nemohla

byste mne hubovat. Původně jsem chtěl jeti do Treefieldu. To je asi

pěkné hnízdo. Greenfield je lepší? Co myslíte?“

Mezitím se rozejel, ozářiv silnici svými reflektory a nechávaje

žalostnou nádražní lucernu nemilosrdně za sebou.

„Mluvte, drahá miss. Či mi snad nerozumíte?“

A začal více křičet, třebaže jeho motor běžel docela tiše.

Podle všeho se dívka naklonila dopředu, poněvadž mu znovu

položila ruku zlehka na rameno. Trochu se otočil, sečkav ještě s

nasazením plného tempa. Ukazovala druhou rukou, oblečenou ve

světlé rukavici někam na cestu. Podíval se, ale neviděl nic.

„Dobře,“ kývl proto, „zatím pořád rovně. Kdyby bylo třeba

odbočit, upozorníte mne. Vyznáte se tu, doufám? Ale myslím, že

není třeba odbočit, co říkáte. Greenfield leží na silnici, tuším. Ten

hloupý Treefield… co si přejete, drahá miss?“

Nespouštěla totiž stále ruku s jeho ramene, nýbrž naopak se

snažila, aby jím zatřásla. Podíval se tedy ještě jednou, tentokrát

pozorněji, a rozesmál se vesele. Pochopil, že ukazuje na taxametr,

jehož praporeček stál na „volno“.

„Vezu vás zadarmo. Což jsem vám neřekl, že tam mám rovněž

cestu?“

Ale upozorňovala ho tvrdošíjně, a tak se nakonec dopálil.

Prostrčil ruku oknem a stáhl praporeček.

„Spokojena?“ otočil se pak zlostně.

Kývla a opřela se opět pohodlně, mačkajíc nemilosrdně jeho nový

sportovní kabát.

Reggie cítil trochu zklamání a také nedovedl pochopit, proč jeho

pasažérka tak umíněně mlčí. Patrně ho považovala za šoféra

taxametru. Divil se jen, že z jeho chování nepoznala svůj omyl.

Nezáleželo na tom nic. Vyloží ji, kde bude libo, a přijme tvrdě

spoustu napočítaných šilinků. To děvče nejelo asi na výlet, poněvadž

by nemohlo k vůli hloupému taxametru zapomenout na miliony

hvězd, teplo letní noci a vůbec celou rozkoš této prudké jízdy. Nebo

pro to nemělo porozumění, což se nespravedlivého Reggieho

dotýkalo nejvíce.

Mlčel rovněž. Měl loket opřený o rám okna a vítr čechral jeho

hedvábnou košili velmi svůdně. Jel elegantním stylem, řezal zatáčky

a letěl do vrchů jako pták. Ale nic z toho dívku nezajímalo, třebaže to

byly ukázky velmi dobré. Jednu chvíli to nevydržel a ohlédl se, zdali

neusnula. Dívala se z přítmí kupé svýma měkkýma mandlovýma

očima a její hezké zuby na něj zasvitly v úsměvu. Patrně ji to přece

jenom trochu bavilo. Reggie zakroutil hlavou a obrátil opět zrak na

cestu.

„Takové jste hezké děvče,“ vzdychl, „a mlčíte, jako by vás

podřezal. To není pěkné chování. Co budete dělat na Letním Sídle?“

Nedozvěděl se nic a jeho zlost ještě trochu stoupla. Zaťal rty a

přišlápl plyn až k podlaze.

Mohla odpovědět alespoň slovem. Zlobil se a její podivné mlčení

ho dráždilo. Přemítal, jak by ji přinutil k užití jejího hlasu. A připadl

na hlouposti, jimž se začal opět beze zlosti mimoděk usmívat.

Pak ho náhle něco napadlo, zmírnil jízdu a otočil se k ní.

„Snad,“ řekl rozpačitě, „nemůžete mluvit, chudinko? Pojďte sem.

Zastavím. Chci, abyste se posadila vedle mne. Nemám rád někoho za

sebou.“

Zastavil skutečně. Přestala se usmívat. Opakoval svou větu, ale

pochopila ji, až když ukázal na přední sedadlo. A pak ho zachvátila

skoro hrůza.

Jeho rozkošná pasažérka byla patrně hluchoněmá.

Překvapen tímto faktem až nesmyslně, rozsvítil žárovku u stropu,

vystoupil, otevřel zadní dvířka a opřev se o něco rukama, díval se jí

přímo do obličeje. Opětovala jeho pohled s mírným úsměvem, a jaký

už Reggie byl, jeho zrak se téměř zakalil pohnutím. Byla opravdu

velmi hezká. Její oči však zíraly do světa trochu smutně.

„Tak je to tedy,“ pokyvoval, „jsem nemotora, že jsem si toho

nevšiml hned. Odpusťte. Ach, vy mi nerozumíte? U čerta, to je

hloupé.“

Přiměl ji, aby vystoupila a učinil to tak jemně, že vzbudil důvěru.

Posadil ji pak na přední sedadlo a vyrazil praporek taxametru nahoru

tak prudce, že ji polekal. Zazubil se na čtyři nuly, objevivší se na

stupnici a řekl opět něco nemoudrého. Potom si vzpomněl, že někde

slyšel, jak se s hluchoněmými hovoří a postavil se tak, aby dobře

viděla na jeho ústa.

„Sedí se vám dobře?“ článkoval pomalu.

Kývla s velkou radostí a její oči se zasmály. Hned však ukázala

na své hezké rty a zavrtěla hlavou.

„Nemůžete vůbec promluvit?“ zeptal se pomalu, překvapen stále

více.

Když to opakoval, porozuměla mu. Zdálo se opravdu, že jí není

přírodou dopřáno ani to, co je dopřáno ostatním nešťastníkům tohoto

druhu, kteří sice neslyší, kteří však přece mohou použít svých

hlasivek.

„Avšak oči máte v pořádku, jak?“ zasmál se, aby to co možná

přešel, „nádherné oči, opravdu. Neviděl jsem ještě takových.“

A zapomínaje, že mu nemohla rozumět ani slůvka, obešel vůz a

zalezl za volant.

Od té chvíle jednal rozumněji. Ukázal na příklad k nebi. A

kupodivu ona pochopila, že se mu líbí modré hvězdy. Poznal, že je

jimi rovněž nadšena. Ukázal s úsměvem na osvětlené speedo a jevila

rovněž zájem. Dívala se po jeho nohou, hrajících s plynem a s

brzdou. Pohlédl dolů a viděl hezké nožky, vězící ve sportovních,

obdivuhodně malých střevících s nízkými podpatky. A bylo mu jí

jaksi líto.

K rozvláčné rozmluvě nebylo příležitosti. Byl by jí rád něco řekl,

ale po dvakrát, když se o to pokoušel, byl nucen zastavit vůz. Nechal

toho tedy a díval se kradmo po jejím profilu, zatím co studovala jeho

visitku, kterou jí podal asi takovým způsobem, jakým podáváme

dítěti hračku.

Na revanš rozluštil mezi jízdou navštívenku s jejím jménem. A

pak se nestačil divit, jak zvláštní je to setkání. Jmenovala se Ethel

Broughamová a byla dcerou Roberta Henry Broughama, poručíka

Jeho Veličenstva, muže, jenž skončil svého času v Pont-Street

sebevraždou.

Tu byl jat Reggie opravdovou soustrastí, poněvadž znal i některé

další podrobnosti. Její matka přece zemřela při jejím narození. Její

bratři zapadli někde ve Francii a starý Cripps říkával, že po nich není

slechu. A bezpochyby tělesné neštěstí tohoto děvčete bylo způsobeno

hrůzou matky těsně před jeho narozením. Reggie viděl, že má vedle

sebe bytost velice nešťastnou.

V dalším si domyslil, že jede ke svému strýci, siru Johnovi, na

návštěvu. Nelenil zastavit, aby se jí na to rozvláčně zeptal. Bylo

tomu skutečně tak. Ethel Broughamová dokonce napsala na zadní

stranu navštívenky, že její teta, u níž dosud dlela, nedávno zemřela a

že sir John ji tedy pozval k sobě. Reggie nemohl tušit, jaké následky

z toho pro něho vyplynou. Ale prozatím byl rád, že se dozvěděl

alespoň něco a díval se velmi přívětivě.

Příslušel jí ovšem titul Honorable. Reggie to konstatoval s tím

větším zájmem, že sám byl obyčejným londýnským občanem, který

se jí nemohl rovnat ani rodem, ani jměním. Broughamové snad nikdy

nebyli příliš zámožní a po případu v Pont-Street se možná jejich

bohatství rozplynulo docela. Byl tu však earl of Northmorland, velký

milionář, s jehož jměním Ethel Broughamová jistě mohla počítat.

Reggie o tom ještě přemítal, když jeho reflektory osvětlily sloup

se znamením křižovatky. Zastaviv, vytáhl z brašny mapu, rozevřel ji

a hledal. Seznal proti nadání, že je nutno se dát po levé silnici. Usmál

se na svou sousedku a zasunul rychlost. Na křižovatce se ocitli

mžikem. Poněvadž tam stál opět ukazovatel, tentokrát v lepším

stavu, dostal Reggie nápad posvítit si na něj hledákem. Ale to se mu

nevyplatilo, neboť se rázem ponořili do husté tmy a motor, zbaven

jisker, zafoukal naprázdno. A Reggie zaklel, protože to tentokrát

mohlo být mnohem horší.

5

Měsíc této noci nesvítil. Bledé světlo hvězd postačilo sotva k

tomu, aby Reggie se svého místa rozeznal šedá ramena křižovatky,

utíkající čtyřmi směry do temné noci. V protějším úhlu silnic se

zdvihal nízký ostroh, hustě porostlý lesem a klesající patrně opět

brzy do úrovně cest na obou stranách. Nevysoké stromy čněly

nehybně proti tmavé obloze, propíchané nesčetným množstvím

modře svítících bodů, a drásaly svými hroty obzor jako ostře

ohraničená, černá krajka. Reggie se tam chvíli díval a škrábal se za

uchem, zatím co jeho společnice se chovala docela tiše a trpělivě.

Nahnul se tedy a hmatal v poboční brašně po ruční svítilně.

„U čerta, maličká,“ řekl potom, poněvadž si dosud nepřivykl na

její neschopnost slyšeti, „to je velmi hloupé. Stalo se mi to dnes již

jednou. Ale nebylo to u hledáku, hrome.“

Sklapl oba vypínače. Když se k ní otočil, viděl, že ho bedlivě

pozoruje. Usmál se a otevřel dvířka, aby vystoupil.

„Mohla byste mi svítit,“ zavolal, mávaje rukou.

Nehýbala se, nerozumějíc patrně jeho posunku. Jen trochu

naklonila hlavu.

„Pojďte ven,“ řekl tedy zvolna, vrátiv se k ní a strčiv do kupé

hlavu, „chtěla byste mi svítit, než zasunu pojistku?“

Dívala se bedlivě po jeho ústech, takže nemusel svou žádost

opakovat. Byla jistě jinak bystrým děvčetem. Vystoupila pružně a

ochotně vztáhla ruku.

„Sem,“ ukazoval, zdvihaje kryt motoru.

Jeho úmyslem bylo spolehnouti se vlastně na štěstí. Nechá hledák

bez proudu a bude se střežit, aby si jím svítil. Elektřina vozu je

ošemetná věc, která dovede pořádně zlobit. Nechtěl se nyní pouštět

do žádné správky, ani poměrně tak nepatrné, do jaké se pustil

zvečera. Ke Greenfieldu již zajisté nezbýval velký kus cesty a snad

by to nějak vydrželo.

Ethel Broughamová svítila účelně, dokonce mnohem lépe než

někdy učedníci z jeho správkárny, kteří přece věděli, oč jde. Reggie

měl zkušenosti, jak může nemotorný osvětlovač dopálit, a ocenil tedy

dívčinu obratnost tím více.

Prozkoumal dvě pojistky, které byly v pořádku, a chystal se na

třetí. Vytáhl ji, uskřípnuv si trochu prsty a nastavil ji ke světlu. Ale

poněvadž si všiml, že hluboké ticho kolem je znenáhla porušováno

jakýmsi zvukem, zdvihl hlavu a naslouchal.

„Někdo jede,“ pravil bezděčně a Ethel zhasila svítilnu jako

mudrc, který nechce zbytečně baterii oslabit dlouhým vybíjením.

Zdálo se, že to dupou koně. Zvuk přicházel odleva, to jest se

strany, která byla Reggieho cílem. Dusot kopyt připadal Reggiemu

trochu rychlý, ale nebylo ho slyšet zřetelně, neboť poněkud se

zatáčející silnice schovávala zvuk za lesním ostrohem. Reggie, drže

pojistku mezi prsty učinil dva nebo tři kroky tímto směrem,

nakláněje hlavu. Ethel Broughamová stála se zhasnutou svítilnou tiše

u vozu.

Pak se náhle zvuk zesílil a Reggie rozeznal sluchem docela

bezpečně, že to jede tryskem nějaký povoz. Jeho obava, aby

nenastala srážka s neosvětleným automobilem, vzrostla. Ale opět si

ve spěchu neuvědomil, že dívka jeho křiku neporozumí.

„Rozsviťte,“ zavolal, „je to nějaký blázen.“

Ale Ethel Broughamová ho přirozeně neuposlechla a Reggie,

vytušiv v záhybu divoké spřežení, učinil dva skoky zpět. Hmátl po

dívčině ruce, aby se chopil svítilny sám.

Koňskými silami in natura Reggie nikdy neopovrhoval, ale

soudil, že jejich místo je jedině na závodní dráze nebo ve vojště. Měl

zkušenosti s venkovskými zvířaty a věděl, že se plaší při nejmenší

příležitosti. Náhlé světlo proti nim mohlo způsobit snadno neštěstí.

Nejpřirozenější důsledek jeho pohybu ovšem byl, že se Ethel

Broughamová trochu polekala. Učinila neopatrný pohyb, nebo snad

ho učinil Reggie sám, a kulatá svítilna se ocitla na zemi. Hmatat po

ní nebylo kdy, poněvadž ztřeštěný vozka hnal svůj potah bláznivou

rychlostí, spolehnut patrně na minimální frekvenci těchto cest.

Reggie se tedy dal do křiku, házeje rukama ve vzduchu. Půda pod

nimi se chvěla a mlčící děvče ustoupilo instinktivně stranou, jistě

tyto záchvěvy pociťujíc. A povoz přiletěl. Mihl se jako přízrak. Dalo

se jen těžko rozeznat, že je to lehký kočár, tažený dvěma štíhlými

černými koňmi. Vozka stál na kozlíku v posici životu nebezpečné,

držel jednou rukou otěže a divoce mával druhou, v níž třímal

bezpochyby bič. Ale jaký to byl vozka! Reggieho ruce zůstaly trčet

ve vzduchu a jenom jeho hlava se otočila rychlým pohybem.

Automobil byl minut jen o vlas a v zápětí příšerný kočí stočil své

spřežení doprava. Povoz se naklonil v ďábelském tempu, které by byl

Reggie u zapřažených koní nikdy nečekal a smýkl se zatáčkou s

pravými koly vysoko ve vzduchu. Jen zázrakem se nepřekotil, dopadl

na všecky čtyři, zamotal se jako ocas papírového draka a zmizel ve

tmě se slábnoucím dusotem a rachotem.

„Viděla jste?“ křičel Reggie s nepříjemným mrazením v zádech,

„proboha! Viděla jste?“

Přistoupil k dívce, jež stála na samém kraji mělkého příkopu, a

chopil se její ruky. Chvěla se znatelně. Z jeho očí, kterými na ni

hleděl zcela zblízka, mohla vytušit jeho pocity. Měla patrně tytéž.

Neboť vozka na kozlíku šíleně jedoucího kočáru byl nesporně

kostlivec, jehož žebra a hnáty svítily v mdlé záři hvězd a jehož krátká

pláštěnka divoce vlála ve víru vzduchu.

Na každé ze svých letních toulek zažil Reggie něco zvláštního.

Při nesmyslném putování krajinou se dají vždycky čekat různé

příhody příjemné i nepříjemné, na něž se později bez rozdílu

vzpomíná rádo. Avšak zdálo se, že po této stránce se Reggieho výlet

obzvláště zdařil. Setkání s hluchoněmou dívkou mělo samo o sobě

ráz dobrodružnosti. Avšak objevení se kostlivce, řídícího pekelnou

rychlostí letící kočár vymykalo se všem představám.

Reggie kroutil hlavou, kterýžto zvyk jistě zdědil po svém otci, a

nemohl se vzpamatovat. Kdyby byl býval sám, snad by to byl přičítal

zrakovému klamu. Velmi pravděpodobně však Ethel Broughamová

viděla svýma mandlovýma očima totéž.

„Tady straší, maličká,“ řekl, shýbaje se po svítilně, „kam upadla?

Ach, mám ji. To je zpropadená krajina, tenhle Northmorland.

Vezměte to zase, drahá miss, tak. Ztratil jsem tu pojistku, a ani

nevím, byla-li dobrá čili nic.“

Vyňal z plechové krabičky jinou a přiměl Ethel Broughamovou,

aby se mu dívala na ústa.

„Viděla jste smrt?“ slabikoval.

Přikývla s široce rozevřenýma očima.

„Já také,“ pravil zřetelně, otevíraje rty až zbytečně přesně.

Kdyby bylo jeho prožluklé světlo v pořádku, myslil si, pustil by

se za podivným vozkou bez váhání. Pracoval horečně, ale trvalo

přece jenom chvíli, než mohl s obavami pohnout vypínačem. K velké

jeho radosti šlehla světla mezi stromy lesíka intensivní září.

Pozoroval je vteřinu.

„Tak,“ řekl potom spokojeně, „jeďme. Ale chtěl bych už být v

Greenfieldu. Nevsadím na to ani halfpenci.“

Vzal od děvčete svítilnu a pobídl je do vozu. Usadili se pohodlně.

Starter zase vesele zazvonil a motor běžel. Reggie se rozejel velice

rozvážně.

Nemaje tušení, že jeho překvapení nejsou ještě vyčerpána,

zapomněl po chvíli na nespolehlivost svých světel a hnal vůz jako

dříve. Veškerá zábava s jeho spolucestujícím se ovšem omezila na

krátké pohledy a úsměvy. Ale i tak se to Reggiemu líbilo. Na

podivného vozku při tom nezapomínal, a poněvadž ho měl přirozeně

za bláznivou maškaru, strašící v noci na křižovatkách z neznámého

důvodu, přemítal o tom, nebylo-li by záhodno oznámit to u

nejbližšího konstáblovského úřadu. Zmírniv jízdu zeptal se Ethel,

zdali se hodně polekala. Dozvěděl se, že značně a začal hubovat tak

rychle, že to nemohla sledovat.

Do Greenfieldu se dostali nedlouho nato. Jelikož až dosud

neviděli žádnou odbočující cestu ani ves nebo jen pouhý dvůr, soudil

Reggie oprávněně, že kostlivec se svým spřežením vyjel z tohoto

městečka nebo alespoň tudy projel. Greenfield spal a živá duše se tu

neukázala. Nemohli se na to tedy nikoho přeptat. Že se dostali

skutečně do Greenfieldu, to poznali z emailované tabulky na jedné z

prvních chalup. Pak sjeli s mírného vrchu po nedosti rovné cestě a

zastavili.

Trochu modrého kouře se válelo v kuželích světel. Chladič

dýchal horkem a vůz voněl olejem a pachem zahřátých gum.

Napravo stála řada stavení, tak různorodá a místy i vynechávaná, že

to Reggiemu přišlo k smíchu. V odrazu svých reflektorů (neboť

nebylo zde jiného světla), viděl nevelký jednopatrový dům, několik

přízemních domků různě nabarvených a nestejně vysokých i

širokých, a dokonce i chalupu se slaměnými došky. Přehled nebyl

prozatím velký. Hrbatá silnice, jejíž nerovnosti házely dlouhé stíny

před vozem, se svažovala ještě trochu dále a konec Reggieho

světelných tykadel ozařoval nějaký šikmo stavěný, zoufale nahnutý

dřevěný plot jakož i několik korun ovocných stromů za ním.

Zato vlevo byl výhled o něco důstojnější a Reggieho napadlo

hned, že je to Letní Sídlo earla of Northmorland. Prozatím nebylo

vidět o mnoho více než vysoká a široká vrata, bronzem pobitá, na

nichž viselo důkladné starodávné klepadlo. Stěny budovy byly

omšelé a dosti veselé k tomu, aby z nich mohl vyjeti kostlivec, na

něhož Reggie stále ještě myslil. Budova měla rovněž jedno patro, ale

vyšší než onen nevelký dům naproti. Imponovala dokonce svou

mohutností. Celkem se však ocitl Reggie na rozpacích, co si má o

tomto hnízdě myslit a ponechal si tedy svůj úsudek až na den.

Chvíli neříkal nic a také se nehýbal. Vzpomínal na to, jak o tomto

místě mluvil se svým umírajícím otcem a jak tehdy jeho představa

byla podivuhodně jiná. Také analysoval okolnosti, za kterých se sem

dostal. Upozorněn však konečně nějakým posunkem své společnice,

usmál se a otočil volantem. Nemohl opravdu činit nic jiného než se

na ni usmívat.

Namířil svá světla přímo proti bronzem pobitým vratům a

zastavil zcela blízko u nich. Zdálo se, že nikdo v celém Greenfieldu

jejich příjezd nezpozoroval. Reggie vystoupil, a zatím co Ethel

Broughamová sahala pro svůj kufřík, na který on docela zapomněl,

vzal do ruky palici, připevněnou ozdobným řetězem a rozehnal se s

ní proti vratům.

Rána, kterou vyrobil, otřásla celým Greenfieldem. Reggie sám

uznal, že to zcela postačí a nerozehnal se podruhé. Otočil se a vida,

že se děvče hmoždí s kufříkem, přiskočil, aby jí pomohl. Pak

postavili zavazadlo spojenými silami těsně před vrata a usmáli se na

sebe zas.

Když Reggie zaslechl za vraty těžké kroky, dal Ethel znamení.

Pak se otevřela malá dvířka v levém křídle a do světel vozu vstoupil

nesmírně zamračený chlapík, v jehož ruce se kývala rozžatá lucerna.

Zaclonil oči volnou dlaní a neříkal nic.

„To je slečna Broughamová,“ pravil tedy Reggie ochotně, „čekáte

ji nebo nečekáte?“

„Čekáme ji,“ zabručel chlap s lucernou, „ale ne s vámi.“

„O mne se nestarejte,“ odbyl ho Reggie, jenž byl dalek toho,

považovat ho za něco zdvořilého, „nocleh pro mne nemáte?“

„Správně hádáte,“ řekl chlap nevlídně, sahaje po dívčině kufříku,

„nemáme.“

„Odhaduji počet vašich oken na třicet jen z průčelí. Mám peníze a

platím za nocleh i za garážování.“

„My,“ pravil člověk s lucernou ještě nevlídněji, „o vaše peníze

nestojíme.“

„Pak mne tu nechte zadarmo,“ nabízel se Reggie.

Ale zamračený chlapík, vysoký a široký jako americký medvěd,

si ho již nevšiml a učinil směrem k Ethel Broughamové posunek,

jenž Reggieho poučil, že tento muž je s její fysickou vadou

obeznámen.

Ještě než Ethel vstoupila do nízkých dvířek, obrátila se k

Reggiemu. Nevlídný člověk ustoupil do průjezdu a Ethel, stanuvši na

prahu, podávala Reggiemu ruku s úsměvem svých mandlových očí.

„Těšilo mne velice,“ pravil, jako by ho mohla slyšet, „mrzí mne

strašně, že se s vámi musím rozloučit. Ale snad se ještě uvidíme?“

Poznal na jejím zraku, že by mu ráda porozuměla. Stiskl její

malou ruku ještě trochu více a opakoval zvolna svou otázku. Kývla s

takovým potěšením, že Reggie chtěl říci ještě něco. Ale zamračený

medvěd s lucernou vystrčil hlavu a přerušil ho.

„Abyste se tu příliš nekamarádil,“ zavrčel nezdvořile, „my vás

brzy prohlédneme. Hleďte, abyste se svými zatracenými světly

zmizel. Čím dříve, tím lépe pro vás.“

„Pro mne?“ řekl Reggie nechápavě a ukázal si na prsa.

Ethel Broughamová zmizela. Dvířka se rázně zavírala, ale Reggie

si nikdy nedal jen tak zhola něco líbit. Kopl do nich prudce.

„Nocleh mi nemusíte dát,“ pravil, „jestliže už jste surovci tohoto

druhu. Ale na slušné jednání jsem zvyklý ze školy. Co jste říkal?“

„Táhněte,“ odpověděl medvěd.

Reggie docela oněměl zlostí, ale byla ještě jiná příčina, pro kterou

muž s lucernou dvířka přece jenom bez dalších protestů přirazil. A

sice ta, že Reggie spatřil za dlouhým průjezdem věc, ke které světlo

jeho silných lamp zaletělo jistě pouhou náhodou.

Stálo tam jakési nízké stavení. Možná, že pavilon nebo něco

takového (Reggie to nemohl v rychlosti dobře rozeznat), snad na

počátku nějaké zahrady. Do tohoto pavilonu vedl ovšem vchod, a to

přímo proti vratům. Na vchod dopadlo světlo reflektorů a ozářilo

něco, co Reggie považoval za stejně pozoruhodné jako zjev

kostlivcova kočáru na křižovatce. Z květin nad vchodem byla

sestavena veliká arabská sedmička a těsně vedle ní se skvělo stejným

způsobem vyrobené veliké A. Totéž heslo, které leželo starému

Crippsovi v hlavě téměř dvacet let. A proto si Reggie až na další

nechal přirazit dvířka před nosem.

Dlouho trvající kroucení hlavou bylo jeho zděděným zvykem.

Když se obrátil, byl již rozhodnut, že prozatím dále nepojede, i

kdyby nebylo mandlových očí hluchoněmé Ethel. A rozhodl se, že si

sežene nocleh jinde.

Baráků, v nichž by se mohl s poměrným pohodlím vyspat, zde

bylo dost, třebaže jistě ne tolik jako v Londýně. Na protějším

jednopatrovém domku viděl Reggie nápis, označující hostinec.

Nebylo nic příhodnějšího, a proto tam zamířil, nechav tvrdošíjně

svítit reflektory do bronzových vrat.

Nenašel zvonku ani starodávného klepátka, zdvihl tedy se silnice

kámen. Podařilo se mu probudit tlouštíka, jenž se netvářil o nic

vlídněji než chlapík z protějška. Přišel rovněž s lucernou, třebaže

Reggie svítil dostatečně i odrazem svých lamp od zdí Letního Sídla.

„Jste-li vy rozespalý,“ řekl mu Reggie prohlédnuv si ho dobře,

„jsem já ospalý. Pusťte mne dovnitř.“

Tlouštík stál ve výši tří příšerně ochozených stupňů a vrtěl

hlavou.

„Z toho nebude nic, mladíku,“ odpověděl a snažil se zavřít,

ukrutně zívaje.

„Nemáte snad postel?“ otázal se Reggie udiveně.

„To je hloupá řeč,“ mračil se tlustý šenkýř, „postel máme. Ale

nocležníky nepřijímáme.“

Reggie nebyl dalek myšlenky považovat Greenfield s příslušnou

křižovatkou za zakleté místo.

„Kolik obyvatel, tolik bláznů,“ podotkl, „nechci to zadarmo.“

„Jeďte si jinam,“ odsekl tlouštík netrpělivě, „máte automobil.“

„Aniž bych chtěl příliš obtěžovat,“ pravil Reggie jedovatě, svíraje

pevně viklavou kliku, „mohl bych vás snad požádat o radu, kde tedy

zde dostanu nocleh?“

„Nikde.“

„Jak?“

„Nikde. Dobrou noc.“

Reggiemu to nešlo do hlavy.

„Dobrou noc mi nemůžete přát, dokud nemám postel,“ řekl

vyčítavě.

„Říkám to ze zdvořilosti,“ dopálil se hostinský, „a teď už jděte.“

Přirazil dveře jako prve ten naproti a otočil klíčem.

A Reggie, mysle na všecko, co ho dnes potkalo, kroutil velmi

vytrvale hlavou. Ale nepokoušel se již nikde, hodlaje si zjednati

vysvětlení až za dne.

Uvedl motor v činnost a odejel trochu stranou. Potom opustil bez

dlouhého uvažování volant a vlezl do kupé. Zul střevíce a uvelebil se

do kouta. Položil hlavu na svůj kabát a založil ruce na prsou.

Za pět minut tvrdě usnul a nedal se vyrušit ani rachocením

kostlivcova kočáru, který někdy k půlnoci projel čirou tmou zcela

blízko.

6

Je jistá věc, že každý romantik má sklony k toulání. I když se

nedá říci, že všichni tuláci jsou romantičtí, je přece jenom nesporné,

že toulky romantismus podporují.

A než se tedy hvězdy vssály do vesmíru, prosnil Reggie mnoho

snů takto zabarvených. Většinou se mu zdálo o němé princezně s

mandlovýma očima. Ale ku podivu ne jinak než obklopené

nebezpečenstvím. Tu ji zachraňoval z drápů kostlivce, unášejícího ji

ve svém bláznivém kočáře, tu zase bránil ranám, které na ni dopadaly

dveřním klepadlem z ruky zamračeného medvěda s lucernou. Jednu

chvíli ji dusila obrovská květinová sedmička a Reggie nestačil

odhazovat růže, které se na ni kupily. Reggieho sny byly ovšem tím

horší, čím byl jeho spánek tvrdší. Ale konečně se přece probudil, a to

nikoli svou zásluhou.

Okna své „ložnice“ nechal samozřejmě otevřena, poněvadž noc

byla příjemně vlažná. Jedním z těchto oken prostrčil časně ráno ruku

nějaký muž a zatřásl spáčem velmi nešetrně.

Reggie mrzutě vzhlédl, neboť se ještě pořádně nevyspal. Trvalo

mu malou chvíli, než si uvědomil obraz zamračeného obličeje,

strkajícího se dovnitř. Vzpomněl si na podobně zamračeného

medvěda v bronzových vratech a stejně vlídného tlouštíka

hostinského. Toto byla třetí tvář, kterou v Greenfieldu spatřil, a mohl

si tedy již učinit předběžný úsudek o zdejších obyvatelích.

„Halo, chlapče,“ řekl tento člověk nevrle, „co tu děláte?“

„To je jasnější než to, co tu děláte vy,“ odsekl Reggie,

vzpamatovav se co nejrychleji.

Muž stáhl svou ruku zpět a začal polykat jako rozhořčením.

Reggiemu to přišlo k smíchu.

„Vaše kníry,“ dodal, „jsou zábavná věc.“

Neboť si vzpomněl na obrázky v rodinném albu svého otce.

Ale člověk venku byl bezpochyby úřední osobou. Měl tmavou

bluzu s vysokým límcem, u krku rozepnutou, poněvadž den byl opět

krásný a slunce již teple hřálo. Jeho obličej byl brunátný, čelo se mu

lesklo trochu vysoko a pod nosem měl skutečně černé kníry, ostré

jako jed a zbytečně dlouhé. V levé ruce třímal dlouhou dýmku s

hliněnou hlavičkou.

„Jsem zdejší vrchní konstábl,“ pravil nejemně, „ptám se vás, co

tu děláte.“

„Spím,“ řekl Reggie, napřimuje se, „ve vašem ostudném městě

není možno sehnat nocleh.“

„V našem…“

„Ano. Ve vašem ostudném městě. Nyní víte, co jsem tu dělal, a

můžete jít.“

„Oho!“ řekl muž s brunátným obličejem.

Reggie si ho však valně nevšímal a vystoupiv druhou stranou,

bouchl rázně dvířky.

„Pojedete dále?“

„Ne. Co je vám do toho? Zůstanu zde.“

„Proč zde zůstanete, hrome?“

„Protože se chci přesvědčit, z jakého důvodu se všichni zde mračí

jako uklizené peklo. Viděl jsem nablízku také kostlivce, rozumíte.

Pročpak jste se neobjevil, abyste zatřásl jeho ramenem?“

Reggie to říkal zlostně, opíraje se o vysoký chladič vozu. Muž s

knírem zaujal stanovisko na druhé straně motorového krytu a zase

vypadal, jako by něco rychle polykal.

„Co je vám do našeho kostlivce?“ zavrčel.

„Vy ho znáte?“

„Kterého?“ otázal se muž, nepatrně zrozpačitěv.

Reggie spráskl ruce.

„Na vrchního konstábla jste přiměřeně bystrý,“ odvětil,

„nemůžete snad pochopit, co míním slovem kostlivec?“

„Jak by ne,“ mávl muž uraženě rukou a strčil s mlasknutím

dýmku do úst.

„A proč se tomu nedivíte?“ řekl Reggie se vzrůstajícím úžasem.

„Tomu není třeba se divit. Kterého z těch sedmi jste viděl?“

„Sedmi!“ hekl Reggie, „ sedm A?“

„Ano, k čertu!“

Greenfield byl rozhodně zakletým místem. Reggie se bezděčně

rozhlédl.

Kolem nebyl nikdo a vrchní konstábl si patrně přivstal. Slunce se

opíralo tiše do oken Letního Sídla. Ptáci pisklavě křičeli, jak činí

vždy nějakou chvíli po svém probuzení. V ranním klidu to bylo

skoro nepříjemné.

Muž s brunátným obličejem zapaloval svou dýmku, vyráběje ústy

pukavé zvuky. Reggie si všiml, že kromě úřední blůzy má na sobě

bílé kalhoty, nepříliš čisté a patrně letos ještě nežehlené.

„Ten hloupý hostinský,“ pravil Reggie urážlivě, „bude snad mít

nějakou snídani?“

„Eh…“ řekl vrchní konstábl, mávaje hořící zápalkou, „rozumí se,

že bude mít.“

A pak se jeho oči, pichlavé a stíněné hustým černým obočím

upřely na Reggieho velmi přísně. Tlustý ukazováček se namířil přes

kapotu.

„Vy,“ vyšlo zpod knírů přitlumeným hlasem, „jste ze Scotland-

Yardu!“

„Já?“ vykřikl Reggie překvapen, „ze Scotland…“

„Tiše,“ zařval muž hrozivě, „tiše.“

A Reggie založil ruce v bok.

„Nechcete-li, abych vás počítal mezi zdejší blázny, pak mluvte

rozumněji. Kdyby zde všichni byli zamračenými osly, kteří nedopřejí

člověku ani odpočinek na pořádném lůžku, vrchní konstábl musí nad

ně vynikat důvtipem, rozumíte?“

Reggieho hlas se nesl daleko a muž s dýmkou zuřivě polykal a

třepal rukou.

„Tiše, povídám,“ napomínal, „tiše.“

„Proč tedy mi házíte na hlavu Scotland-Yard? Pamatujte si, že o

Scotland-Yardu bylo již napsáno tolik krásných povídek, že i

kdybych tam patřil, styděl bych se za to a zapřel bych své povolání.“

„Aha,“ řekl muž s chytrým mrknutím, „pojďte se mnou k

soudci.“

„K policejnímu soudci?“

„Ano. Bydlí o něco doleji.“

„Půjdu-li vůbec někam,“ odsekl Reggie, „půjdu k tlustému

hostinskému na snídani. Pak mám na voze nutnou správku. Vidíte

tedy, že vám nemohu být k disposici.“

S těmi slovy se Reggie nahnul dovnitř pro svůj kabát, oprášil ho a

navlekl na sebe.

„Jste hrozně samostatný,“ bručel vrchní konstábl s nelibostí, „ale

ať jste ze Scotland-Yardu či pouhý cizinec, půjdete se mnou k

policejnímu soudci. Jako cizinec tím spíše. Říkám vám to úředně.“

„Po snídani,“ smlouval Reggie, jenž přece jenom nemohl tak

docela nectít orgány zákona, „ale zadarmo si vaše zacházení líbit

nedám.“

„Účel vaší cesty sem?“ otázal se konstábl stroze.

„Žádný.“

Reggie vykročil a muž s kníry se snažil, aby ho zachytil koncem

své dlouhé dýmky.

„Počkejte,“ volal, „stůjte.“

„Budete-li mne znásilňovat, zahulákám na celé kolo, že jsem

přišel ze Scotland–Yardu.“

Konstábl zlostně polkl, takže mu ohryzek vyskočil do nerozumné

výše.

„Jděte si tedy na snídani,“ svolil, „ale jdu s vámi.“

Reggie neříkal již nic.

Hledaje správný výraz pro svoje dojmy konstatoval, že cítí o

tento Greenfield neobvyklý zájem. Na každém kroku se shledával se

zvláštnostmi, jež stály za to, aby byly prozkoumány. Po cestě k

hostinci se pilně rozhlížel a skutečně spatřil ještě jiného venkovana,

jdoucího v nějaké vzdálenosti s hráběmi přes rameno. Venkovan se

nemračil jako dosud všichni, s nimiž se zde setkal, ale i to na základě

svých zkušeností považoval Reggie za zvláštnost.

„Pojďte,“ pravil konstáblovi, jenž zůstával stále pozadu, „účet za

vaši snídani vyrovnám. Povíte mi něco o vašich kostlivcích.“

„My jim říkáme Kostry,“ poznamenal konstábl, rozvažuje patrně

jeho pozvání.

„Hrome,“ řekl Reggie, kroutě mocně hlavou.

Letní Sídlo budilo ovšem dojem zcela jiný než za noci. Jeho

průčelí se pyšnilo dvěma tlustými, nízkými vížkami s kopulovitými

střechami, postavenými po obou stranách širokého vchodu, nyní

úplně uzavřeného. Obě křídla zámečku nebyla dlouhá, dalo se však

tušit, že za nimi se nachází ještě nějaké přístavby, a to zčásti i

moderního slohu. Alespoň v pravém zadním koutě spatřil Reggie roh

něčeho, co vypadalo jako bílá vila s plochou střechou, přilepená na

své starší sousedy. Celek nebyl dosti vkusný. Jak se Reggie později

přesvědčil, sešly se zde ukázky stavitelství dvou nebo tří set let, při

čemž novější stavitel nebral nikdy ohled na staršího.

Se tří otřených schodů protějšího hostince pak se Reggie rozhlédl

ještě dále. Greenfield ležel v mělké, široce na všecky strany

roztažené kotlince, obklopené všude lesy, rostoucími až v jisté

vzdálenosti a prorvanými pruhy polí a luk. V této ranní chvíli lesy

ještě promodrávaly a v dálce dokonce šedly stoupajícími parami. Pod

Greenfieldem tekl potok nebo malá řeka, jejíž stříbrná stuha byla sice

místy k spatření, o níž však se vzhledem k rázu krajiny nedalo přesně

určit, kudy vytéká. Reggie se o to nestaral stejně, maje hlavu plnou

jiných věcí, a vešel rázně do chodby domu. Vrchní konstábl ho

mlčky následoval, kaže vzduch ohavným zápachem své dýmky.

V chladné chodbě bylo přítmí, rovněž jako v hostinské světnici,

vyplněné jen částečně stoly a lavicemi podle stěn s barvotiskovými

obrázky. Reggie usedl za stůl právě u okna, vedoucího k Letnímu

Sídlu a chopiv se něčeho, způsobil tím postačující hluk.

„Odmítne-li uvařit čaj,“ řekl při tom, „jako odmítl nocleh, je s

jeho hospodou konec.“

Ale tlustý hostinský neodmítl. Také se již netvářil zamračeně,

nýbrž podezřívavě a dorozumíval se s vrchním konstáblem zrakem.

Reggiemu to neušlo a díval se střídavě na oba tak vyzývavě, že toho

brzy nechali. Pak objednal slaninu a čtyři na tvrdo vařená vejce.

„Přineseš jich osm, Fragonarde,“ pravil vrchní konstábl

připomínavě, stavě svou dýmku do rohu okna, „pán mne pozval k

snídani.“

„On se jmenuje Fragonard?“ opáčil Reggie chladně, „myslil jsem,

že nám postačí každému dvě.“

„Kdepak,“ řekl vrchní konstábl nedbale, „sníte-li jen dvě, vezmu

si ostatních šest na starost.“

„Dobrá,“ kývl Reggie prozíravě, „přineste džber čaje a všecku

slaninu, kterou máte.“

Hostinský se zatvářil spokojeně a otřev před hosty stůl cípem své

bílé zástěry, opustil je zas.

Když byla přinesena pořádná konvice s čajem, věděl již Reggie,

že vrchní konstábl se jmenuje Chawell a že sedm koster je tělesnou

stráží sira Johna, earla of Northmorland. Jakož i to, že jsou to divocí,

nemravní a zpustlí chlapíci, kteří pijí mnoho vína, žádné děvče v

kraji nenechají na pokoji a zápasí surově i pro ženu, která je vdána, s

jejím vlastním mužem. Hostinský Fragonard stál u stolu, když to

vrchní konstábl Chawell vysvětloval, ostatně dosti zdrženlivě, a

potvrzoval to vážně.

„Jeho Lordstvo je chrání,“ přikyvoval, „to je ta celá věc.“

Ale vrchní konstábl ho napomenul, aby mnoho nemluvil.

„Každý v okolí vám řekne,“ dodal hostinský velmi zamračen, „že

jsou to darebáci a děvkáři.“

„Povídám, abys nemluvil mnoho. Jemu totiž zkazili děvče,“

vrchní konstábl se obrátil k Reggiemu, „proto se nedivte.“

„A k čemu,“ zeptal se Reggie, „potřebuje Jeho Lordstvo tělesnou

stráž?“

Brunátný konstábl Chawell, na němž již bylo znát, že ani šest

vajec mu není mnoho, pokrčil rameny.

„Bojí se,“ řekl hostinský, stoje stále před nimi, „něčeho se bojí.“

„Čeho se bojí?“

„Ty…“ řekl konstábl plnými ústy po třetí, „mnoho nemluv.“

Pokud šlo o jejich přezdívku Kostry, dozvěděl se Reggie, jak

vznikla. Earl of Northmorland je navlékal do uniforem, které patrně

sám vymyslil. Sedm jeho myslivců nosilo pěkně přiléhající obleky z

černého sukna, pošité bílými šňůrami na prsou i na kalhotech. Reggie

se již nedivil, že se může každý z nich podobat docela dobře v přítmí

kostlivci.

„A jak je pojmenoval,“ dodával znamenitý konstábl, házeje do

sebe hory slaniny s celými kopečky papriky, „ty dobrodruhy. Jsou to

Italové. Nebo snad prý Korsikáni. Vražda jim hledí z očí…“

„Earl má zapotřebí,“ poznamenal hostinský, „aby ho proti

něčemu bránili. Hrome…“

„Stále mnoho mluvíš,“ řekl vrchní konstábl opět, „mají arabská

nebo indická jména. Nevím přesně. Všecka začínají písmenem A.

Čert ví…“

„Začínají písmenem A?“ zeptal se Reggie, jenž nezapomínal, že

je jich sedm.

„Tak. Není možno si ta divoká jména pamatovat. Earl jim

postavil domek na zahradě. Ted v létě si to ověnčili…“

„Guirlanda,“ pravil Reggie, „ sedm A. Viděl jsem ji.“

„Co?“ otázal se konstábl mrzutě, „guirlanda, máte pravdu.“

Reggie se trochu zamyslil, vzpomínaje na heslo ve starém

telegramu. Vrchní konstábl polkl téměř celé vejce najednou a zapil

řekou čaje.

„Ti chlapi jsou skutečně darebáci.“ pokračoval, „koluje tu pověst,

že někdo siru Johnovi vyhrožuje. Prý Hepburnští Draci. Víte, co to

je? Nu… mně do toho nic není. Před časem byla taková věc.

Vyzvědačská, rozumíte. Ten Hepburn byl popraven nebo co. Draci…

to prý jsou jeho synové, kteří se domnívají, že earl z Northmorlandu

je tou popravou vinen. Dej sem ještě trochu čaje, Fragonarde,

nemehlo. Rozvažte si to. Mám-li přece takovou starost, obrátím se na

policii. Ale sir John ne.“

„Je to takový blázen…“ řekl hostinský tvrdě, nemysle vůbec na

čaj.

„Ty nemluv mnoho,“ napomenul ho konstábl Chawell.

Reggie myslil na Ethel Broughamovou. Její společnost, přijde-li

ovšem do styku s Kostrami, bude znamenitá. Zachmuřil čelo,

vzpomínaje na své sny.

„Více vám o tom poví Jeho Ctihodnost,“ mluvil konstábl dále

smetaje nějaké drobky, „teď snad k němu půjdete, co? Nedivte se, že

vám nechtěl poskytnout Fragonard nocleh. Sir John si nepřeje, aby

někdo cizí…“

„To je nesmysl,“ řekl Reggie nevrle, „nemůže přece něco

podobného zakazovat. Co tomu říká soudce?“

„Soudce neříká nic,“ odpověděl vrchní konstábl rozumně, „ale

ručím vám za to, že si o tom mnoho myslí. Největší pán je tu earl of

Northmorland, mějte to na paměti.“

„Dědek,“ kývl hostinský, „proklatec.“

Vrchní konstábl zdvihl hlavu.

„Eh…“ začal.

„Ale on opravdu mnoho nemluví,“ přerušil ho Reggie, „nechte

ho. Ve vašem výborném Greenfieldu zapomněli Španělé inkvisici,

zdá se. To musí přestat.“

Konstábl Chawell pokrčil rameny a dojedl poslední kousek

slaniny.

Podle všeho přece jenom pokládal Reggieho za muže ze

Scotland-Yardu. Reggie si domyslil z jeho jednotlivých narážek, že

policejní soudce pro někoho takového do Londýna psal. Prozatím

však neříkal nic o tom, jak se do Greenfieldu dostal. Bylo zde známo,

že Ethel Broughamová měla přijeti. Ale patrně se všichni domnívali,

že ji přivezl jeden z earlových myslivců v kočáře. Reggie věděl, že se

kočár vydal k dalekému nádraží hodně pozdě, ale nezmínil se o tom

slovem.

Když zapravil účet za snídani, na místní poměry trochu vysoký,

hmátl vrchní konstábl spokojeně po své dýmce, povolil řemen kolem

pasu a vyšli z hostince.

Slunce již zatím vystoupilo výše a příjemné ráno se změnilo v

horké dopoledne. Bílá, prašná silnice nebyla oživena ani tak, jak

obyčejně podobné cesty bývají. Tři nebo čtyři kluci lezli po

Reggieho automobilu, stojícím několik desítek yardů pod Letním

Sídlem, nafoukaně a mlčenlivě trčícím. Na střeše vozu se procházela

slepice a na stupačce spal nečistokrevný pes. Konstábl, patrně vděčen

za snídani, tuto skupinu rozehnal a vedl Reggieho dále dolů, kde se

cesta lemovaná chatrnými venkovskými stavbami úžila a kde se pod

nohama ulamovalo uschlé bláto hluboko vytlačených kolejí. Byl tu

příjemný stín.

Ještě nějakou vzdálenost před dřevěným plotem ovocného sadu

stál slušnější domek, jenž byl jejich cílem. Vrchní konstábl ho

označil za sídlo policejního soudce a otevřel jeho dveře.

Co se týče Jeho Ctihodnosti, představil se Reggiemu jako vysoký,

až nápadně hubený muž, jehož hlavu pokrývaly řídké šediny. Byl

rovněž zamračen a sotva dokázal tvářiti se poněkud vlídněji, když

potřásal Reggieho rukou.

„Jsem silně potěšen,“ pravil rozpačitě odkašlávaje, jako by dávno

odvykl jednání s cizími lidmi, „pane Crippsi.“

Jeho hlas trochu skřípal a vážený pan Wiggin jen těžko uchovával

na svém zevnějšku stopy inteligence. Zdálo se, že teprve nyní

zpozoroval, že jeho černý kabát vykazuje několik prachových skvrn a

snažil se, aby je setřel rukávem.

Vrchní konstábl se nestydatě posadil a dokonce si zapálil dýmku.

Reggie pak, usazen do odřeného křesla poblíže nepořádného psacího

stolu, měl nějakou práci, než Jeho Ctihodnosti vymluvil, že se

Scotland-Yardem nemá co dělat.

„Scotland-Yard,“ řekl soudce s povzdechem, „potřebuje

reorganisaci. Jeho zřízení je zastaralé. Čtěte novinové úvahy, pane

Crippsi, které to projednávají…“

Soudce Wiggin stále odkašlával a ohlížel se místy nervosně po

svém konstáblu, který pukal ústy s nevkusnou nenuceností. Ale

výtečný konstábl si toho nevšímal.

„Je tomu již velmi dlouho,“ vzdychal soudce, jenž patrně

nevěděl, co si má počít se svýma dlouhýma rukama, „dokonce jsem

urgoval dopisem. Vše marno. Scotland-Yard mi neposílá člověka,

který…“

„Nač ho potřebujete, Ctihodnosti?“ odvážil se Reggie otázky.

Vrchní konstábl pokyvoval moudře hlavou. Jeho přesvědčení

bylo, že Reggie přece jenom přišel ze Scotland-Yardu.

„Vždyť je nemožná věc,“ tvrdil soudce skřípavě, „nechat to zde

tak. Potřebuje to nápravy. Earl tu má takový vliv, přirozeně, že se

neodvážíme nikdo hnouti prstem proti tomu, co on uzná za dobré.“

„A na mou víru,“ mlaskal konstábl Chawell, „on uznává za dobré

všelijaké nesmysly.“

Greenfieldskou bolestí bylo sedm earlových Koster, což Reggie

rozeznal dosti snadno. Policejní soudce ho přímo prosil, aby se v

Greenfieldu dlouho nezdržoval.

„Jsem nárazník,“ stěžoval si, „moje posice je ukrutně nevýhodná.

Tuhle,“ ukázal na svoje čelo, „to patrně sir John nemá docela v

pořádku, soukromě řečeno, pane Crippsi. Obává se každého cizince a

jsem jist, že i na vás pošle svých sedm příšer, aby se vás zeptaly, co

tu pohledáváte. Je mi nesmírně těžko zakročit. Earl je velký pán,

téměř všecka půda kolem mu náleží a jsme na něm tedy hospodářsky

závislí. Jindy tu bylo mnoho letních hostů. Letos tu není ani jediný.

Nevydáváme povolení k pobytu. Nenajdete tak hned krajinu s tolika

lesy, vodou a všemi výhodami pro letní hosty. A vidíte…“

Zahltil se a učinil přestávku.

„Hm,“ pravil Reggie, kývaje hlavou, „hm.“

Bylo mu dokazováno, že vzniknou nepříjemnosti, jestliže

neodejde dosti brzy, protože Reggie přímo prohlásil, že nějaký čas

zůstane. Earlovi myslivci jednali úplně neodpovědně. Policejní

soudce se neodvážil je trestat, neboť sir John ho zdvořile požádal,

aby stížnosti na ně byly vznášeny výhradně k němu. Ale patrně jeho

tresty nestály za nic, jak se zdálo, třebaže se jednalo i o delikty velmi

vážné. Zbili na příklad člověka téměř do bezvědomí. Nebo znásilnili

v opilosti surově děvče. V prvním případě se z toho vyklubala lež, že

byli sami napadeni, v druhém prý se jednalo o pouhé svedení. A

policejní soudce opravdu nenašel jiné cesty, než žádati o pomoc

Scotland – Yard. Ale Scotland-Yard patrně nedbal přes to, že soudce

Wiggin uvedl ve svém dopise vše, čeho se mohl dohmatat. Reggie

slyšel znovu někdejší vyzvědačskou historku, tentokrát s určitějším

podezřením, než pronesl starý Cripps na smrtelném lůžku. Soudce

Wiggin viděl věci pod úhlem policisty a vyslovil se, že je mu velmi

podezřelé, proč se earl of Northmorland neobrátí se svou obavou na

úřady.

„Pokud vím,“ vykládal sípavě, stále ještě nevěda, co se svýma

dlouhýma rukama, „byl tehdy oddálen z Admirality. Je ovšem těžké

dopátrat se přesných okolností. Ale je-li opravdu něčím vinen a

chtějí-li se mu Draci krvavě pomstít, jednají neprozřetelně. Hepburn

není daleko odtud, pane Crippsi. Snad sto mil, ne více. Na Hepburnu

nyní nikdo není, jak jsem slyšel. Vládne tu domněnka, že Draci se

skrývají v jeho zdech a odtud earlovi z Northmorlandu vyhrožují.

Nemohu vám říci, jak to všecko víme. Myslím, že to pochází od

myslivců samotných. Jeden čas si počínali jako biřicové, vyšetřujíce,

nebyl – li za noci nikdo cizí v Greenfieldu. Pátrali v lesích a

podobně, a leckdy jim uklouzlo slůvko nebo věta, která…“

Policejní soudce se opět zahltil a Reggie zase pronesl svoje „hm“.

„Jak dlouho jsou zde?“ otázal se.

„Tři čtvrti roku,“ odvětil soudce zasmušile a odkašlal si,

„nemyslíte, že jednám moudře? Scotland-Yardu přece záleží na tom,

aby tato věc byla konečně vysvětlena. Kdyby sem vyslali nenápadně

muže, který…“

„Ale vy,“ vmísil se brunátný konstábl, „jste nepřišel příliš

nenápadně. Váš vůz tam stojí dosud.“

Reggie neřekl ani o slůvko více, než bylo nutno. Otázal se ještě

jen na Ethel Broughamovou. Ale policejní soudce krčil hubenými

rameny a prohlásil, že si nedovede vysvětlit, proč to děvče přijelo.

„Bratři činí úklady, jak se zdá, a sestra jede na návštěvu. To

všecko je velmi divné. Ani Draci, ani sir John a jeho myslivci

nechtějí mít nic s policií. Potom se nedivte, že pokládáme s

konstáblem každého cizince za jednoho z Draků, nechce-li se nám již

přiznat, že ho poslal Scotland-Yard. Můj drahý,“ policejní soudce

opět kašlal a přemisťoval neúčelně ruce, „skutečně by bylo lépe,

kdybyste odejel. Nemohu vám stejně vydati povolení k pobytu…“

„Ale také mi ho nemůžete zakázat,“ pravil Reggie laskavě, „přijel

jsem na výlet.“

„Ach,“ vzdychal soudce, „ach.“

Reggie raději odešel, a ani konstábl ho nenásledoval, pokynuv

pouze na pozdrav hlavou. Ti dva pak měli mezi sebou patrně

důležitou poradu, zatím co Reggie kráčel směrem k hostinci, mysle

na Ethel Broughamovou.

Toto děvče nemohlo opravdu učinit nic nevýhodnějšího než

navštívit sira Johna. Reggie, snaže se to rozvážit, došel k hostinci

nevěda jak.

Slunce notně pálilo a Reggie, ohlédnuv se teprve nyní po svém

voze mohl být spokojen, neboť automobil stál ve stínu a kluci,

pamětlivi výstrahy konstáblovy, drželi se v uctivé vzdálenosti. Lesy

stoupající za Letním Sídlem byly šedivě modré a krajina se dusila

pod ostře modrou klenbou nebes.

Reggieho úmysl byl zajistit si oběd a pak ze všeho nejdříve se dát

do prohlídky elektrického vedení na voze. Vstoupil proto na první

schod hostince, dále se však nedostal. Neširoké dveře zatarasovala

postava, která nevypadala tak, jako by se mínila zdvořile uhnout. Byl

to silný, vysoký myslivec lorda Johna Colleridge, což Reggie snadno

poznal podle jeho přiléhavé uniformy, pošité bílými šňůrami. Nebyl

sám. Stál pouze v čele ostatních, jejichž postavy bylo možno vytušit

v přítmí chodby za dveřmi.

Reggie ustoupil. Učinil to proto, poněvadž dva schody dodávaly

myslivci ráz povýšenosti. Tento muž, snad třicetiletý, se tvářil velmi

hrdě. Nebyl jistě menší než Reggie sám, třebaže Reggie byl hezky

velký. Sestoupil na silnici krokem, jemuž se nedala upírat jakási

vojenská elegance a mužné sebevědomí. Postavil se přímo proti

Reggiemu, jsa patrně vůdcem ostatních, kteří vyšli stejně důstojně za

ním. Jeho pohled byl pevný.

Ale pohled Reggieho byl rovněž pevný a kromě toho se jeho rty

usmály. Jaký to znamenitý výlet, myslil si. A romantická stránka

jeho povahy byla zcela uspokojena.

7

„Jmenuji se Aeneas,“ pravil myslivec s nebezpečnou dvorností

Dumasova mušketýra.

To považoval Reggie za hloupost.

„Něčemu podobnému se dá těžko uvěřit,“ odvětil lehce, jako

mimochodem, „kde vás křtili?“

A tvářil se, že chce nevšímavě projít.

Tito myslivci byli úctyhodnými chlapíky, Reggie to musel uznat.

Odvaha jim hleděla z jiskřících se očí. Byli tmavovlasí, mladí, štíhlí

a silní. Patrně vášniví a prudcí. Reggie pochyboval, že by proti nim

něco svedli Hepburnští Draci, o nichž slyšel, že jsou typickými

Angličany chladných pohybů. Snad i vytrvalými jako buldoci, kteří

nedají všecku svou sílu do první rány. U těchto lidí se však mohl

očekávat pravý opak. Jejich počiny byly jistě impulsivní, náhlé a

nerozvážné. Sir John si vybral svou stráž dobře.

Reggiemu se nepodařilo projíti. Ostatních šest se mu postavilo v

cestu a první se otočil za ním. Reggie se tedy zastavil a změřil si

nejbližšíbo od hlavy k patě.

„Chci se dostat do hostince,“ poznamenal chladně.

Všichni byli stejně oblečeni. Jejich uniformy se podobaly skoro

přesně uniformám uherských honvédů nebo husarů až na svou barvu.

Čapky neměli. Jejich vysoké jezdecké boty se leskly jako zrcadlo.

Jako by si řekli, měli všichni obě ruce zasunuty do šikmých kapes

svých přiléhavých bluz. Na srdci každého z nich svítilo bíle vyšité

písmeno A, ne větší než šilink. Dva nebo tři z nich se podivně

usmívali.

„Nejdříve nám však dovolíte,“ řekl ten, jenž se představil jako

Aeneas, „abychom vám poděkovali?“

„Poděkovali?“ udivil se Reggie, jenž držel svůj kabát přes ruku,

„zač?“

„Za laskavost, kterou jste prokázal slečně Broughamové tím, že

jste ji odvezl z nádraží, když my jsme se opozdili.“

Reggie mávl volnou rukou.

„To skutečně nestojí za to, abych se tím zdržoval, pánové. Ke své

hanbě se přiznávám, že jsem se dnes ještě nemyl. Chci to právě

učinit.“

„Dobrá,“ kývl myslivec, „a pak?“

„Pak?“ odvětil Reggie se zvláštním pohledem, „obávám se, že ani

pak nebudu míti pro vás času. Je třeba něco opravit na mém voze.“

„Světlo?“

„Zdá se,“ kývl Reggie dopáleně, „a nevím ještě, co učiním

potom, chcete-li se mne zase ptát. Jasné?“

Kromě této skupiny nebyla kolem ani živá duše. Dokonce i

mládež uprchla od Reggieho automobilu a dívala se na Kostry z

pořádné dálky. Reggie si toho všiml a potřásl hlavou.

„Sbohem, pánové,“ pravil.

„Dovolte mi ještě,“ zastavil ho Aeneas, „abych představil. Zde

Antheus…“

Jiný myslivec se uklonil. Reggie, jenž věřil tomu, co o těchto

chlapících slyšel, pokývl sotva znatelně. Kromě toho se mu zdálo

silně neslušným, že ho zastavují právě zde a připadalo mu, že i s ním

zacházejí, jak je jim libo. To si nehodlal nechat dlouho líbit.

„Zde Abbas,“ ukázal první opět.

„Pospěšte si,“ řekl Reggie nezdvořile, „nebo mi nebude možno

vyslechnouti konec toho.“

První myslivec, jenž měl ostatně jako odznak své hodnosti na

rukávech po bílém pruhu, jmenoval ještě Achata, Actora, Antora a

Acrona. Činil to klidně a konvenčně, ale Reggieho nedůvěra k němu

přes to vzrůstala každým okamžikem. Zmocňoval se ho dokonce

dojem, že z tohoto člověka vyskočí nečekaně ďábel, aby se mu

zakousl do hrdla, a měl se tedy na pozoru.

Slunce nemilosrdně hřálo. Reggie by byl zemřel vedrem, kdyby

byl navlečen v černé uniformě s bílými šňůrami. Ale tělesné stráži

sira Johna to patrně nevadilo. Nechali slunce pražit na tmavé, lesklé

vlny svých vlasů a na jejich čelech nestála ani kapka potu.

Nelišili se od sebe více než jejich podivná jména. Reggie, jenž

přece jenom nebyl tak nevšímavý, jak se tvářil, přeptal se, je-li jejich

znakem heslo Sedm A. Aeneas, vůdce, se usmál v odpověď

zdvořilým úsměvem, v němž Reggie neviděl nic dobrého.

„Nemůžete to nazývat heslem, pane. Je nás sedm a všecka naše

jména začínají tímto písmenem. A tedy…“

„Viděl jsem to za vraty Letního Sídla, „ Reggie mávl nedbale

rukou, „a slyšel jsem o vás u policejního soudce.“

„Co jste slyšel?“ zeptal se Aeneas ostře.

„To vám nemohu vykládat,“ odvětil Reggie ještě o poznání

ostřeji, „je to velmi obšírné.“

Stál již přece jenom na prvním stupni k hostinci, což bylo

úspěchem, neboť se s počátku zdálo, že nebude propuštěn jen tak.

„Ať jste slyšel cokoli,“ pravil Aeneas s elegantní úklonou,

„nepamatuji se, že bychom již slyšeli vaše ctěné jméno.“

Reggie se zašklebil.

„Vyčerpali jste tak důkladně mythologickou zásobu jmen,“

odvětil, „že nemohu při nejlepší vůli připadnout ještě na nějaké

kromě Heleny, dejme tomu.“

„Heleny?“

„Ano. Ale jestliže by vám překáželo, že je to jméno ženské,

nazývejte mne třeba Achilleem.“

Reggie si nepamatoval ze starořeckých dějin mnoho, poněvadž

jeho výchova se nesla více směrem technickým. Tolik však věděl, že

jména všech sedmi Koster náležela kdysi nejlepším obráncům Troje,

jež byla vinna únosem řecké Heleny, a že Achilleus bojoval proti

nim.

„Jste informován o tom,“ pravil Aeneas s podezřívavým

pohledem, „co se říká o Achilleově patě?“

„Zajisté že jsem,“ kývl Reggie ochotně, „ale včetně této paty se

mi Achilleus hodí daleko lépe než Helena. Ostatně jméno Helena

necháme pro slečnu Broughamovou.“

„Tak?“ protáhl Aeneas, „a dokonce nejste dalek toho nazývat

Letní Sídlo Trojou?“

„A earla of Northmorland Paridem?“ otázal se Reggie udiveně,

„ne.“

Přijali to jako vtip kvitovaný smíchem zpolovice zlostným.

„Budiž, pane Achillee,“ řekl tedy Aeneas stále ve smíchu, jenž

mohl v mnohém člověku vzbudit neurčité obavy, „nazýváte-li se tak,

nelze nám než viděti ve vás jakéhosi nepřítele.“

„Nesmírný omyl,“ zašklebil se Reggie lehkomyslně, „proč

nepřítele? Uznejte sami, že neexistuje nic, co bych proti vám měl.

Ostatně,“ stál již na druhém stupni, „jmenuji se Reginald Cripps a

vidíte tedy, že nemám příčiny maskovat svoje jméno.“

„Dobrá, pane,“ Aeneas se opět uklonil a jeho úsměv zmizel, „pak

nemáte zajisté nic společného s tímto lístkem?“

Vytáhl ruku z kapsy a podával Reggiemu pomačkanou visitku.

Reggie po ní hmátl s neskrývanou zvědavostí. Byla mu přenechána

ochotně.

„Hrozba?“ pravil a Aeneas vážně kývl.

„Našli jsme to dnes ráno na jednom stole v zámku.“

„Snad chcete říci, že já jsem to tam položil?“

„Nikoli. Prosíme vás však o sdělení, zdali o tom nic nevíte?“

„Ne,“ řekl Reggie určitě, „naprosto ne. Jak vidím, píše zde někdo,

že čas k pomstě nadchází,“ obracel lístek v ruce, „ale není tu podpisu

ani jména. Jaká hloupost!“

„Není to hloupost,“ pravil Aeneas a vztáhl ruku, „jsou na světě

jistí blázni, víte.“

Reggie se díval přes jejich hlavy na dvě baňaté vížky Letního

Sídla. Napadla mu opravdu hloupá věc, že snad lístek položila Ethel

Broughamová sama, neboť pravděpodobně nikdo cizí do zámečku od

včerejšího večera nevkročil. Ethel Broughamová možná pomáhala

svým bratrům v provádění pomstychtivého plánu. To bylo ošklivé

pomyšlení. Ale na štěstí je Aeneas rozptýlil náhodnou poznámkou, v

níž viděl Reggie ďábelskou schopnost čisti myšlenky.

„Není to první lístek, který byl Jeho Lordstvu potajmu doručen.

Je pouhou náhodou, že se to stalo dnes v noci opět, tedy právě v čase,

v němž sem zavítala slečna Broughamová…“ upřel na Reggieho

temné oči, „a vy,“ dodal.

Reggie stál již na třetím stupni. Zašklebil se uličnicky.

„Ručím svým slovem za to,“ pravil ochotně, „že jsem to nebyl já.

Chcete slyšet dobrou radu?“

„Nuže?“ otázal se Aeneas pohrdlivě.

„Obraťte se na policii,“ doložil Reggie, podíval se po nich

zkoumavě a vešel vážně do hostince.

Prozatím měl od nich pokoj. Nenásledovali ho a Reggie, tváře se

hrdě, nepovažoval za důstojné se otáčet. Tlustý hostinský Fragonard

vystrčil odněkud hlavu a jeho oči byly ustrašené.

„Myslil jsem,“ pravil, „že se s vámi servou.“

„To se na štěstí nestalo,“ odvětil Reggie lehce, vcházeje do

lokálu, „ale doufám, že byste mi byl přispěchal na pomoc? Hýbejte

se, starý. Potřebuji především vodu, mýdlo a ručník. Pak si povíme

další.“

Ale v dalším nechtěl tlouštík hostinský ani slyšet o tom, že by

poskytl Reggiemu nocleh, ačkoli nezapíral, že v jeho dvou hořejších

místnostech přebývali ještě loni letní hosté. Reggie se trochu

rozzlobil, ale pak se s tím smířil. V jeho Lanceletu se spalo dosti

dobře. Oznámil to hostinskému a připojil, že touto metodou ho nikdo

z Greenfieldu nevyžene.

Kroutil hlavou i mezi mytím. Ale opravdově začal přemýšlet, až

když stál u svého vozu a prohlížel elektrické vedení pod dohledem

klukovských zraků, plných zájmu. Ostatně přihlíželi chvíli i dva či tři

dospělí lidé, kteří však nápadně rychle zmizeli, když Reggie spustil

téma o Kostrách. Přišel na chvíli i vrchní konstábl Chawell, jehož si

patrně bylo nemožno představit bez jeho sádrové dýmky právě tak

jako bez jeho špičatých knírů. O earlových myslivcích nechtěl rovněž

mnoho mluvit, ale byl zvědav na to, co s nimi hovořil Reggie. Přes

jeho brunátnou přísnost Reggie seznal, že je v jádru mírný člověk,

jen snad trochu důležitý, jestliže to už musí být, a nutící se do

úředního tónu. Také se snažil, aby vypadal moudřejší, než ve

skutečnosti byl.

„My sami zde nic nepořídíme,“ stěžoval si, „zdalipak se dočkáme

něčeho kloudného od Scotland-Yardu?“

Reggie byl toho názoru, že tato otázka je nemístná, a také to dal

najevo.

„Jste šibal,“ řekl na to vrchní konstábl a zahroziv mu svou

dlouhou dýmkou, odešel domů něco pojíst.

Reggie obracel mezi prací často zrak k vratům pobitým bronzem

v touze, aby se objevila Ethel Broughamová. Ale vrata zůstávala

zavřena. Ethel Broughamové stačila patrně pro její dopolední

procházku vnitřní zahrada s výhledem na lesy. Jak se u okounějící

mládeže informoval, bylo možno opustit Letní Sídlo i jinudy než

hlavním vchodem. Ale Reggie stejně doufal, že Ethel Broughamová

by ho vyhledala, kdyby vyšla, ačkoli pro tuto víru neměl vážnějšího

podkladu.

Jeho myšlenky ho tížily stále více. Kombinoval rozumem i citem

a došel posléze k přesvědčení, že Ethel Broughamová nevypadá tak,

jako by byla schopna se mstít. Byla k tomu i tělesně velmi

nedostatečná, chudinka. Spíše byla pravda, že ji earl of

Northmorland sám pozval a tu se naskýtala otázka, za jakým účelem.

Patrně tehdy v Pont –Street opravdu nebylo všecko v pořádku, jak

tvrdil starý Cripps. A možná, že Draci mají skutečně v úmyslu něco

nepříjemného. Reggie uvažoval, chce-li snad na jejich cit earl působit

prostřednictvím dívčiným. Nebylo to vyloučeno, viděla se však i jiná

možnost, která činila Reggieho neklidným. Byl-li sir John toho

schopen (a podle všeho byl schopen různých věcí), hodlá snad Ethel

podržet jako rukojmí. Způsob, jakým by se to stalo, si ovšem Reggie

nedovedl představit. Přes to však se domníval, že by v tomto případě

byl dívčin osud málo záviděníhodný. Jeho fantasie pracovala lépe

než jeho ruce, omotané isolovanými dráty. A toužil stále více, aby

Ethel Broughamovou spatřil.

Když se mu zdálo, že je na voze všecko v pořádku, provedl

zkoušku a z jejího výsledku soudil, že příčinu poruchy nadobro

odstranil. Zkontroloval zásoby benzinu a oleje, poněvadž v

Greenfieldu nebylo čerpadlo, ale i s tím mohl být spokojen. Pak se

vrátil do hostince a zasedl ke stolu, kde pro něj již tlustý hostinský

připravil s dostatečnou pečlivostí lunch.

Bůhví, jak zde lidé žili. Slunce se přestěhovalo na druhou stranu,

ponechávajíc hlavní frontu Letního Sídla ve stínu. Svítilo nyní více

do okna s bílými záclonkami, u nějž Reggie zamyšleně stravoval svůj

lunch, dívaje se často na rozšířenou silnici. Málokdo přešel s

nějakým polním nářadím na rameni nebo také bez něho. Na slunci se

válel pes a několik slepic kvokalo, chodíc líně a jako bez cíle.

Greenfieldská mládež se patrně odstěhovala dolů k řece a tak bylo

prostranství před Letním Sídlem uboze prázdné, horké a trapně tiché.

Ani koňský povoz nepřejel.

Po nějaké době neúčelného válení se Reggie zdvihl, aby něco

podnikl. Přestala ho vábit další toulka. Chvíli si dokázal namlouvat,

že zde prodlévá s ohledem na přání svého umírajícího otce, ale pak si

přiznal dosti upřímně, že také jeho osobní zájem je silný a že se mu v

neposlední řadě jedná i o Ethel Broughamovou.

Vyšel ven. Tato fádní ves uprostřed rozkošné krajiny mu zřejmě

dokazovala, že je něco jiného projíždět podobnými místy jen tak

běžně a něco jiného být zde odsouzen k živoření. A dal se směrem

nahoru, protože směrem dolů by se byl možná opět setkal s

policejním soudcem nebo s jeho konstáblem, k čemuž neměl valné

chuti.

Bylo to stejně zajímavé nahoře i dole. Nahoře ještě snad o něco

horší. Dole Reggie spatřil místy zahrádku a i velký ovocný sad,

rozprostírající se až k řece po svažující se travnaté půdě, byl hezkou

věcí. Zde zahrádky chyběly, chalupy byly roztrhanější a budilo to

celkem dojem podřadnější čtvrti, která se na štěstí netáhla daleko.

Letní Sídlo lezlo dolů, jak Reggie zvolna stoupal. Ve všech staveních

vládl klid jako po moru. Až od nejposlednějšího, nízkého domku

vycházely jakési zvuky, které přirozeně Reggieho zaujaly, neboť

nebylo jiných kromě trilkování skřivanů a cikotu polních kobylek.

Zvuky sílily, jak Reggie docházel, a posléze nebylo pochyby, že tam

pracuje někdo s hoblíkem, který občas vyměňuje za ruční pilu.

Od posledního domku se silnice rovnala a mizela obloukem v

lese, z něhož Reggie minulé noci přijel. V těch místech se zdála

veselejší. Pokud vedla Greenfieldem, ležel na ní jakýsi neviditelný

stín, třebaže ji slunce rozpalovalo. Reggie viděl tento rozdíl teprve

nyní. Jako by byl opravdu Greenfield něčím zaklet.

Reggie, touže rozšířit svoje informace co nejvíce, rozhodl se po

sousedsku promluvit s mužem, pracujícím na otevřeném, špinavém

dvorku. Sešel tedy s cesty, popřál dobrého dne a přiblížil se k

truhlářskému stolu. Ježatý a šedivý řemeslník zastavil svůj hoblík a

otřel čelo hřbetem ruky.

„Dobrý den,“ odpověděl upřímně, „jdete mi na pomoc?“

Reggie se ohlédl s úsměvem po jeho práci. Ale byla to patrně

opět jedna z greenfieldských pozoruhodností. Nábytek, který starý

truhlář vyráběl, byl rozkládací tak zvláštním způsobem, že Reggie

nikdy neviděl něco podobného.

8

„To je velmi hezké,“ pochválil, ačkoli se mu to vůbec nelíbilo.

Mistr truhlář vytáhl ze záňadří modré zástěry dýmku a vrtaje v ní

palcem, díval se na své dílo zálibně.

„Nu…“ pravil, „člověk dělá, co může, to víte.“

„Váš vynález?“ otázal se Reggie dále, prohlížeje to podrobně.

„Můj? Ne,“ mistr učinil přestávku, aby si zapálil svou dýmku, „k

čemu bych potřeboval takové zbytečnosti? To je na objednávku. Ale

rozumí se, že provedení je mým nápadem. Doufám, že bude

vyhovovat.“

Byl to stůl, židle a lůžko z nelakovaného dřeva. Mistr truhlář

prohlásil, že se tyto věci lakovat nebudou a Reggie opět zalhal, že

vypadají i tak dosti pěkně. Deska stolu sestávala ze tří podélných

částí, spojených panty. Dala se tedy složit do úzka. Jednoduché nohy

se do ní patrně mohly našroubovat svými dřevěnými závity na

hořejších koncích. Stejně byla vyrobena židle bez opěradla až na to,

že její sedadlo sestávalo pouze ze dvou částí. Čela úzkého lůžka se

skládala podobným způsobem, takže celé toto zařízení zaujímalo

jistě velmi málo místa, jestliže bylo rozmontováno a uskladněno. Na

otevřeném dvorku se prozatím válelo ve výrobním nepořádku, na

první pohled nápadné svými podivnými výhodami, jež Reggie ještě

důkladněji seznal při bližší prohlídce.

„Pošlete to na výstavu?“ zeptal se s úmyslnou prostotou.

„Ale ne. Což jsem vám neřekl, že to dělám na objednávku?“

„Neřekl jste, pro koho to děláte, starý.“

„Pro jeho lordstvo, přece.“

„Hm,“ řekl Reggie, „a k čemu to jeho lordstvo potřebuje?“

„Nevím,“ odvětil staroch s podivným pohledem, „proč vás to

zajímá?“

„Divím se,“ zasmál se Reggie, „proč jste to vyrobil tak, aby to šlo

svinout jako koberec.“

„Koberec? Jděte. Jedná se asi o úsporu místa. Více vám o tom

nemohu říci.“

Reggie nechal vyptávání a ohlédl se dolů po nudné vsi. S vršku

bylo vidět krajinu ještě lépe a Reggie opsal rukou důkladný oblouk.

„Pěkný kraj, příteli.“

„Pěkný,“ řekl truhlář, prohlížeje svůj hoblík.

„Hojně zvěře v lesích?“

„Tak. Stačí.“

„Panstvo sem jezdívalo na hony, co?“

„Možná, že jezdívalo. Ted už nejezdí.“

„A co tu tedy dělá sir John?“

„Hraje si na vojáčky. Slyšel jste o Kostrách?“

Reggie připustil, že slyšel. Staroch zahrozil pěstí do vzduchu.

Patrně u něj earlovi myslivci byli stejně oblíbeni jako u policejního

soudce.

„To je morová sedmička,“ charakterisoval to, „jejich darebáctví

by byl dlouhý seznam. Nedávno…“

„Nechápu,“ přerušil ho Reggie, jemuž nešlo o to, co provedli,

nýbrž o to, co by ještě mohli provést, „jak si to necháte líbit. Slyšel

jsem sice, že zdejší earl je velký pán, ale přece jenom…“

„Než doběhnete na stanici polní stráže do Great-Hampdenu,

zamotá se to tak, že z toho nic není. Jako nedávno…“

„Polní stráž neobchází?“

„Jednou za týden sem přijde. Málokdy dvakrát. A vždycky je

hostem sedmičky. Ó, ti divoši si to dovedou zařídit. Co na tom,

zastřelí-li starému Widsonovi psa, když mu lezou za dcerou a on na

ně štěká? A proč byl bit Jackie košíkář? A proč se před nimi

schovával tři dny Lumbod ze mlýna v koruně dubu? A jaký je to

chlapík!“

Staroch vyňal dýmku z úst, odplivl si a mávl rukou. Začal o

Fragonardově děvčeti. Reggie ho přerušil nějakou poznámkou, ale

starý věděl i jiné věci.

„To si nechte vypravovat, jak s nimi zápasil mladý Patters, když

mu lezli za děvčetem. Napráskám jim jednomu po druhém, povídá. A

zatím ho hned první zmydlil tak, že tři dny ležel. Pro hanbu ani nic

neříkal a přikládal si na boule obklady.“

„A zdejší policie?“

„Co se týče tohoto případu, stěžoval si sir John u soudce. Nu, to

je pravda. Patters dal první ránu. Ale uvažte to dobře. Teď prý přijelo

na Letní Sídlo nějaké děvče. Bůh ho opatruj. Říká se sice, že je to

earlova neteř, ale ti chlapi…“

Reggie mlčel a díval se k zámku. Obavy o osud Ethel

Broughamové choval rovněž. Možná jen, že ne přesně toho druhu,

jaký naznačoval výrobce patentního nábytku.

„Vy to nebudete lakovat, starý?“ ukázal.

„Ne,“ řekl truhlář, udiven obratem řeči.

„A kdy to dodáte?“

„Ještě dnes, hrome. Odpusťte, nemohu se s vámi bavit.“

Strčil dýmku zase za zástěru a položil hoblík na prkno. Přejel se

svištivým zvukem a vytáhl dlouhou hoblinu.

„Odkud vy jste?“ zeptal se.

„Z Londýna,“ odpověděl Reggie, ponořen v nějaké myšlenky.

„Tam jsem nikdy nebyl,“ přiznal se staroch a ukrojil další stuhu z

prkna, „kde jste se tu vzal?“

„Co říkáte?“

„Zdali tu budete dlouho a co tu chcete dělat?“

„Přijel jsem na výlet, starý.“

„A už vás hnali pryč?“

„Kdo?“

„Nu…“ řekl významně, „vyptáváte se trochu podezřele. Nejste

jedním ze sedmi Draků? Hrome,“ zašklebil se, „to by byla mela. Ti

chlapci prý tu obcházejí již dlouho. Anebo jste od policie, co?

Povídal Chawell…“

Vrchní konstábl Chawell neměl zajisté nic podobného povídat.

Reggie překvapeně vzhlédl.

„Ten jedlík?“

„Jak víte, že je jedlíkem?“

„Vidím mu to na očích,“ lhal Reggie, vzpomínaje na ranní

slaninu otce Fragonarda.

Od truhlářova domku bylo dobře vidět nevkusnou změť přístaveb

za hlavní frontou Letního Sídla. Reggie se namáhal, aby mohl

nahlédnout přes střechy, ale marně, neboť tomu překáželo

jednopatrové křídlo zámku, s nímž byl nyní asi ve stejné výši, a dále

vysoké koruny několika kaštanů a habrů. Kde byla otevřená zahrada

s oblými květinovými záhony, nehýbalo se nic. Reggie spatřil jen

stříbrný proud vody z hadice, kterým neviditelný zahradník

osvěžoval velký pěstěný trávník. Ani pavilon, na němž Reggie viděl

za noci květinovou výzdobu v podobě 7 A, nedal se odtud přesně

určit.

„Dokončete svou práci se zdarem, starý,“ rozloučil se, „myslím,

že jeho lordstvo potřebuje tento nábytek do zahradního altánu.“

Když scházel dolů, přemýšlel usilovně, jakým způsobem by mohl

Ethel spatřit. Nezdálo se mu příliš vhodným zabušit přímo na

bronzová vrata. Ale nevida jiného východiska rozhodl se, že se o to

přece jenom pokusí.

Nedostal se však ještě ani do třetiny své cesty, když zaznamenal

sluchem zvuky, jež ho přinutily, aby si pospíšil. Přešel rychle kus

silnice až k místu, odkud mohl vidět na vrata Letního Sídla. Skutečně

odtud právě vyjel otevřený kočár, provázený šesti myslivci na

černých koních. Sedmý řídil kočár. Jelo se klusem směrem dolů.

Reggiemu zabušilo rychleji srdce, neboť pod širokým krajkovým

kloboukem tušil Ethel Broughamovou. Po její pravici se kýval se

strany na stranu lesklý pánský cylindr. V pohledu odzadu toho

Reggie neviděl více, ale i s tím byl spokojen. Kočár s průvodem

zmizel za malou chviličku mezi chalupami, Reggie však nečekal, až

se mu zase objeví dole u řeky, kde se mezi stromovím dal tušit

nějaký most. Rozběhl se, aby se dostal co nejdříve ke svému vozu.

Místy vyhlídl zvědavě některý z občanů. Vrchní konstábl

Chawell šel přes silnici a když Reggie běžel mimo něj, snažil se ho

zachytit svou dlouhou dýmkou, něco volaje. Ale Reggie si ho

nevšímal.

Nastartoval vůz se snahou kočár dohonit. Kromě možnosti

promluvit s Ethel viděl před sebou i příležitost poznati earla of

Northmorland, jehož osoba ho velmi zajímala. Průvodcem dívčiným

přece nemohl být nikdo jiný. Patrně jejich vyjížďka neměla pevného

cíle, spíše byla pouhým osvěžením a kočár se před večerem vrátí.

Reggie však neznal poměry tak dalece, aby se na to mohl spolehnout.

Kromě toho byl nedočkavý. A proto vyjel tempem trochu

nemoudrým, rozhořčiv několik slepic, které byly ještě pozlobeny

nedávnou jízdou kočáru.

Odpoledne již dosti pokročilo, ale horko bylo stále nesnesitelné.

Nepříjemně teplý vzduch v Reggieho voze však se brzy vystřídal

prudkou jízdou a Reggie, sklouznuv po svažující se silnici mezi

domky, zatočil ostře podle ovocného sadu a vjel na cestu k

nevelkému kamennému mostu.

Kočár právě most přejel. Tři myslivci klusali před ním, tři za ním,

překážejíce pohledu na široký krajkový klobouk i cylindr. Od mostu

silnice opět stoupala jako bílá stužka, zůstávajíc úzká a vpadajíc do

jakéhosi úvozu. Kočár tam zmizel, než se Reggie dostal na most.

Říčka byla velmi mělká a krátký most zbytečně silný. Vůz skočil

přes práh na něj a na druhé straně zase seskočil. Když se zatočil do

úvozu, jel kočár ve větší vzdálenosti, než Reggie předpokládal.

Krajina členěná malými lesíky byla přervána ještě jinou silničkou,

která stejně jako první, chtějíc zůstat alespoň poměrně rovná, vbíhala

střídavě mezi prokopané stráně a zase z nich vybíhala. Reggie

zpozoroval, že jeden ze zadních jezdců se ohlíží. Zároveň kočár

přidal na rychlosti, jako by měl skutečně v úmyslu uličnicky ujeti,

což Reggieho dopálilo. Přidal, ale jak se blížil, nemohl pochybovat,

že zadní jezdci se zpožďují, ponechávajíce mezi sebou a kočárem

vzdálenost stále větší.

Reggie zmačkl knoflík sirény a držel ho tak vytrvale, že koně

myslivců bočili a otáčeli hlavy. Ti tři jeli tak, že se nedalo

pochybovat o jejich snaze se nevyhnout. Reggie dojel těsně, zatím co

koně kráčeli téměř krokem a kočár mizel daleko napřed, zdvihaje

malé obláčky prachu.

Reggie pustil tlačítko houkačky a zastavil. Tři myslivci stáli

rovněž.

„Patrně neslyšíte!“ křikl z okénka, „nepozorujete, že chci

projeti?“

„Odpusťte,“ řekl jeden z nich snímaje čapku, zatím co jeho kůň

se točil, „v kočáře jeho lordstva jsou zapražena mladá zvířata.

Obáváme se, že byste je poplašil.“

„Hlouposti,“ mávl Reggie rukou, „dám pozor.“

Ale byl to dobrý důvod a Reggie se ocitl na rozpacích.

„Jste vy Abbas?“ otázal se.

„Jsem Antheus,“ usmál se myslivec zdrženlivě, „co na tom

záleží?“

„Tak dalece nic. Prokažte mi laskavost, pane Anthee, a dohoňte

kočár, jestliže již myslíte, že ho můj stroj může poplašit. Chci si

promluviti se slečnou Broughamovou.“

„S ní je tak těžko mluvit,“ vzdychl Antheus.

„Ale já to svedu,“ štěkl Reggie, „nechcete-li jeti, uvolněte mi

cestu.“

„To nemůžeme připustit, pane.“

„Jak?“ řekl Reggie, vykláněje hlavu z okna a povolil poněkud

spojku, takže vůz lezl blíže.

„Stůjte, pane.“

„Kočár,“ řekl Reggie, „je již dosti daleko, abych mohl pokračovat

v jízdě. Zatlačím vás tak jako tak. Eventuelní poranění vašich koní

přičtěte sobě.“

Nechal vůz lézti. Jedno ze zvířat lekavě uhýbalo přes úsilí svého

jezdce.

„Žádáme vás důtklivě, pane…“

„Cripps. Hrome, nemůžete přece někomu zatarasovat cestu.

Projel jsem vždycky, kudy jsem chtěl, hoši.“

Zasunul zpáteční a s uměním sobě vlastním couvl deset nebo

patnáct yardů co nejrychleji. Pak zavolal na výstrahu a rozejel se

kupředu na plný plyn. Jeho Lancelet dokázal běžet na nejnižší převod

pětadvacet mil za hodinu a Reggie toho využil, jak mohl.

Samozřejmě se uhnuli, či spíše jejich koně, z nichž dva se při tom

postavili na zadní nohy. A Reggie se sprostě smál, když je míjel.

Ohlédnuv se zadním okénkem viděl, že letí s těly nakloněnými

dopředu za ním. Ale nečinilo mu to starostí, jen pootevřel brašnu, v

níž měl revolver. Nechal je nešetrně vzadu a dostal za malou chvíli

na dohled kočár, ujíždějící stále co nejrychleji.

Nevěřil, že by došlo ke střílení, ale v případě nutnosti si chtěl

zachovat převahu, poněvadž jich přece jenom bylo sedm. Sedmý měl

ovšem na starosti kočár, ale i šest bylo až dost. Ostatně Reggie

doufal, že každému nedorozumění se zabrání, jakmile bude

zpozorován cestujícími kočáru.

Ještě před tím ho však zpozorovali tři přední jezdci. Ale patrně i

Ethel a její strýc o něm věděli, když přední myslivci nechali kočár

předjeti a obrátili proti vozu. Zadní spěchali, jak mohli, a Reggie se

tedy ocitl v pasti. Prozatím nechtěl mezi předními projeti se stejnou

bezohledností jako po prvé, tím méně, že všichni tři proti němu

napřahovali v jízdě dlaně. Reggie přirozeně uvažoval, že by přece

mohlo být něco pravdy na tvrzení o divokosti kočárových koní,

zvláště byli-li to ti, kteří proletěli minulé noci v šíleném letu

křižovatkou. A zastavil, nedosáhnuv výsledku bláznivým řvaním své

sirény.

Silnice zde byla přímá a kočár vzdálen sotva sto yardů. Ale

Reggie pozoroval, že za jeho koly již nestoupají obláčky prachu a

zaradoval se. Kočár stál a byla tedy naděje, že vyčká Reggieho

příchodu.

Když přední jezdci těsně dojeli, Reggie vystoupil. Než se nadál,

obklopovali ho se všech stran v neslušné blízkosti. Usmíval se

poněkud zlostně a založil ruce v bok.

„Nejedu dále,“ prohlásil, „abych nesplašil váš hloupý potah. Ale

jdu pěšky. Máte něco proti tomu?“

„Jeho lordstvo nepřijímá na silnici návštěv.“

„Ale slečna Broughamová není tak ceremonielní, myslím. Jste vy

Aeneas?“

„K službám, pane.“

„Neublížím jeho lordstvu. Řekl jsem vám přece, že nekladu

výstražné lístky na jeho stůl.“

Aeneas, vůdce, pokrčil rameny.

„Jsme zásadní, pane. Nemůžeme vás propustit ke kočáru.“

„Pak řekněte slečně Broughamové, aby mi vyšla naproti.“

„Je slušné, aby dáma, dlící po boku earla z Northmorlandu

opustila tohoto k vůli náhodně cestujícímu?“

„Nejsem náhodný cestující. Zná mne a já s ní chci promluvit.“

„Zatím co by jeho lordstvo čekalo?“

„Třebas,“ odsekl Reggie, „nebo popřípadě nemusí čekat a může

jeti i s vámi ke všem čertům. Dovezu slečnu Broughamovou sám,

kam si bude přát.“

„Ne,“ řekl Aeneas a zdvihl ruku, patrně kočáru na znamení.

„Kdybych byl Drakem,“ pravil Reggie, jehož zlost, nebezpečně

stoupala, „kde by byli nyní moji bratři? Jak jste naivní, pánové!“

Ohlédli se všichni ke kočáru. Ale tam bylo ticho.

„Ustupte,“ řekl Reggie dále, „chci, aby slečna Broughamová

viděla mne a můj vůz. Proč neustoupíte? Sestupte tedy s koně, u

čerta, Aenee nebo jak se jmenujete. Řeknu vám něco do obličeje.“

„K službám,“ řekl opět velký myslivec a svezl se pružně na zem.

Postavil se proti Reggiemu tak, aby mezi nimi nepropadlo ani

jablko. Jeho temné, blýskající se oči byly vyzývavé. Jeden z

ostatních stál ve třmenech a rozhlížel se. Reggiemu to neušlo a usmál

se zlostně. Morová sedmička nemilovala svědků svých záležitostí.

„Co jste mi chtěl říci do obličeje, pane?“

„Chtěl jsem vám říci,“ odvětil Reggie, tlače své tělo na jeho, „že

jsem při nejmenším tak umíněný jako vy, jestliže mi už jednou něco

napadne.“

A zdvihnuv ruku, odstrčil vůdce myslivců rázně stranou.

Aeneas povolil patrně z té hlavní příčiny, že nic podobného

nečekal. Ale Reggie učinil jen krok, byl uchopen za rameno a otočen

se stejnou rázností zpět.

Stáli tedy proti sobě znovu, jenomže na opačných světových

stranách než předtím. Vlivem toho, že Reggie byl nyní otočen k

východu, mohl viděti Aeneův mužně krásný obličej ještě lépe v

plném svitu slunce. Vůdce myslivců přimhuřoval oči, nemoha zakrýt

jejich zlověstný lesk.

„Nepustím vás dále,“ pravil.

„Ujistěte mne,“ odvětil Reggie stejně ledově, „že to myslíte

vážně.“

„Naprosto vážně, pane.“

„Dobrá. Ptám se proto, abych si nemohl v dobách příštích vyčítat,

že jsem provedl nerozvážnost.“

A obdařil ho znamenitým uppercutem na bradu.

Vůdce myslivců učinil skok dozadu, uhnuv se jen nedostatečně v

poslední chvíli, a těžce zavrávoral. Mimo nadání ostatní se svými

koňmi ustoupili a Reggie, zpozorovav to, naklonil se dopředu, shýbl

hlavu, skrčil lokty a poskakoval jako v ringu.

„Počkám,“ zavolal, „svlekněte si kabát. Mne nebudete mlátit jako

toho ubožáka, o němž mluvil truhlář z posledního baráčku. Nuže?“

Po zásluze se divil, že jeho rána myslivcem příliš neotřásla.

Připravil se klidně na druhou.

Zatím ovšem byl nucen odraziti direkt, který mu Aeneas věnoval

s nejlepším úmyslem rozrazit mu nos. Před levým hákem se myslivec

dobře uhnul a pak si dali navzájem několik neškodných ran. Když

pak došlo ihned nato k boji zblízka, v němž měla rozhodnouti

vytrvalost pod krátkými ranami s obou stran na žaludek, postavil se

někdo mezi ně. Reggie poznal Ethel Broughamovou a nechal toho.

Aeneas učinil podobně, ustoupiv dva kroky dozadu. Od koutku jeho

sevřených úst stékala tenká stružka krve.

„Přestaneme se rvát?“ řekl Reggie radostně a chopil dívku za

ruku.

„Ano,“ kývl Aeneas, „jestliže se vzdáte úmyslu přiblížiti se ke

kočáru.“

„Toho se vzdám velmi rád,“ odpověděl Reggie, „poněvadž jsem

svého účele dosáhl.“

Obrátil se k Ethel Broughamové.

„Můj Bože,“ řekl, „její mandlové oči jsou za dne ještě krásnější

než v noci. A jak vám to roztomile sluší, miss Ethel. Jak se máte?“

Otevíral náznakově ústa, nevšímaje si škodolibých úsměšků

myslivců. „Jak se máte?“ slabikoval.

Přikývla a Reggie věděl, co by asi řekla, kdyby mohla mluvit.

Zlobila se zřejmě pro tento malý incident. Usmál se na ni a obrátil se

k Aeneovi, jenž stál jako socha.

„Buďte diskrétní, hoši, a jděte po svých. Nezapírám, že se do

slečny Broughamové co nejdříve zamiluji, slyšíte? Podle toho si jí

musíte vážit, i kdyby nebyla earlovou neteří.“

„Na štěstí,“ pravil Aeneas, stíraje krev bělostným kapesníkem,

„vás neslyší.“

„Kdyby slyšela,“ dopálil se Reggie, „nemluvil bych o tom. Vidíte

v tom snad něco neslušného?“

„Nevhodného,“ odpověděl myslivec, jenž si z Reggieho rány na

bradu patrně již docela nic nedělal, „zapomínáte, že máte před sebou

neteř earla z Northmorlandu.“

„Která se však ke mně chová docela přátelsky, jak vidíte,“ Reggie

to řekl břitce, „ostatně neteř jako synovci. Poměr má být stejný, a

přece není, hrome. Drak jako Drak.“

Ethel něco psala na malé tabulce pisátkem, kteréžto věci vyňala

ze své kabelky. Nedívala se tedy na ně a nemohla jejich rozmluvu

sledovat ani zčásti. Reggie, přestav pohlížet na vůdce myslivců,

sklouzl opět zrakem po její vábné postavičce, zahalené ve vkusných

záhybech něžné letní látky. Jeho zrak vyjadřoval nadšení.

„Mohu-li tak nepokrytě říci,“ pravil ještě než dopsala, „že je

rozkošná, stojí to také za něco, hoši. Dejte sem váš dopis, drahá miss.

A proč to píšete na ošklivou tabulku? Chtěl bych si to schovat na

památku.“

Přečetl její vyrovnané písmo, jímž mu oznamovala, že se s ním

hodlala stejně setkat a že ho chtěla vyhledat před večerem ve vsi. Že

se prozatím vrátí do kočáru, neboť nemůže nechat svého strýce přece

čekat. Že podnikají právě malou objížďku okolím. Udala hodinu

schůzky, podotkla, že sir John proti tomu nic nenamítá a vytkla

Reggiemu, že je divoch. Přes to se však na něj mile usmála, když mu

podala ruku na rozloučenou. Stiskl ji radostně a slabikoval otázku,

cítí-li se v Letním Sídle spokojena. Když přisvědčila, zeptal se jí

ještě, je-li spokojena s myslivci. Slyšeli, co říkal, ale nepohnuli se.

Byla i s těmi spokojena, ačkoli se zdálo, že dosud s nimi do bližšího

styku nepřišla. Pak se ještě jednou rozloučili a Reggie, osaměv, díval

se za ní. Aeneas ji dvorně vedl po úzké silnici. Než vstoupila do

kočáru, ohlédla se ještě a kynula rukou, načež Reggie odpověděl

skákáním bezmála zuřivým. Earl of Northmorland se neohlédl. A

Reggie otevřel dvířka svého vozu až hezkou chvíli po tom, co kočár i

se svými průvodci nadobro zmizel.

Pak se vrátil do Greenfieldu. Zastavil vůz na dřívějším místě a

rozhodl se, že půjde do Fragonardova hostince.

Ještě však než tam vešel, spatřil truhláře z hořejšího domku,

vezoucího na primitivním kolečku svůj zvláštní nábytek. V

bronzových vratech Letního Sídla se ukázal opět rozložitý medvěd,

tentokrát bez lucerny, který náklad odstěhoval dovnitř. Truhlář nebyl

vpuštěn. Také nedostal žádných peněz ani nic jiného. Zdvihl rukojetě

kolečka, otočil a tlačil ho zpět. Po chvíli se zastavil, aby vytáhl ze

záňadří dýmku.

Ale to už ho Reggie nesledoval.

9

Reggie se názorně přesvědčil, jak bídně ubíhá čas., není-li nic na

práci, obzvláště v hnízdě jako byl Greenfield. Z dlouhé chvíle v

hostinci něco pojedl a pak opět vyšel ven. Do hodiny určené k jeho

schůzce chybělo ještě mnoho a Reggie, pohlížeje na mrtvou frontu

Letního Sídla, zaměstnal se jakž takž úvahami.

Odporu morové sedmičky se příliš nedivil. Měl-li earl z

Northmorlandu z Draků opravdu takový strach, jak se zde říkalo,

nemohl přirozeně ani jemu důvěřovat, tím méně, že Reggie se přece

jenom choval podezřele.

Kočár se ještě nevrátil. Reggie, cítě se hrozně osamělý a

zapomenuv docela na své toulavé choutky, přemýšlel o nábytku,

který truhlář před chvílí dodal. Byl to opravdu nábytek hodný

vězeňské cely a Reggie chvíli marně přemítal o tom, k čemu by se

mohl siru Johnovi, jenž měl přece jistě k disposici nejméně padesát

židlí, hodit. Jelikož tento nábytek byl pro Letní Sídlo novinkou a

Ethel Broughamová rovněž, uvedl to Reggie přirozeně v souvislost.

A počala mu strašit v hlavě divoká fantasie.

Kdyby earl z Northmorlandu uvěznil Ethel Broughamovou, byl

by v určité výhodě. Mohl by Drakům diktovat, spoléhaje na jejich

starost o sestru. Rozhodně by jaksi rozmnožil svůj sklad zbraní proti

nim, což patrně považoval za silně potřebné. Kostry ho přes všecku

svou ostražitost neuchránily ani před tajemným dodáváním

výstražných lístků. A z jaké příčiny by byl nábytek skládací? Podle

všeho měl být dopraven do nějakého vězení vchodem nezvykle

úzkým, tajnou dírou, za níž by rozkošná Ethel Broughamová zmizela

v neutěšené úloze rukojmí.

Reggie se tím vzrušil tak, že se mu ruce chvěly. Dostal nápad

vniknout do Letního Sídla s revolverem v ruce, ale včas se rozmyslil.

Podnikaje však své dobrodružství, nehodlal zůstat polovičatým. Jal

se Letní Sídlo obcházet.

Kde nestály budovy, tyčila se vysoká zeď, nepřekročitelná bez

pořádného žebříku, posázená na hřbetě střepinami a opatřená trojím

ostnatým drátem. Byla na několika místech proražena brankami

pevně uzamčenými, jak se Reggie přesvědčil. Kromě toho, šel – li

podle jedné její strany, šel bezpochyby po druhé velký pes, jehož

zlověstné vrčení Reggie dobře slyšel. Patrně to byla velká doga, tedy

milý druh, který více kouše, než štěká. Reggie neměl zkušeností v

zacházení se psy a tvářil se mrzutě.

Na zadní straně zámku přišel konečně na místo, jež se dalo s

jistou námahou překročit. Zeď byla vydrobena a za cenu odřených

prstů nebo snad i rozdrásaných šatů se člověk mohl dostat, kam chtěl.

Reggie se o to pokusil a skutečně se mu podařilo vyšplhat se nahoru.

Opatrně vysunul hlavu přes ostnatý drát a spatřil jakýsi trávník,

lemovaný v pozadí stromy. Především však si všiml velké dogy,

která tu opravdu byla, ježila srst na hřbetě, cenila zuby a dívala se mu

přímo do očí. Skočit dolů znamenalo skočit jí do tlamy. Ale Reggie

prozatím stejně neměl úmyslu přelézt, zvláště když bylo nutno

uvážiti, jakým způsobem by se dostal zpátky. Zeď na vnitřní straně

se vyznačovala protivnou hladkostí.

Reggie seskočil tedy zase na úzkou pěšinku, zaplativ svůj pokus

přece jenom jakýmsi poraněním dlaní a natržením látky na svých

sportovních kalhotách. Obcházel pak Letní Sídlo dále, provázen

nepochybně mlčící dogou, kam až bylo možno. A vyšel posléze do

vsi v místech, kde stál jeho vůz.

Zcela náhodou padl do ruky soudci Wigginovi a jeho vrchnímu

konstáblu. Nepoznali na něm, čím se právě zabýval a jeho nenapadlo,

aby je informoval. Sdělil jim pouze, že se odpoledne trochu přel s

nejstarší Kostrou, že však to nestálo ani za řeč.

„Viděl jsem vás jeti,“ řekl soudce Wiggin starostlivě, oprašuje

svůj dlouhý žaket, „nechte je raději na pokoji. Dlouho ještě

pobudete?“

„Nevím,“ odvětil Reggie, škrábaje se za uchem, „to záleží na

okolnostech.“

Soudce odkašlával, hýbal neúčelně rukama a pohlížel často na

konstábla Chawella, jenž byl bohorovně klidný a staral se výhradně o

svou dýmku.

„Bezpochyby se mne bude na vás sir John vyptávat,“ pravil

skřípavě, „směl bych vidět vaše listiny?“

„Nestačí vám číslo mého vozu?“ odpověděl Reggie, „čím jsem se

provinil?“

„Ah,“ řekl soudce, „ničím, rozumí se.“

„Viděl jste jejich listiny?“

„Viděl. Ovšem. Jsou v pořádku.“

„Jací jsou to lidé?“

„To jsem z jejich listin nepoznal,“ přiznal se soudce.

Reggie se tomu velmi podivil, ale pan Wiggin mu vysvětlil, že

listiny byly bezpochyby nepravé.

„Hádám,“ dodal, „že je opatřil svým vlivem sir John sám. Ti lidé

jsou dobrodruzi,“ kýval s jistotou, „a každý má za sebou nějaký trest.

To poznáte z jejich chování. Podle listin jsou bezúhonní. Sir John se

za ně nemusí stydět.“

„Pak to vezmi čert,“ prohlásil Reggie, „a nechtějte vidět moje

papíry.“

V dalším se ho soudce tázal, zdali se procházel. Reggie na to

vážně přisvědčil neskrývaje, že ho Letní Sídlo silně zajímá.

„Každý majitel tu patrně stavěl jako blázen,“ stěžoval si, „kdyby

něco záleželo na udržení původního slohu, bylo by to k pláči.“

„Nu…“ podotkl vrchní konstábl, bafaje statečně z dýmky, „kdo

by nad ním plakal? Sir John také stavěl.“

„Co stavěl?“

Soudce Wiggin a konstábl Chawell se podívali na sebe. Nevěděli.

V Greenfieldu se nevědělo mnoho věcí, ale v tomto případě se

Reggie domníval, že mu nebylo porozuměno. Opakoval svou otázku.

„Přece zedníci…“

„Žádní zednicí,“ řekl konstábl, pohlédnuv na rozpačitého soudce,

„stavěla sedmička.“

„Uvnitř zámku?“

„Zajisté. Byli samá malta. Jak je tomu dlouho?“ ukázal na svého

představeného, „měsíc. Dva. Ale nevyrostlo jim od země pod rukama

nic. Dívali jsme se jednou od hořejšího lesa.“

Když se o tom pořádně domluvili, seznal Reggie, že stavební

činnost myslivců se patrně týkala vnitřní adaptace. Myšlenka na

vězení se skládacím nábytkem ho ovládla ještě silněji a v duchu se

rozhodl, že se do Letního Sídla dostane za každou cenu.

Earlův kočár přijel, když slunce stálo nad obzorem již velmi

nízko. Reggie, který opět seděl v hostinci, pozoroval návrat za

poodhrnutou záclonkou okna. Jednu chvíli, než kočár zatočil ke

vchodu zámku, mohl spatřit i earla of Northmorland, který byl

oblečen nevhodně v lesklém cylindru, širokém hedvábném

nákrčníku, černém žaketu a bezpochyby i v bílých kamaších na

lakových střevících. Jeho obličej byl pravou protivou svěžího zjevu

Ethel Broughamové. Měl stařeckou tvář s ostře vystupujícím orlím

nosem, s rozcuchanými a řídkými šedivými vousy nad horním i pod

dolním rtem. Nemračil se, ani se nesmál. Byl stařecky protivný a

stálým pohybem svých úst budil dojem, že pojídá vlastní zuby.

Pak zmizel kočár v širokých vratech i se svými průvodci, jejichž

černé uniformy byly značně zaprášeny. Reggie se stal trochu

nervosním a urovnával pečlivě uzel kravaty, jenž pod měkkým

límcem jeho sportovní košile nedržel příliš pořádně.

Toho dne, již před samým večerem, absolvoval Reggie svou

originelní schůzku. K vůli pohodlí své podivné konversace zasedli za

stůl Fragonardovy hospody. Ethel položila před sebe tabulku s

pisátkem. A Reggie, ponechav všecky zbytečnosti stranou omezil se

jen na jednu, projeviv totiž svoje potěšení nad jejich setkáním. Jinak

kladl přímé otázky, které Ethel s počátku udivovaly, ale na něž si

brzy zvykla upřímně odpovídat, přesvědčena o Reggieho dobrých

úmyslech výrazem jeho očí.

Především prohlásila, že o svých bratrech neví ničeho. Zejména

válečná litice prý rozvrátila její rodinu, beztak značně rozvrácenou.

O zamýšlené pomstě na siru Johnovi se dozvěděla teprve nyní přímo

od svého strýce. Sir John jí vysvětlil omyl Draků a projevil prý

naději, že její přítomnost zabrání neštěstí. Reggie soudil, že její bratři

se úmyslně skrývají, zabývajíce se plánem své pomsty patrně již

velmi dlouho. Ethel však nebyla prozatím příliš vzrušena, přikládajíc

povídačkám o pomstě váhu jen poloviční a přičítajíc to většinou

strýcovu podivínství. Podle všeho neviděla dosud žádný z

vyhrůžných lístků, z nichž Reggie přečetl alespoň jeden.

Nahlédla, že by bylo nerozumem odmítnouti téma, které Reggie

nabízel. Sdělil jí ostatně, že Greenfield je pln této záležitosti, jakož i

to, jak se se svým otcem naskytl k počátku věcí. Seznámil ji s

podrobnostmi případu v Pont-Street, pokud se týkaly jeho a jeho otce

a pokud si je sám pamatoval, čímž vzbudil její nový údiv. Pak mu i

upřímně přiznala, že její strýc uvědomil policii o vyhrůžkách

Hepburnských Draků, třebaže v obci se o tom neví a že policie po

nich pátrá. Reggie tedy pochopil, proč zvláštní upozornění soudce

Wiggina nebylo Scotland-Yardem akceptováno, zároveň však se

vyjádřil, že by snad přece bylo vhodné vyslati do Greenfieldu

detektiva. Ethel nevěděla, jakou odpověď by na to dala a tabulka

zůstala chvíli prázdná. Pak podal Reggie informace o podivném

nábytku a naznačil jaksi své podezření. Ethel se nedůvěřivě

usmívala, když to čtla a vrtěla hezkou hlavou. Reggie se však díval

do jejích mandlových očí velmi vážně, a tak nakonec její úsměv

zmizel.

Na otázku, zdali by se mohl dostati nějakým způsobem dovnitř

Letního Sídla, odpověděla se vší rozhodností záporně. Napsala na

tabulku, že by to bezpochyby skončilo špatně a naprosto mu neradila,

aby se o to pokoušel. Reggie byl tvrdošíjný a naznačil, že mu

překážejí jedině psi. Po němé a rozčilené debatě, již sledoval

hostinský ode dveří s vyvalenýma očima, Ethel podlehla, neboť

Reggie popsal tabulku hrozbou, že vezme s sebou nůž a psy tiše

pobije. Přiměl ji k plánu, jenž se podle jeho názoru vyznačoval

geniálností. Letní Sídlo bylo hlídáno třemi strašnými dogami. Byly

zatím přivázány, aby Ethel neublížily, a měly být puštěny s řetězů až

po jejím návratu. A Reggie se hodlal dostat do zámku dříve, než by

se Ethel vrátila. Až dogy vyběhnou, bude už dávno bezpečně usazen

někde v domě. Prozatím si nečinil starostí, co dále. Poprosil dívku,

aby ho alespoň trochu orientovala o vnitřním zařízení Sídla, což

učinila s nemalým zdráháním. Dozvěděl se, že myslivci obývají

pavilon proti hlavnímu vchodu a tři z nich že jsou neustále na stráži.

O nějaké zbrusu nové stavbě nevěděla nic. Sir John i ona měli pokoje

v nejmodernější části zámku, podobné přepychové vile v křídle

obráceném k řece. Pro krátkost jejího pobytu nemohla Reggiemu

posloužit podrobnostmi. Ale byl spokojen i tak a mnul vesele

rukama, zatím co se na něj dívala starostlivě.

Aby nevzbudili zbytečné podezření, odešli z hostince společně.

Prostranství před Letním Sídlem bylo prázdné jako vždycky a hlavně

tu nebyli myslivci, čehož se Reggie nejvíce obával. Učinili z

opatrnosti jakousi zacházku a pak se teprve dali směrem, který je měl

dovésti k zámku zezadu. V polích až k lesům nebylo človíčka.

Reggie tedy vylezl na zeď, rozloučiv se s dívkou velmi srdečně.

Neviděl psy ani nic jiného, co by se hýbalo. Prozkoumal všecka okna

v dálce před sebou. Pak pokynul Ethel ještě rukou a odvážil se

skoku. Dopadl měkce a klesl na všecky čtyři. Jako Indián se díval

pátravě od země, zdálo se však, že se mu jeho kousek povedl. Slyše

pak v tichu vzdalující se dívčiny kroky nahlédl, že si musí pospíšit.

Vybrav si nejlepší směr, přeběhl trávník.

Slunce právě zapadlo a pod nehybnými stromy rostly modravé

stíny.

10

Je možná i pravda, že odvážnému štěstí přeje, ale Reggie se na to

nemohl spoléhat, ačkoli s počátku štěstí vlastně měl. Podařilo se mu

přeběhnout až k budově nepozorovaně. Docela stranou byl nějaký

podjezd, do jehož stínu se uchýlil. Tiskl se k mohutnému sloupu a

choval se tiše. Podle kolejí, vyježděných v písku před dlážděným

podjezdem soudil, že zde zastavuje kočár, projevší z návsi průjezdem

a otočivší pak podle zdí. Ve stavbě Letního Sídla nevládla žádná

harmonie, jak již Reggie dříve pozoroval, ale nebylo to zevnitř tak

ošklivé, jak se to zdálo zvenčí. Moderní bílá vila s plochou střechou

se lepila k levému křídlu, jistě také později přistavěnému. Reggie

nepochyboval, že do domu vede jen jediný vchod, a to nevelkými

skleněnými dveřmi podjezdu. Polohu bronzových vrat snadno odhadl

podle krabicového pavilonu sedmičky, jejíž květinový znak i s jeho

místa se dal ještě rozeznat.

Ale dále to bylo horší. Sklo dveří se lesklo tmou za nimi a Reggie

nemohl tušit, co se stane, jestliže je otevře. Ještě o tom přemítal,

když se objevila Ethel na pískové cestě. Kráčela k podjezdu sama,

vpuštěna patrně mohutným vrátným, jenž se choval minulé noci tak

nezdvořile. Reggie chtěl vystoupit od sloupu, ale odložil to. Medvědí

chlapík vyšel z průjezdu a kráčel směrem kolmým ke směru

Ethelinu. Reggie si pomyslil, že jde pustit psy, poněvadž na tuto

okolnost nemohl zapomenout. A přál si, aby Ethel šla rychleji.

Chlapík se brzy vzdálil tak, že nemohl uslyšeti Reggieho jemné

zasyčení, jež mělo být pro dívku znamením. Ale ani po dvojím „psst“

Ethel nezdvihla hlavu a Reggie si uvědomil, jaká je to hloupá situace.

Šero rychle houstlo. Ethel Broughamová napínala zrak přes

trávník a jednou nebo dvakrát se ohlédla. Reggie se odvážil zamávat

rukou přesvědčiv se, že za ním od vily nikdo nehledí. Ethel ho

zpozorovala a učinila pohyb dosti neopatrný.

Když došla k němu, byly její mandlové oči široce rozevřeny

obavami. Ale pochopila bystře, čeho je třeba a otevřela skleněné

dveře podjezdu. Reggie čekal, ohlížeje se na všecky strany. Ethel se

vrátila a kynula mu rukou. Vešel za ní a nechal se jí vésti. Mohl se

spolehnouti snad na její zrak, ale lépe bylo spolehnouti se na svůj

sluch. Zámek měl patrně velmi málo obyvatel, a tak se z dolejšího

koridoru dostali po širokém schodišti nahoru bez překážek. Tam

mrkalo nějaké světlo v dlouhé chodbě, ověšené loveckými trofejemi

a obrazy. V množství jejích výklenků stála vycpaná zvířata. Reggie

si vybral medvěda o tři hlavy vyššího, než byl medvěd vrátný a

chopil Ethel za ruku. Porozuměla i nyní jeho posunkům a bázlivě

přikývla. Reggie pak vlezl do výklenku a zmizel. Sotva to učinil,

zaslechl od vilové chodby kroky a snažil se, aby dal Ethel znamení.

Dopadlo to na štěstí dobře a livrejovaný sluha přešel bez nejmenšího

podezření.

Večer se snesl docela a Reggie, trpělivě vyčkávaje, dočkal se

Ethel převlečené do vkusných večerních šatů. Protivný sir John,

kulhaje o holi kráčel podle ní, navlečen ve smokingu. Jídelna se

nalézala patrně ve starší části Letního Sídla. Sir John nemluvil a

Ethel ovšem rovněž nikoli. Přešli také dva nebo tři sluhové stejně

mlčky a bez hluku. Myslivci se neukázali a Reggie se nudil,

naslouchaje vzdáleným nárazům talířů někde v kuchyni.

Také spatřil děvče v bílé zástěrce, spěchající směrem k vilové

části. Jeho zjev Reggiemu naznačil, že je určeno k osobní posluze

Ethel Broughamové. Odvážil se opustit svůj úkryt a spoléhaje na

zaměstnanost pří obědě, plížil se za ním. Od záhybu chodby, která se

náhle zmodernisovala, viděl děvče vejiti do jakýchsi dveří, patřících

nepochybně k Ethelinu pokoji. Spokojil se tím a vrátil se na své

místo.

Slyšel dva neb třikráte zapadnouti zámek a soudil z toho tedy, že

komorná připravuje ke spánku nejen ložnici Ethel, nýbrž i earlovu. V

přiměřené době s tím byla hotova a vracela se. Při tom učinila něco,

co přimělo Reggieho k rychlému uvažování. Zhasla na vilové chodbě

světlo petrolejové lampy.

Z toho se dalo hádat na obavu před vznikem ohně a na to, že ve

vilové části nikdo není. A jakmile tedy děvče zmizelo, Reggie opustil

ochotná záda vycpaného medvěda, neboť usuzoval, že obývací

pokoje budou opuštěny nejméně čtvrt hodiny.

Vytáhl svou bateriovou svítilnu, ale prozatím jí nepoužil. Chodba

dále měla veliké vysunovací okno, kterým sem padalo šero hvězd

zvenčí. Bílé nalakované dveře Reggie snadno rozeznal. Bylo jich tu

pět nebo šest, nestejně vzdálených. Otevřel první, spoléhaje na své

štěstí.

Pokoj, v jehož rohu stála velká kachlová kamna, nebyl patrně

vůbec obýván. Reggie se zběžně rozhlédl, odváživ se jen nakrátko

blesknouti svítilnou. Opustil ho a vešel do druhého, jenž se chlubil

květinovým arkýřem. Reggie si tu svítil směrem k zemi, spokojiv se

s odrazem paprsku od podlahy. I kdyby byl někdo zpozoroval záři

zvenčí, nemohl pojmouti podezření. Skákající světlo se podobalo

dosti dobře svitu přenášené petrolejky. Ale ani zde se Reggie příliš

nezdržoval, boje se ztráty drahocenného času.

Na konci chodby si všiml dvojích dveří, umístěných kolmo k

sobě. Vešel do oněch v průčelí chodby. Ocitl se v místnosti nehezky

dlouhé a tak úzké, že měl protější zeď skoro u nosu. Měla jedno okno

po pravé straně. Ačkoli mu její délka byla podezřelá, nenašel nic

zvláštního. Okno bylo otevřeno a Reggie tedy zhasil světlo a vyklonil

se opatrně ven. Nalevo zcela blízko viděl roh budovy. Napravo římsu

širokého okna chodby. Vyšel tedy opět a otevřel dveře kolmé k

prvním. Objevil se mu pokoj o něco kratší a zařízený jako pracovna.

Okno bylo proraženo vlevo směrem k vnitřnímu parku.

Zde Reggie našel, co hledal, a třebaže uplynulo od počátku jeho

výpravy celých pět minut, neváhal přidati ještě pět.

V pravém rohu proti dveřím spatřil skládací židli mistra truhláře z

hořejšího domku. Stůl ani lůžko zde již nebylo, byla tu však díra,

kterou se patrně tyto věci musely protlačit. Reggie, vzrušen svým

objevem, svítil na to zcela bezohledně.

Na první pohled to vypadalo jako neobratný a zbytečný větrák

kulatého průřezu v koutě stropu, ale Reggie si o tom ovšem myslil

něco úplně jiného. Od stropu vedla dolů silná nabronzovaná tyč. Ve

výši ruky byl převod s klikou, který se do pracovny podobného

druhu zajisté nehodil. Reggie k tomu přistoupil a chopil se kliky.

Dalo se s ní dobře otáčet. Její pohyb se přenesl na svislou tyč, která

odsunula stranou plochý poklop nad stropem, jsouc jeho hřídelem,

takže se objevilo hvězdnaté nebe. Ale do kolmé tyče byly vsazeny

ještě vodorovné čepy, jejichž účelu si Reggie teprve nyní domyslil.

Strčil zhasnutou svítilnu do kapsy a začal po nich stoupat jako po

žebříku.

Otvorem, jímž se stěží protáhl, vylezl na plochou střechu,

pokrytou dehtovaným pískem. Ale tam pocítil zklamání, neboť přes

všechno své pečlivé rozhlížení neviděl nic jiného než obyčejnou

střechu. A byl-li tudy provlečen skládací stůl nebo lůžko, byl patrně

zase shozen dolů na dvůr. Nemohl naprosto zmizet jinam.

Půdorys střechy byl nepravidelný a ohražen geometricky řešeným

zábradlím. Nad pokojem, z něhož větrák vedl, podobal se tvarem

ležící sekeře s topůrkem, počítaje v to i nesmyslně dlouhý rohový

pokoj a kus chodby. Úhly byly všude pravé. Nalevo se vila tiskla ke

starší zdi zámku, o něco vyšší vlivem šikmé prejzové střechy. A

Reggie, kroutě vytrvale hlavou zkoumal píď za pídí, nahýbal se přes

zábradlí a nechal uplynouti

deset minut místo pěti. Přesvědčil se, že kulatý větrák opravdu

vede nevinně pouze na střechu. Pak slezl do pokoje a otočil klikou

zpět. Otvor se zavřel a Reggie, silně zamyšlen, vrátil se ke svému

medvědu, zapomínaje na opatrnost.

Na štěstí tudy nikdo neprošel a Reggie mohl zaujmout bez

nebezpečí své stanovisko za chlupatými zády zvířete. Tam se snažil,

aby si učinil co nejvyšší pohodlí, což se mu valně nedařilo. Zároveň

se rozhodl, že se podívá ještě na druhou stranu zámku, je-li už jednou

zde, ačkoli byl stále přesvědčen, že proti všemu zvyku je dlužno

hledat řešení v části moderní.

Za hodinu seznal, že měl k prohlídce času nadbytek. Chodba

zůstávala stále temná. Na Letním Sídle bylo patrně zvykem dlouho

obědvat. Teprve po pěti čtvrtích hodiny se ozvaly se schodiště kroky,

které se blížily. Na chůzi Ethel Broughamové nebo sira Johna se

zdály Reggiemu poněkud rázné, a proto se přikrčil ještě více. A

skulinou pod medvědovou paží rozeznal v šeru jednoho z myslivců.

Byl-li to Acron nebo Antheus, Reggie nevěděl. Pozoroval ho, jak

rozsvítil opět lampu. Tušil, že otevřel dveře všech pokojů a nahlížel

do nich. Když se opět objevil, zasunoval právě lesklý revolver do

pouzdra. Reggie trochu pootevřel ústa, poněvadž člen morové

sedmičky se postavil zcela blízko něho a nebudil dojem, že hodlá

odejít. Stál nehnutě jako stráž, pečující svědomitě o bezpečí svého

pána.

Za malou chvíli nato musel Reggie uznat, že zařízení sira Johna

je výtečné. Vracel se od oběda, zavěšen v paži Ethel Broughamové, a

po dvou myslivcích kráčelo před ním i za ním. Ten, který stál poblíže

vycpaného medvěda, srazil paty do pozoru. Earl z Northmorlandu

pak se rozloučil s Ethel otcovským políbením na její čelo a zmizel ve

své ložnici. Reggie tam nemohl dohlédnout, a proto ani nevěděl, že

Ethel malou chvíli váhala, než vkročila do svého pokoje. Ale pak

přece dveře zapadly a Reggie byl trapně zvědav, jak se to nyní

vytváří.

Poznal to brzy. Čtyři myslivci prošli mimo něj směrem zpět. Pátý

zůstal, pravděpodobně na hlídce u dveří svého pána. Reggie tím

nebyl tak rozladěn, jak zprvu předpokládal, že bude. Záhyb chodby

je odděloval, a bylo tedy možno se odtud opatrnými pohyby dostat.

To ovšem nespěchalo. Za hodinu, až se Letní Sídlo ponoří v hluboký

spánek a nenapadne-li hlídkujícího myslivce všetečně se procházet,

bude lze odejít, eventuelně najít si vhodnější úkryt až do chvíle

definitivního odchodu.

Myslivec stáhl patrně světlo na chodbě, což bylo Reggiemu jen

příjemné. Všechen hluk, jenž byl beztoho nepatrný, se utišil brzy. A

Reggie se po trapně dlouhé době rozhodl vylézt.

Pohyboval se pohyby skoro diferenciálními, dobývaje se ze svého

úkrytu dobrou čtvrthodinu. Šero ho krylo, ale přes to se tiskl ke zdi s

vědomím, že si nikdy za svého života nepočínal opatrněji. Svoje

plížení podle zdi považoval za nejnebezpečnější podnik dnešní noci.

Stačilo, aby byl myslivec učinil několik kroků, načež vzhledem k

podezřelosti těchto okolností by byl bezpochyby začal bez rozmyslu

střílet. Ve snaze se toho uvarovat měl Reggie bedlivý pozor na každé

svoje hnutí, rozváživ ho desetkrát předem.

Děkuje v duchu Prozřetelnosti za tlusté koberce pod svýma

nohama vzdaloval se stále více, až se dostal ke schodům. Tam se

jeho obavy poněkud rozptýlily. Uvážil, že sejít dolů je málo účelné,

poněvadž by tím spíše padl myslivcům do rukou. Dal se tedy rovně,

vystoupil po třech stupních, vyrovnávajících rozdíl výšky pater starší

a nové stavby a stanul posléze u velikých vyřezávaných dveří. Měly

úctyhodnou, ozdobně litou kliku a bylo sporné, jde-li tato klika

zmačknout tiše čili nic.

Reggie se o to pokusil s bušícím srdcem. Když ji zmačkl, tížily

ho nové starosti, zdali dveře neskřípnou. Ale musel se toho odvážit,

neboť na holé chodbě nemohl zůstat. Vyvinul jemný tlak, ale kromě

mírného průvanu se nestalo nic. Dlouho a opatrně pak za sebou

zavíral.

Trochu si oddechl rozpoznav, že se konečně uspokojivě oddělil.

Pokud mohl rozeznat, nalézal se ve velikém, ale tísnivě nízkém sále,

jehož parketová podlaha se leskla jako zrcadlo i v této skoro naprosté

tmě. Její odraz snad způsobil, že Reggie vytušil uprostřed sálu

dřevěný sloup, podpírající strop. Učiniv pak množství plíživých

kroků seznal zhruba, že strop i stěny jsou obloženy dřevem a že

kromě velikého stolu nedaleko sloupu, několika židlí s vysokými

lenochy a řídce stojících vycpávaných křesel podle stěn tu nic jiného

není.

Obešel stěny až k oknům, neodvažuje se použíti svítilny. Vyhlédl

ven, tiskna tvář na malou tabulku skla. Odtud se dalo spatřit

prostranství před Fragonardovým hostincem. A trochu šikmým

pohledem i Reggieho vůz. U automobilu se však něco dělo a Reggie,

napaden přirozenou zvědavostí napnul zrak.

Měsíc nesvítil a Reggie toho litoval. Jen stěží rozeznal, že kolem

jeho šedivého Lanceletu se plíží nějací muži stejně opatrně, jako on

se plížil v sále. Nemohl rozeznat, je-li jich pět či šest. Ale místy se

některý postavil tak, že matně zasvitly bílé šňůry na jeho uniformě.

Opravdu se tito lidé podobali za tmy kostrám. Reggie sevřel pěsti, ale

nezlobil se.

Sir John to zaplatí, provedou-li nějaké uličnictví. Reggie však

ještě netušil, jaké to bude uličnictví. Poznal to brzy, pozoruje jejich

činnost se vzrůstajícím zájmem. Zalesklo se i něco jiného než bílé

šňůry kabátů a Reggie se domníval, že jsou to nože. Než si mohl

uvědomit celou hrůzu tohoto počínání, otevřeli dva myslivci prudce

dvířka s obou stran a dva jiní se vrhli do vozu s napřaženýma

rukama, v nichž se leskly ty divné věci. A Reggie teprve nyní dostal

pořádnou zlost.

Někdo přiváděl dva koně. Nebylo těžké uhodnouti, za jakým

účelem. Ohavní lidé dole patrně zamýšleli prostě Reggieho zavraždit,

shodit jeho vůz někam do řeky nebo do rybníka a vrátit se zpět

koňmo. Reggie to klasifikoval jako pěkný zločin beze svědků, neboť

hloupý Greenfield spal jako pohřbený. Ale prozatím to dopadlo

jinak, poněvadž Reggie nespal ve voze, nýbrž se díval s prvního

patra Letního Sídla. A dva vrazi zase vytáhli hlavy z vozu a o něčem

se tam debatovalo.

Bylo jich šest. Reggie to nyní rozeznal bezpečně, protože táhli

semknutě naproti k hostinci. Domyslil si, proč. Jejich drzost byla

veliká. Domnívajíce se patrně, že tlustý hostinský přece jenom

Reggiemu poskytl nocleh, šli ho probudit.

A tu se Reggie rozzlobil nadobro. V postavě držící pár koní za

uzdy poznal medvěda vrátného. Zaklel tiše. A uhádnuv správně, že

bronzová vrata dole jsou otevřena nebo alespoň pootevřena, vzal do

ruky svůj revolver, přeběhl sál a svítě si na cestu vyrazil bezohledně

dveře, jimiž předtím manipuloval s takovou opatrností. Pak vyhledal

schody, seběhl hlučně dolů a vyběhl průjezdem ven.

„Ruce vzhůru,“ zařval a postavil se zády ke zdi Letního Sídla.

11

Byla to ukvapenost, ale prozatím měla dobrý výsledek. Skupina

černých postav u dveří protějšího hostince se zamotala a ruce vylétly

nahoru ještě dříve, než na ně dopadl světelný klín Reggieho svítilny.

Koně držení vrátným se vzepjali. Velký muž s nimi volky nevolky

couvl, vyrážeje hluboké výkřiky, aby je zkrotil.

Reggie zavolal na myslivce, aby se rozestoupili. Těsná skupina

na schodech hostince mu neskýtala dostatečnou záruku, že se nic

neděje. A když neuposlechli dosti rychle, vystřelil splašeně do

vzduchu. Najednou tu byl pořádný zmatek a koně smýkli medvědem

vrátným ještě více stranou. Do toho zalehla mocná rána dveří, neboť

tlustý Fragonard právě otevřel a přehlédnuv co se děje zase ztřeštěně

zavřel, křiče uvnitř strachy. Někdo z myslivců houkl mocným hlasem

a postoupil vpřed.

„Stůjte,“ vrčel Reggie, kývaje revolverem.

„To jste vy?“ řekl myslivec hlasitě.

„Já,“ odvětil Reggie zprudka, „ach, vy darebáci. Viděl jsem vaše

nože.“

„Co jste viděl?“ pravil Aeneas s rukama opatrně zdviženýma do

výše.

„Nože,“ odbyl ho Reggie s divokým posunkem, „proč lezete do

hostince, hrome?“

„Hledáme vás.“

„A proč mne hledáte?“

„A proč vy nám hrozíte svým revolverem?“

„Protože jste vy mně vyhrožovali noži.“

„Hádá se,“ řekl Aeneas opovržlivě a spustiv ruce, pokrčil rameny.

„Nahoru,“ křikl Reggie, „držte ruce pořádně nahoře. Neznáte mne

ještě, říkám vám.“

Mezitím se otevřela některá okénka baráčků a místy někdo křičel

o pomoc. Aeneas poslechl nedosti ochotně a jeho ruce se zdvihaly

jen volně.

„Byl jste uvnitř, pane?“

„Zajisté,“ odsekl Reggie, „viděl jsem vás z okna sálu.“

„To si zodpovíte.“

„Milerád.“

„Uvnitř nemá nikdo co pohledávat.“

„Právě tak jako v mém voze.“

„Byl jste to vy, jenž položil tuto výstrahu?“

Aeneas hmátl do kapsy, zapomínaje patrně na Reggieho revolver.

Ale Reggie trochu ztrnul pod dojmem z jeho otázky a neučinil nic.

Aeneas vytáhl z kapsy jakýsi lístek.

„Zde,“ pravil, „umoudřete se, schovejte zbraň a přistupte blíže.

Jste jediným, kdo padá v úvahu. Dívejte se na nás jako na oficielní

strážce bezpečí jeho lordstva. Máme právo…“

Reggie zakroutil nechápavě hlavou. Ale než mohl něco říci, stala

se nepříjemná věc.

Z otevřených vrat Letního Sídla vyskočila velká skvrnitá doga.

Zdali ji někdo vyhnal nebo přišla sama, Reggie nemohl rozhodnout.

Všiml si jí jen proto, že Aeneas zavolal něco nezřetelného a jako by v

cizím jazyku. Tu se podíval rychle stranou, myslivcova ruka se

zdvihla, ukazujíc přímo na něj a doga učinila výpad.

Reggie vystřelil přímo do její otevřené tlamy, snaže se ji zároveň

odstrčit ranou svítilny, kterou držel v druhé ruce. Zavyla a klesla

zpět. Ale vtom již Aeneas byl zcela blízko a druzí za ním. A nastala

mela, v níž byl Reggiemu nepochopitelným způsobem vyražen

revolver. I svítilna uhasla a rány pršely. Řev hlasů se stal

ohlušujícím. Reggie, snaže se neustoupit ode zdi bojoval zuřivě

oběma rukama, shýbaje hluboce hlavu. Bránil se úspěšně, ale přes to

se bál, že nemůže dlouho vzdorovat. Kdosi se mu zavěsil na paty a

táhl ho k zemi. Jiný překážel jeho pohybům, chytaje ho zespodu

kolem těla.

Mlátil zuřivě pěstmi kolem sebe, zaslepen vztekem a neanalysuje

okamžik od okamžiku. Greenfield zajisté ještě nikdy neviděl tak

krásnou rvačku. Křičelo se a nadávalo. Bili všichni hlava nehlava, a

jestliže Reggie byl sám, měli myslivci zase nevýhodu v tom, že

mnohá jejich rána zasáhla jejich vlastní voj. Reggie používal i nohou,

odkopávaje útočníky nemilosrdnými pohyby a skutečně se jich na

okamžik či dva zbavil. Ale vrátili se zase ihned a pracovali s

rozmyslem. Odtrhli ho od zdi, ačkoli se snažil co nejsvědomitěji, aby

si tuto výhodu udržel. Jednu chvíli visel ve vzduchu všemi čtyřmi, a

poněvadž ho drželi, nemohl se dostat k zemi. Někam ho nesli bez

ohledu na jeho mocný odpor. Skrčoval se a napínal, takže s nimi

cloumal dopředu a dozadu. Ale bylo jich příliš mnoho i na jeho

statečnost.

Pak náhle padl k zemi. Těžce a bolestně rovnou na záda,

poněvadž nic takového nečekal. Vrazil pěst do vzduchu naprázdno.

Vrazil i druhou a kopl oběma nohama. Nezasáhl nic a posadil se.

Mlha s jeho očí se zdvihla. Seděl právě před vraty Letního Sídla.

Vyskočil. Ale nikdo se k němu nevrhl. Zůstal stát ve ztrnulém střehu.

„Pojďte,“ zavolal, „pojďte. Kdo říká, že jsem se silami v

koncích?“

Ale byl. Cítil, že je velmi bledý a že se mu údy třesou. Rozhlédl

se a viděl, proč to přestalo. Proti němu stála Ethel Broughamová,

ještě úplně oblečena ve svých večerních šatech. Podle ní se tyčil

konstábl Chawell, jehož kníry trčely vodorovně na strany. Skupina

myslivců ustoupila do pozadí a v očích Reggieho se rozmazávala do

neurčita. I jiní cizí lidé tu byli, většinou jen v úborech velmi

nedostatečných, a někdo z nich držel nějaké světlo. Reggie svěsil

ruce a pošinul nohu k noze.

„Ethel…“ řekl.

Opodál se válel zastřelený pes. Oči všech přítomných klouzaly

nenávistné po postavách myslivců, semknutých do klubka. Medvědí

muž s párem koní zmizel.

„Co se tu děje?“ houkl vrchní konstábl hlasem, jenž měl zníti

rozhodně.

„Vy jste to neviděl?“ zeptal se Reggie zahroceně, snaže se

ovládnout chvění ve svém hlase.

„Kdo začal?“

„Oni,“ ukázal Reggie.

„Nikoli,“ pravil Aeneas, „on.“

„Hrome!“ zlobil se vrchní konstábl, „není přece možno věřit vám

oběma.“

Ale zatím co se díval velmi přísně na tu i na onu stranu, přestal si

ho Reggie všímat a odstoupiv od zdi, chopil se ruky dívčiny.

I ona byla bledá a její zrak vyjadřoval pokárání. Reggie se

provinile usmál.

„Je to jejich vina, Ethel,“ pravil, aniž by dbal o to, že mu nemůže

rozumět, „chtěli mne zavraždit.“

„Jak?“ vyjel vrchní konstábl hrozivě.

„Nesmysl,“ odřekl Aeneas a Reggie cítil, že jeho pohrdavý

způsob řeči nenávidí, „je otázka vraždou?“

„Některé otázky jsou skoro vraždou,“ pravil Reggie zlobně,

„viděl jste snad sám,“ obrátil se ke konstáblovi, „jak se dovedou

ptát.“

„A jak vy dovedete odpovídat,“ pokývl Aeneas za souhlasného

mručení ostatních, „žádáme, aby byla přísně zjištěna totožnost tohoto

pána. Vyslovujeme podezření, že je Hepburnským Drakem, který se

dnes vloupal do zámku, aby pod talíř jeho lordstva položil lístek s

vražednou výstrahou.“

„Jaká hloupost,“ křičel Reggie, drže stále ještě dívku za ruku,

„ukažte mi ten prokletý lístek.“

Aeneas pokrčil rameny a vytáhl znovu žádané z kapsy. Reggie po

tom rychle hmátl. Někdo přiblížil světlo a i Ethel naklonila hlavu,

blednouc ještě více.

„Dobrá,“ pravil Reggie, když to přečetl, „chvíle pomsty se blíží?

Vezměte si to zase. A zeptejte se sluhy, který kladl talíře.“

„Ach,“ řekl Aeneas pohrdlivě, „krásná rada.“

Vrchní konstábl zuřivě uvažoval a jeho obličej nebezpečně

brunátněl.

„Půjdete se mnou,“ řekl Reggiemu.

„Ani mi nenapadne,“ odpověděl Reggie.

„Půjdete se mnou, pravím, a jinak nechci slyšet ani slova. V noci

se vyžaduje v obci klid. Podívali bychom se na to, hrome, aby…“

„Začneme se rvát znovu,“ řekl Reggie zlostně, „proč byste mne

zatýkal? Zatkněte sedmičku, u všech rohatých.“

„Pojďte se mnou, říkám vám. Nikdo nemluví o zatčení.

Vyšetříme to zítra. Běda vinníkům. Budete spát v mé světnici, aby se

předešlo dalším nepříjemnostem.

Mám toho dost.“

Proti tomu Reggie tak dalece nic nenamítal. Podíval se krátce na

Ethel.

„Rvou se jako psi,“ pravil a otočil se opět ke skupině myslivců,

„chci mluvit zítra s jeho lordstvem. Halo, Aeneas! Rozumíte? U

všech čertů, chlapče, zeptám se na to, je-li vám nakázáno nebo

alespoň dovoleno postupovat tímto způsobem.“

Aeneas chladně slíbil, že se o lom siru Johnovi zmíní.

„Svoje nepříjemnosti,“ dodal, přistupuje k Ethel, „si zaviňujete

sám.“

Reggie se po něm díval, když nabídl dívce zdvořile rámě.

„Tváříte se,“ zavrčel, „jako byste měl na ni více práva než já.“

„Pochybujete o tom?“

Aeneův hlas zněl velmi chladně. Reggie se zlostně pohnul.

„Půjdete či nepůjdete…“ hlučel konstábl.

Ethel Broughamová se otočila bez pohledu na Reggieho, což bylo

trochu mrzuté.

„Nechte je zajít, konstáble. Podívejte se. Tento kulhá. Dal jsem

mu patrně do holeně.“

„Všímejte si svého,“ odbyl ho konstábl, „máte natržený rukáv. A

až půjdete, budete možná kulhat rovněž.“

„Zkusme to,“ pravil Reggie a vykročil.

Nekulhal, cítil však tupou bolest v celém těle. Překročil mrzutě

mrtvé psí tělo. Shromáždění vesničané se před ním rozestoupili s

respektem. Myslivci zmizeli v zámku a bronzová vrata se s rachotem

přivřela.

„Krásné,“ pokyvoval vrchní konstábl, „krásné.“

„Ostuda,“ připojil Reggie.

Přešli prostranství šikmo směrem dolů a zapadli mezi chalupy.

Reggie se snažil přeskočit nějaký stín domnívaje se, že je to příkop.

„Samá obtíž,“ vzdychl vrchní konstábl, když za nimi zamkly

hlasy rozčileně debatující, „zdá se mi, že jste se vloupal do zámku?“

„Počkejte se svým výslechem,“ řekl Reggie mrzutě, „mohu vám

prozatím jen říci, že jsem tam byl na návštěvě.“

„U koho?“ otočil se konstábl podezřívavě, „u slečny

Broughamové?“

„Jak to myslíte, u čerta? Rozumí se, že nikoli. Šel jsem tam

jenom tak.“

„A nikdo vás nezval, jak?“

„Nu…“ připustil Reggie, „nikdo.“

Na to již vrchní konstábl neříkal nic, pohyboval však povážlivě

hlavou.

12

Reggie se vyspal poměrně dobře, třebaže se přímo dusil v

mohutných peřinách a dřevěná postel pod ním příšerně skřípala.

Když se probudil, dostal i snídani. Ještě však než ji dojedl, objevil se

v nízké světnici soudce Wiggin, daleko rozpačitější než včera.

„Váš příchod,“ pravil sklesle, „vnesl do zdejších záležitostí jakýsi

ruch. A jste tu sotva čtyřiadvacet hodin.“

„To by vám nemělo vadit,“ odtušil Reggie dosti ledabyle, „tento

ruch bude ozdravěním zdejších poměrů. Rozhodl jsem se, že se toho

chopím pořádně.“

Soudci Wigginovi však se to nezdálo.

„Prozatím,“ odpověděl mírně, hýbaje neúčelně rukama, „je tu na

vás stížnost.“

„To jsem očekával,“ pravil Reggie, dokončuje svou snídani.

Stížnost byla podána earlovými myslivci a sestávala ze tří bodů, z

nichž každý Reggieho dopálil zvlášť. Za prvé prý napadl myslivce

Aenea na silnici ranou do brady. Za druhé se vloupal do Letního

Sídla. Za třetí ohrožoval sedmičku revolverem, střílel prý na ostro a

jen náhodou se stalo, že nebyl nikdo zasažen. Kromě toho má na

svědomí život cenného psa.

„Tak to vypadá vždycky,“ vzdychal soudce, když to vysvětlil,

„ďábel aby to srovnával.“

„Zatarasovali mi cestu,“ vrčel Reggie v odpověď na první bod

stížnosti.

„Řeklo by se, že se proto nemusíte hned prát,“ řekl soudce,

„skutečně. Ačkoli já…“

Na druhý bod Reggie nenašel odpovědi, poněvadž viděl, že k

domovní prohlídce si i policejní úředník musí zjednati povolení. S

třetím bodem to bylo podobně špatné. O přepadení automobilu se

soudce Wiggin bez váhání vyjádřil, že to není prokazatelná věc.

„Ale nevyhledal jsem vás proto,“ dodal, „abych vás zatkl,

upokojte se. Jsem na vaší straně.“

Reggie bručel neupřímné díky a ohlížel se po svém kabátě, jehož

rukáv zašívala konstáblova skromná manželka.

Ve snaze urovnat všecko co nejlépe jal se soudce omlouvat

sedmičku a tvářil se, že nemůže uvěřit tomu, že měl být Reggie

proboden noži s obou stran.

„Patrně jste se mýlil,“ hovořil mrzutě, když mladý muž stál

tvrdošíjně na svém, „není to možné. Oni mají vlastně příčinu být

opatrní, pochopte to. Vyhrůžné lístky, které earl dostává co chvíli…“

Vyhrůžné lístky běhaly Reggiemu hlavou po celou noc i ve

spánku. Vytasil se opět s podezřením na služebnictvo Letního Sídla,

ale soudce Wiggin vrtěl hlavou.

„Ne,“ říkal, „ne. Myslíte, že by nechali sluhy takto řádit? Mluvil

jsem s nimi o posledním případě. Jeho lordstvo prý se nehnulo od

stolu. Talíř byl postaven před něj, a když ho opět zdvihli, našli lístek.

Jak mi bylo řečeno, ihned ho tajně odstranili, aby jeho lordstvu

nepokazili při obědě náladu.“

„Pak byl lístek přilepen na spodní stranu talíře lepidlem, které

povolilo při nalití teplé polévky. Jsou taková lepidla.“

Soudce Wiggin se zamyslil, ale neřekl, je-li tento nápad moudrý

čili nic. Reggie oblekl opravený kabát, zapravil bez velkého odporu

konstáblova svůj účet a připomenul, že si vyžádal rozmluvu se sirem

Johnem a že na ní trvá.

„Ach,“ vzdychl soudce, oprašuje jakousi skvrnu na svém žaketu,

„jsem k jeho lordstvu povolán. Pojďte se mnou, chcete-li. Zmínil

jsem se o vás již poslu.“

„Toť znamenité,“ přitakal Reggie bezstarostně.

Ale policejnímu soudci to patrně nepřipadalo znamenitým. Hýbal

rukama a prohlásil s nepochopitelnými rozpaky, že je nutno, aby

prozkoumal Reggieho papíry, v čemž viděl hlavní podmínku jeho

přijetí sirem Johnem v audienci.

Reggie se tomu podrobil ochotně. Když soudce papíry prohlížel,

povstal i vrchní konstábl, do té doby sedící někde v koutě a ještě

hrdý na svůj večerní zákrok při zápase, a přihlížel se zájmem.

„Zdá se, že je to pravé,“ poznamenal jednu chvíli, ukazuje

špičkou dýmky.

„O tom nemusíte mít pochybnosti,“ řekl Reggie, ale vrchní

konstábl z opatrnosti mlčel.

Soudce se zdál být spokojen, podíval se na velké kapesní hodinky

a nasadiv na hlavu klobouk podezřelého tvaru, vyšel s Reggiem ven.

Bylo asi deset hodin dopoledne a den byl opět krásný. Reggieho

automobil stál na obvyklém místě a Reggie, když k němu došel,

podíval se dovnitř. Pak vytáhl z kapsy klíček a uzamkl.

„Škoda,“ podotkl, „že jste neviděl včerejší přepadení.“

Jak se blížili k Letnímu Sídlu, upadal soudce Wiggin do stále

větší zádumčivosti. Několik lidí se za nimi zvědavě točilo a Reggie,

ohlédnuv se jednu chvíli, pocítil bolest v údech. Dostal včerejšího

večera ránu nebo dvě, které stály opravdu za to.

Medvědí vrátný tentokrát nekladl jejich vstupu překážek. Naopak

byl poměrně sdílný a řekl soudci, že jeho lordstvo se dozvědělo o

výhružném lístku, neboť se vyptávalo na příčinu noční rvačky.

„To našeho pána zničí,“ tvrdil zamračeně, „ty nesmysly.

Komorník,“ naklonil se důvěrně, „byl hrozně bit. Pan Aeneas vzal

karabáč…“

Soudce Wiggin jenom vzdychal, ačkoli Reggie otevřeně tvrdil, že

nikdo nemá práva brát na někoho karabáč. Díval se při tom po

vrátném vyzývavě a jako mimochodem se zeptal po jeho koních.

Chlapík ho však ignoroval.

„Hodláte mnoho řečnit?“ otázal se soudce, když kráčeli po

pískem posypané cestě k podjezdu.

„Nejvíce z vás všech,“ odvětil Reggie úsečně.

Než se odhodlal zaklepat na dveře, jež mu byly označeny,

oprašoval pan Wiggin velmi pečlivě a zdlouhavě svůj kabát. Reggie

posléze zaklepal sám a také na vyzvání vstoupil napřed, ačkoli byl

mnohem mladší. Soudce za ním vklouzl téměř nepozorovaně, jako

by svou hodnost zapomněl venku.

Tato místnost se nalézala ve starší části zámečku. Byla útulná a

naplněna květinami. Široké okno bylo otevřeno a park do něj dýchal

svoji vůni. Slunce leželo na koberci a zalévalo částečně i veliký stůl,

u nějž sir John pohodlně seděl, maje v ruce nějaké noviny, právě

dodané poštovním povozem. Ethel Broughamová zde byla rovněž.

Nezabývala se ničím, jak se zdálo. Usmála se hostům vstříc a

pokynula na pozdrav hlavou. Reggie smekl zdvořile čepici a soudce

Wiggin se téměř zlomil v hluboké pokloně.

Co se týče dojmu, který Reggie získal pohledem na earla z

Northmorlandu zblízka, byl tentýž jako z dálky. Sir John stále

vypadal, jako by pojídal svoje zuby. Na tuto vzdálenost a při tomto

osvětlení se daly jen lépe rozeznat jeho hluboké vrásky a vodnaté,

stařecké oči. Nenosil ani při čtení brýlí, což bylo pozoruhodné.

Odložil noviny a povstal, aby podal soudci blahosklonně ruku.

Tato čest Reggiemu nebyla prokázána, ani když ho soudce

třesoucím se hlasem představil. Ale Reggie si z toho nic nedělal a

přijal nabízené místo u stolu s daleko větší nenuceností než pan

Wiggin. Pak zaujala jeho pozornost pohybující se těžká portiéra

vlevo, poněvadž z ní vylezl upjatý myslivec.

„Postav se sem, Acrone,“ pravil mu sir John a myslivec poslechl

jako dobře vychovaný pes.

Reggie se ovšem co chvíli díval na Ethel. Ale chovala se mnohem

zdrženlivěji než za jiných okolností, patrně k vůli svému strýci.

Reggie toho tedy nechal a poslouchal sira Johna, který ostře a suše

soudci něco vytýkal.

„Patrně jste nevysvětlil zde přítomnému pánovi jasně okolnosti,“

zlobil se se stařeckou tvrdošíjností, „poněvadž jinak by nemohlo k

něčemu podobnému dojít.“

„Ach, Vaše Milosti,“ koktal soudce Wiggin, „vysvětlil jsem mu

to naopak co nejpodrobněji. Sám nechápu…“

Reggie se nezdvořile šklebil.

„Zdá se mi,“ pokračoval sir John tvrdě, „že trochu unáhlenosti

bylo na obou stranách. Jste inženýrem, mladý muži, jak? Může se

tedy zajisté počítat s vaší inteligencí.“

„Částečně,“ potvrdil Reggie vážně.

„A byl byste přes to přítelem pouličních rvaček?“

„Zdalipak jste se tázal na totéž myslivců, Vaše Milosti?“ Reggie

naklonil hlavu vpřed, „moje inteligence mi především káže, abych si

nedal napráskat, kdykoli se někomu zachce.“

Soudce Wiggin seděl na samém kraji své židle.

„Nedorozumění,“ podotkl rozpačitě, „čisté nedorozumění, Vaše

Milosti. Jestliže se vaše stráž domnívala v panu Crippsovi vidět

jednoho z Draků…“

Sir John se netrpělivě pohnul, takže soudce umlkl. Earlova tvář se

nehezky stáhla.

„Je jejich povinností mne chránit, pane Wiggine.“

„Uznávám rád,“ řekl Reggie rychle, zatím co soudce otevřel

naprázdno ústa a zase je sklapl, „avšak přirovnal bych jejich počínání

ke skutku lovce, který zapálí les,

aby se zbavil škodné zvěře. Stěžuji si na mě u vás, Vaše Milosti.

Vyžaduji, aby mne nechali na pokoji. Není jim nic do mého

automobilu. Jediný vztah, který k vaší záležitosti mám, neopravňuje

ještě k tomu, aby…“

„Hleďme,“ přerušil ho sir John, „máte jakýsi vztah?“

„Celkem nepatrný,“ Reggie pokrčil rameny, „znáte Pont-Street v

Londýně, Vaše Milosti?“

Earl z Northmorlandu jaksi překvapen vzhlédl, maje vyschlou

ruku položenu na svých novinách.

„Jaká to otázka,“ prohodil.

„Když mi bylo deset let,“ pokračoval Reggie, „vezli jsme s mým

otcem, který byl majitelem taxametru, jednoho dne k Pont-Street

poručíka z Hepburnu. Zašel do kteréhosi domu a již se nevrátil.

Osměluji se doufat, že se na to laskavě pamatujete.“

„Zajisté,“ kývl sir John a koutky jeho úst visely zamračeně dolů.

„Něco zapomněl ve voze mého otce. Telegram s heslem SEDM

A. Mám ho někde doma dodnes. Tato zajímavost.

„Sedm A? Jak to?“

„Aeneas, Abbas a tak dále.“

„Jaký nesmysl! Pojmenoval jsem své myslivce před půl rokem

tak sám.“

„Určitě?“

„Určitě,“ potvrdil sir John se svraštělým obočím.

Soudce Wiggin žasl. Překládal ruce a seděl jako na rozbité lahvi.

„Vaše lordstvo…“ začal, „budiž ujištěno…“

Earl z Northmorlandu mávl netrpělivě rukou.

„Pamatujte si, mladý muži, co vám řeknu. Nevidím rád cizích lidi

v Greenfieldu. Můžete to pochopit?“

„Můj Bože,“ vzdychl Reggie lehce, „snadno. Jak se to však má s

nešťastnou sedmičkou a písmenem A?“

„Nevím,“ odpověděl sir John kysele, „jak bych vás v tomto

smyslu upokojil. Volil jsem jejich jména podle trojských hrdinů.

Vašich sedm A se mi zdá pouze náhodou shodné.“

Ale Reggie tomu nevěřil. Podíval se krátce na Ethel, sedící s

vážným výrazem svých mandlových očí v čele stolu a bylo mu líto,

že ona nemůže rozumět tomu, co se zde hovoří.

„Ani bych se o tom nezmínil, Vaše Milosti,“ pokračoval s

povzdechem, „ale vzpomínám při tom na svého nebožtíka otce. Byl

to velice moudrý muž. Až do smrti říkal, že se mu nezdálo tehdy

všecko v pořádku.“

„V pořádku s čím?“

„Tak. Což vím?“

Reggie to řekl upřímným tónem, dívaje se stranou na miss Ethel,

pohlížející před sebe s dojemnou skromností nešťastné bytosti.

„A zajímá vás to tak dalece,“ pravil sir John úsečně, „že jste se

odhodlal vloupat se do mého domu?“

Soudce Wiggin neslyšně a dlouze vzdychl, předvídaje moudře

konec toho. Automobilista z Londýna bude obžalován z

protizákonného skutku a jeho předcházející stížnost se zvrhne v

pouhou chvástavost. Ale Reggie se nedal.

„To má zase jiné příčiny,“ odpověděl věcně, „zajímal jsem se o

váš nábytek.“

„Nábytek?“

Reggie vážně kývl.

„Skládací nábytek. Pozoroval jsem sice, že váš velký sál je

poloprázdný, ale to snad bylo odjakživa? Pochybuji, že by ho ten

nevkusný výrobek patřičně oživil. Kromě toho není ani nalakován.

Budou ho snad lakovat vaši myslivci?“

Soudce Wiggin se zděsil a jeho obličej nabyl nechápavého

výrazu.

„Potřebuji nábytek na střechu,“ pravil sir John podrážděně.

„Tak?“ protáhl Reggie, jako by se tomu velmi divil.

„Ano. Není příjemné svačit v létě na střeše?“ sir John se nehezky

usmál, ukazuje dva viklavé zuby v hořejší dásni, „hleďme, jaký jste

zvědavec.“

„Pro svou zvědavost mám dobré příčiny, Vaše Milosti.“

„Snad dokonce jako detektiv amatér?“

„Eh…“ řekl Reggie, „proč hned detektiv?“

„Nuže,“ earl of Northmorland se trochu naklonil dozadu, „abyste

se upokojil, uvědomte si následující. Můj švakr se kdysi dopustil

velezrady a to tak nešťastně, že jsem ho nemohl zachránit. Jeho

synové mi to patrně zazlívají. Nevím přesně, co proti mně mají.

Neštěstí jejich rodiny je veliké, ale já jím vinen nejsem. Dávno jsem

je již dal hledat, a to i policejně. Policie po nich pátrá dosud, ujišťuji

vás, bohužel marně.

Zjednal jsem tedy svoje myslivce, jichž je sedm, protože synů

mého švakra je rovněž sedm. Mám pro svou stráž úřední povolení,

které jim dává právo chránit mne za každých okolností i se zbraní v

ruce. Zdá-li se vám, že toho poněkud zneužili, napomenu je a

zároveň se vám omlouvám. Ethel,“ ukázal, „je sestrou Draků, jak

snad víte. Ztratila při svém narození matku. Lékaři tvrdí, že její

tělesné neštěstí bylo způsobeno hrozným stavem rodičky v kritické

chvíli. Je to bohužel pravděpodobné a já v tom vidím trest boží za

zradu Ethelina otce. Ztrávila své mládí v ústavu pro hluchoněmé, kde

s ní měli velikou práci, neboť je jí pohříchu odepřena i možnost

hlasivkového vyjadřování. Nyní jsem ji pozval k sobě…“

Reggie vypadal silně zkormouceně.

„Patrně proto,“ potřásl hlavou, „abyste se postaral o její

budoucnost?“

„Nezaslouží toho?“ sir John se téměř osopil, „stane se mou

dědičkou.“

„Aby se Draci usmířili?“

„Aby přišli k rozumu,“ řekl sir John přísně, „jak podivně to

mluvíte? I bez toho by se jí stala.“

„Jednou,“ šeptl vyšetřující soudce, „budou vypátráni. A pak…“

Earl z Northmorlandu sklonil hlavu a zase vypadal, jako by něco

žvýkal. Reggiemu byl protivný.

„Vy nemáte nejmenší podezření,“ zeptal se, „kdo vám klade ty

hrozné lístky pod talíře?“

Sir John pokrčil rameny s náhlým neklidem.

„Řekněte mi,“ naléhal Reggie, „jsou u vás vaši sluhové dlouho

zaměstnáni?“

„Střídám je měsíc co měsíc.“

„A přece…“

„Ano. Jedině můj vrátný, jenž je naprosto spolehlivým člověkem

a do styku s mými talíři přirozeně nikdy nepřijde…“

„Dobře,“ pravil Reggie zamyšleně, „stejně by je všecky rozbil.

Co se však týče slečny Ethel…“

„Proč se zajímáte o Ethel?“

„Myslím si, že se u vás brzy bude nudit.“

„Pro ni je ticho všude,“ kýval sir John, dívaje se na své noviny a

poklepávaje na ně netrpělivě prsty.

„Ale přece ji někdy provdáte?“

Soudce Wiggin byl v pokušení zalomit rukama, ale Reggie se

díval klidně i pod ostrým pohledem earla z Northmorlandu.

„Je to chudinka, máte pravdu,“ pokyvoval s účastí, „škoda jen, že

vaše společnost zde nebudí na venek důvěru. Promiňte mé

upřímnosti. Mám na mysli vaši stráž, která se jistě skládá z jakýchsi

dobrodruhů. Zajisté se nemýlím, pokládám-li vás za poručníka miss

Ethel. Měl byste na ni dát dobrý pozor. Rozumí se, že mi vlastně do

toho nic není. Ale moje osobní sympatie…“

Umlkl a zdvihl zrak, protože earl z Northmorlandu povstal,

opíraje se těžce o svoji hůl. Jeho studené stařecké oči vyjadřovaly

nelibost.

Soudce Wiggin vyletěl se židle jako vymrštěn pružinami. Reggie

však zůstal sedět.

„Končíme?“ zeptal se s naivním pohledem.

„Ano,“ odvětil sir John ostře.

„Jaká škoda,“ řekl Reggie smutně, „nuže, dejte si dobře chutnat

na střeše u svého stolku, Vaše Milosti.“

A povstav rovněž, dvakrát se uklonil. Jednou siru Johnovi a po

druhé jeho neteři s mandlovýma očima.

13

Reggie vyšel před zámek, nechal soudce Wiggina jít dále

samotného, a nevšímaje si jeho řečí zastavil se a uvažoval. Díval se

při tom do země a mračil se. V jeho hlavě vznikla myšlenka, která se

mu zdála být v základě dobrá, ale o níž byl přesvědčen, že nesmí mít

nejmenší chyby s ohledem na konečný výsledek.

Jeho názor byl opačný názoru soudce Wiggina, jenž tvrdil, že

Reggieho příchod vnesl do Greenfieldu jakýsi ruch. Reggie totiž

připadl na to, že vlastně běh událostí zbrzdil. Prostě překážel siru

Johnovi. Miss Ethel, skládací nábytek a nedávná stavební činnost

morové sedmičky se sama srovnávala v krásnou věc. Ethel měla

zmizet. Účel jejího příjezdu byl jedině ten, aby se stala jakýmsi

rukojmím. A Reggie se snažil přesvědčit sám sebe, že až do objevení

se Draků jí nemůže být ublíženo. Kdyby se vzdálil se zdáním

definitivního odjezdu, přikročil by patrně earl z Northmorlandu k

provedení svého plánu, neboť by se po Ethel nikdo nesháněl. Reggie,

maje za sebou několik důkazů, jak podivné případy jsou v tomto

hrozném Greenfieldu možny, věřil tomu stále více. Když pak ještě

uvážil, že se může podívat na Hepburn, který zde pokládali za hlavní

stan Draků, domníval se, že jeho čas nebude ztracen. A proto,

zopakovav si to všecko ještě jednou vsedl do svého vozu s úmyslem

ujeti sto mil.

Učinil jen jedinou zastávku, a to v Great Hampdenu, aby naplnil

svůj tank a zašel do stanice polní stráže.

Když přednesl svoje, považovali ho za jakéhosi pečlivého

občana, který se snaží upozorniti policii na takový a takový nešvar.

Jednali s ním vlídně a snažili se, aby mu to vymluvili, což ho zlobilo.

„Víte,“ řekli mu, „nerozčilujte se. Žádný strach, že bychom

zanedbali své povinnosti.“

„Ale,“ namítl, „chovají se nepřístojně.“

„Milostné pletky, o nichž jste mluvil, a třenice z toho vzniklé

neuvažujeme. Co chvíli se lidé někde poperou. Tam snad trochu

častěji, pravda. Ostatně u soudce si nikdo nestěžuje. Myslivci mají

povolení nositi zbraně a dosud na ně nevyšlo nic úhonného. Že jsou

přísní a opatrní, tomu se nedivte. Kdyby earla z Northmorlandu

hlídalo sedm policistů, byli by také bezohlední za těchto okolností a

byli by vás rovněž obtěžovali při vašem spánku v automobilu. Je

nám celkem milejší, že sir John si vydržuje svou stráž sám. Ubude

tím policii mnoho výdajů a práce.“

Reggie přičítal tento benevolentní názor značnému vlivu earla of

Northmorland.

„Uvažte,“ řekl mu úředník dále, „že Draci, jak je tu nazývají, jsou

elementem daleko horším. Budí větší nedůvěru, poněvadž se skrývají

a hrozí. A abych vám to řekl přímo, zajímají nás hlavně oni.“

Více mu o tom neřekli, ale ani Reggie nepověděl všecko, co

věděl.

Pak tedy ujel oněch sto mil. Měnící se krajina však pro něj již

neměla tolik půvabů jako na počátku jeho výletu, neboť i jeho

myšlenky byly jiné a přes všecko své přesvědčení pociťoval přece

jenom trochu obav, vzpomněl-li si na Ethel Broughamovou.

Hepburn si představoval jako rozvalený hrad. Na místě toho vjel

do čisté obce rozložené po obou stranách silnice, esovitě stoupající

vzhůru. Trochu stranou od hořejšího oblouku tohoto S stál

Hepburnský zámek. Přízemní stavba s nepoměrně vysokou střechou,

jejíž fronta měla půdorys znatelně zaoblený a k jejímuž uzavřenému

vchodu vedla se silnice odbočka. Zámek byl skoro celý skryt

korunami mocně vzrostlých kaštanů, které ostatně lemovaly i silnici,

tvoříce nad ní příjemně stinnou klenbu.

Reggie zarazil svůj vůz v druhém oblouku, neboť přijel zdola. Na

okraji cesty si všiml kolovrátkáře, jakéhosi zarostlého invalidy s

modrými brýlemi, poněvadž jeho nástroj spustil vrzavou písničku.

Kolovrátkář stál právě v místě, odkud byl na zámek nejlepší výhled.

Z toho důvodu tu zastavil i Reggie. Ale invalida přehrál svou

písničku téměř dvakrát, než Reggie dostal svůj nápad.

Vystoupil z vozu a hodil do nastavené čepice peníz, který jako

almužna byl přece jenom trochu velký. Invalida tím byl patrně tak

překvapen, že nenalezl hned patřičná slova díků. Reggie mu na to ani

neponechal čas.

„To je Hepburn, starý?“ otázal se.

„K službám, pane,“ odpověděl stařec poníženě.

Na úkryt Draků připadalo toto místo Reggiemu příliš živé.

Rozhodně živější než zakletý Greenfield. Po silnici šel co chvíli

někdo a v prostoře mezi záhyby silnice stály dvě nebo tři skupiny

lidí.

„Chtěl bych,“ řekl Reggie, když se pořádně rozhlédl, „abyste

přestal točit svou klikou. Řve to protivně. Nehrajete pořád, jak?“

„Ne, pane,“ pravil invalida ochotně, „nejde-li nikdo mimo.“

„Jste tu celý den?“

„Celý.“

„A v noci?“

„V noci? Ne. Jen do soumraku. V noci není komu hrát, pane.“

Reggie se díval zamyšleně k zámku, jehož okna vypadala

opuštěně.

„Kdo tam bydlí?“ otázal se.

„Nějaký stařec, zdá se.“

„Zdá se?“

„Vrátný nebo hlídač. Neznám ho. Jinak snad nikdo. Hraji tu

teprve týden, s vaším dovolením.“

Reggie hodil na kolovrátek další peníz.

„Dobrá,“ pravil, „za týden jste si mohl lecčehos všimnout.

Potřebuji informace o tomto zámku. Jsem policejní úředník.“

Invalida se patrně lekl, neboť hnul klikou, takže jeho nástroj

pisklavě vyjekl.

„Ach,“ vzdychl, „slyšel jsem, že…“

„O Dracích?“ pravil Reggie s tajemným úsměvem.

„Draci. Opravdu. Můj Bože. Proč je hledáte? Prý někoho

zavraždili?“

Kolovrátkář byl patrně s okolnostmi nedostatečně obeznámen, že

takto mluvil. Reggie mávl ledabyle rukou.

„Policie je hledá. Řekněte, co víte. Neviděl jste nikdy vstoupiti do

zámku někoho podezřelého?“

„Slyšel jsem, že jsou hledáni policií,“ kývl invalida.

„Ptám se vás…“

„Ano, pane, rozumím. Vždyť tu stojím k vůli tomu.“

„Jak?“ otázal se Reggie, jenž se domníval, že přeslechl.

„Jsem také od policie,“ řekl invalida skromně, „odpusťte.“

A usmál se úsměvem, který ukázal dvojí řadu zdravých mladých

zubů.

Reggie učinil na výsost překvapený posunek a dokonce couvl o

krok. Patrně se dala různá překvapení čekat i jinde než v Greenfieldu.

„Oba nemůžeme být od policie, příteli,“ pravil, „jeden z nás lže.“

„Vy,“ kývl invalida s určitostí.

„Dejme tomu tedy, že já,“ svolil Reggie, „ale to je velmi

smutné.“

Stal se zcela náhle vtipným a rozeznal v invalidových šedinách

vlásenku. Přihlédl ještě blíže a zkonstatoval, že levá holeň

kolovrátkářova je přivázána řemeny k hořejší části jeho nohy a že

pouze jeho koleno spočívá ve vyhloubené misce dřevěné protesy.

„Příliš si mne neprohlížejte,“ řekl policista, „nebo vám musím

sáhodlouze vykládat, že jsem tu tajně?“

„Ne,“ odvětil Reggie, vrtě hlavou, „chápu to dobře. Můj Bože,

jaký jsem slepec.“

„Abyste se nezmýlil znovu,“ řekl druhý mírně, „na druhé straně

prodává jakýsi Turek perník. Za celý svět mu neříkejte, že jste od

policie, kdybyste se k němu náhodou dostal. A nyní s pravdou ven,

co tu pohledáváte?“

Reggie několikrát odkašlal, než ovládl svoje rozpaky. Pod

úsměvem falešného invalidy však se filosoficky smířil s obrácením

jejich úloh a na jeho třetí otázku již odpověděl jasně.

„Zdá se mi,“ poznamenal jednu chvíli, „že se o svou náležitost

pořádně staráte, což je potěšitelný zjev. Byl jsem také na stanici v

Great Hampdenu a choval jsem se tam velmi upřímně. Kdybyste

věděl, jak tam se mnou jednali…“

„To si dovedu představit,“ pokyvoval muž s parukou.

„Moji lež mi odpusťte,“ řekl Reggie s laskavou otevřeností v

hlase, „měl jsem dojem, že o tuto věc nikdo na světě nedbá. Je to

proklatě nejasné, co? Sir John…“

„Je to tím,“ poučil ho detektiv vlídně, odpustiv mu patrně docela,

„že tu jaksi zločin trestá zločin, rozumíte. Proto je také naše pátrání

poněkud složitější. Zde to hlídáme dobře, můžete být bez obav. Ale

vaše objevení ho nám není příliš milé.“

„Pozoruji, že jsem odevšad vykazován,“ pravil Reggie smutně,

„jste přesvědčeni, že tehdy ve čtrnáctém roce šlo o zločin?“

Detektiv, zachovávaje stále charakter ubohého invalidy v každém

svém pohybu, usmál se sotva znatelně.

„Chceme se o tom přesvědčit, rozumíte. V tom leží naše hlavní

obtíž.“

„V Greenfieldu nehlídkujete?“

„Samozřejmě ano. Máme tam velmi schopného člověka.“

Tomu se Reggie nejvíce divil. Avšak detektiv neprozradil, kdo je

oním mužem.

„Jsem si jist, že jsem se s ním setkal,“ vzpomínal Reggie

zadumaně.

„To je velmi pravděpodobné,“ kývl policista.

Pokud šlo o Draky, prohlásil, že zde nebyli spatřeni a projevil

soukromé mínění, že nikdy spatřeni nebudou.

„To jsou lidské řeči,“ dodal, „na které vždycky policie doplatí

bezúčelným běháním. Myslím, že dlouho tu již nebudu hrát. Odvolají

nás. Ostatně čtrnáctého tomu bude konec tak jako tak.“

„Čtrnáctého června?“

„Ano,“ přisvědčil detektiv a zatočil klikou, protože šel mimo

nějaký občan. Almužnu však nedal a kolovrátek zase ztichl.

„Čtrnáctého června roku tisíc devět set čtrnáct,“ dodal, „zemřel

poručík z Hepburnu v Pont-Street. Čtrnáctý červen je tedy výročím.

Říkal jste, že na tom lístku stálo, že chvíle pomsty se blíží?“

„Hm,“ řekl Reggie, „zdá se mi, že tehdy se psal skutečně čtrnáctý

červen. Krátce předtím, než se poručík Brougham z Hepburnu

zastřelil…“

„Řekl jsem, že zemřel,“ přerušil ho detektiv významně.

„Máte pravdu. Zemřel je jistější výraz. Chtěl jsem říci, že krátce

předtím běhalo rovněž kolem množství detektivů. Tentokrát to

vypadá velmi podobně.“

Ale potom mu nepravý kolovrátkář vysvětlil, že o této záležitosti

pohovořil jenom proto, aby se Reggie nemusel v Hepburnu

exponovat příliš dlouho.

„Abyste nám totiž nic nepokazil, víte,“ připojil omlouvavě,

„svým slíděním. Hepburn není Londýn a všimnou si vás zde

snadno.“

Reggie to nahlédl a rozloučiv se upřímně, vstoupil opět do vozu.

Neopominul ovšem zajeti ještě trochu výše a prohlédnout si Turka,

prodávajícího perník. Byl to člověk ještě mnohem nenápadnější a

Reggie se kabonil sám na sebe, sjížděje serpentinou zpět, při čemž

kolovrátkář sejmul poníženě svou čepici.

V jakémsi městečku se Reggie rozhodl přenocovat, neboť na

návrat do Greenfieldu bylo ještě brzo. Hodinku, která mu zbývala do

soumraku, proválel na pokraji lesa. Vjel do městečka se samým

večerem. Nebyly mu tentokrát kladeny obtíže ve zjednávání noclehu.

Ráno pak si všiml označující tabulky policejní stanice přímo proti

malému hotelu, v němž snídal. K vůli úplnosti tam zašel.

Snažil se nabýt dojmu, že přes vnější klid se pilně pracuje. Ale

stejně jako v Great Hampdenu, i zde se vyznačovali vlídností daleko

uzavřenější než kolovrátkář ze Scotland-Yardu.

„Čtrnáctý červen,“ pravil mezi jiným, „vás nalezne pořádně

připraveny, jak?“

„Co mluvíte o čtrnáctém červnu?“ ptal se ho velitel policie bez

většího zájmu.

„Toť názor Hepburnské hlídky,“ odpověděl Reggie.

„Jaké hlídky?“

„Hepburnské,“ zdůraznil Reggie.

„To jste patrně vy,“ řekl velitel posměšně, „my Hepburn

nehlídáme. Proč bychom ho hlídali? K vůli babským povídačkám? Je

jisto, že na Hepburnu nikdo není.“

„Ale…“ namítl Reggie.

„Ovšem. Provedli jsme po třikrát náhlou prohlídku zbytečně.

Polní stráž tam zajde na každé své obchůzce.“

Reggie vrtěl hlavou a velitel stanice, pozoruje to, projevil přece

jenom zájem.

„Nevíte tedy nic o detektivu ze Scotland-Yardu, převlečeném za

kolovrátkáře?“

„Ne,“ řekl velitel udiveně.

„Tak,“ Reggie zalomil rukama, „ani o jiném, který prodává

perník a vypadá jako Turek?“

„Ne.“

„Ach,“ vydechl Reggie, „já hlupák. Byli to dva ze sedmi Draků.“

A velmi zesmutněl.

Velitel vytřeštil oči, vzpamatoval se a uhodil dvakrát pěstí do

stolu. Pak způsobil velký hřmot odsunováním židle, hledal svůj

opasek a prohlásil, že je nutno se tam podívat a že to učiní osobně.

Reggie nemohl nic namítat, když ho požádal o místo v jeho voze.

Ale jakmile dojeli do Hepburnu, změnilo se podezření v jistotu.

Kolovrátkář zmizel a Turek se svým stánkem rovněž.

Velitel se velmi zlobil a tvrdil, že s jejich útěkem se zároveň

ztratilo mnoho možností. Dotazem u jakéhosi domorodce zjistili, že

kolovrátkář s Turkem zbyli v obci po nedávné slavnosti a že přece

jednou odejít museli.

„Kudy odešli?“ zeptal se Reggie zlostně.

„Což vím?“ zněla odpověď, „ukradli vám něco?“

„Kdy odešli?“

„Dnes se již neobjevili. Ostatně ode mne se toho příliš

nedozvíte.“

Velitel potom odešel, aby navštívil příslušný úřad a Reggie na něj

měl čekat. Aby nezahálel, vyptal se ještě několika lidí, nedozvěděl se

však nic, co by stálo za to. Kroutil hlavou, a když se velitel dlouho

nevracel, stal se netrpělivým. Po chvíli vsedl do vozu a zmačkl

starter.

Zasunul bezhlučně rychlosti a jel oněch sto mil zamyšleně zpět.

14

Večer, který následoval po Reggieho odjezdu z Greenfieldu,

provlekl se na Letním Sídle earla z Northmorlandu dramatickými

událostmi, z nichž první byla naprosto nepochopitelná a naznačila

jasně, jaký význam má blížící se čtrnáctý červen.

Sir John Colleridge obdržel další němou výstrahu.

Stalo se to uprostřed oběda v nízkém dřevěném sále, kdy se

prakticky něco podobného nezdálo vůbec možným. Najednou byl

hozen doprostřed stolu lístek tuhého papíru, ne větší než navštívenka.

Všichni myslivci byli přítomni a žádný tomu nemohl zabránit. Ethel

Broughamová měla svoje oči, a neviděla příčinu, která to způsobila.

Sluhové běhali přetíženi nádobím a podávali earlovy pokrmy

myslivcům z jisté vzdálenosti. A přece dokázaly neviditelné ruce

Draků položit na stůl zlověstně symbolickou výstrahu, sestávající

pouze z dvou dat, napsaných pod sebou červeným inkoustem.

Čtrnáctý červen 1914 a tentýž den i měsíc roku 1933.

Jak lístek padl, ztrnulo všecko do velikého ticha. Bylo to příliš

záhadné, než aby to neohromilo. A sir John Colleridge zbledl na

smrt.

Aeneas byl první, jenž ukázal mlčky blýskajícím se revolverem

ke stropu, a všecky zraky ho sledovaly. Sluha, jenž právě přiběhl s

několika talíři, všiml si situace a drahý porculán se rozbil na kusy,

vyklouznuv z jeho ruky. Ethel Broughamová, postřehnuvši za svými

zády chvění nárazu, který pociťují všichni hluchoněmí, uhodí-li

něco sebemenšího o zem, polekaně se vztyčila. A jako by to bylo

znamením, nastal všeobecný pohyb. Myslivci odkopli svoje židle a

otočili se, dobývajíce svoje zbraně. Aeneas vyskočil na stůl rovnýma

nohama, neboť strop byl přikryt stínem nad visící petrolejovou

lampou a zdola se podrobnosti nedaly rozeznat. Jediný earl z

Northmorlandu trčel mrtvě ve svém křesle a jeho srdce se

zastavovalo.

Tři sluhové se dali do křiku, opouštějíce jídelnu v bláznivém

spěchu. Revolvery myslivců byly namířeny na všecky strany a jejich

zraky hořely. Aeneas vrazil dýku nemilosrdně do vzácného

dřevěného obložení a odštěpoval je po velkých kusech.

„Moji hůl,“ jektal sir John, „podejte mi moji hůl.“

A když mu ji podali, rozzuřil se a tloukl jí do podlahy.

„Psi,“ křičel sípavě, „psi.“

Ethel ustoupila stranou. Aeneas shodil nohou s chladnou zlostí

celou kupu cenného nádobí se stolu.

„Obraťte lampu,“ volal, „chci vidět.“

Ochotné ruce se natáhly. Stínítko bylo odstraněno a lampa

osvětlila oštípaný strop.

„Sekeru,“ sípal sir John, „přineste sekeru. Je to ve stropě,

Aenee?“

„Není tu nic, pane.“

„Mechanismus?“

„Žádný.“

Přinesli sekeru. Aeneas ji vzal do ruky a rozmáchl se zdola více

ze vzteku proti neviditelnému nepříteli než z účelnosti. Vylomil

velký kus dřeva, jenž padl se spoustou omítky na stůl. Uhodil dva

neb třikrát. Vrhli se na to všichni a obraceli to v ruce. Vyskočili

rovněž na stůl. Ale nebylo to ve stropě a nakonec seskočili zase dolů.

Ethel, mocně vzrušena, opírala se o rámě své komorné, která

přispěchala, když všichni ostatní sluhové statečně utekli. Navyklý

pohyb earlovy brady ztrnul, ale jeho rty se znatelně chvěly.

„Jste psi,“ opakoval stále, snaže se křičet, aby přehlušil řvaní

svého strachu, „zabíjejte. Vražděte. Kde je ten prokletý

automobilista?“

„Odejel, vaše lordstvo,“ řekl Aeneas, bledý hněvem, „on tím není

vinen.“

„Jaké datum je dnes? Myslíte, že zadržíte kuli z revolveru,

nemůžete-li zadržet hloupý kousek papíru? Ach, jste bídní, zbabělí

psi. Nemotorní psi.“

Dívčina komorná táhla svou velitelku násilím pryč. Ethel se

vzpouzela jen slabě. Sir John si toho nevšímal. Tloukl svou holí do

podlahy a potácel se na vratkých nohou. Přiskočili, aby ho podepřeli.

Klesl zpět do křesla s očima přivřenýma.

Noc byla tmavá. Greenfield spal. Tři myslivci se vydali na

obchůzku zámkem, provázeni medvědem vrátným. Nic se nenašlo.

Ani nejmenší známky pobytu cizího člověka. A v jedenáct hodin v

noci stáli opět všichni myslivci v těsném kruhu kolem svého pána,

jenž seděl mrtvě v křesle a jehož fialové rty se pohybovaly,

pronášejíce tiché kletby.

„Antore… Ať zhasnou všecka světla, rozumíš? Zažeňte ty

prokleté sluhy do jejich komůrek. Měsíc nevyjde?“

„Nikoli, pane.“

„Vyjde-li, zabiji vás. Acrone. Pse. Je všecko připraveno? Jaký je

to stín? Střel tam, Achate, slyšíš?“

„Je to kuřácký stolek, vaše lordstvo.“

„Čtyři zůstanou u mne. Tři na ni stačíte. Dejte se do toho. Ať nám

peklo pomůže. Nyní. Hned! Rozumíte?“

Aeneas, vůdce, pokynul mlčky.

„Je u ní služka,“ poznamenal Antores.

„Jděte. Zabijte služku, hrome. Zabijte ďábla, je-li u ní.“

Draci byli nablízku a sir John je tušil ve všech koutech. Krčil se a

klel. Zdvihal ruku k srdci.

„Pojďte blíže, hlupáci. Dívejte se na všecky strany. Proč je tak

málo světla, u čerta? Přines ještě lampu, Anthee, slyšíš?“

Tři Kostry kráčely chodbami s revolvery v rukou. Došly a

otevřely bezohledně. Služka v Ethelině pokoji vyjekla strachy.

Antores se zastavil zamračeně ve dveřích. Ostatní dva za ním.

Ethel Broughamová seděla oblečena na rozestlaném lůžku a její

mandlové oči byly široce rozevřeny proti nim.

„Odejděte,“ řekl Antores komorné, ukázav rukou.

A sir John v sále se chvěl strachy a pohlížel na rozbitý strop.

„Čtrnáctého,“ opakoval bázlivě, „čtrnáctého…“

Ale Aeneas, vůdce, krčil rameny s naprostou bezradností.

Tři ostatní se vrátili za hodinu. Byli velmi zamračení.

„Je tam?“ otočil se sir John.

„Ano, vaše lordstvo.“

„Do mé ložnice. Dva po celou noc u lůžka, dva přede dveřmi.“

„Avšak není ještě čtrnáctého, sire.“

Sir John zdvihl hůl, zaťal tenké rty a uhodil.

Jak šel, strach mu podrážel nohy. Obklopovali ho těsně a jeden z

nich odsunoval po cestě každý závěs, aby se přesvědčil, že nikoho

neskrývá. Zkoumal tmu všech koutů. A posléze za velkým vycpaným

medvědem našel čerstvě ulomenou třísku z dřevěného podstavce.

Byl tím vinen Reggie. Ale nevěděli to a rozzuřili se znovu.

Otevírali okna a pátrali podle zdí, zatím co se earl z Northmorlandu

chvěl, obklopen co nejtěsněji třemi z nich. Nebylo možno uniknout

jejich ostrým pohledům a pečlivosti prohlídky, ale přece byl podán

ještě jeden důkaz, že Draci se plíží kolem a provádějí svoje. Na

bílých dveřích earlovy ložnice bylo nakresleno měkkou tužkou

osudné červnové datum a slabý nános tuhového prachu byl zcela

čerstvý.

Earl z Northmorlandu odepřel vejíti a napřahoval ruce proti těmto

čarám, namalovaným pořádně a beze spěchu. Morová sedmička,

rozhodnutá vraždit, se vrhla dovnitř. Ale pokoj byl v naprostém

pořádku.

„Je to pouhá výstraha, vaše lordstvo,“ pravil Aeneas, zatínaje

pěsti, „není dnes ještě čeho se bát. Můžete klidně spát.“

„Ještě není čas? Ach…“

„Ještě není. Uhýbají. Až budou útočit, ochráníme vás, hrome.“

Sir John ukázal holí k ložnici své neteře. Dovedli ho tam, neboť

mával vztekle rukama, když ho upozorňovali na nepořádek, který

tam vládne.

Zavolali prvního komorníka, jehož ruce, zabývající se oblekem

svého pána, se chvěly. Nepořádku vzniklého bezpochyby zápasem si

nemohl nevšimnout.

„Hledáš slečnu, darebáku, jak?“ řekl sir John nenávistně, „vidíš.

Vyspím se v její ložnici. Odstěhovala se, hlupáku.“

„Ano, pane,“ odpovídal komorník zděšeně.

Když earl z Northmorlandu ulehl, založil ruce za hlavu a díval se

do stropu s pootevřenými ústy, jejichž žvýkací pohyb ustrnul hrůzou.

Starcův orlí nos hluboko klesl a špičatá brada vystoupila.

Dva myslivci uvnitř a dva jiní venku bděli s pozornýma očima. A

všecko ztichlo do mrtvolného klidu.

Když zakřičel první greenfieldský kohout, earl z Northmorlandu

se ještě díval do stropu. Ale jeho brada se již pohybovala, podávajíc

důkaz o jakémsi vyrovnání nálady. Šedivé šero probouzejícího se

dne dodávalo lepší pocity.

„Otevřete okno,“ nařídil.

Učinili tak. Nebylo ještě čtrnáctého, bylo však o den k němu

blíže. Ranní chlad se vlil do pokoje.

„Je tam, Acrone?“

„Zajisté, sire.“

„Nikdo vás neviděl?“

„Nikdo.“

„Dobře,“ řekl sir John a trochu se vztyčil, „přineste mi čaj.“

Pak, jako by si na něco vzpomněl, sklonil hlavu a jel kostnatou

rukou po přikrývce.

„Až to přijde…“ pravil, zatím co jeden z myslivců odběhl, „a

jestliže je nepřemůžete ani se mi nepodaří jimi pohnout vzhledem k

osudu jejich sestry, zemřete nejdříve vy.“

„Ano,“ řekl Antheus, „neboť je nutno, abychom zemřeli, aby

někdo mohl vztáhnouti ruku na vás.“

„Dobře. A zemru-li, zemře Ethel rovněž.“

„Ano,“ potvrdil Aeneas, „neboť nezbude člověka, který by ji

vysvobodil. Nikdo nenajde úkryt.“

„Tak,“ řekl earl of Northmorland, „jsem spokojen. Den je krásná

věc.“

Ptáci se probouzeli s oním krátkým a vytrvalým tikotem, jenž je

jediným zvukem rodícího se dne a připadá naslouchajícímu

nepřirozeně hlučný. Sir John ho sledoval s rozkoší.

„Pekelný život,“ bručel, když mu přinesli čaj, „ten můj.“

Ale jak vycházelo slunce, uklidňoval se stále více.

Draci přesvědčovali o své nepřemožitelnosti. Smáli se

bezpochyby earlovým snahám se ubránit. Měli důkaz vraždy v Pont-

Street v ruce. Nemohli býti zatčeni a věděli, že to ani není earlovým

přáním. Policie vyslechne ráda každého, kdo něco ví. A oni věděli.

Bylo třeba je zabít, jestliže se nedocílí výsledku prostřednictvím

Ethel Broughamové.

Pracoval-li Scotland-Yard, pracoval skrytě. I Draci pracovali

skrytě a sir John pracoval skrytě. Všecko se přikrývalo tajemstvím.

Ale vření se dostávalo na povrch a soudce Wiggin seznal ještě toho

dne, že události spějí ke svému vyvrcholení. A ocitl se v situaci

velmi trapné.

15

V pět hodin ráno totiž zabušila na okno jeho přízemní ložnice

vyděšená komorná Ethel Broughamové. První dojem, který z toho

greenfieldský soudce měl, byl ten, že jde o nový kousek morové

sedmičky. A otevřel dveře do chladného rána, obleknuv narychlo

svůj pestrý župan, který ho činil podobným zavinutému koberci.

Toto děvče znal jen povrchně, poněvadž nebylo na Letním Sídle

dlouho zaměstnáno. Než se pořádně vzpamatoval, vešlo spěšně

dovnitř, přivřelo za sebou a opřelo se těžce zády o veřeje.

„Proboha,“ řekl rozespale, „co chcete? Pronásledují vás?“

„Ano,“ vydechla, „ano.“

„Kdo? Myslivci?“

„Ano,“ jektala ještě vyšším hlasem, „ano.“

Ale patrně se mýlila. Soudce Wiggin vyšel přes její odpor ven a

neviděl nikoho. Jen několik slepic se procházelo v ranním slunci.

Greenfield ještě líně spal. Soudce se vrátil.

„Jakmile se něco stane,“ pravil, „ihned se dá hádat na earlovu

stráž. Stalo se vlastně něco? Nebo jste měla špatný sen, děvče?“

Dozvěděl se s hrůzou, že se nejedná naprosto o sen, nýbrž že sir

John zabil slečnu Broughamovou, lehl si do její postele a pije čaj.

To se mu zdálo velmi silné a mával rukama ve vzduchu.

„Cože?“ říkal, „cože? Mluvte jasně. Ta hluchoněmá dívka že je

mrtva?“

„Jistě,“ přikývla a ohlížela se po židli.

Policejní soudce, vyděšen téměř tak jako ona vzal ji kolem ramen

a dovedl ji do své nepořádné světnice.

Tam ji usadil do svého úředního křesla a přisunul druhou židli

pro sebe.

„Vy se patrně pouze domníváte, že je mrtva?“ otázal se, „viděla

jste snad její mrtvolu?“

„Ne,“ křičela tak, že se poplašeně ohlédl, „ne.“

„Pak je to jinak. Sir John pije čaj? Pořád pije? Nebo již dopil? A

leží v jejím lůžku? Počkejte… řekněte mi to v pořádku za sebou.“

Vlivem náhlého probuzení nebyly jeho myšlenky úplně jasné.

Snažil se, aby to zvládl. A srovnav posléze pomocí několika otázek

její zmatenou informaci, utvořil si jakýsi obraz nočních událostí.

„Skutečně,“ povzdechl, „jste první osobou, která vynesla z

Letního Sídla některé z jeho tajemství. Vy a ten popletený

automobilista, který bohudíky zmizel…“

Přemítal, co s tím.

„Přepadli vás obě, pravíte? A domníváte se, že se to stalo

následkem výstrahy, kterou sir John obdržel?“

„Nevím,“ naříkala, „poručili mi, abych odešla. Přišli tři. Jistě jim

slečna kladla odpor. Slyšela jsem hluk zápasu. Vyběhla jsem ven, ale

jeden z nich mne strčil zpět do mého pokojíku a zavřel dveře zvenčí

na klíč. Celou noc si pak na mne nevzpomněli. Utekla jsem oknem

po římse.“

Soudce Wiggin prohlížel v rozpacích její potrhanou a pošpiněnou

sukni.

„Nyní můžete být klidna,“ pravil, ačkoli sám nebyl, „přestaňte se

třást. Patrně o vás nikdo neví. Seďte tu. Skočím pro konstábla. Až se

vrátíme, půjdete s námi do zámku.“

„Do zámku?“ vzkřikla polekaně.

„Eh… nic se vám nestane, děvče. Nezvyšujte mou nervosu.“

Odešel do druhé místnosti, aby se oblekl. Pak ji ještě jednou

napomenul ke klidu, poradil jí, aby se neukazovala prozatím venku a

vyšel na silnici.

Se svým konstáblem promluvil s velmi mrzutou tváří a tak, jako

by se mu do něčeho nechtělo. Jelikož uplynula již šestá hodina ranní,

byl konstábl Chawell právě po své herkulovské snídani a nabídl i

Jeho Ctihodnosti jedno z vařených vajec. Naslouchal zprávě mlčky a

měl dojem, že soudce Wiggin jedná rozplizle. Neodvážil se to však

kritisovat, pouze zdůraznil, že je nutno navštívit Letní Sídlo.

„Ano,“ policejní soudce vypadal nešťastně, „zdá se, že je to

nevyhnutelné. Ale přesto mám dojem, že řeči toho děvčete jsou

přehnané, nemyslíte?“

„Udání je zde,“ pokývl vrchní konstábl starostlivě, „a to děvče

musí s sebou. Není možno pořád mlčet. Buďme trochu stateční,

Ctihodnosti. Každé řádění má své meze.“

Když pak stanul proti služebné, tvářil se velmi určitě a budil

znamenitý respekt.

„Jak se jmenujete?“ tázal se přísně.

„Hilda,“ odvětila stísněně.

„Nuže, pojďte s námi, slečno Hildo,“ podíval se na hodinky, „v

půl osmé mohou již být vzhůru. Pozorovala jste zajisté v zámku i jiné

věci, které se vám snad nezdály tak důležité…“

„Které však byly nicméně podezřelé,“ doplnil soudce Wiggin,

přes svou hodnost stojící trochu vzadu.

„Ne,“ zavrtěla hlavou, „nic.“

Konstábl si ještě po cestě k zámku dal od ní zopakovat celý

příběh, k čemuž co chvíli přičinil věcnou poznámku. Pak zabušil

klepátkem rázně na vrata, brunátný ve tváři, s kníry rozježenými a na

znamení vážnosti situace bez své obvyklé dýmky. Chvějící se děvče

stálo vedle něj. Soudce Wiggin postoupil napřed, jelikož mu jeho

podřízený učinil místo, a rozpačitě přešlapoval, než se malá dvířka ve

vratech otevřela a medvěd vrátný vystrčil zamračený obličej.

„Co chcete?“ zeptal se nevrle, „a co ty?“ trhl hlavou překvapeně

dozadu, „kde jsi běhala?“

„Nechte to stranou,“ řekl soudce Wiggin skřípavě, „přejeme si

mluvit s jeho lordstvem.“

Jeho hlas zněl nejistě. Vrátný se neuctivě zašklebil.

„Proč?“

„Po tom vám nic není,“ štěkl vrchní konstábl, pozloben

nedostatkem soudcovy energie.

„Je nemožno mluvit se sirem Johnem,“ vrčel vrátný, „vraťte se.“

A chytil služku za šat, aby ji vtáhl dovnitř. Podívala se ustrašeně

po soudci a bránila se ze všech sil.

„Hrome,“ houkl vrchní konstábl, „pusťte ji, chlapče.“

„Naše návštěva je úřední,“ dodal soudce, „řekněte to nahoře.“

Vrátný šlehl po děvčeti kosým pohledem, který nevěštil nic

dobrého. Vrchní konstábl uznal za dobré pronésti několik

upokojujících slov.

Soudce Wiggin si nechal líbit přivření dveří před nosem. Stáli a

čekali. Tlustý hostinský Fragonard vylezl před hostinec, spínal ruce

na objemném břichu a mumlal neslyšitelná slova. Dva nebo tři jiní

lidé přihlíželi z povzdálí.

Pak se bronzová vrata otevřela.

„Pojďte,“ řekl medvěd.

Vešli a zámek zase zapadl. Tlustý Fragonard se vrátil do svého

domu. Prostranství před zámkem bylo liduprázdné jako vždycky.

Sir John seděl v květinovém pokoji v lenošce blíže otevřeného

okna. S každé jeho strany stál myslivec. Soudce Wiggin se hluboce

uklonil, neodváživ se poodejiti ode dveří na více než dva kroky.

Vrchní konstábl Chawell přešlapoval, snaže se přemoci své rozpaky,

jež se ho zmocňovaly proti jeho vůli. Služka se ulekaně chvěla. Ještě

jiní dva myslivci vešli a postrčili návštěvu trochu dopředu.

„Vaše milosti,“ zakoktal soudce poníženě, „vaše milosti…“

Sir John žvýkal svoje nic a jeho vodnaté oči se koulely hněvem,

stíhajíce postrašenou služku nenávistnými pohledy.

„Dostaneš svoje,“ řekl a připojil ošklivou nadávku, dokazuje tak

své duševní rozpoložení.

„To děvče nám oznámilo,“ pravil soudce nejistě, „že dnes v

noci…“

„Dnes v noci,“ přerušil ho sir John vztekle, „dnes v noci, ano.

Víte, co se stalo dnes v noci?“

„Nevíme, vaše milosti. To děvče tvrdí…“

„Co tvrdí?“

„Chceme viděti slečnu Broughamovou,“ řekl soudce rychle, „ano.

Slečnu Broughamovou.“

„Ne,“ odsekl sir John.

„Tedy přece…“

„Jděte k čertu. A ty,“ podíval se opět na služku, „pojď sem.“

Přistoupila velice váhavě až na dvakrát opakovanou výzvu. Sir

John po ní švihl holí. Uhnula se s výkřikem a zatím co soudce se

ulekaně vztyčil, vztáhl jeden z myslivců ruku, chopil děvče za hrdlo

a smýkl jím stranou.

„Oho,“ řekl vrchní konstábl, „co děláte?“

Ale strčili do něj, takže zavrávoral a nebezpečně zbrunátněl.

„Jaká drzost,“ křičel, „tak jednáte s úřadem?“

„Hrom do vás,“ řekl sir John přeskakujícím hlasem, „chcete se

vyptávat na Ethel?“

„Je to naší povinností, sire,“ jektal soudce, „nepříjemnou

povinností. Nemůžeme jíti tak daleko, abychom…

„Slíbíte, že budete mlčet. Ethel se nic nestane. Zaručuji to svým

slovem. Čtrnáctého…“

Pohled soudce Wiggina se stal zoufalým. Neodvážil se říci siru

Johnovi do očí, že šílí.

„Nemožno, vaše milosti. Musíme vědět, co se stalo se slečnou

Broughamovou, protože bylo učiněno přímé udání. Zmizela. Je to

omezování osobní svobody? Nebo ještě něco horšího, proboha?

Nemůžeme zacházet tak daleko, vaše milosti…“

„Co učiníte, jestliže vás vyhodím?“

„Můj Bože…“ vzdychl soudce.

„Zařídíme další kroky,“ vrčel vrchní konstábl, „a cloumání s

úřední osobou vám přijde draho. Máme toho dost.“

Sir John se otočil se zlobným smíchem.

„Slyšíš, Acrone? Mají toho dost. A Draci…“

„Draci…“ opakoval soudce bezmyšlenkovitě, „proč na ně

neučiníte udání?“

„Nechci,“ zařval sir John, „kdo vás prosí, abyste po nich pátrali?“

Soudce Wiggin měl o osudu Ethel Broughamové svůj vlastní

názor, zkombinovaný z toho, co mu řekl Reggie i z toho, co se

dozvěděl od poděšené služky.

„Souhlasí slečna Broughamová s tím, aby byla držena jako

rukojmí, vaše milosti?“

„Souhlasí,“ sir John mávl rukou.

„Chceme se jí na to zeptat,“ pravil soudce nesměle, „poněvadž to

děvče tvrdí,“ ukázal, „že byla vytažena ze své ložnice násilím.“

„Viděla to?“

„Viděla stopy jakéhosi odporu.“

„Nesmysl. Táhněte.“

„Pojďte,“ řekl vrchní konstábl, „zde jsme s tím hotovi.“

Obrátili se, soudce s malomocným pokrčením ramen. Ale ve

dveřích stáli dva myslivci s rukama založenýma na prsou.

„Chci jíti s vámi,“ řeklo děvče.

„Ach,“ vzdychal sir John, „psi. Psi.“

Myslivci ve dveřích se nehýbali. Soudce stál bezradně a vrchní

konstábl založil rovněž ruce na prsou.

„Místo,“ řekl tvrdě.

Ale myslivci si ho nevšímali.

„Pokud víme,“ pravil jeden z nich, dívaje se soudci do očí,

„učinili jste pro jeho lordstvo již tolik, že jistě nebudete váhat učinit

ještě tuto maličkost.“

„Maličkost?“ opakoval soudce Wiggin plačtivě.

„Ano. Bude zaplacena, jako byly zaplaceny různé maličkosti před

touto.“

„Hm,“ udělal vrchní konstábl, snaže se urovnat své kníry, „já

nedostal nic. Ale mám dojem, že se tu skutečně rozdávalo.“

„Dostanete rovněž. Dostali i jiní. Ale budete se tvářit, že o ničem

nevíte.“

„Ne,“ vykřikl soudce v zoufalém odporu.

„Pak se snad rozmyslíte. Poskytneme vám k tomu čas. Částka pro

vás reservovaná je dosti velká.“

Pokynul rukou a ustoupil. Dva z myslivců přiskočili k soudci,

čtyři k vrchnímu konstáblu. Ruce obou byly sevřeny železnými

obhmaty.

„Takoví jste psi,“ sir John mával divoce holí, „hnusní a prašiví.

Bral jsi peníze? Vezmeš ještě a budeš mlčet. Zůstaneš tak dlouho, až

vezmeš. Chci se vyrovnat se svými nepřátely sám, rozumíš? Platil

jsem draho. Zde, v Great Hampdenu a všech stanicích až k

Hepburnu. A nyní si postavíš hlavu?“

„Vaše milosti… jen z bázně jsem přijal… Vrátím…“

„Mlč, ďáble. K vůli hloupé holce, která se splaší a letí na tebe s

udáním, mi budeš klást překážky?“

„Nikdy se nejednalo o lidský život, vaše milosti…“

„Nejedná se ani nyní. Leda o můj, rozumíš? Mám vás všecky v

ruce, darebáci. Proč jsi bral, když moji hoši prováděli své kousky,

aby mne ochránili? Proč jste brali všichni, abyste se stali

nevšímavými? Proč…“

Earl z Northmorlandu se rozkašlal. Sípal, nahýbaje se hluboce

dopředu. Služka se tiskla k palmám v koutě majíc dlaň položenu na

ústech. Konstábl Chawell se díval po soudci z nějakého důvodu

vyčítavě.

„Proboha. Nejde to dále, vaše milosti. Dovolte mi, abych přivolal

Scotland-Yard. Dovolte mi…“

Policejní soudce se zahltil, neboť neuměl mluvit rychle. Earlovi

myslivci s ním cloumali.

„Ty,“ ukázal sir John k děvčeti, uklidniv se poněkud, „dostaneš

rovněž peníze. Nevyvaluj oči, u všech čertů. Budeš zde a budeš

mlčet. Až se to skončí, odměním se vám všem. Jsem bohat. Soudce,

ty hlupáku… Nuže?“

„Všichni dostanete peníze,“ dodal Aeneas.

„Peníze,“ kýval sir John, „ano. Peníze. Slyšíte?“

Napřímil se, jako by byl hrdý na to, že zaplavil kraj svým zlatem

a že oslepil venkovskou spravedlnost jeho leskem.

„Čtrnáctého,“ hučel, „říkají, že přijdou čtrnáctého. Toho dne se

neukáže deset mil kolem Greenfieldu polní stráž, rozumíš? Toho dne

nevyleze nikdo ven. Toho dne budete slepí k tomu, co se bude dít.

Zaplatím,“ tloukl holí do podlahy, „zaplatím. Vaše vina není žádná.

Ušetřím vám práci. Potrestám sám ty, kteří mi vyhrožují. Pak již

nenáviděnou morovou sedmičku nespatříte. Ani mne nespatříte,

hlupáci. Nestojím o to, abyste Draky zatkli. Nechci tomu, hrome.

Zatknu je sám. Domluvím se s nimi sám. A jsou-li strašnější než

moji myslivci, mám ještě Ethel. Ona je rukojmí, ano. Nic se jí

nestane. Ona je štítem, za nímž budu klidněji vyjednávat. Ona je

činitelem, jenž může zabránit vraždám. Chápeš to, ty omezený

venkovský soudče? Ale strhne se bitva do posledního muže, jestliže

dokážeš mne připravit o mé rukojmí. Ale ty to nedokážeš, úplatkáři.

Vezmeš peníze.“

Soudce Wiggin svěsil hlavu. Vrchní konstábl stál mrtvě, ztráceje

brunátnost své tváře.

Sir John oddechoval prudce, rozčilen až k nebezpečí záchvatu.

Pohyboval rychle ústy a jeho orlí nos kroužil ve vzduchu.

„Acrone,“ mávl holí, „vyprovoď je. Řekni jim po cestě, jakou

částku dostanou. Vyplať jim polovinu. Podepíší ti potvrzenku, slyšíš?

Napíšeš, že částka je vyplacena za mlčení. Jděte, hlupáci. Mám vás v

ruce.“

Policejní soudce, zproštěn železného sevření, uklonil se hluboce.

I vrchní konstábl se uklonil. A odešli, smířeni a mlčící.

Do těchto poměrů pak přijel k večeru Reggie a zastavil svůj vůz

na obvyklém místě.

16

Vystoupil, rozhlédl se po sluncem zalité vsi a navštívil

policejního soudce.

„Co je nového?“ zeptal se, slušně pozdraviv.

„Nic,“ odvětil soudce Wiggin, sedící u stolu a silně neklidný, „co

by bylo? Myslil jsem, že vás dávno vzal čert.“

Reggie doslova ustrnul nad touto nezdvořilostí.

„Získal jste na roztomilosti. Ale nevíte-li vy nic nového, vím

alespoň já.“

„Milý příteli,“ řekl soudce Wiggin s rozpačitými pohyby svých

překážejících rukou, „odejděte zase. A nadobro.“

Reggie, uražen a již na odchodu, zastavil se ve dveřích.

„Přesvědčil jsem vás snad dosti dokonale, že s Draky nemám nic

společného. Viděl jste přece moje listiny?“

„Ano. Ale jednáte velmi podezřele, odpusťte.“

„Sbohem,“ osopil se Reggie dopáleně.

„Odcházíte?“

„K Letnímu Sídlu, ano. Zatím ne dále. Chci mluvit se slečnou

Broughamovou. Myslil jsem na ni celou cestu.“

Policejní soudce nemohl zakrýti svoje zděšení, třebaže se o to

pokoušel všemi silami.

„Nepustí vás k ní,“ řekl chabě.

Reggie založil ruce v bok.

„Proč by mne k ní nepustili?“ otázal se vyzývavě.

„Protože ani mně samotnému nedovolili, abych s ní promluvil.“

„A proč vy jste s ní chtěl mluvit,“ řekl Reggie naléhavě a

odstoupil ode dveří.

„Nic,“ soudcovy nešťastné ruce kroužily ve vzduchu, „jen tak.

Odkud jste přijel?“

Reggie se na něj díval čtvrt nebo půl minuty. Pak vyšel ven a

práskl dveřmi.

Bylo mnoho věcí, kterými se po cestě z Hepburnu zabýval ve

svých myšlenkách. Jednání venkovských stanic se přímo nabízelo k

přemítání. Chovaly se podobně jako soudce Wiggin, jen snad trochu

sebevědoměji. Buď z vlastní vůle, nebo z přinucení stály na straně

earla z Northmorlandu a jeho myslivců. Reggie jeden okamžik i

pochyboval, že soudce Wiggin psal do Scotland-Yardu, jak tvrdil. A

když se to dobře rozvážilo, mohlo se tomu i částečně porozumět,

uvážilo-li se dávné, třebaže poněkud neurčité podezření starého

Crippse. Za těchto okolností ani fantastická domněnka o využití

osobnosti Ethel Broughamové nevypadala jako nesmysl, a Reggie

tedy zabušil rázně klepátkem na bronzová vrata.

Na zamračeného medvěda se vlídně usmál a dokonce ho srdečně

pozdravil, což nebylo opětováno.

„Slečna Broughamová přítomna?“ otázal se.

Medvěd vrátný si ho nevraživě změřil.

„Nevím,“ zabručel, „musel bych se přeptat. Dnes vás všechny

čert bere.“

„Hněte se tedy a přeptejte se,“ kývl Reggie, „počkám.“

Vrata nezdvořile bouchla a Reggie trpělivě čekal. Pak se

dozvěděl, že slečna Broughamová je lehce nemocna a že prosí za

odpuštění.

Toto sdělení vzbouřilo v Reggiem krev, ale střežil se, aby na sobě

něco dal znát.

„Moje totožnost,“ pravil, „zde byla nade vši pochybnost zjištěna,

příteli…“

„Pamatuji se,“ štěkl vrátný netrpělivě.

„Dobře. A snad také víte, že moje vztahy k tomuto domu,

respektive ke slečně Broughamové jsou čistě osobní. A proto…“

„Řekl jsem vám svoje,“ přerušil ho vrátný, „zdržujete mne. Mám

mnoho práce.“

„Vzkázala mi odpověď slečna Broughamová nebo sir John?“

„Co mluvíte? Slečna sama, přirozeně.“

„Dobře,“ kývl Reggie opět, „dojedu pro lékaře. Nejvýš za

půldruhé hodiny jsem s ním zde. Byl by v tom čert, abychom její

nemoc nezahnali.“

Ale nehýbal se a vrátný přešlápl s nohy na nohu.

„Nebuďte tak starostlivý. Myslím, že se jedná o hloupé bolení

hlavy. Kdyby si slečna přála lékaře, jistě by o něj požádala sama.“

Reggie však byl tvrdošíjný a poslal vrátného dovnitř ještě

dvakrát. Jednou, aby se zeptal, má-li se pro lékaře dojeti a po druhé,

poněvadž si vzpomněl, že při bolení hlavy je procházka velmi

prospěšná. Po každé byl se svými návrhy odmrštěn, což ho příliš

nepřekvapilo. Nezabraňoval tedy vrátnému, aby vrata zavřel nadobro

a chvíli stál před nimi rozvažuje, co učiní. Pak se vrátil k policejnímu

soudci.

„To je zlé,“ pravil mu nenuceně, „proč jste mi to neřekl? Slečna

Broughamová prý si v zahradě zvrtla nohu a leží.“

„Neptal jste se mne na to,“ odvětil soudce ochotně a jeho tvář se

trochu ozářila vnitřním uspokojením, „přece vás nepřijme na lůžku.“

„Pravda,“ přitakal Reggie zamyšleně, „vás rovněž nepřijala a jste

mnohem starší.“

A nepochyboval již vůbec, že ho tento soudce klame právě tak

jako ho klamali na všech policejních stanicích v dalekém okolí.

Neprozradil však prozatím svoji vějičku a nechal soudce v domnění,

že opravdu věří v Ethelin úraz.

„Co jste si přál od slečny Broughamové?“ zeptal se náhle.

Policejní soudce hnul rukama posunkem, jenž vyjadřoval jeho

zoufalství nad tímto dotěrou.

„Co vám na tom záleží, proboha?“

„Mnoho,“ odvětil Reggie, „snad zde také víte něco o čtrnáctém

červnu?“

Řekl to vlastně nazdařbůh, neboť to byla jediná věc, která mohla

působit a kterou mohl předhodit, aniž by ukázal, co ví nebo neví.

Měla dobrý účinek, neboť soudce vyletěl se židle a vyvalil oči.

„Co?“ křikl a zahltil se, „vy něco víte o čtrnáctém červnu?“

„Ach ano,“ vzdychl Reggie a potřásl hlavou, „čtrnáctý červen.

Strašlivé datum, nemyslíte?“

Ale nedostal se nikam. Soudce, velmi vzrušen, posadil se opět a

snažil se nabýti klidu.

„Patrně je vám známo,“ řekl sklesle, „že siru Johnovi byla

doručena výstraha právě s tímto datem?“

„Které je již velmi blízko?“ odvětil Reggie lehce, „ovšem že vím.

Ale nikoli laskavostí zdejších orgánů spravedlnosti. Vím to odjinud.“

„Odkud?“

„Ne,“ řekl Reggie, „nemohu být upřímnější než vy. Nepovím

vám to. Chtěl jsem to říci slečně Broughamové. Ale slečna

Broughamová má zvrtnutou nohu, chudinka, a nezdá se, že do

čtrnáctého bude zdráva tak dalece, aby…“

„To ne,“ pravil soudce uvážlivě, „nebude.“

„Myslíte?“

„Myslím.“

Reggie se podíval po očku.

„Trochu to opravíme,“ pravil zahroceně, „slečna Broughamová

nemá zvrtnutou nohu. Ani si nezlomila ruku. Bolí ji hlava, považte

si.“

„Ano,“ vyjel soudce zmateně, „ano. Bolí ji hlava.“

„Nebolí ji hlava,“ řekl Reggie umíněně.

„Nebolí?“ zasípal soudce a uhodil pěstí do stolu, „zatraceně. Co

je jí vlastně?“

„Vám to neříkali?“

„Ne, hrome. Ale je nemocna, vím to. Nepustili mne k ní.“

A tu k němu Reggie přistoupil s pohledem tak ostrým, že soudce

se bázlivě přikrčil, a položil mu ruku na rameno.

„Vaše Ctihodnosti,“ pravil a jeho oči hořely, ztrativše uměle

udržovaný výraz, „jak je to vlastně? Ethel Broughamová zmizela,

co? Prosím, abyste mi řekl, co víte.“

„Nevím nic, proboha. Jak chcete, abych to věděl?“

„Víte to. Jen já to nevím, a proto mi to musíte říci. Vím však o

jiných věcech, velmi důležitých pro sira Johna.“

„O kterých věcech?“

Reggie potřásl hlavou.

„Viděl jsem Draky. Mluvil jsem s nimi.“

„A…“ vyjekl soudce a opět se zahltil.

„Dám je zatknout. Dovedu policii na jejich stopu. Do večera je

máme. Chcete se zúčastnit?“

Zděšení soudce Wiggina bylo veliké. Reggie lhal, ale bylo mu

uvěřeno, neboť mluvil o čtrnáctém červnu, kteroužto informaci

zajisté nezískal v Greenfieldu.

„Myslíte,“ připojil Reggie, když druhý mlčel, „že by siru Johnovi

bylo vhod, abych dojel na nejbližší stanici, sebral dejme tomu deset

mužů a…“

„Nemohu se zúčastnit,“ vyjel soudce Wiggin zbytečně ostře, „co

vás napadá? Pronásledování a zatýkání zločinců je věcí polní stráže.

Mou věcí jsou výslechy.“

Reggie dupl na podlahu.

„Dobře. Ale váš konstábl půjde, předpokládám. Proč byste se v

zájmu spravedlnosti nezdvihl se své židle? Najdeme ho.“

„Konstábla? Chawella?“

„Ano. Pokud se pamatuji, je to onen pán, který mi snědl v

hostinci všecku slaninu. Vzhůru, Vaše Ctihodnosti!“

Ale policejní soudce se nehýbal, třebaže ho Reggie tahal

přátelsky za rameno. Tvářil se hrozně, hýbal rukama na obranu a byl

zkrátka nejnešťastnějším mužem, co jich Reggie kdy viděl.

„Počkejte,“ křičel, „počkejte, vy ztřeštěný blázne. Musíte to říci

nejdříve siru Johnovi.“

„Nevěděl bych,“ ušklíbl se Reggie opovržlivě.

„Ale ano. Pojďte. Půjdu s vámi. Kde jste viděl Draky?“

„Řeknu to, až uvidím slečnu Broughamovou.“

Soudce Wiggin přece povstal, oprášil svůj kabát dvěma nebo

třemi pohyby dlaní a zdvihl hlavu.

„Hrom do toho do všeho,“ naříkal, „pojďme. Vy že jste vypátral

Draky? Ale jestliže nemluvíte pravdu! Jestliže…

„Mluvím pravdu,“ odsekl Reggie, otevřel dveře a pomohl soudci

nenápadně k rychlejšímu pohybu.

Kráčeli k Letnímu Sídlu. Soudce Wiggin mnohem rychleji než

Reggie očekával. Reggie po cestě neříkal nic. Zato soudce ustavičně

hučel nesrozumitelná slova, v nichž Reggie mohl místy nejvýš

rozeznat nějakou kletbu.

Když docházeli, Reggie chopil soudce za cíp jeho dlouhého

kabátu.

„Dejte pozor,“ varoval ho, „na vrátného. To je jediný služebník,

který je v Letním Sídle zaměstnán nepřetržitě.“

Soudce se zastavil, otíraje velkým pestrým kapesníkem zrosené

čelo, neboť přesto, že slunce již zapadalo, pociťoval notné horko.

„Blázníte?“ hekl, „tomu chlapíku je nejméně padesát pět let.

Henry Broughamovi by bylo nyní šedesát. Byl by se mu podle

vašeho narodil první syn v pěti letech jeho věku. Kdybyste tohoto

syna dokonce pokládal v pořadí za sedmého…“

„Říkám něco takového?“ hnul se Reggie zlostně, „mám ho nejvýš

za jejich spojence.“

„Ale…“

„Opatrnost!“ obořil se Reggie nezdvořile, „rozumějte mi.“

Soudce tedy umlkl, ale opodál vrat Letního Sídla se zastavil opět.

„Vy jste přece jenom naivní důvěřivec,“ dodal, „jak se dostanete

dovnitř, nepovíte-li vrátnému, proč přicházíte?“

„Dobře,“ odvětil Reggie, jenž dnes ráno zakoupil ještě jeden

revolver, „to je moje starost.“

Soudce Wiggin pokrčil rameny a učinil několik kroků, které je

ještě od jejich cíle dělily. Tlustý hostinský Fragonard stál opět ve

dveřích hostince, ruce měl složeny na životě a tvářil se starostlivě.

„Zaklepejte,“ pravil Reggie, „směle.“

Smělost soudce Wiggina nebyla příliš velká. Ale vrátný přece

zaslechl znamení a pootevřel.

„Zase někdo,“ pravil nevlídně, „proč stále obtěžujete?“

„Poněvadž je k tomu vhodná doba,“ odsekl Reggie a vyjádřil se,

že chtějí mluvit se sirem Johnem.

„K vůli čemu?“

„Tak,“ pravil soudce tiše, „jen jděte, příteli, a ohlaste nás.

Nemůžeme vám to říci. Je to velmi důležitě.“

Medvěd vrátný se mračil, díval se s jednoho na druhého a po

zralé úvaze jim jasně naznačil, že musí vědět, oč jde.

„Hleďme,“ řekl Reggie, kývaje hlavou, „proč má vědět vrátný, oč

půjde jeho lordstvu?“

„Jeho lordstvo nemůžete obtěžovat k vůli každé hlouposti. Byl

jste tu dnes již jednou. Proč jste neřekl hned všecko?“

Soudce Wiggin, jenž dokázal mít trému i před tímto hrubým

chlapíkem, ukázal chvějící se rukou na Reggieho.

„Tento pán,“ pravil, „má jakousi zprávu…“

„Ať mi ji tedy sdělí,“ odpověděl vrátný.

Reggie opětoval bezradný pohled soudcův bezstarostně, jen s

malými ohýnky ve svých zřítelnicích.

„Poradím vám,“ řekl moudře, „zavolejte některého myslivce.

Krásné, jak?“ poklepal soudci na rameno, „myslivec už nám to

vyjedná, Vaše Ctihodnosti.“

„Ano,“ vzchopil se soudce, „zavolejte myslivce.“

Vrata opět bouchla a medvěd zmizel. V dlouhém stínu Letního

Sídla, lehajícím až na Fragonardův hostinec, se hezky stálo, ale

Reggie byl netrpělivý a přecházel jako na žhavém železe. Soudce

Wiggin se tvářil zasmušile.

Myslivec přišel až za celou věčnost, jak se Reggiemu zdálo.

Nedíval se přátelsky, zejména nikoli na Reggieho. Ale i Reggieho

oči šlehaly téměř blesky.

Byl to Aeneas, vůdce. Límec jeho blůzy byl rozepnut a jeho černé

husté vlasy se leskly. Přistoupil k nim volným, rázným krokem.

Policejní soudce se hnul, aby mu vyšel vstříc, jelikož trochu

odstoupili od vrat, čekajíce na něj. Ale Reggie ho zadržel z pouhé

nadutosti.

„Bylo mi řečeno, „ pravil Aeneas, když došel, „že máte jakousi

důležitou zprávu pro sira Johna a že mi ji chcete svěřit.“

„To je velký nesmysl,“ odvětil Reggie, neponechávaje soudci ani

čas, aby otevřel ústa, „všecko, co na vás chceme je, abyste nám

zjednal přístup k jeho lordstvu.“

„Příčinu musím znát,“ řekl myslivec chladně.

„Já však vám ji mohu pouze naznačit.“

„Dobrá, pane. Naznačte ji.“

Reggie přemítal.

„Kde je slečna Broughamová?“ zeptal se náhle.

Aeneas se pohnul s nelibostí. Soudce s bolestným překvapením,

nabývaje dojmu, že ho Reggie obelhal.

„Je ve svém pokoji, myslím.“

„Není,“ Reggie mávl rukou, „snažte se, abyste mluvil pravdu.“

Aeneas pokrčil rameny a otočil se. Reggie ho uchopil za rameno.

„Poslyšte mne,“ pravil, „vy jste uvěznili slečnu Broughamovou.

Buďte zticha, u čerta. K vůli tomu chci se sirem Johnem mluvit.

Hlavně k vůli tomu. Buďte ujištěn, že dovedu najíti cestu, kterou

bych se k vám nebo k ní dostal, poněvadž tak pevně nemůže zdejší

policie přece jenom přivírat své krátkozraké oči. Já však, poněvadž

uznávám pohnutky jeho lordstva, zavazuji se sděliti mu něco velmi

závažného v odměnu za to, že mne přijme. Nechci říci právě vám,

čeho se to týká. Ale dávám své slovo, že…“

Aeneas založil ruce na prsou, zatím co Reggie mluvil.

„Zdá se mi, pane,“ pravil ledově, „že si všímáte příliš všetečně

věcí, které nejsou ve vašem zájmu.“

„Samozřejmě se trochu mýlíte,“ kývl Reggie, ovládaje se jen

těžko, „ale tak jako tak zdejší slepotou nejsem ještě dotčen, ačkoli je

dotčen každý. Nedívejte se tak přísně po Jeho Ctihodnosti. Jeho

Ctihodnost mlčí, jak může. Ale jestliže se nedovedeme shodnout,

zdali slečna Broughamová trpí bolestmi hlavy nebo poraněním

nožky, je konec s hračkami, rozumíte?“

„Jaký je to nesmysl, pane?“

„Uvažujte především nesmysly, které provádíte vy. Nemusím

mluvit se sirem Johnem, poprosíte-li ihned slečnu Ethel, aby vyšla

ven, a vyhoví-li ona mé žádosti. Jinak trvám na tom, že mne sir John

přijme, a jak jsem již řekl…“

Aeneas se rozhlédl volným pohybem hlavy po slunci. Zapadalo,

vyhazujíc vzhůru miliony slitých, žloutnoucích paprsků.

„Výborně,“ odvětil, „ale nevím, není-li dnes již pozdě. Chcete

použiti násilí, jestliže vám nevyhovíme?“

„Zajisté,“ přisvědčil Reggie statečně, „vzbouřím všecko, o co

zakopnu.“

„Za půl hodiny,“ pravil Aeneas se stále stejným chladem, „sir

John večeří. Je vám možno, abyste počkal do zítřejšího rána?“

„A co mi slibujete?“ otázal se Reggie s hlavou skloněnou, avšak s

očima zdviženýma a mysle spíše na to, jakým způsobem by se ho asi

v noci zbavili.

„Slibuji, že vám zjednám audienci u jeho lordstva.“

„A u slečny Ethel Broughamové?“

Aeneas vážně přikývl.

„Také, popřípadě. Je vám libo v devět hodin?“

Reggie přemýšlel. Jak okolnosti vypadaly, nemohl nyní prosadit

svou, jestliže by myslivec nechtěl.

„Souhlasím,“ odpověděl po chvíli, „v devět. Doufám, že neublíží

příliš slečně Broughamové, vyspí-li se ještě jednou na nepohodlném

skládacím lůžku?“

„Nevím stále, co mluvíte, pane,“ řekl Aeneas opět s velkou

dávkou nelibosti, „dojednáno?“

„Dojednáno. Jděte k čertu a nezapomeňte na své slovo.“

Reggie měl přemáhající touhu skočit mu na krk. Díval se za ním,

jak odcházel hrdým krokem a dotčen patrně méně, než kdyby ho

provázel štěkot psa. Medvěd vrátný vystrčil velikou hlavu a ohavně

se zašklebil. Reggie se obrátil k soudci.

„Pojďme,“ pravil, „a čekejme do zítřka do rána.“

Policejní soudce, který byl velmi bledý a vypadal malomocně,

rozhodil s povzdechem dlouhé ruce a zase je složil podle hubeného

těla. Vykročili, ale Reggie se zastavil u svého vozu. Té chvíle se

odněkud vynořil vrchní konstábl, postrádaje ve své tváři onen výraz

částečné duševní vyrovnanosti, který snad nevědomky dával

obyčejně znát.

„Dobrý večer,“ pravil, přistupuje k nim poněkud rozpačitě, „jak

to, že jste se vrátil?“

Utvořili skupinku u Reggieho automobilu, budíce pozornost

několika vesničanů, kteří se však neodvážili přistoupit blíže.

Reggieho oči se dosud leskly. Zraky obou greenfieldských

obhajovatelů zákona se naopak uhýbaly stranou.

„Žádný výstup, proboha,“ řekl soudce Wiggin, když Reggie stále

mlčel, „jste příliš zlostný. Proč se zastavujeme? Jděmež dále.“

„Můžete jít, chcete-li,“ odvětil Reggie s opovržením, „nejdu s

vámi. Odjíždím.“

„Odjíždíte?“

„Ano. Aeneas mi slíbil schůzku až na zítřek. Zapomněl jste na to?

Nevím, co bych tu pohledával.“

Reggie pociťoval opravdu zlost. Tento nešťastný Greenfield byl i

s policejním soudcem zaklet mocí earla z Northmorlandu do stavu,

jenž se nedal v moderní Anglii ani pochopit. Byla to krajina nemožně

isolovaná, jejíž spravedlnost pouze krčila rameny nad podezřelým

zmizením hluchoněmé dívky namístě toho, aby se odvážila rázného

kroku. Reggie byl sám se svou touhou po právu. Viděl nyní jasně.

Earl z Northmorlandu patrně podplácel, jestliže nestačily jeho

hrozby. Terorisoval Greenfield i s dalekým okolím podle toho, co se

mu hodilo. A Reggie zatínal pěsti bezmocným vztekem nad tím, jak

si policejní soudce oddychl, slyše o jeho odjezdu.

„Opravdu,“ pravil ulehčené, „co byste tu po celou noc dělal?

Jeďte si. Je to nejmoudřejší. Vraťte se ráno, jestliže již myslíte, že se

musíte vrátit.“

„Způsobilo by vám jistě nepříjemnosti, Vaše Ctihodnosti,“

odpověděl Reggie hlasem na kost suchým, „kdybych tu zůstal. Kdo

by mne hlídal?“

Soudce se nuceně usmál.

„Nepomýšlím na to, aby vás někdo hlídal.“

„Tak? Tím hůře. Pamatujte na zvláštnost mého vozu, Ctihodnosti.

Jeho dvířka se v noci samočinně otevírají a objevují se v nich

vražedné dýky.“

„Ale jděte…“ pravil konstábl Chawell, jako by o tom slyšel

opravdu po prvé, a strčil svou dýmku do úst.

„Trochu přehnáno,“ připojil k tomu soudce Wiggin stísněně.

Reggie pokrčil rameny, otevíraje dvířka vozu.

„Je možné,“ pravil, „že jsem měl těžký sen. Také proto odtud

neutíkám. Jedu pro policii. Časně ráno zde mám celou armádu

policistů.“

„Policistů?“ opakoval soudce nedůvěřivě.

Reggie věděl, že na sto mil kolem by patrně nesehnal ani

jednoho. Ale kývl vážně a usadil se za volantem, jako by byl

spokojen s účinkem svého sdělení.

Tlustý hostinský, aniž by chtěl vypadat zvědavě, přikládal dlaně k

uším. Reggie se k němu zadíval proto, poněvadž se tam podíval i

soudce Wiggin. Jeho Ctihodnost měla při tom ve tváři výraz, jakým

vítají zmínku o policii whitechapelští zloději.

Ale ještě jinam se pan Wiggin ustrašeně zahleděl, a to tam, kam

nemohl Reggie pro střechu svého vozu jeho pohled sledovat. V

levém, modernějším křídle Letního Sídla byla okna otevřena. Z

jednoho z nich se díval Aeneas, opřen pohodlně lokty a zdánlivě si

nevšímaje ničeho. A soudce Wiggin nemohl zakrýti svoje pocity,

neboť od příchodu myslivců do Greenfieldu se nikdy žádný z nich

nevyložil z okna.

„Jeďte někam,“ pravil, sklopiv rychle oči, „vyberte si nějaké

místo ke spánku vhodné. Ale s policií si nezačínejte. Je to nesmysl,

říkám vám. V Greenfieldu jsme policie my.“

„Uvážím to,“ odpověděl Reggie a zavrtěv několikrát hlavou,

zmačkl starter.

Stranou silnice běžel muž v černé uniformě s bílými šňůrami do

vrchu vyčerpávajícím během, skláněje se, aby nebyl spatřen a vleka

za sebou loveckou pušku. Ale Reggie jel příliš rychle a dostal se v

oblouku silnice do lesa mnohem dříve. A černý muž, vyňav oba

náboje z hlavní, vrátil se do zámku krokem nepoměrně volnějším.

17

Reggie choval obavy o pohodlí Ethel Broughamové, neviděl však

alespoň pro tuto chvíli přímé nebezpečí, jež by jí hrozilo. Jeho

domněnka o tom, že jí byla přidělena úloha rukojmí, se mu zdála býti

potvrzena. Patrně ji násilím někde uvěznili a Reggie se stále nemohl

zbavit dojmu, že je to velmi blízko podivného větráku v pracovně

Letního Sídla. Během své jízdy se snažil vybavit si do nejmenších

podrobností obraz vilové střechy, pátraje alespoň v myšlenkách. Ale

ovšem bezvýsledně.

Pokud šlo o ostatní, cítil povinnost přispět k vyjasnění

greenfieldské záhady. Místní policie nebyla k ničemu a Scotland-

Yard se nestaral, ani snad nemaje o ničem tušení. Kromě toho byl

Reggie přesvědčen, že je zainteresován i čistě osobně, a to jak

vzhledem k poslednímu přání svého otce, tak vzhledem k Ethel

Broughamové i k sobě samotnému jako přímému, zčásti ostatně

náhodnému účastníku této děsné hry.

Jako objektivní pozorovatel nemohl přáti vítězství ani Drakům

ani siru Johnovi a jeho Kostrám. Těmto proto, že jejich postup nebyl

zákonitý a že oprávněnost jejich pomsty neměla být nikým

posouzena. Konečné vítězství sira Johna pak přinášelo nebezpečí, že

zločin přikryje zločin. Reggie viděl před sebou jen jediné správné

východisko, a to přednésti tuto záležitost řádnému soudu.

Jel do Great Hampdenu. Míli za lesem, táhnoucím se od okraje

Greenfieldu rozžal světla. Odbočil k okresnímu městu, maje v hlavě

zcela přesný plán toho, co chtěl učinit.

Již za úplně tmy, rozptýlené jen nepatrně srpkem vznikajícího

měsíce projížděl pomalu Great Hampdenem, hledaje poštovní úřad.

Nevěřil vůbec soudci Wigginovi, který přesvědčivě vyprávěl o tom,

jak důtklivě psal do Scotland-Yardu. Reggie to chtěl učiniti sám,

ačkoli věděl, že trochu delší telegram stojí spoustu peněz a že doba je

příliš krátká k tomu, aby se dalo potřebné spolehlivě zařídit. Od

blížící se půlnoci se mělo psáti již třináctého.

Reggie našel poštovní úřad, ovšem již uzavřený. Správce pošty

však bydlil v domě a Reggie ho vyrušil bezohledně z jeho klidu.

„Chci podat nutný telegram,“ pravil mu, a poněvadž se tvářil

vážně, rozsvítil správce pošty ochotně lampu a podal mu psací

potřeby.

Reggie se dal do psaní, ale přesto, že svou zprávu zhušťoval co

nejvíce, nebyl s tím hotov tak brzy, jak správce očekával.

„Jste patrně žurnalista,“ hádal, „nebo píšete tak pomalu?“

Potom vzal blanket do ruky a zatím co se Reggie přehraboval v

peněžence, přečítal ho.

„Eh…“ řekl, „vezměte si to zase. To nemohu odeslat.“

„Jak?“ pravil Reggie a zdvihl hlavu.

„Alespoň nikoli na svou odpovědnost. Je to policejní zpráva.“

„Téměř policejní,“ kývl Reggie, „ale to na věci nic nemění.

Nemůžete-li to vyklepnout na svoji odpovědnost, vyklepněte to na

moji.“

„Ne,“ řekl správce, „musel by to vidět starý Cuttler.“

„Kdo je to?“ otázal se Reggie s nehezkým tušením.

Správce pokrčil rameny a ohrnul nos.

„Jak to, že posíláte takovou věc a nevíte kdo je starý Cuttler. Je to

velitel polní stráže.“

Reggie se dosud pamatoval, v kterých místech je policejní

stanice. Zamračil se, vsunul peněženku do kapsy a vztáhl ruku.

„Dejte to sem,“ pravil, „dojdu si k veliteli.“

Ale na stanici se rázem přesvědčil, že jeho telegram odeslán

nebude. Muž, který seděl u velikého psacího stolu, telegram přečetl a

vsunuv ho pod těžítko zdvihl oči, aby rozeznal Reggieho tvář,

ponořenou do stínu.

„Děkujeme vám,“ pravil, „nebyl jste zde již jednou? Scotland-

Yard je informován dávno. Ve vaší zprávě jsou ovšem jisté novinky.

Postarám se, aby se to v Londýně dozvěděli.“

„K tomu je nejvyšší čas,“ vrčel Reggie.

„Nu dobře,“ odbyl ho muž u stolu.

„Ušetřím vám práci,“ nabízel se Reggie ochotně, „a pošlu to

vlastním nákladem ihned. Ten chlapík na poště čeká, že se vrátím s

vaším svolením.“

„Nečeká,“ pravil policista určitě, „co vás napadá. Máme tu vlastní

telegraf. Buďte bez starosti, že to zařídíme. Děkuji vám.“

„Já však…“ vyjel Reggie.

„Eh, mladíku… Musíte mít za bernou minci, co vám policie

řekne. Vypadáte, jako byste byl silně nedočkavý nebo jako byste si

myslil bůhvíco. Děkuji vám, pravím.“

Reggie svíral pěsti a neměl se k odchodu. Tak hrozné si to přece

jenom nepředstavoval.

„Dobrá,“ odvětil s podvědomým úmyslem provokovat, „ale to

není všecko. Žádám vás o zakročení ve věci omezování osobní

svobody. Dávejte pozor, co vám řeknu.“

Úředník zdvihl hlavu jen s malou zvědavostí, avšak s velkou

netrpělivostí. Reggie, nedbaje toho, vyložil mu své podezření o

situaci Ethel Broughamové.

„V devět hodin ráno jste pozván?“ řekl potom policista.

„V devět,“ kývl Reggie, „chci, abyste mne doprovodili.“

„K čemu?“

„Můj Bože…“ vzdychl Reggie zlostně, „jak se to ptáte?“

„Jasně,“ odsekl úředník ostře, „chcete nás blamovat? Budeme

tam hloupě stát a čekat na vás, až opět vyjdete a řeknete, že je všecko

v pořádku?“

„Nic není v pořádku,“ osopil se Reggie.

„Jak to víte, hrome? Jděte tam klidně v devět hodin ráno a pak

teprve přijďte pro nás, uznáte-li to za dobré.“

„Já však se obávám,“ vrčel Reggie, „že jakmile vejdu, nebudu

propuštěn.“

„Hlouposti,“ řekl úředník pozlobené.

Reggie již nepochyboval, že zde nepořídí zhola nic. Nezmínil se

tedy vůbec o tom, že ujel z Greenfieldu v obavě před osobním

nebezpečím, což mu radil sám policejní soudce, a vyšel bez

pozdravu. Uhodil dveřmi tak drze, že za jiných okolností by mu bylo

jistě něco podobného neprošlo. Ale nikdo za ním nevyběhl, aby mu

vytkl jeho chování, a Reggie, vyhledav svůj vůz, vsedl za volant.

Otočil se a jel zpět ke Greenfieldu.

Počal provádět další část svého plánu. Podivný hepburnský

kolovrátkář nezmizel z Hepburnu patrně jinam než směrem ke

Greenfieldu. Nasvědčoval tomu i lístek s osudným datem, který sir

John minulé noci obdržel. Draci se tedy patrně pohybovali v okolí

Letního Sídla, při čemž tma byla jistě pro jejich pohyby

nejvýhodnější. Reggie, do této chvíle nápadný svým vozem, rozhodl

se k jednání o mnoho moudřejšímu.

Jednu nebo dvě míle před Greenfieldem zmírnil jízdu a používaje

svého hledáku, pátral po obou stranách silnice. Když našel vhodné

místo, ztlumil světla a vyhledal přejezd přes příkop. Snad padesát

yardů od cesty stála uprostřed jakési pastviny skupina čtyř nebo pěti

břízek, k nimž zamířil, zhasnuv světla nadobro. Byl si jist, že vůz

nemůže být za noci se silnice spatřen, umístí-li ho těsně ke stromům.

Učinil tak velmi opatrně, neboť si vážil laku na karoserii. Pak

vystoupil, uzamkl dvířka a kráčel přes louku zpět.

Nedošel až na silnici. Podél příkopu se dalo dobře jít a Reggie si

pamatoval, že i na okraji lesa, který se černal nedaleko odtud a táhl

se až téměř ke Greenfieldu, je ponechána stezka pro pěší. Byla sice

plná kořenů, přes které co chvíli klopýtl. Nízké větve rovněž

překážely. Reggie si však brzy zvykl na toto nevýhodné cestování a

mohl dávat dosti dobře pozor i na jiné věci než na suché výhonky

jehličnatých stromů, ohrožujících jeho zrak.

Nabyl dokonce takových zkušeností, že se mu dařilo kráčet zcela

nehlučně. Když pak došel k okraji lesa, zastavil se docela, snažil se

proniknouti zrakem noc před sebou a napínal sluch.

Úzký srpek měsíce opravdu svítil bídně a ležel kromě toho tak

nízko na obzoru, že téměř neměl na viditelnost vlivu. Reggie,

domnívaje se, že od země uvidí lépe, klesl na všecky čtyři. Otevřel

ústa a zatajil dech, aby nebyl rušen jeho zvukem. Nakláněl hlavu se

strany na stranu, poněvadž věděl, že na další cestě až k první

greenfieldské chalupě se již není čím krýt.

Přesto,

že

očekával

ve

své

rozbouřené

fantasii

nejnepravděpodobnější věci, byl přece jenom překvapen, když

zaslechl jakýsi šelest nedaleko před sebou. Napnuv svou pozornost

ještě více nepochyboval, že jsou to kroky pomalu jdoucího člověka.

Okraj lesa na druhé straně rostl o něco dále ke vsi než onen, v němž

klečel Reggie. Tam někde to šelestilo, ve stínu tak hlubokém, že

nebylo vidět nic než tmu.

Z nějakého důvodu ovládalo Reggieho přesvědčení, že člověk,

který se tam prochází, není nikým z pokojných obyvatel Greenfieldu.

Naslouchaje několik minut usoudil, že nejde skutečně o procházku.

Tiché kroky se vzdalovaly a opět se přibližovaly. Ve stínu lesa někdo

čekal nebo byl na stráži.

Reggie chvíli přemítal, jak by se dostal dále, aniž by byl

zpozorován. Od vsi se jistě dala přecházející postava rozeznat

alespoň částečně. Reggie ji pokládal za jednoho z Draků, ke

kterémužto úsudku došel zcela nenuceně a bez velikého přemítání.

Kdo jiný by měl příčinu chodit bezúčelně za pozdního večera podle

lesa?

Potom připadl na to, jak svoji věc provede. Sesunul se neslyšně

do příkopu. Byl dosti hluboký, aby se jím mohl plížit v leže téměř až

k první chalupě.

Dno bylo suché, nehledě na vlhkost orosené trávy, která však

příjemně chladila do dlaní. Reggie postupoval velmi pomalu,

přesvědčuje se na každém yardu, že je dosud pod úrovní silnice a

téměř nedýchaje. O něco dále však se klenul přes příkop přejezd,

jehož rourou nemohl prolézti, i kdyby byl měl k tomu chuť. Zastavil

se bezradně.

Když opět chvíli naslouchal a shledal, že na druhu volných kroků

neznámého strážce se nic nezměnilo, odvážil se poněkud vystrčit

hlavu. Rozeznal hlídkujícího muže, ale nikoli tak, aby mohl určit

blíže jeho osobnost. Viděl však zároveň, že je možno přeběhnouti na

druhou stranu, jakmile se muž poněkud vzdálí směrem nahoru a

nebude-li se ovšem ohlížet. Reggie sečkal a odhadoval dobu.

Nakonec si vypočetl, že volným, tichým krokem přejde silnici zcela

bezpečně a bez hluku, poněvadž podivný muž konal svou procházku

alespoň na délce dvaceti yardů tam a dvaceti zpět.

Než se Reggie odhodlal k činu, vzal do ruky revolver. Pak vyčkal

správný okamžik a vztyčil se.

Nebyl sice vůbec zvyklý na podobnou práci, ale jeho nervy byly

pevné. Nespěchal zbytečně. Šel volně a dlouhými kroky, maje siluetu

muže stále na očích. A klesl do příkopu na druhé straně s

uspokojením nad skvělým výsledkem. Přecházející muž nedošel ještě

k hořejší hranici své procházky a neotočil se ani jednou.

Toto Reggieho stanoviště bylo mnohem výhodnější, neboť proti

volnému obzoru se mohl dobře dívat. A když se muž obrátil a přešel

polovinu cesty zpět, rozeznal v něm podle přiléhavého šatu earlova

myslivce. V jeho ruce vytušil proti nebi něco, co považoval za

pořádnou pušku. A změnil tedy poněkud své původní mínění.

Tento chlapík zajisté neočekával Draky, poněvadž bylo deset

jiných cest, kudy se mohli dostat do Greenfieldu mnohem

nenápadněji než po silnici. Čekal na Reggieho, neboť Reggie se

svým automobilem nemohl přijeti jinudy. A vzhledem k tomu

Reggie pojal nový úmysl, ačkoli původně zamýšlel proplížiti se

kolem myslivce tajně do vsi.

Dával ještě pozor, až se přesvědčil, že tu opravdu nikdo jiný není.

Pak, poněvadž myslivec chodil s chvály hodným účelem být co

nejméně viditelným při samém kraji silnice ve stínu, vybral si opět

pravý okamžik a vztáhl ruku. Chopil se řemenu myslivcovy pušky,

který volným obloukem splýval téměř až k zemi. Trhl mocně.

Myslivec, neočekávaje něco takového, pušku ovšem pustil a dokonce

trochu zavrávoral. Reggie byl mžikem na nohou a přirazil mu surově

hlaveň svého nového revolveru na žaludek. Puška se zřítila s jakýmsi

zvukem do příkopu.

To byl krásný úspěch, nad nímž Reggie ani v tomto vážném

okamžiku neopomněl pocítit hrdost.

„Tiše,“ řekl vyvinuje zbytečný tlak, takže myslivec couval, „tiše,

proboha. Jsem zrovna takový blázen jako vy. Střelím.“

Jak se zblízka díval, poznal Aenea, vůdce.

„Nedoufal jsem,“ šeptal se znatelným úsměškem, když si dopřál

malou imponující přestávku, „že se dnes ještě jednou shledáme.

Zdali pak mne poznáváte? Nejsem Drakem, příteli, ani prvním ani

sedmým. Provedl jsem to však dobře, hrome. Ale co s vámi nyní?“

Hlavní příčina, pro kterou Aeneas mlčel, bylo podle všeho

nesmírné překvapení. Když se konečně zmohl na slovní protest, měl

již Reggie v ruce kapesník a ovládal situaci tak, že si byl zcela jist a

jeho rozčilení se změnilo v rozvažující chlad.

„Zatýkám vás,“ prohlásil sveřepě a o něco hlasitěji, „v jednání s

vámi je člověk nucen měnit své plány alespoň tak náhle, jak náhlí

jste vy sami. Zacpu vám ústa. A jestliže vám to není vhod, uhodím

vás revolverem do hlavy tak důkladně, že upadnete na zem a hvězdy

se na vás sesypou. Rozumíte mi?“

„Zbláznil jste se?“

„ Dám vám tu ránu,“ zahrozil Reggie, „nebudete-li mlčet.

Vytáhnu druhý revolver. Opatřil jsem si ho, poněvadž jeden mi na

vás nestačí. Nuže, nechcete-li dostat do hlavy, spolkněte sám tento

kapesník. V případě nutností do vás střelím. Neříkám, že to učiním,

ale upozorňuji, že jsem toho schopen. Vezměte!“

Myslivec skutečně kapesník přijal.

„Jestliže jste se nezbláznil…“ začal opět, nemoha patrně

připadnout na nic jiného.

„Dám vám přece tu ránu,“ vrčel Reggie tvrdošíjně, hmataje

druhou rukou v kapse, „ta vám tak dalece neublíží. Budu-li na vás

mířit levičkou a pravičkou se rozeženu, nemáte proti mně vůbec

naděje.“

Myslivec se malou chvíli rozmýšlel. Pak vytvořil z kapesníku

kouli a vsunul ho do úst.

„Otočte se,“ velel Reggie.

Místo druhého revolveru vytáhl druhý kapesník, ještě pečlivě

sežehlený a rozhlédnuv se rychle do tmy, patřičně ho rozvinul. Drže

pak stále v pravici revolver, ovázal kapesník kolem myslivcových

úst. Nemířil při tom přirozeně přímo do jeho těla, ale šermoval zbraní

při uvazování uzlu kolem jeho hlavy tak nebezpečně, že si toho

Aeneas byl jistě vědom a choval se řádně. Reggie, přemýšleje při své

práci, představil si dobře, co by se stalo, kdyby zajatce dovedl na

příklad do Great Hampdenu. Byl by obžalován z násilí sám a

bezpochyby ihned zatčen, neboť by jistě nebylo uvěřeno jeho tvrzení,

že jeho vůz měl být ohrožován výstřelem z pušky. Aeneas by se

vrátil svoboden, Reggie by trčel ve vězení a jeho návštěva o deváté

hodině i ostatní věci by odpadly.

Shýbl se rychle pro pušku, již nahmatal v mělkém příkopu dosti

snadno. Myslivec byl k němu stále obrácen zády, takže Reggie mohl

pohodlně sejmout se zbraně řemen. Přesvědčiv se o jeho pevnosti,

požádal Aenea zdvořile, aby složil ruce dozadu. Bylo mu i tentokrát

vyhověno s poměrnou ochotou, načež utáhl vazbu tak důkladně, že

myslivec se několikráte prohnul bolestí.

„Hotovo,“ řekl zdvihnuv opět zbraň se země, „kupředu, chlapče.“

Aeneas vykročil. Rovnou po silnici nahoru do lesa.

„Doleva,“ rozkázal Reggie, „co bychom dělali v Great

Hampdenu, příteli?“

Myslivec váhal. Reggie mu pomohl štulcem hlavně.

„Hýbejte se. Měl jsem tak dost velkou práci. Slečně

Broughamové jste nemuseli dávat roubík, chudince, což? Kéž byste

byl němý místo ní.“

Překročili druhý příkop a Reggie pobízel svého zajatce ještě

nějakou vzdálenost ve směru kolmém k silnici. Pak ho obrátil dolů,

takže se brzy ocitli u vsi s této zadní strany. Tam se zastavili, neboť

se Reggie rozmýšlel. Nechtěje se mýlit, zkoumal okolí velmi opatrně

a nakonec zabušil na okénko jednoho z domků.

Lesknoucí se zrak myslivcův vyjadřoval i potmě značnou

nelibost. Tento domek náležel vrchnímu konstáblu Chawellovi, u

nějž se Reggie chtěl se svým zajatcem do rána ukrýt pamětliv

přísloví, že pod svícnem bývá největší šero.

18

V nízké světnici, jíž naplnil konstábl Chawell za přispění své

polooblečené manželky zděšením, použil Reggie opět své

hepburnské lži, při čemž ovšem doufal, že dozná lepšího účinku.

„Představuji se vám jako úředník ze Scotland-Yardu,“ usmíval se,

stíraje si pot s čela jako po veliké námaze, „je okno dobře zastřeno?“

Okno bylo zastřeno dobře a vrchní konstábl, jehož brunátnost se

někam ztratila, věřil Reggiemu úplně.

„Říkal jsem to,“ koktal, polykaje zuřivě sliny, „říkal jsem to

ihned. Mne neoklame hned tak někdo.“

A chvěl se jakoby zimou, ačkoli noc byla teplá.

Opravdu nevěděl, kdo jiný než schopný detektiv by se odvážil

tohoto kousku. Reggie ho ještě nadto dorazil drzou otázkou, chce-li

vidět jeho legitimaci.

„Ne,“ odpověděl prudce, jak se dalo očekávat, „k čemu, proboha?

Ale…“

Nějaký účinek mělo Reggieho sdělení ovšem i na vůdce

myslivců. Maje stále roubík v ústech a ruce na zádech svázány,

posadil se bez vyzvání na viklavé rozesílané lůžko a jeho oči se

leskly v rychlých pohybech.

„Je to dobrý lov,“ pravil Reggie, „a má svůj účel. Je mi třeba vaší

pomoci, neboť moji lidé se dostaví až zítra…“ nikdy si nemyslil, že

je schopen tak výborně lhát, „…telegrafoval jsem pro ně.“

Posadil se někam a sledován vyděšenými zraky manželů

Chawellových, kteří nevěděli, na, kterého z těch dvou se mají dříve

dívat, zavrtěl se spokojeně.

„Dobře,“ pokračoval, „vy,“ ukázal na konstábla, „se mi zdáte

přece jenom do věci potopen méně, než na příklad Jeho Ctihodnost.

Máte-li něco na svědomí, ven s tím.“

„Já?“ vzchopil se konstábl, „já?“

„Nekřičte, hrome. Zcela bez viny nejste. Ale můžete to napravit,

rozumí se. Soudce Wiggin se ovšem omluví s mnohem většími

nesnázemi.“

„Soudce Wiggin sám pro vás psal, inspektore,“ řekl konstábl.

„Nu,“ odvětil Reggie, „nevím, zdali psal. Nebylo mi nic takového

svěřeno, rozumíte. Řekli mi ‚to a to se děje, inspektore,‘“ Reggie se

nadmul, „jděte se tam podívat, ano.‘ Šel jsem se tedy podívat. Veni,

vidi, vici. Je-li Ethel Broughamová rukojmím sira Johna, je Aeneas

rukojmím pro mne. Nikdo nesmí vědět, že je zde, rozumíte?“

„Nikoho to nenapadne,“ kývl vrchní konstábl ustrašeně, „ženu

raději ven nepustím. Přijde vaše posila brzy?“

Reggie, jenž nezapomínal, že je ze všech zápasících stran početně

nejslabší, neboť nikdo nebyl s ním, přisvědčil sebevědomě a dokonce

se konstáblovu strachu vysmál.

„Jak jsem vám řekl. O mne se nestarejte. A zachováte-li se řádně,

bude vám i odpuštěno.“

„Inspektore…“

„Ticho,“ řekl Reggie rázně.

„Dejte si to vyložit,“ stenal vrchní konstábl, „uvažte to rozumně.

Jeho Ctihodnost skutečně psala do Scotland-Yardu. Sám jsem to

doručoval na poštu, proboha. Ale co se týče…“

Počal zajíkavě líčit, jak s nimi bylo zacházeno při poslední jejich

návštěvě na Letním Sídle. Snažil se být přesvědčivý. Reggie

pokyvoval hlavou, jako by to chápal.

„To musí přestat,“ pravil, když vrchní konstábl skončil,

„předpokládám, že je pravda, co jste zde řekl?“

Obrátil se na myslivce, jehož obočí bylo staženo.

„Jak jsem pravil, zůstanete zde a budete pečlivě střežen. V devět

hodin ráno navštívím sira Johna a předpokládám, že se mnou nebude

zacházeno tak tvrdě, jako se soudcem a jeho pomocníkem.“

„Máte-li tohoto v ruce,“ ukázal vrchní konstábl závistivě, „je to s

vámi dobré.“

Reggie si všiml, že z konstáblových očí šlehá opravdový vztek,

namířený do zraků spoutaného muže.

„Měl bych do vás strkat, jako vy jste strkali do mne,“ vrchní

konstábl přistoupil k myslivci zcela blízko a jeho tvář opět zrudla,

„což?“

„Strkali do vás?“ otázal se Reggie přísně.

„Ach…“ mávl konstábl rukou, „velmi. Drželi nás za ruce.

Cloumali s námi…“

„Dobře,“ zarazil ho Reggie ostře, „mene, tekel, fares.“

V dalším chtěl vrchní konstábl vědět, jak má Reggie svoje věci

zařízeny vzhledem k čtrnáctému červnu.

Reggie odvětil, že znamenitě, ačkoli nevěděl ještě nic a šlo mu

alespoň pro první chvíli výhradně o Ethel Broughamovou. Konstábl

Chawell, nazývaje ho uctivě inspektorem položil otázku, co vlastně

vyšetřil o Hepburnských Dracích.

„Dosti,“ odvětil Reggie, „aby to stačilo k rozpuštění tělesné

stráže sira Johna jako zbytečného cechu. Říkal vám to soudce?“

„Myslím, že to říkal i někomu z myslivců.“

„Tak?“ protáhl Reggie, „myslíte nebo to víte jistě?“

„Vím to jistě,“ přiznal se konstábl.

„Již chvíli je mým přáním,“ vrčel Reggie hrozebně, „abyste se

mnou mluvil otevřeně. Vysvětluje se mi tím, proč se na mne čekalo s

puškou v ruce.“

Obrátil se opět k myslivci.

„Třebaže váš plat je velký a odměna za konečné vyřešení jistě

nemalá, nemohu vám poskytnouti již další příležitosti. Moje

všetečnost je nezadržitelná, rozumíte?“ uhodil pěstí do otevřené

dlaně druhé ruky, „nezadržitelná.“

Pak poslali konstáblovu manželku spát.

„Přineste nějaké provazy,“ rozkázal Reggie, „spoutáme ho

pořádně. A dejte na sebe pozor,“ zahrozil, „nesmí vás napadnout

podniknout něco na vlastní odpovědnost. Moji lidé přijdou brzy a

nevyhnul byste se otázkám tak jako tak. Vědí z mého telegramu, co

mají dělat.“

Vrchní konstábl se zastavil ještě ve dveřích.

„Pomlouval jste nás,“ řekl starostlivě.

„Nikoli. A kdyby, potřebujete mne k tomu, abych jim to zase

vymluvil. Mějte to na paměti.“

Konstábl Chawell snesl, co mohl. K vůli jistotě pak přivázali

myslivce, jenž se trochu vzpouzel, ležmo na lůžko. Reggie se

spokojil se židlí prohlásiv, že na spánek nemá stejně pomyšlení.

Vrchní konstábl oznámil, že rovněž nebude spát. Poněvadž však bylo

ticho, usnul za malou chvíli a ošklivě chrápal, odfukuje své kníry.

Reggie klímal s otevřenýma očima. Myslivec se nepohnul, protože

byl spoután pevně. Nepokoušel se o nic snad proto, že rozviklaná

postel při sebemenším pohybu příšerně skřípala. Reggie to bystře

zpozoroval a spolehnut na toto poplašné zařízení, usnul posléze dle

konstáblova vzoru téměř bezstarostně.

Když slunce vzešlo, spal Reggie ještě velmi pevně. Konstábl

Chawell rovněž. Paní konstáblová vařila v kuchyni sváteční snídani a

Aeneas, vůdce, se zbavil vytrvalými pohyby jazyka a brady roubíku,

který ho dusil. Jinak se však nepohnul, maje na mysli beznadějnost

své situace. Konstáblova manželka posléze otevřela dveře s kouřící

se konvicí čaje v ruce. Ale třebaže způsobila dosti hluku, nepohnuli

se oba svědomití strážci ani trochu. Probudila je teprve svým přáním

dobrého jitra, proneseným poněkud stísněně.

Vrchní konstábl vyskočil, Reggie se pouze protáhl. Vrhnuv

pohled na lůžko vzchopil se ovšem také, neboť zpozoroval uvolněný

roubík. Aeneas se zlostně usmíval.

„Nebudu křičet,“ řekl, „váš násilný skutek si srovnáme jindy.“

„K tomu nepotřebujete nic než příležitost, „ odvětil Reggie

rozespalým hlasem, „zdálo se mi o Ethel Broughamové. Rozhodně se

svých pout nezbavíte dříve, dokud ona neopustí díru se skládacím

nábytkem.“

„Jaký vy jste blázen,“ řekl Aeneas opovržlivě, ale Reggie se již

od něj odvrátil s chřípěmi naplněnými vůní čaje a slaniny.

Nasnídali se pohodlně. Pak Reggie, podívav se na svůj

chronometr, udělil rozkazy.

„Vám připadá úkol nakrmit mateřsky našeho zajatce, paní,“

ukázal, „s pouty nesmí být hnuto. Vy,“ obrátil se na konstábla,

„půjdete ven a obhlédnete situaci. Nezdržujte se více, než je třeba a

hlavně držte jazyk za zuby. Až se vrátíte, převezmete hlídku a já si

dojdu pro svůj vůz.“

„Dobře,“ kývl vrchní konstábl, házeje do svých nenasytných

útrob nemožné porce zbytků snídaně, „ani soudce nesmí nic vědět?“

Reggie štěkl, že samozřejmě nesmí, dokud s ním nepromluví

sám. Pak konstábl odešel a zajatcova pouta byla prozkoumána.

Myslivec snídani stroze odmítl, načež konstáblova manželka uraženě

prohlásila, že to nevadí a že ji ještě rád shltne její muž. Reggie,

opíraje se o své zkušenosti, to ochotně dotvrdil.

Potom zíval, nudil se, pozoroval ručičky svých hodinek a čekal

netrpělivě na konstáblův návrat. Když slyšel otevírat dveře, zdvihl se

se židle a vsunul ruku do kapsy s revolverem, nezapomínaje na

opatrnost.

Ale byl to opravdu vrchní konstábl a nikdo nemilý ho

nedoprovázel. Tvářil se však nepříjemně a Reggie na první pohled

rozeznal, že se něco přihodilo.

„Zmizení jejich vůdce,“ řekl konstábl mrzutě, házeje hlavou

směrem k lůžku, „je nějak dopálilo.“

„Samozřejmě,“ kývl Reggie nedbale, „tomu se není třeba divit.“

„Eh…“ konstábl mávl rukou, „sir John obdržel dnes v noci zase

lístek, rozumíte. S tím datem, zatraceně. Je to zítra, uvědomujete si

to? V Letním Sídle prý se nespalo. Noc byla strašná, a jak jsem

slyšel, vznikly o rozum jeho lordstva obavy. Trvají dosud. Nehledá

se nic jiného, než jeho mrtvola,“ hodil opět hlavou k lůžku.

Reggie se škrábal zamyšleně za uchem.

„To je zlé,“ pravil lítostivě, „patrně není jeho lordstvo příliš

vzdáleno myšlenky, že má být nejdříve vyvražděna jeho stráž?“

Vrchní konstábl pokrčil rameny a všimnuv si chladnoucího čaje

na stole, pustil se do něj se smutným výrazem své brunátné tváře.

Reggie ho chvíli pozoroval, pak sebral oba kapesníky a opatřil svého

zajatce přes jeho protesty opět roubíkem.

„Vydržet,“ pravil konstáblovi, „brzy toho bude konec.“

„Ano,“ přisvědčil vrchní konstábl, „ale jaký?“

Okno světničky vedlo na zadní stranu do sadu. Reggie z něj

odstranil noční záclonku a postavil před lůžko stůl. Vrchní konstábl

mu nepomohl, staraje se o slaninu a vejce, kteréžto věci se ocitly při

přenášení stolu v nebezpečí býti svrženy na podlahu.

„Jdu pro svůj vůz,“ prohlásil Reggie potom, „a vás činím

odpovědna za všecko zde. Jestliže hledají, jak říkáte…“

„Nevím podrobně, jak to provádějí. Ale myslím, že běhají v

horním lese.“

„Můj vůz je dosti daleko,“ řekl Reggie, „horní les obejdu.“

Vyšel zadními vrátky, doprovázen konstáblovou manželkou až k

nim. Jelikož konstatoval ve vsi jakýsi nezvyklý ruch, držel se stranou

a podařilo se mu vyjiti až na vršek nepozorovaně. Pak se pustil přímo

přes les v části, jež byla poněkud vzdálena od silnice a jejíž stromy

byly vysoké, silné a nepřekážející příliš v pochodu. O něco dále se

opět přiblížil k silnici, potom dokonce vstoupil na ni rovnou a šel

ostrým krokem, pilně se s počátku ohlížeje. Bylo přirozeně jeho

úmyslem vjeti do Greenfieldu s tváří člověka, jenž byl celou noc

pryč. Nejvýš že se hodlal trochu krčit za volantem, kdyby přece

jenom měli v Letním Sídle uskladněnu ještě jednu pušku. Podívav se

jednu chvíli na hodinky, přidal ještě do kroku, neboť čas letěl a

Reggie se nechtěl ke své schůzce dostavit ani o minutu později, než

bylo určeno. Aeneas, se kterým ji sjednal, ležel ovšem na lůžku u

vrchního konstábla. Reggie na to pomýšlel s velkým uspokojením,

osnuje v hlavě nový plán, jak toho využít.

Spěchal, aby vyšel co nejdříve z lesa, silnici obkličujícího. S jeho

pokraje bylo lze ke skupině břízek dohlédnout!. Ale jakmile k nim

dohlédl, ztrnul nepříjemným překvapením.

Prostranství u břízek bylo prázdné, a jestliže nebylo

pravděpodobné, že automobil utekl sám, muselo se uvěřit tomu, že

ho někdo ukradl.

19

Ze všech překvapení, která Reggie za svého krátkého pobytu v

Greenfieldu zažil, zdálo se mu toto nejnepříjemnější, neboť ke svému

vozidlu lnul láskou až nepřiměřenou. I když však prozatím v návalu

jiných starostí neuvažoval svou osobní bolest ani materielní škodu,

musel si uvědomit situaci z toho vzniklou. Jeho vůz byl znamenitou

věcí, která měla dosti spolehlivosti a síly, aby ho rychle vynesla z

tohoto zamořeného prostředí, eventuelně i s Ethel Broughamovou.

Bez svého vozu byl mrzákem, uboze nepohyblivým předmětem,

želvou mezi dravci. Připadl vlastně teprve nyní na to, jak s rychlostí

vozu mimoděk počítal při všem, co zde podnikal. Ale rozhlížel se

marně s bláhovou nadějí, že někde od okraje lesa se na něj uličnicky

zablýsknou skla reflektorů. Vůz zmizel nadobro.

Snad ho odvlekly bezpečnostní orgány, ale to se Reggiemu zdálo

velmi málo pravděpodobným již vzhledem k tomu, že den ještě příliš

nepokročil. Myšlenka, že snad se zmýlil v místě, ho upokojila jen na

okamžik, neboť našel bezpečné stopy, že automobil stál pod

břízkami ještě nedávno. A když tedy prošel několikrát bezvýsledně

okolí, rozhodl se k neveselému návratu.

Došel pěšky do Greenfieldu až po třech čtvrtích na deset. Stanul

mrzutě mezi Letním Sídlem a Fragonardovým hostincem, rozhlížeje

se bezradně. Pod sluncem ležící Greenfield byl mrtvý jako vždycky.

Po celou cestu až od skupiny břízek Reggie nespatřil človíčka. Ranní

ruch úplně zanikl. Patrně se myslivci vzdali marného hledání svého

vůdce. Nebo ho snad již našli, kterážto možnost připadala Reggiemu

nejhorší, ale nevylučoval ji, považuje tento den pro sebe za velmi

nešťastný. Snad to dokonce byli myslivci sami, kteří někam

odstranili jeho vůz. Rozhodně však již nikdo nečekal v lese s puškou

ani neprocházel vsí a zájem greenfieldského občanstva rovněž zanikl,

byl-li ovšem vůbec nějaký. Všecka okna Letního Sídla byla uzavřena

a zatažena záclonami. A opravdu se zdálo, že Reggieho příchodu si

nikdo nepovšiml.

Reggie se cítil velmi neslavně, přirovnávaje se k námořníkovi,

jenž ztratil svoji loď. A jestliže již hodinu určenou ke schůzce

zmeškal, nezáleželo na několika minutách.

Zašel k policejnímu soudci.

Jak se přesvědčil, zachoval se vrchní konstábl čestně, neboť

soudce Wiggin nevěděl nic o jejich zajatci. Tento soudce nedovedl

nikdy uspokojivě zakrýti svoje rozpaky, které by bývaly byly jistě

značné, kdyby byl něco o spoutaném myslivci slyšel. Zprávu o

ukradeném voze přijal s otevřenými ústy a s neúčelnými pohyby

rukou.

„Zdá se,“ vykládal mu to Reggie, škrábaje se bez přestání za

uchem, „že mi s tím ujeli ráno. Tráva je ještě pomačkána.“

„Kdo?“ otázal se soudce stísněně, „myslivci? Neviděl jsem u nich

nic, co by se podobalo vašemu vozu.“

„Myslivci nebo Draci. Spíše Draci tedy. Ti chlapíci mne již

dostali po druhé, ačkoli jsem jim nic zlého neudělal. K něčemu můj

vůz patrně potřebovali.“

„Dovolte mi otázku,“ sípal policejní soudce, „kde vás dostali po

prvé?“

„To je nyní vedlejší věc,“ řekl Reggie mrzutě, „říkám vám to

proto, že ve vás vidím pána, jehož povinností je starat se o podobné

případy. Můj vůz stál tam a tam.“

Soudce se podivil, proč bylo vozidlo zanecháno na tak

nevhodném místě. Reggie s jistými rozpaky široce vykládal, že se

chtěl dostat do Greenfieldu nepozorovaně.

„Již v noci?“ otázal se soudce.

„Ano,“ Reggie byl velmi mrzut, „co máte proti tomu?“

„V noci byla doručena siru Johnovi opět výstraha.“

„Slyšel jsem o tom,“ řekl Reggie úsečně.

„Od koho?“ zeptal se soudce podezřívavě.

„To je lhostejné, u všech čertů. Chci, abyste se staral o můj vůz.“

Soudce Wiggin to považoval za obtížnou věc a po chvíli

přemítání usoudil, že bude nejlépe vyslat konstábla do Great

Hampdenu, aby zařídil pátrání v krajině. Také hned povstal, aby

konstábla navštívil. Reggie měl dobré důvody tomu zabránit a

prohlásil, že to obstará sám.

„A pak si dojdu do Letního Sídla,“ pravil, „protože tam mám co

dělat, jak víte. Sbohem zatím.“

„Očekávají vás,“ pokývl soudce, „otevřel jsem vám cestu.“

„Čím?“

Soudce Wiggin zase přemisťoval ruce, neboť nevěděl, jaké

vděčnosti se dočká.

„Řekl jsem, že hodláte siru Johnovi podat jakési informace o

Dracích.“

„Vím o vaší laskavosti od konstábla,“ podřekl se Reggie s

mrzutým posunkem.

„Vy jste mluvil s konstáblem?“

Ale Reggie raději utekl, aby se do toho nezamotal ještě více.

Vrchní konstábl čekal poblíže Fragonardova hostince, vypouštěje

ze své dlouhé dýmky spokojeně modré obláčky dýmu.

„Viděl jsem vás jíti dolů,“ hlásil, „všecko je v pořádku.“

„Co vás napadá,“ odsekl Reggie, „můj vůz se ztratil. Jak můžete

mluvit o pořádku?“

Konstábl Chawell naslouchal tak svědomitě, že mu dýmka

vyhasla. Projevil něco nelibosti nad tím, že má běžet do Great

Hampdenu, ale Reggie mu připomenul, že nemůže běžeti stejně

vzhledem k jejich zajatci.

„Pošlu ženu,“ pravil tedy vrchní konstábl, „za hodinu má vyjeti

pošta. Vyštveme starého Keystone s jeho zchátralou kobylou o něco

dříve.“

Pak se vzdálil, aby to obstaral a Reggie zabušil vztekle klepátkem

na bronzová vrata.

Bylo mu otevřeno okamžitě, jako by medvěd vrátný čekal přímo

za dveřmi. Ustoupil dokonce tak, že byla zřejmá jeho snaha uvolniti

vchod. Reggie tedy vešel.

„Měl jsem přijíti v devět,“ pravil, „zpozdil jsem se.“

„Na tom nezáleží,“ zabručel vrátný, „ostatně mně to nemusíte

povídat.“

Zavřel zase a nestaral se již o Reggieho, jenž byl nucen vyhledat

si další cestu sám.

V podjezdu na vnitřní straně se ho ujal jeden z myslivců. Jeho

tvář byla chladná a nic neprozrazující. Ukázal zdvořile na zasklený

vchod, Reggie však nešel napřed. Držel se svému průvodci po boku.

Sir John odpočíval opět v lenošce v květinovém pokoji. Před

sebou měl malý stolek, na němž stála lahvička s lékem. Reggiemu se

zdálo, že earl z Northmorlandu za jednu noc zestárl o sto let. Jeho

vrásčité tváře se propadly ještě více, orlí nos klesl nemožně hluboko

a žvýkací pohyb jeho úst mu působil patrně mnoho námahy. Těžko

zdvihl vodnaté, ustrašené oči.

Po každé straně jeho křesla stál myslivec. Ten, který přišel s

Reggiem, přistoupil k oknu a vytáhnuv záclony, otevřel jej. Reggie

tomu byl povděčen, neboť v pokoji vládlo dusno k omdlení.

„Ach,“ řekl, když pozdravil, „nezdáte se mi být v dobré náladě,

vaše milosti. A kromě toho postrádám slečnu Broughamovou. Chtěl

bych jí složit svoji poklonu.“

Domníval se, že je nejlépe začíti bez průtahů. Sir John se na něj

zlobně podíval.

„Předpokládám,“ pravil, zdůrazňuje sykavky a mluvě s jakousi

námahou, „že jste nechal stranou své nesmyslné osobní pocity, co se

týče mé neteře?“

„Naopak,“ odvětil Reggie, snaže se o lehký tón, „jsou ve mně

značně zesíleny. Postrádám slečnu Broughamovou velice. Postrádáte

snad rovněž někoho, sire?“

Earl z Northmorlandu zdvihl prudce hlavu, klesl však zase zpět s

tváří vyjadřující bolest.

„Co vy o tom víte?“ pravil přeskakujícím hlasem.

„Je toho plný Greenfield,“ odpověděl Reggie ledabyle.

Nebylo mu nabídnuto místo, ale neurazil se tím. Stál tak, aby

viděl na všecky tři myslivce i ke dveřím, neboť prozatím neuznával

za vhodné spolehnouti se na klidný průběh této konference. Ale

neviděl k oknu. Ani nikdo z ostatních tam neviděl. Prozatím to však

nebylo důležité.

„Slyšel jsem,“ pravil sir John, nakláněje se za podpory jednoho z

myslivců trochu dopředu, „že víte něco o…“

„Eh…?“ udělal Reggie.

„Víte, koho myslím,“ dodal sir John vztekle.

Patrně se bál pronésti i jejich jména. Reggie, všimnuv si toho,

odhadl jeho strach pořádně vysoko.

„O Dracích,“ kývl, „něco málo.“

„Co?“

Pokrčil rameny.

„To hodlám prodat,“ řekl a podíval se zamyšleně do země.

Sir John pohyboval bradou opravdu tak, jako by pojídal vlastní

zuby. Jeho vodnaté oči vyjadřovaly napětí. Reggie se kysele usmál.

„Dnes v noci mi ukradli můj vůz, pane. To je drzost, pro kterou

jsem schopen vraždit. Myslíte, že žádný z vašich myslivců ho nemá

na svědomí?“

Sir John vyvalil ztrnule zraky, hnul se prudce a chopil se ruky

vedle stojícího myslivce.

„Acrone,“ zajektal, „unesli Aenea v automobilu.“

„Ach, sire…“ řekl Acron smutně, zatím co earl z Northmorlandu

klesl bezvládně zpět.

Reggie netrpělivě přešlapoval.

„Pořád nejsme u toho pravého,“ prohodil, „nemám zájem o

vašeho Aenea. Mám zájem o Ethel. Ukažte mi ji. Ukážete-li, povím

vám něco o Dracích a možná že i o vůdci vaší stráže.“

„Jak?“ vzchopil se sir John.

„Ano,“ kývl Reggie s nadějí v srdci.

Obě strany se dívaly na sebe náhle s velkým zájmem. Ale v okně,

v samém jeho robu se něco objevilo a šinulo se neslyšně vpřed. Snad

to nebyla hlaveň pušky. Ale prozatím se stejně nedalo rozhodnouti,

na koho je zamířena. Možná že to byla hůl. Reggie, stejně nevědomý

jako ostatní, potřásal hlavou s jistým výrazem spokojenosti.

„Objevil jsem Draky na Hepburnu,“ pravil, „a mohu říci, že s

jejich postupem nesouhlasím. Prosím o klid, sire. Z Hepburnu stejně

utekli, takže byste je tam marně hledal. Jsou zde, zcela blízko,

alespoň někteří z nich…“

„Kde?“ vyjekl sir John.

Reggie pokrčil rameny s výrazem, který neříkal, ví-li něco

bližšího nebo ne.

„Také ukradli můj vůz,“ dodal, „poněvadž nemohu připadnout na

nikoho, kdo by měl v okolí o mého Lanceleta zájem kromě vašich

myslivců.“

„Unesli Aenea…

„Ale ne,“ pravil Reggie určitě, „jenom ne žádnou umíněnost.“

„Hledáme Aenea, slyšíte?“

Tyč v rohu okna zamířila na earla z Northmorlandu. Leskla se

trochu ve slunci a byla opatřena něčím, co se obyčejně nemontuje na

hole, totiž záměrnou kulovnicovou muškou. Nikdo z osob v pokoji se

k oknu nepodíval. Rozmluva byla příliš zajímavá.

„Vašeho Aenea držím v zajetí já,“ pravil Reggie, ukazuje si

palcem na prsa, „a to na místě, kde ho nenajdete za nic na světě. Je

protisázkou slečně Broughamové. Aby vám to bylo jasné, mám

jakési vědomosti o plánech Draků. To vám však rozhodně

neprozradím…“

Myslivci se hnuli, ovládnuvše svoje překvapení a Reggie ustoupil

krok dozadu, napřáhnuv dlaň proti nim.

„Jste blázni, nevyčkáte-li konce mé řeči,“ křikl.

Na earla z Northmorlandu působilo toto sdělení jako blesk. Jeho

bledost se změnila v šeď. Chopil se křečovitě opěradel, chyběly mu

však síly, aby povstal.

„Jak?“ hekl těžce, „Aeneas…“

„Statečný Aeneas…“ poznamenal nejbližší z myslivců, „lžete,

pane.“

„Lže,“ sir John zamával zděšeně rukama, „nemožno. Zbláznil se,

že lže. Jak jste odvážný, mladíku, tvrdíte-li zde…“

Reggie učinil vznešený posunek, jeho oči však nepozbývaly

ostražitosti.

„O odvaze nemůže být řeči,“ odtušil, „poněvadž se dá alespoň

trochu spoléhat na vaše dobré rozvážení tohoto choulostivého

případu. Učiníte velmi moudře, vyslechnete-li všecko, co vám chci

sdělit.“

Nemohl pochybovat, že všichni zde přítomní jsou odhodláni

navrhnout za jeho provinění jen jeden trest, a to trest smrti. Earl z

Northmorlandu se stal polovičním šílencem, schopným obětovat

třeba sto takových mladých životů, jen aby bylo zabezpečeno těch

několik let, které mu ještě zbývalo dožíti.

„Vy…“ třásl se, „jste uvěznil Aenea? Vy jste se odvážil…“

„Každý z nás se něčeho odvažuje,“ odvětil Reggie chladně,

„stačím svými silami docela dobře na vašeho Aenea. A je-li vám to

nemilé, není to má vina. Na druhé straně jsem dokázal i jinou věc,

která vám jako zadostiučinění může být vhod. O Dracích jsem

natolik informován,“ zatvářil se sebevědomě, „abych je mohl ihned

dát zatknout.“

Působilo to dobře. Reggie zpozoroval, že konečně dobyl posice,

na kterou pohlédli s úctou, kterou si vynutil. Přestal být zcela náhle v

jejich očích potřeštěným automobilistou, strkajícím všetečně nos do

věcí, jež se ho netýkaly.

Ale sir John dostoupil vrcholu svého zoufalství a ocitl se v

takovém stavu, že všichni tři myslivci k němu rychle přiskočili.

„Zatknout Draky?“ vyrážel namáhavě, „ne. Ne! Prokletý chlape!“

„Dobře,“ kývl Reggie vida, že se k svému rozsudku smrti přiblížil

ještě o něco více, ale neztráceje přes to chladnou mysl, „netvrdím, že

jakmile odtud odejdu, dám je zatknout…“ podíval se pátravě,

„odejdu docela jistě, upozorňuji vás, ať si o tom myslíte cokoli. A

stále ještě nejsem u konce své řeči, hrome!“

Myslivci, dotýkajíce se celkem neúčelně stařecké postavy,

kymácející se uboze v křesle, stíhali Reggieho málo vlídnými

pohledy. Sir John se marně snažil, aby se vztyčil. Nepodporovali ho

v tom, spíše ho tlačili zpět.

„Ne,“ opakoval, „nesmějí být zatčeni. Ani nyní…“ sípal strašlivě,

„ani později. Ďábel ho sem poslal,” ukázal třesoucí se rukou, „sám

ďábel. Ale…“

Puška v okně sledovala jeho pohyb, vystrčena do pokoje jen

nepatrně. Neukázalo se však oko, pozorující mušku za listovím

bohatě vzrostlých květin.

„Váš odpor,“ pravil Reggie, „je věc, která mne uspokojuje,

poněvadž na něm se zakládá moje myšlenka. Vše, co o Dracích vím,

a je toho dosti, aby mohli být pochytáni, jsem sdělil do nejmenších

podrobností vůdci vašich myslivců. Dávejte pozor na to, co vám

nabízím. Propustím ho i s jeho vědomostmi, propustíte-li vy svoji

neteř a svěříte-li ji mé ochraně. Pak si Draky pochytejte. Dokážete to

snadno. Abych však já,“ přimhouřil potměšile oči, „nebyl vinen

nějakou nesprávností, pokud jde o zachovávání zákona, uspořádáme

závod.“

„Závod…“ mručel sir John vyčerpaně, zatím co černé ústí zbraně

střídavě vyhledávalo hlavu jeho a hlavu Reggieho.

„Závod,“ přisvědčil Reggie, „v polapení Draků. Nehnu prstem

dříve, dokud se Aeneas s informacemi, které ode mne dostal, nebude

moci do toho pustit. Po pravdě řečeno,“ Reggie byl nyní docela

spokojen se svou škodou, „doufal jsem, že vás předejdu, jelikož budu

moci využíti rychlosti svého vozu. Ale ukradli mi ho, darebáci,

poněvadž patrně něco tušili. V tomto závodě máte tedy značný

náskok. Bohužel,“ pokrčil rameny, „nemohu ho nahradit. Draci to

odnesou sami. Kdyby je zatkla policie, nečeká je nic tak zlého, jako

kdyby padli do rukou vám. Vím to a nemusíte mi vykládat nic.

Nemám také na mysli stanici v Great Hampdenu ani nic podobně

hloupého. Myslím přímo na Scotland-Yard, rozumíte. Nuže?“

Zde byl konečně u konce své řeči a dal to znát pohledem. Sir

John sklopil hlavu k zemi, oddechuje namáhavě a patrně usilovně

přemýšleje. Reggie ho nechal v klidu jen čtvrt minuty. Pak

promluvil, a jak jeho hlas zněl, zmizela lesklá hlaveň kulovnice mezi

květinami v okně s lehkým šelestem.

„Jak dlouho se chcete rozmýšlet, vaše milosti? Dnes je třináctého.

Dnes v noci dostanete poslední výstrahu a pak…“

„Výstrahu?“ hekl sir John, „jak to víte?“

„Vím to,“ řekl Reggie, který to mohl předpokládat.

Jeho postup byl dobrý, přesvědčující a provázen jistě dávkou

štěstí, v nějž se konečně dalo počítat i záhadné zmizení vozu. Přes to

však Reggie, jenž mohl jen hádat výsledek earlova rozhodnutí, byl

uvnitř vzrušen a srdce mu bušilo. Jednalo se o nejbližší okamžiky. O

ostatním bylo ještě dosti času přemýšlet. I když bylo postavení Ethel

Broughamové prozatím přijatelné, třebaže nikoli pohodlné, nevědělo

se, jak se může změnit do čtyřiadvaceti hodin. Reggie, jenž v duchu

zběžně přehlížel svou logiku, nenašel v ní žádné chyby a byl

přesvědčen, že je možno osvobodit nešťastnou dívku obratem ruky

bez jakýchkoli škodlivých následků pro ni.

Ale sir John patrně rozvažoval v trapné tísni mezi dvěma póly.

Uvěznění Ethel Broughamové mu skýtalo velkou výhodu proti

Drakům za předpokladu, že svou sestru milují, třebaže ji venkoncem

neznali. Na druhé straně, mluvil-li tento podivný automobilista

pravdu, vykazovalo propuštění Aenea včetně jeho vědomostí výhody

ještě větší. A sir John zdvihl konečně hlavu se zřejmými stopami

vyčerpávajícího duševního zápasu v očích.

„Dobrá,“ pravil chraptivě, „souhlasím. Propustím Ethel…“

považoval patrně za zbytečné to dále popírat, „a vy propustíte Aenea.

Ale jestliže lžete…“ jeho zrak nabyl hrozivého výrazu šílence,

„najdu ještě do zítřka cestu, jak se vám dostat na kůži. Aeneas musí

být osvobozen ihned.“

„Po Ethel Broughamové,“ kývl Reggie chladně, vyhýbaje se

prozatím myšlence na to, jak to skončí.

Jeho vůz! Toužil po něm nesmírně. Jak snadno by v něm unikl s

Ethel po boku. Ale takto si nepřipadal pohyblivější než hlemýžď a

obával se, že mu nebude možno uniknout včas z dosahu strašlivých

rukou morové sedmičky, ovládající kraj na sto mil kolem.

Earl z Northmorlandu namáhavě povstal, podporován dvěma

myslivci. Reggiemu připadal nemožně shrbený. Jistě byl duševně

úplně zničen.

„Jdi před námi, Antore,“ ukázal holí, jejíž konec se chvěl.

Antores otevřel dveře a vyšel. Sir John se belhal za ním s

myslivcem po každém boku. Reggie se loudal poslední, povoluje

výrazu napětí ve své tváři.

„Vede se jí dobře,“ pravil sir John hlasem, jenž byl velmi blízký

skuhrání, „dostává dobrou stravu, pravda, Antore? Vystavěli jsme

pro ni pohodlné hnízdečko, v němž nechybí nic kromě denního

světla. Dlouho-li ho bude postrádat? I bez vašeho zákroku…“

Earl z Northmorlandu šel při své řeči stále pomalu kupředu,

neotáčeje se. Zahnul k vilové části.

„Je to váš větrák ve střeše pracovny,“ volal Reggie, „myslil jsem

si to hned.“

„Ano,“ odpověděl sir John, „ale Ethel byste nikdy nenašel.“

Pak již neřekl nic, ani nikdo jiný nemluvil a všichni naslouchali

jeho sípavému dechu. Došli na místo ve chvíli, která Reggiemu

připadala nesmírně dlouhá. Bezpočtukrát se cestou ohlédl,

nedůvěřuje v tomto domě prostě ničemu. Konečně stanuli pod

větrákem a Reggie zdvihl oči ke stropu. Větrák byl zavřen.

Sir John ukázal holí a jeden z myslivců přistoupil ke klice.

Několikerým otočením docílil toho, že vodorovná deska na střeše se

hnula kolem svého čepu a objevil se posléze plný kruh jasně

modrého nebe.

„Nejsem schopen tam vylézt,“ pravil earl z Northmorlandu,

„vylezte sám. Antores vás doprovodí.“

Reggie, mysle již jen na to, aby se setkal s pohledem mandlových

očí, skočil pružně na příčky tyče. Vystoupil nahoru s obratností

hasiče, protáhl se otvorem a stanul na střeše.

Rozhlížel se rychle na všecky strany. Jistě zde bylo něco, čeho si

při své první návštěvě nepovšiml. Ale ani nyní za jasného dne, ve

žhavém vzduchu, stoupajícím vlnivě od rozpálené půdy, neviděl nic

podezřelého.

Točil se kolem své osy tak dlouho, dokud u něj nestanul Antores

se svým mrazivým pohledem.

„Zde,“ pravil Reggie, „jste stavěli hnízdečko pro Ethel

Broughamovou?“

„Ano,“ kývl myslivec nenuceně, „téměř zde.“

Reggie vrtěl hlavou, pozoruje svého průvodce, který se trochu

naklonil nad otevřený větrák.

„Zavřete,“ slyšel jeho hlas.

A pak se to objevilo a bylo to tak překvapující, že Reggie

nevycházel z úžasu nad tímto darebáctvím. Deska, přikryvší zpětným

pohybem otvor zející do pracovny odhalila jiný, na němž dosud

spočívala.

Reggie přiskočil, zaťav rty a projeviv svoje uznání dvěma blesky

ze svých očí. Přirozeně nikdo, kdo náhodou vystoupil větrákem na

střechu, neměl nápad otvor za sebou zavřít, což konečně bylo možno

jedině převodem zdola. Deska spočívala buď na jednom vchodu,

nebo na druhém. Oba byly ovšem umístěny blízko sebe a otáčecí čep

se nalézal mezi nimi.

Zároveň si Reggie uvědomil, kde se vzalo místo pro tajný

pokojík, jenž sousedil bezpochyby s pracovnou i s dlouhým rohovým

pokojem. Okna těchto dvou místností byla proražena na oněch

stranách, jimiž se při vyhlédnutí nedala srovnat délka zdi vnější a

vnitřní. Nehezky dlouhý rohový pokoj byl bezpochyby původně ještě

delší nebo snad sestával ze dvou. Jejich příční zeď byla odstraněna

nebo spíše pošinuta, oddělujíc tak Ethelino vězení, jež se tedy

nalézalo přímo v nejvzdálenějším rohu stavby, mající půdorys čepele

sekery.

Otvor vězení byl uzavřen kruhovými padacími dveřmi,

opatřenými závorou. Ještě dříve než se myslivec shýbl, chopil se

závory Reggie. Vyvinul sílu, která stačila málem k jejímu vytržení, a

vyzdvihl poklop. Nahlédl do černé tmy, na niž si jeho oči nemohly

ovšem okamžitě přivyknouti. Čekal výkřik, ale teprve za okamžik si

uvědomil, že ústa dívčina jsou němá. Lehl tedy na zem a nahnul tam

hlavu.

„Dovolíte-li,“ pravil myslivec se stálou chladností, „spustím

žebřík.“

Držel opravdu něco takového v ruce. Byly to hedvábné provazce

spletené způsobem, jaký používali kdysi kavalíři, aby se dostali na

balkony svých dám.

Reggie trochu uhnul, neboť stále ještě nemohl tmu dole dobře

prohlédnout. Myslivec pak připevnil háky žebříku na okraj.

„Sestoupím,“ pravil, „a pošlu ji nahoru. Spí-li, neprobudíme ji

voláním, samozřejmě.“

„Ano,“ přerušil ho Reggie, bledý hněvem a vzrušením, „nemůže

v té kobce rozeznat, je-li den nebo noc. Obávám se, že vám to nikdy

nezapomenu. Uhněte. Slezu sám.“

Ale připomenuv si žádoucí opatrnost, nechal přece jenom

myslivce, aby sestoupil.

Naslouchal a zdálo se mu, že se dlouho nic neděje. Chtěl zavolat,

ale spatřil světlo Antorovy elektrické svítilny. V její záři se mohl

dobře rozhlédnout. Díra byla neveliká, čtverhranná a opatřena

vskutku skládacím nábytkem mistra truhláře. Antores stál uprostřed a

točil se se světlem do kruhu. Pak vzhlédl nahoru.

Ethel Broughamová tam nebyla.

Reggie se nejprve velmi polekal, ale jak rozeznal vzhůru

obrácený obličej myslivcův, změnily se jeho pocity náhle a bez vůle.

Bylo to tak přece jenom lepší, jestliže se uvážily všecky okolnosti.

Díra zela opuštěností a neopotřebovaný nábytek svítil matně svým

nelakovaným dřevem. Když pak Antores vrhl světlo na stůl, Reggie

mohl přečísti hrubý nápis červenou tužkou, téměř stopu veliký.

„Bůh buď s vámi,“ houkl dolů, „to je přece zítřejší datum?“

A vztyčil se, poněvadž ho to již docela nic nezajímalo.

20

Sir John Colleridge, earl of Northmorland vyslechl dole v

pracovně zprávu mlčky a pak upustil svoji hůl. Reggie sestoupil

rozvážně po příčkách, a byl-li předtím klidný jen zdánlivě, byl nyní

téměř spokojen.

„Velmi zlé,“ pravil škrábaje se za uchem, zatím co myslivci

sbírali tělo svého pána se země, „Draci ji odnesli. Srdeční záchvat,

co? Aby tak zemřel.“

V jeho hlase nebylo soucitu, čemuž se sám jaksi podivil.

Myslivci, mlčící a zamračení, odnesli bezvládného sira Johna do

jiného pokoje, položili ho na lůžko a zvonili na služebnictvo. Reggie

vešel všetečně za nimi, považuje se za jakéhosi vítěze.

„Přejde to, co? Kdy měl záchvat naposledy? Dnes v noci, jak

jsem slyšel. Nebo je to mozková věc? Nerozumím tomu příliš.“

Nevšímali si ho vůbec, zabývajíce se svou prací. Reggie

pozoroval, že jednají skoro bezhlavě. Patrně jim chyběl vůdce,

kterážto myšlenka připomněla Reggiemu opět jeho zajatce.

„Poslyšte,“ pravil tedy, pokládaje ruku na rameno jednoho z nich,

jenž se pro nával kolem lůžka nemohl ke svému pánu protlačit,

„pošlu vám Aenea. Jste rád?“

Myslivec se mu vytrhl, neodpověděv ani slovem. Reggie ho však

obrátil k sobě znovu.

„Nebuďte nezdvořilý,“ napomenul ho, „a vezměte na vědomí, že

vám nezpůsobím ani o vlas menší nebo větší radost, než vy jste

způsobili mně. Nenašel-li jsem já Ethel Broughamovou, neví zase

Aeneas nic o Dracích. Sbohem.“

Ani tentokrát mu nebylo odpověděno, ačkoli čekal veliký rámus,

a proto vmáčknuv čepici do čela, vyšel ven.

Sestupoval houpavě po schodech, přešel pískovou cestu za

podjezdem a vrazil do průjezdu. Medvěd vrátný tam neúčelně stál.

„Otevřete,“ houkl Reggie, „právě odcházím.“

„Co se stalo nahoře?“ zamračil se vrátný.

„To nejlépe poznáte,“ potřásl Reggie hlavou, „když se o tom

přesvědčíte osobně. Sir John omdlel. Kdyby zemřel, dejte zvonit

umíráčkem, ať je po Greenfieldu konečně nějaká radost. A

neotevřete-li ihned, začnu střílet.“

Medvěd vrátný otevřel, třebaže nevypadal tak, jako by se

Reggieho hrozby příliš polekal. Reggie pak vypadl ven a jeho pocity

se trochu smísily.

Nemaje se proč rozmýšlet, zamířil přímo ke stavení vrchního

konstábla. Aeneas ležel na lůžku stále ve stejné poloze a konstábl

Chawell, jehož žena se doposud nevrátila, hlídkoval svědomitě.

„Vaší vazbě je konec,“ pravil Reggie, „děkuji vám. Vyřídil jsem

již svoje. Musíte si pospíšit. Na Letním Sídle vás velmi potřebují.“

Aeneas byl spoután tak důkladně, že i za pomoci ostrého nože

trvalo chvíli, než ho osvobodili. Pak se postavil vrchní konstábl do

nejvzdálenějšího kouta a tvářil se ostražitě. Reggie, přesvědčiv se, že

oba náboje myslivcovy lovecké pušky jsou vyňaty, hodil mu ji k

nohám.

„Patrně jste nejlepší střelec z vás všech,“ pravil při tom,

„poněvadž jinak byste sotva čekal osobně na moji maličkost u kraje

lesa. Přesvědčil jste se o své vlastní škodě. My lidé z Londýna také

známe provádět svoje věci dobře.“

Aeneas nepovstal ihned. Dokázal stěží se posadit, neboť jeho údy

byly docela zdřevěnělé. Třel je, aby napomohl oběhu krve.

„Přes to,“ odpověděl konečně, „je hotové šílenství si s námi

zahrávat, pane. Nebo myslíte, že jsme s tím hotovi?“

„Kdybyste věděl,“ odvětil Reggie s nelibostí, „kolik vám zatím

narostlo starostí, ani byste si nevzpomněl na mne a moje zásluhy.

Ostatně vrchní konstábl by vás již rád viděl za dveřmi.“

Myslivec urovnal šat volnými pohyby. Pak se shýbl pro pušku a

povstal. Učinil nejistý krok, druhý se mu však podařil lépe. Třetím se

dostal ke dveřím a čtvrtým vykročil. Dveře zapadly a kroky dozněly.

Vrchní konstábl vystoupil ze svého kouta.

„Tam se něco děje?“ otázal se, hodiv hlavou.

„V zámku?“ řekl Reggie. „Ano. Samozřejmě.“

„Co?“

„Draci zvládli pole,“ Reggie hýbal povážlivě hlavou, „myslím, že

by opravdu bylo nejlepší, kdyby earl z Northmorlandu rozumně

zemřel. Neslyšíte umíráček? Škoda. Medvěd od vrat slíbil, že dá

ihned vyzvánět, jakmile…“

Mávl rukou.

„Co je s mým vozem?“

„Chcete to vědět brzy,“ řekl vrchní konstábl, ustrašen vlastními

myšlenkami, „pošta se ještě nevrátila. Ale…“

„Proklatě,“ zamračil se Reggie, „byl to můj nejlepší vůz.“

Vrchní konstábl si to nemohl srovnat v hlavě, poněvadž dosud

pokládal Reggieho za inspektora ze Scotland-Yardu.

„Vám se tam nějak vede,“ pravil žárlivě, „kolik máte vozů?“

„Deset,“ odsekl Reggie, „ale všecky nejsou tak pěkné.“

„Vy sám, myslím,“ pravil konstábl uraženě.

„Já sám, samozřejmě. Jděte k čertu s vašimi otázkami. Kdy se

vrátí pošta?“

„Chtěl jsem vám říci, že spatřili něco, co by se asi tak podobalo

vaší šedivé káře. Seržant Vauxhall…“

„Kdo?“ vyjel Reggie.

„Vauxhall z Great Hampdenu. Před chvíli sem zašel na své

obchůzce. Nevím, proč přišel dnes, poněvadž měl přijít až zítra.

Říkal, že zítra sem nikdo nepřijde.“

„Zítra je čtrnáctého,“ Reggie zase potřásal hlavou, „netvařte se

tak prostě. Vy jste se zmínil o krádeži mého Lanceleta?“

„Čeho? Vozu? Samozřejmě. On prý něco takového ráno viděl na

cestě ke Great Hampdenu.“

„Kdo řídil?“ ptal se Reggie netrpělivě.

„Někdo, to víte. Samo to nejelo. Seržant byl prý příliš daleko.

Ani netvrdí, že by to mohlo být šedivé. Tudy projede málo vozů,

pravda, ale přece jen se občas stane, že…“

„Byl-li to můj automobil,“ pravil Reggie, zabývaje se vlastními

úvahami, „pak vaše manželka může přinést nějaké zprávy. Byl bych

chtěl vědět, zdali seděla ve voze nějaká žena a jací muži.“

„Žena? Která žena?“

„Ethel Broughamová. Přece jsem vám řekl, že Draci ovládli pole.

Osvobodili svou sestru a s earlem z Northmorlandu je konec. Ten

seržant je ze stanice v Great Hampdenu, jak? Roztomilá stanice,

která se vyhýbá zítřejšímu matchi Draci versus morová sedmička

jako kočka vodě. Domnívám se, že i vy podniknete zítra nějaký

výlet, abyste se dal při návratu překvapit?“

Vrchní konstábl trochu zbledl.

„Zítra?“ otázal se, „nemám nic v programu. Zůstanu doma.“

„A zastřete okna a dveře zastrčíte závorou, jak? Do uší si

pravděpodobně vložíte balík vaty. Poradíte patrně vyšetřujícímu

soudci, aby odložil svou moudrou hlavu pod peřinu?“

Reggie přecházel sem tam a dle zděděného zvyku vrtěl vytrvale

hlavou.

„Sázím na Draky,“ pravil po chvíli, když konstábl mlčel, „protože

ti chlapíci jsou přímo zázrační. Sedm earlových rváčů na ně nestačí.

Jaké to chytráctví, konstáble! Dokáží přilepit mne ke Greenfieldu s

mým ubohým párem revolverů v rukou. Co s tím pořídím, hrome?

Nic.“

Konstábl tomu neodporoval a Reggie, jenž se nepamatoval, že by

byly některé z jeho prázdnin skončily ukradením jeho dopravního

prostředku, usedl na rozválenou postel a složil hlavu do dlaní, snaže

se srovnat svoje myšlenky. Nahlédl brzy marnost takové práce a

toužil jenom po návratu paní konstáblové.

Vrchní konstábl Chawell, vyhlížeje z pouhé nervosy svou

manželku ještě netrpělivěji než Reggie sám, vyšel několikrát ven. Z

jedné takové obchůzky přinesl zprávu, že earlu z Northmorlandu se

daří lépe.

„Jak to víte,“ řekl Reggie nevrle.

„Od vrátného. Máte prý děkovat peklu, že jste ponechán v klidu.“

Reggie zdvihl hlavu a zašklebil se.

„Snad by se mi nepřihodila nehoda v domě vrchního konstábla,

hrome? Proč mám děkovat peklu?“

„Protože sir John za žádnou cenu nechce připustit, aby se od něj

myslivci vzdálili. Tak to řekl vrátný.“

Konstábl Chawell měnil barvu ve svém brunátném obličeji v

celých stupnicích a jeho dýmka často vyhasínala. Výbojné kníry mu

trochu plihly.

„Je výborná věc,“ pravil Reggie, „mohu-li se spolehnout, že mám

do zítřka pokoj. Tehdy,“ zatvářil se vzpomínavě, „ukazovaly hodiny

biskupství na třetí odpoledne, myslím. Jsou-li Draci přesní a pietní,

nechají to až na třetí hodinu. Toť hodina smrti již od biblických dob,

konstáble.“

Vrchní konstábl se zachvěl jako list, odložil dýmku a oprášil si

ruce.

Paní Chawellová se vrátila až dlouho po poledni a vešla do

domku, zatím co pošta, která ji přivezla, rachotila dále po cestě k

řece. Přinesla ujištění policejních úředníků, že bude pátráno

svědomitě a neopomněla reprodukovat poznámku velitele stanice,

vyznívající v opovrhování lidmi, kteří na pohled vypadají moudře a

nakonec si dají ukrást automobil před nosem. Reggieho však hlavně

zajímala zpráva, že jeho vůz byl spatřen stojící nedaleko Great

Hampdenu. Ale že zase brzy zmizel.

„Oznámila jste, drahá paní,“ řekl Reggie, když ji pozorně

vyslechl, „moje podezření o Dracích jako pachatelích?“

„Zajisté,“ přikývla paní Chawellová, která se zdála být

rozšafnější než vrchní konstábl sám, „to je ještě popohnalo, myslím,

v jejich snaze.“

„Ale,“ zahrozil Reggie, „podívala byste se na tu lenost, kdyby ho

byly ukradly Kostry.“

Pak se vypravil do hostince, aby něco pojedl.

Odpoledne se mu podařilo sehnat někde povoz s ukrutně líným

koněm a ospalého kočího k tomu. Odejel s tím do Great Hampdenu,

naplněn starostmi. O svém voze se však nedozvěděl zhola nic kromě

toho, že byla na všecky strany telegrafována výstraha.

„Je vidět,“ řekl veliteli stanice, „že můžete použít telegrafu,

jestliže chcete. Ale jestliže nechcete, nepohne vás k tomu ani příslib

krabice s dortem.“

Velitel stanice se hýbal ve své židli a tloukl pravítkem do stolu s

neskrývanou netrpělivostí.

„Nechte nás na pokoji s vašimi dorty, „ huboval, „narážíte-li na

svoji nesmyslnou žádost ze včerejška, pak se podívejte sám na sebe

jako na důkaz toho, jak bychom se byli blamovali. Ohrožovali vás na

Letním Sídle, jak jste nám zde sliboval?“

„Neohrožovali,“ řekl Reggie bez rozpaků, „ale jedině proto, že

jsem si to předem vychytrale zařídil.“

„Vychytrale?“

„Ano,“ kývl Reggie.

Ale více neřekl z obavy, aby nebyl ještě zatčen pro násilí na vůdci

myslivců. Obrátil trochu téma a počal mluvit o tajném pokoji. Jelikož

však opět nemohl přímo dosvědčiti, že tam earl někoho věznil, byl ze

stanice téměř vyhozen, při čemž velitel poukazoval na jeho

nesnesitelnou dotěrnost a varoval ho před opětováním návštěvy.

Reggie křičel až venku, že earl z Northmorlandu se sám přiznal

nevěda ještě, že kobka je prázdná. Také jiné věci křičel, ale nakonec

vsedl do rozeschlého povozu a v mizerné náladě poručil jeti zpět.

Dokymáceli se do Greenfieldu až za šera. Mraky, které po celý

den ohrožovaly slunce, nedostavše se však k tomu, aby ho přikryly,

zapadaly za obzor, slibujíce bezvadné počasí i nadále. Vrchní

konstábl, jenž se uklidnil tak dalece, že mohl opět statečně dýmat ze

své dýmky, začal hovořit o tom, že by mělo trochu sprchnout. Reggie

na jeho meteorologii neodpověděl vůbec.

Pojedl opět něco v hostinci, dívaje se nepřetržitě oknem k

Letnímu Sídlu. Nehýbalo se tam nic.

Byl jediným hostem. Tlustý Fragonard ho příliš neobskakoval, a

objevil-li se přece v lokále, pak jenom mlčenlivě zamračen. Patrně se

urazil tím, že Reggie odepřel odpovídat na jeho zvědavé otázky.

Ale Reggie přemýšlel, a neměl tedy pro něj času. Zdálo se mu, že

svým přemýšlením došel v Greenfieldu již k několika slušným

výsledkům, jež pokazila jedině smůla. Nebo snad také dobré

přemýšlení jeho protivníků, což spravedlivě uznával. Vzpomněl-li si

na svůj zmizelý vůz, spustil pokaždé pěst na stůl s mračivě

sevřenými rty. A tak se den skláněl, sluneční svit žloutl a stíny se

dloužily. Všecko kolem vypadalo nudně, i Reggie sám.

Když šero houstlo, dostavil se soudce Wiggin, který zřejmě

Reggieho hledal.

„Konstábl praví,“ šeptal, usednuv těsně k Reggiemu, „že vás

poslal Scotland-Yard.“

Reggie zasmušile a neurčitě potřásl hlavou.

„Je-li to pravda,“ pokračoval soudce, přemisťuje ruce složené na

stole s nervosní nerozhodností, „pak musíte vědět, že jsem skutečně

psal… posloucháte mne? Ano, psal. Ale nevím, jak jste to zvládl.

Měl byste mi to říci.“

A když Reggie stále neodpovídal, poposedl netrpělivě.

„Pokud jsem se ukázal shovívavým nebo nevšímavým,“ hovořil

koktavě, „je to snadno pochopitelné i vám, myslím. Tato zatracená

situace… earlův vliv…“

Reggie se trochu pootočil a položil mu ruku na rameno.

„Toho je zítra konec,“ pravil klidně, „a pokud to bude v naší

moci, zúčastníme se. Jsem-li ze Scotland-Yardu čili nic, o to si hlavu

nelamte. Zítra mi trochu pomůžete.“

„Jakým způsobem?“ otázal se soudce stísněně.

„Zcela bezpečným pro vás,“ Reggie se trochu usmál, „a nyní

jděte spát. Časně ráno… co nejčasněji, rozumíte… jakmile bude

vidět po krajině, postavíte se někam, odkud byste měl na očích Letní

Sídlo zezadu. Vezměte konstábla s sebou. Po případě ho postavte na

jiné místo. Říkal mi jednou… nebo jste to byl vy?… že mohl

pozorovat Letní Sídlo, pátraje po vnitřní zednické činnosti, jejíž

vinou prý byla morová sedmička obalena maltou. Uvidíte-li něco,

oznámíte mi to.“

„Kam?“ dechl soudce.

„Sem,“ Reggie klepl kotníkem na stůl, „zůstanu spát na této

lavici. Budu pozorovat Letní Sídlo tímto oknem.“

„Za předpokladu, že vás tu Fragonard nechá přes noc.“

Reggie se podíval úkosem.

„Buďte bez starosti, že si to zařídím.“

„A co podniknete, spatříme-li něco?“

„To přirozeně záleží na tom, co spatříme,“ odvětil Reggie s

nechutí, „ačkoli se mi zdá, že skutečně nepodnikneme nic kromě

zmíněného dívání se. Nepromyslil jsem to ostatně ještě docela.

Strhne-li se něco…“

„Bude se to podobat dvěma mlýnským kamenům, mezi něž je

neradno se dostat,“ přerušil ho soudce Wiggin s bystrostí, jíž se

Reggie podle zásluhy podivil.

A potom lehl večer docela a policejní soudce odešel, aby se

zastavil ještě u svého konstábla.

21

Noc uplynula, tmavá a tichá, a s prvním zábřeskem dne se Reggie

vztyčil na svém nepohodlném, úzkém lůžku.

Venku bylo šedivé přítmí, nutící k zívání. Reggie si zazíval

důkladně, povstal, odstrčiv trochu stůl a narovnal zmrtvělé údy.

Vyhlédl oknem, pohybuje jeho záclonkou co nejméně, neviděl však

ještě nic. Jen vrcholky obou vížek Letního Sídla nepatrně světlely,

čníce mrtvě k nebi ještě šerému.

Reggie přešel lokál několikrát tam i sem. Napil se trpkého čaje,

který zbyl v konvici na stole, neboť pociťoval prudkou žízeň. Pak

opět vyhlédl, ale ještě bylo brzy.

Při třetím vyhlédnutí se přesvědčil, že soudce Wiggin dbá svých

povinností alespoň tohoto dne. Objevil se na pustém prostranství

před zámkem s kloboukem na hlavě a s jakousi šálou omotanou

kolem hrdla. Po jeho boku kráčel vrchní konstábl, jehož blůza byla

výjimečně zapnuta na všecky knoflíky. Oba došli tak blízko, že

Reggie mohl poněkud rozeznat soudcův obličej, vinou časného rána

nebo snad nedostatečného spánku nemožně bledý. Vrchní konstábl

vypadal zdravěji. Oba se dívali více do okna hostince než na cestu.

Reggie, poodhrnuv záclonku, dal rukou znamení. Zpozorovali ho,

neboť konstábl Chawell kynul dlouhou dýmkou, kterou držel v ruce.

Pak podal soudce svému podřízenému obřadně ruku, což jindy jistě

nečinil, a pokývnuv ještě jednou k hostinci, vykročil. Konstábl zůstal

malou chvíli na místě, načež odešel na druhou stranu.

Stále ještě bylo příliš brzy. Ale přes to si Reggie povšiml jakýchsi

bílých čar na tmavém bronzu protějších vrat. Lezly ze tmy, jak

soumrak ustupoval. Kdyby byli soudce nebo konstábl pozorněji

pohlédli tímto směrem, nemohly ujiti jejich pozornosti.

Reggie zkrotil svou zvědavost, neboť svítání pokračovalo rychle.

Za několik minut již mohl hádat, co čáry znamenají. A pak bezpečně

přečetl datum dne, jenž se právě probouzel. Někdo ho načmáral

křídou velikými, zběžnými tahy.

Nepůsobilo to pěkným dojmem, samozřejmě. Právě dnes

uplynulo devatenáct roků od chvíle, kdy zemřel Robert Brougham,

pán na Hepburnu. Reggie si to intensivně uvědomoval a jeho hlava

se pohybovala v upřímném údivu nad dnešní situací z toho vzniklou.

A do duševního stavu earla z Northmorlandu si ani netroufal se

vmyslit.

Pak zakokrhal někde první kohout. Jiný mu odpověděl tak

zblízka, že se Reggie skoro polekal. Chvíli ryli ranní vzduch svým

křikem, než zase umlkli. Ubohé greenfieldské chalupy stály až se

zarážející nehybností a jejich okénka se podobala očím přivřeným ve

spánku. Letní Sídlo vystrkovalo nadutě své břicho. Zaprášená silnice

se šedala a několik stromů napravo i nalevo od zámku se ještě rovněž

neprobudilo. Ani jediný lístek se na nich nepohnul a jejich větve se

trochu skláněly k zemi. Lesy v dálce za Letním Sídlem dýchaly

parami.

Slunce však nemohlo být zadrženo na své dráze, ačkoli by ho byl

Reggie zadržel velmi rád. Dívaje se do opuštěné vsi nemohl se zbavit

dojmu, že je to jediný prostředek k odvrácení hrozícího dramatu,

jestliže se již Hepburnští Draci rozhodli uskutečnit svou pomstu

právě čtrnáctého. Byli jistě schopni ji uskutečnit, jako byli schopni

pokládat beztrestně výstražné lístky a jako dokázali osvobodit svou

sestru ze zajetí. Reggie toužil vědět, kde asi nyní Ethel dlí. A právě

tak toužil po svém voze. Bylo to mrzuté, strašné ráno, tím horší, že

nevypadalo jinak než jiná jitra před ním. Draci se tu někde

pohybovali. V nejtěsnější blízkosti Letního Sídla a nikdo je nemohl

odehnat, protože je nikdo nespatřil. Opovrhovali statečností

earlových myslivců. Provokovali svými výstrahami. Těžili z

bizarnosti situace, neobávajíce se lidské spravedlnosti, kterou patrně

nenáviděli, jestliže již jednou dopustila hrozné obvinění jejich otce.

Jednali jako pekelníci, ale jistě považovali své právo trestat za svaté.

A Reggie se do toho vmísil. Důkladněji, než si starý Cripps kdy mohl

představit. Ale cítil se proklatě slabým. Draci byli připraveni. I

morová sedmička byla připravena. Jak to řekl soudce Wiggin,

člověk, jehož charakter dovedli ošklivě rozmazat? Dva mlýnské

kameny. Ano. Reggie byl na nejlepší cestě dostat se mezi ně.

Nedokázal si představit druh konečné bitvy. Tvářil se nevlídně, nejsa

schopen si utvořit jiný obraz než ten, že svítající náves před sebou v

duchu oživoval čtrnácti lidmi, bojujícími dýkami a revolvery. Ale

věděl, že to bude něco jiného. Něco úžasného a ohromujícího, co se

ve své prokleté geniálnosti nedá srovnat s prostou bitkou rozlícených

lidí.

Kroutil stále hlavou, dívaje se na poslední dračí hrozbu na

vratech. Světlo sílilo, aniž to pozoroval. Ale pořád ještě bylo velmi

časně a slunce se dosud nedotklo hrotů nabubřelých vížek. Potom

zakřičeli ptáci. A Reggie splašeným pohybem uhnul hlavu, protože

dvířka ve vratech zámku se otevřela.

Medvěd vrátný vyšel ven a rozhlédl se na všecky strany. Byl

bezpochyby třetím člověkem, jenž se toho rána objevil venku, neboť

první a druhý byl soudce Wiggin se svým konstáblem. Reggie ho

sledoval nepatrnou skulinou, přidržuje záclonku rukou. A viděl

podivnou věc. Medvěd vrátný poodešel asi pět kroků ode dveří a

pohleděl k východu přes střechu hostince. Pak zdvihl pravou ruku a

poznamenal se třikrát velikým křížem, dotýkaje se svého čela a prsou

jako kněz před oltářem.

To byl první počin osudného dne, jenž připadal Reggiemu

symbolickým. Medvěd vrátný vypadl předtím z jeho myšlenek v

návalu jiných úvah, které se zdály důležitějšími. Ale tento člověk byl

přece jediným, jenž sloužil svému pánu delší dobu. Od něj zajisté

vycházely nitky k Dračímu hnízdu. Reggie vydychl napětím. Vrátný,

jenž se vždycky mračil jako řecký bůh, změnil při pohledu k

vycházejícímu slunci svůj výraz ve vážně slavnostní, jen trochu

podmalovaný jakousi zádumčivostí. Mnoho lidí se křižuje před

rozhodným činem. Reggie to věděl, ačkoli osobně se o tom dosud

nepřesvědčil. Byl by málem vyběhl nerozvážně ven, aby zabránil

neštěstí, které se mělo možná přihodit v této ranní hodině, kdy bylo

nejméně očekáváno. Ale zdržel se toho ještě chvíli a byl rád, že se

zdržel.

Medvěd vrátný patrně neměl nejmenšího podezření, že ho někdo

pozoruje. Svůj kříž rýsoval volně, bez pokorné pobožnosti, ale se

smrtelnou vážností korsických banditů. Jen dvě či tři vteřiny nato se

díval do slunce, ozařujícího jeho tvář rudými paprsky východu. Pak

se otočil beze spěchu zpátky. A v této chvíli asi spatřil po prvé nápis

na vratech.

Zarazil se viditelně a couvl o krok zpět.

Jelikož stál obrácen k hostinci zády, mohl si Reggie, téměř

nedýchající, jeho překvapený obličej pouze domyslit. Viděl jenom

pěst zdviženou rouhavě k témuž nebi, které před několika málo

okamžiky bylo uctíváno velkým latinským křížem. Slavnostní

chování medvěda vrátného se rázem změnilo.

Vběhl do dvířek, nechávaje je otevřena. Vrátil se však za malou

chvíli s ručníkem, s něhož kapala voda. Vrhl se na vrata a rychlými

pohyby nápis smazal. Třel usilovně, až i Reggiemu se to zdálo již

zbytečným, a pak teprve ustoupil a díval se, nakláněje hlavu na

stranu. Z nápisu křídou nezbylo nic. Vrátný zmizel a před Letním

Sídlem zase bylo prázdno. Kohouti však křičeli svou druhou výzvu k

probuzení a pozlacené hroty vížek se zaleskly odrazem slunce.

Reggie se narovnal. U vchodu do lokálu stál tlustý hostinský s

rozespalýma očima.

„Čaj se vaří,“ ohlásil, „dobré jitro.“

„Dobré,“ přitakal Reggie zamyšleně.

Ale pak se nepřihodilo již nic a Reggie mohl svůj čaj píti bez

vyrušení. Letní Sídlo zůstalo neživé, jako by bylo uvnitř zcela

opuštěno.

Greenfield se probudil. Jeho obyvatelé byli neteční, tupí lidé.

Celkem jich přešlo jenom pět nebo šest. Ten či onen se ohlédl po

zámku, po případě ukázal rukou druhému. Šli však hned dále

shrbeni, těžce a bez zájmu o svou práci, s hrabicemi na ramenou a s

vyhrnutými rukávy svých bílých košil. Snad ani nevěděli nic o

významu čtrnáctého června nebo jen málo. Měli ostatně své starosti.

A stále se nic nedělo. Ani zde, ani patrně tam, kam mohl

dohlédnout policejní soudce se svým konstáblem. Reggie pociťoval

podivné chvění netrpělivosti v kolenou. V jedenáct hodin dopoledne

vyšel ven, neboť v té chvíli přijížděl ubohý poštovní povoz, učiniv

od časného rána velikou okliku osadami, z nichž Greenfield přišel

právě nyní na řadu.

Keystone, zchátralý stařec s bičem v ruce nechal trčet povoz

uprostřed cesty a hotovil se zajiti někam1 mezi domky proti Letnímu

Sídlu. Reggie ho zastavil voláním.

„Kam jdete?“ otázal se.

„Ke konstáblovi,“ odvětil stařec zastaviv se.

„V jaké záležitosti?“

„V záležitosti toho ukradeného automobilu. Vy jste jeho majitel,

co?“

Reggie znervosněl trémou nad tím, co uslyší. Bylo přirozené, že

velitel great-hampdenské stanice vzkáže po poště novinky, jsou-li

ovšem jaké.

„Co mi máte vyřídit, starý?“

„Konstáblovi, ne vám. Ale vy na tom patrně máte větší zájem.

Cuttler praví, že spatřili váš automobil někde hodně daleko.

Telegrafická zpráva,“ dodal důležitě.

„Ach…“ zamračil se Reggie, „ujíždí, co?“

Keystone se zachechtal.

„Ujíždí. Ale sem, jak se zdá.“

„Do Greenfieldu?“ vydechl Reggie nedůvěřivě.

„Nu… Možná, že ne do Greenfieldu. Ale tím směrem, rozumějte

mi. Prý je obsazen do posledního místečka.“

Reggie trochu zbledl, pomýšleje na Draky.

„Jede jako rychlovlak,“ pokračoval vozka, „hrozně spěchá, říkal

Cuttler. Kdyby jel pořád, mohl by prý dorazit do Greenfieldu asi tak

ke třetí hodině

„Ke třetí hodině?“

„Ale není jisté, že jede zrovna sem, povídám. Cuttler…“

Reggie se konečně našel.

„Jděte k čertu se svým Cuttlerem. Přece se někde pokusí ho

zadržet?“

„Vůz? Myslím také. Cuttler také myslí. Ale ještě jsem vám neřekl

všecko.“

Stařec pohladil své šedivé kníry a díval se na Reggieho soucitně.

„Pokoušeli se ho zadržet na třech místech, jak se mi řeklo.

Nezadrželi ho nikde. A považte si, že v Tulmutu je dnes trh na

dobytek, a kdybyste věděl, jak to tam při takových trzích vypadá…“

„Objeli Tulmut.“

„Ne. Jeli prý právě tudy, poněvadž o tom patrně nevěděli. A

přece je nikdo nezadržel.“

„Tomu nerozumím,“ přiznal se Reggie zmučeně.

„Cuttler to tak řekl,“ stařec pokrčil rameny, „donáším vám to

přesně. Ale máte prý se spolehnout, že jestliže váš vůz nikde nechytí,

chytí ho v Great Hampdenu Cuttler.“

„Jede-li můj vůz do Great Hampdenu,“ odsekl Reggie, „přijede

do Greenfieldu docela jistě. A zde si ho troufám zadržet sám.“

„Ale jděte,“ řekl stařec nedůvěřivě, „jestliže to nedokázali v

Tulmutu v návalu, nedokážete to vy zde teprve. Cesta,“ mávl rukou,

„je tu pořád volná.“

„A Cuttler?“ otázal se Reggie nedočkavě.

„Vidíte. Teď se na něj ptáte sám a před chvílí jste ho posílal k

čertu. Cuttler spustil na silnici mýtní závoru. Je z dubu a nedostane-li

váš vůz včas rozum, rozbije se o ni na třísky.“

Reggie zcela propadl úžasu. Draci byli jistě zázrační lidé, jimž

žádná lidská moc nedovedla klásti překážek.

„Děkuji vám, starý,“ řekl, vytahuje z kapsy nějaký peníz.

Vozka posmekl čepici a vyškrábav se na svůj kozlík, pobídl

kobylu dále dolů. Rachot kol zněl, až dozněl, ale Reggie stále ještě

hleděl do země a nehýbal se.

Letní Sídlo stálo mrtvěji než kdy jindy. Všechna jeho okna byla

zatažena záclonami. Dvířka ve vratech se neotevřela ani jednou.

Reggie byl palčivě zvědav, co se uvnitř děje.

Patrně se nedělo nic. A Reggie se rozběhl kolem zámku do polí a

k hořejším lesům, hodlaje vyhledat policejního soudce a jeho

konstábla.

Běžel po úzkých mezích, mezi vzrostlým obilím a po okrajích

lesů. Poněvadž se stále rozhlížel, často klopýtal. Ale konečně přece

našel oba hlídače, sedící svorně vedle sebe na zemi, mlčící a se zraky

upjatými k Letnímu Sídlu.

Obličej soudce Wiggina byl starostlivý a bledý, obličej vrchního

konstábla brunátný. Modrý kouř z dýmky stoupal do prohřátého

vzduchu.

„Ach,“ povzdechl soudce, spatřiv rychle kráčejícího Reggieho,

„začlo to? Vzhůru, konstáble.“

Povstal, šedivěje ve tvářích.

Reggie, silně udýchán, zastavil se u nich a šermuje rukama

prohlásil, že nic dosud nezačlo, ale že proposice jsou změněny.

„Musíme jednat,“ pravil, „je zbytečné tu sedět.“

„Opravdu nic?“ řekl soudce ulehčené, „zde rovněž nic. V zámku

se snad nepohnula ani moucha.“

Reggie shlédl dolů. V dosti značné vzdálenosti se rozkládalo

Letní Sídlo, poskytujíc takový pohled, že bylo možno dosti přesně si

nakreslit jeho půdorys. Celkovému výhledu jen trochu překážely

mohutně vzrostlé stromy jeho nevelikého parku. Ale kam až bylo lze

dohlédnouti, nespatřovala se opravdu živá bytost. Ani zahradník

nezaléval své záhony.

Reggie se odvrátil brzy.

„Nebezpečí teprve přijde,“ pravil, zatím co vrchní konstábl se líně

zdvihal, „snad ke třetí hodině. Věřím už všemu na světě. Draci sem

jedou v mém automobilu a také dojedou, myslím.“

Soudce Wiggin vyvalil oči, polykal vzrušeně sliny a nezmohl se

na otázku. Reggie mu krátce vysvětlil, jak se to dozvěděl.

„Přece je Greenfield někým obýván, k čertu,“ huboval, „najde se

tu několik silných mužů. Nějaké klacky snad seženou? Je třeba se do

toho vložit, hrome. Přemýšlel jsem dlouho marně, ale nyní vím, co se

stane. Strhne se obyčejná rvačka. Je v naší moci tomu zabránit,

nepřivezou-li si zrovna dělo.“

„Kolik mužů by bylo asi zapotřebí?“ zeptal se soudce stísněně.

„Tolik,“ odpověděl Reggie popuzeně, „aby stačili na Draky i na

Kostry. Na Great Hampden se se žádostí o pomoc nemůžeme obrátit,

to snad chápete. Bude rozhodně lépe, pomůžeme-li si sami. Lancelet

projede Great Hampdenem. Vsadím na to hlavu. Rád bych věděl,“

Reggie dupl do trávy, „jakými kouzly ti chlapíci disponují?“

„Ano,“ kýval soudce starostlivě, „jejich jednání se vymyká

přirozenosti.“

Nastoupili cestu dolů do vsi. Reggie, kráčeje rychle napřed tvářil

se jako člověk, jenž odpovídá za celou tuto záležitost osobně. Otáčel

se co chvíli a pobízel ke spěchu.

22

Než se dostali na prostranství před zámkem, minula třetí hodina s

poledne a slunce se postavilo tak, že svítilo po celé délce silnice a ani

Letní Sídlo, ani Fragonardův hostinec nevrhaly do ní stín.

Pusto zde bylo jako vždycky. Letní Sídlo nejevilo známky života.

Reggie se zastavil a oba druzí rovněž, jako by ho uznávali za vůdce.

„Co chcete počít?“ otázal se soudce Wiggin nejistě.

„Přemítám,“ odvětil Reggie, „jak nejlépe do toho.“

„Poradím vám,“ poznamenal konstábl, učiniv kruh koncem své

dýmky, „chcete svolat obyvatele Greenfieldu, jak?“

Reggie přisvědčil.

„Neslibuji si od toho nic,“ pravil soudce, „naopak. Způsobíte

povyk a myslivci na vás vypadnou.“

„Myslivci,“ Reggie se téměř osopil, „mají dnes jiné starosti. Jsou

vaši Greenfieldští stateční lidé?“

„Nevalně.“

„Nevadí. Seženeme jich třicet?“

„Nevím. Snad.“

Reggie vtáhl vzduch zlostně nosem, nevybuchl však, ačkoli k

tomu měl velkou chuť. Soudce Wiggin projevoval stále

nerozhodnost, která Reggieho od počátku silně zlobila. Patrně by byl

nejraději nechal věci svému osudu, při čemž však neměl odvahy se k

tomu otevřeně přiznat.

„Chci slyšet vaši radu, konstáble.“

Vrchní konstábl Chawell přece jenom neukazoval takovou měrou

snahu po indiferentnosti. Reggie ho považoval za čestnějšího než

měkkého pana Wiggina.

„Patrik vám zabubnuje, inspektore. Dojdu pro něj. Na jeho

bubnování se seběhne kdekdo.“

„To není zlé,“ pokývl Reggie.

„Je to nesmyslné,“ protestoval policejní soudce, „takový povyk.

Zbláznil jste se, konstáble.“

„Eh…“ řekl Reggie, „běžte, konstáble.“

Konstábl se zahleděl na svého představeného a Reggie se podíval

na hodinky.

„Proklatě,“ bručel, „tři pryč. Tři hodiny je osudná doba, přátelé.

Draci se někde zdrželi. Nebo je zastavil přece jenom Cuttler v Great

Hampdenu?“

„Věříte v dnešní neštěstí skálopevně,“ vzdychl policejní soudce

těžce, „nic se neděje, vizte. Zámek…“

Zámek byl mrtvý. Snad tam již všecko skončilo. Draci byli

zázrační mstitelé, kteří dokázali až dosud všecko, na čem se

usmyslili. Reggie netrpělivě podupával.

„Proč je tam ticho?“ mračil se, „patrně čekají. Earl z

Northmorlandu sedí v křesle a kolem se ježí pušky na všechny

strany. Nepřihodilo se ještě nic. Draci jsou na cestě.“

Uvažoval malou chvíli.

„Běžte pro bubeníka, konstáble. Zaklepáme zatím na vrata

zámku.“

„Proč?“ lekl se soudce.

„Zeptáme se po novinkách.“

Policejní soudce se neodvažoval něco namítnout a konstábl

Chawell vykročil rychle po cestě dolů.

„Pojďme,“ řekl Reggie.

Jakýsi člověk přešel netečně kolem. Podíval se líně a pozdravil

napůl úst.

„Takoví jsou,“ ukázal soudce, „co s nimi chcete pořídit? Morová

sedmička zde má svou pověst a Draci snad ještě horší. Jsme

bezmocní.“

Tlustý Fragonard stanul ve dveřích hostince. Díval se s ponurou

zvědavostí.

„Jako on,“ ukázal pan Wiggin, snaže se Reggieho zdržet co

nejvíce, „soudí všichni zdejší lidé. Nepostaví se s vámi do jedné

fronty na obranu earlovu. Earl není oblíben. Nikomu z Greenfieldu

nezáleží na tom, jak to s ním dopadne. Myslíte, že by měli náladu

vystavit se nějakému nebezpečí?“

Reggie neodpověděl. Bál se stále více, že do věcí nebude možno

úspěšně zasáhnout.

„Jeho Milost,“ pokračoval soudce, „připravila tuto situaci sama.

Je to interní záležitost, proboha. Nemyslíte, že zakročujeme

předčasně? Proč se domníváte, že se dnes něco stane? Nestane se nic.

Stůjte ještě chvíli. Rozmyslete si to. Až se to přihodí… potom teprve

mohu zakročit. Jsem pro to, abychom se neplašili. Až přijde ten

blázen se svým bubnem…“

Reggie zdvihl s mrzutým posunkem klepadlo na vratech. Ale

neuhodil. On i soudce uslyšeli uvnitř zvuky, které je zarazily.

„Uhněte,“ řekl soudce polekaně, „otevírají.“

Otevírali skutečně. Nikoli malá dvířka, nýbrž obě křídla celých

vrat. Byla to první známka života na Letním Sídle za celý den od

oné, kterou dal najevo časně zrána medvěd vrátný, křižuje se proti

východnímu nebi. Reggie, jenž si nedovedl představit, co se stane,

ustoupil opravdu, ovšem nikoli tak daleko, jak radil soudce Wiggin.

Medvěd vrátný se opět objevil, namáhaje se s těžkými, bronzem

pobitými prkny. Sotva pak vznikl dostatečný otvor, vyrazil ven

jezdec na černém koni. Zvíře se vzepjalo na slunci a otočilo se na

zadních nohou. Myslivec se rozhlédl a kynul rukou do vrat. Hluk

mnohých kopyt odtud zazněl, míse se s rachotem kočárových kol na

dláždění průjezdu. Ale vtom již Reggie celý průvod zarazil, vstoupiv

mu odvážně do cesty. Vozka kočáru houkl na své spřežení a přitáhl

otěže. Zastavil tak, že celý kočár ještě zůstal ve stínu za vraty,

Reggie však přesto mohl zahlédnout bledou tvář earla z

Northmorlandu, sedícího v kočáře podle jiného myslivce, v jehož

ruce se blýskal revolver. Abbas, jenž vyjel první, otočil koně zpět.

Čtyři další jezdci se nakupili kolem Reggieho, zatím co soudce

Wiggin spěšně odešel až k Fragonardovu hostinci.

„Konečně!“ řekl Reggie, pokládaje ruku na sedlo nejbližšího

koně, „jak se vede siru Johnovi?“

„Učiňte místo, pane,“ pokynul jeden z nich.

„Vy jste Acron?“

„Abbas, pane. Prosíme vás, abyste laskavě ustoupil.“

„Hned,“ řekl Reggie spěšně, „hned. Sir John je zdráv?“

„Živ.“

„Díky Bohu,“ Reggie to řekl opravdově, „ať si toho již zaslouží

nebo ne. Kam jedete?“

„Úplně naše věc, pane.“

„Úplně vaše? Ale snad oceníte to, co vám řeknu? Draci sem

jedou v mém voze. Počítám; s jejich příjezdem co nejdříve.“

„Víte to tedy,“ odvětil myslivec netrpělivě, „a přece nás

zdržujete.“

„Jak?“ Reggie dostal myšlenku, která mu vyhnala krev z tváří,

„přece jim nejedete vstříc?“

„Samozřejmě nikoli.“

Reggie se zmateně ohlédl. Jestliže to bylo takové, pak podle

všeho sir John se právě dával na splašený útěk v poslední chvíli.

„Prcháte před nimi?“

„Ano,“ kývl myslivec.

„Na přání Jeho Milosti?“

„Po dobrém rozvážení nás všech.“

„Bojíte se?“

Myslivec pokrčil rameny.

„Ano,“ přisvědčil opět, „ustupte laskavě.“

Reggie zcela užasl. Opravdu, připadali mu všichni jaksi mírnější

než obvykle, zkroušenější a zasmušilí. Soudce Wiggin se do toho

nevměšoval. Stál před schůdky hostince vedle tlustého Fragonarda,

který měl ruce založeny na prsou a ohavně se mračil. Ještě dva nebo

tři jiní lidé se zastavili opodál s hloupými výrazy ve svých obličejích.

Vrchní konstábl kráčel zdola s jakýmsi bosým člověkem, po jehož

boku se klátil malý bubínek, svítící svou mosazí ve slunci.

„Jednáte moudře?“ otázal se Reggie ostře, „zůstaňte zde.

Pomůžeme vám.“

Myslivec se usmál skoro trpce.

„Díky,“ odmítl, „můžete být spokojen i tak. Sir John musí zmizet.

Je naším úmyslem dopravit ho do Londýna. Jeho Milost dala

přednost vyřešení své záležitosti před řádným soudem.“

„Soudce,“ zavolal Reggie, „soudce!“

„Nechte zdejšího soudce na pokoji, pane. Není to pravý muž.“

„Avšak jestliže se hodlá sir John přiznat…“

Myslivec opět pokrčil rameny, učiniv jakýsi posunek ke kočáru,

od nějž někdo zavolal něco netrpělivého.

„Skoncujmež to, pane. Nejsem povinen vás informovat, poněvadž

zajisté nahlédnete, že bychom si cestu prorazili snadno i přes váš

odpor. Věci se mají tak, jak jsem řekl. Nemůžeme sami sobě

důvěřovat. Draci jsou nepřemožitelní. Ani celé vojsko jim nezabrání

v provedení jejich úmyslů. A jejich úmyslem je zavraždit sira Johna.

Utíkáme, ano. Ze strachu, trváte-li již na tomto zahanbujícím slově.

Sir John obdržel před chvílí výstrahu, která již nemůže být nazvána

výstrahou, nýbrž poslední hrozbou. Sedm nás bylo kolem něj, pane, a

přece mu náhle podaly neviditelné ruce rozsudek smrti. To uspíšilo

naše rozhodnutí. Každý okamžik, který ztrácíme…“

Reggie učinil divoký posunek.

„Jaká to byla výstraha?“ vyrazil, „není přece pochopitelné…“

„Právě,“ myslivec pohnul vážně hlavou, „setrvali bychom, kdyby

to bylo pochopitelné. Ustupte laskavě. Zdržel jste nás velice.“

„Jeďme,“ křičel hlas z kočáru, odrážeje se zvonivě od klenby

průjezdu, „jeďme.“

Koně netrpělivě podupávali.

„Jediné,“ řekl ještě myslivec, „čím byste se mohl stát užitečným,

by bylo Draky dle vaší možnosti zdržet. Neříkejte jim, že jsme

odejeli. V zájmu obecné spravedlnosti…“

Reggie odstoupil. Za těchto okolností nemohl ani jinak jednat,

protože i kočár se dal do pohybu. Přední myslivec zdvihl ruku k

čapce. Jeho kůň vyrazil mocným skokem. Kočároví koně zatáhli tak,

že jejich svaly se napjaly k prasknutí. Zrychlení proto bylo veliké a

kočár vyletěl jako střela ze vrat. V obloucích prachu, zvířeného pěti

divokými jezdci zahnul doleva a hnal se v ďábelském tempu dolů k

říčce.

Reggie stál u zdi Letního Sídla a díval se za nimi, dokud se prach

nerozptýlil a dokud bylo slyšet rachocení kol po nerovné cestě. Pak

ho vzpamatoval zvuk zavíraných vrat. Otočil se. Medvěd vrátný,

zamračen více než kdy jindy namáhal se hluboce sehnut s těžkým

křídlem. Tlustý Fragonard dosud stál nepohnutě a se založenýma

rukama na schůdkách svého hostince a soudce Wiggin, bledý do

šediva, trčel jako kůl s rukama bezvládně spuštěnýma podle těla.

Opodál přešlapoval rozpačitě muž s bubnem a konstábl kroutil v

nesnázích svoje kníry. Pět nebo šest jiných lidí vyjeveně přihlíželo.

Všichni mlčeli.

„U všech ďáblů, „ křikl Reggie, „počkejte se svým zavíráním,

člověče.“

Přiskočil. Medvěd vrátný se vztyčil a jeho oči metaly zlověstné

blesky.

„Co máte proti mému zavírání?“ otázal se hrubě.

„Nic, proklatě. Ale řekněte mi, co se tam u vás dělo, hrome? Jak

je možno, aby sir John obdržel výstrahu? Tisíc hromů! Těchto kouzel

mám až po krk.“

„Jako my,“ šklebil se vrátný vztekle, „jako my. A vy se nám do

toho ještě pleťte svými pitomými nápady. Táhněte! Nikdo se nesměl

k našemu pánu přiblížit. Ani já ne, slyšíte. A přece…“

„Váš pán kdysi v Londýně…“

„Jedná se o to,“ přerušil ho vrátný sveřepě, „co se děje nyní, a

nikoli o to, co se kdysi dělo v Londýně,“ shýbl se znovu, „pojďte

dovnitř, chcete-li. Dovolím vám to. Ale musí být zavřeno,“ podíval

se úzkostlivě nahoru po silnici, „musí být zavřeno.“

„Zavřete tedy, u všech čertů. Proč tu hulákáte?“

Vrata zapadla a Reggie slyšel hluk závor a klíčů. Mávl rukou a

vykročil směrem k hostinci.

Soudce Wiggin pozdvihl ne účelně ruce a zase je spustil.

Konstábl Chawell nechal muže s bubnem stát a přiblížil se.

„Patrně,“ řekl Reggie, svíraje pěsti, „nás oklamali. Sir John

nepůjde k soudu, aby na sebe žaloval jako na někdejšího vraha. Utíká

a skryje se zase jinde, dokud ho tam Draci opět nenajdou. Ach, můj

vůz. Můj vůz!“

„Je to tak lépe…“ koktal soudce.

„Ale je třeba Draky zadržet, hrome. Myslíte, že bychom to

dokázali pomocí zdejších občanů?“

„Silně pochybné,“ ošíval se soudce, „proč vám na tom tolik

záleží? Přijedou-li, musíme na ně pohlížet jako na každého jiného.

Sedmička zmizela. Zde se již nestřetnou. Někde jinde, snad. Ale po

tom nám nic není, proboha.“

„A můj vůz?“ řekl Reggie nenávistně, „ukradli přece můj vůz!

Musíte jim ho odebrat. Musíte je zatknout pro krádež.“

„Ač neučinil-li to Cuttler,“ připomenul soudce chabě, „jaká to

situace, můj Bože. A zpozorují-li, že earl unikl, nebudou ochotni se

vozu vzdát. Jsou to hrozní lidé! Co všecko již dokázali! Nepořídíme

s nimi nic.“

„A vyhnuli se možná Greenfieldu,“ Reggie bil pěstí do dlaně

druhé ruky, „protože tu mají spojence. Toho, který zařídil doručení

poslední výstrahy. Nyní. Před chvílí. Konstáble! Běžte. Podívejte se

tam. Možná, že někdo utíká zadem nahoru k silnici.“

Vrchní konstábl se podíval v rozpacích na svého představeného.

„Myslím,“ pravil poměrně klidně, „že je tak jako tak dávno pryč.

Nedohonil bych ho.“

„To se musí zařídit,“ odsekl Reggie, „sem s vaším bubeníkem.

Pošlou se hlídky na okolní cesty.“

Kýval zuřivě na bosého muže, rozběsněn všemi těmito

překážkami.

„Pojďte sem, nešťastníče. Bubnujte jako ďábel. Kde máte

paličky? Nuže!“

Soudce vzdychal bezradností. Počet zvědavců vzrostl. Náves

nebývale oživla, ale Reggie doufal, že oživne ještě více, jakmile

bubínek zavíří.

Bosý muž zdvihl poslušně pravou ruku. Ale než dopadla, Reggie

ho prudce zarazil.

Nad horními chalupami zaječela krátce automobilová houkačka.

Slyšeli to všichni, kteří zde byli. Zmlkli do naprostého ticha. Z

dálky, ještě velmi slabě, hučel motor. Za několik vteřin zvuk zesílil a

nebylo již třeba napínat sluch. Houkačka zaječela zlobně znovu a

zřetelněji. Byl to Lancelet. Reggie to rozeznal spolehlivě.

Policejní soudce se přitiskl zády ke dveřím hostince, nemožně

bledý. Greenfieldští se dali na ústup.

Reggie naslouchal, nakláněje hlavu. Rozhodně to byl Lancelet,

jedoucí na plný výkon svého znamenitého motoru. Ještě jednou

zazněl zvuk houkačky jako hlas podrážděného zvířete, patrně v

hořejší zatáčce u lesa. A pak se vůz objevil a řítil se jako vodopád

dolů.

Na jeho zastavení nebylo pomyšlení. Jestliže bylo jeho úmyslem

projeti, nikdo tomu nemohl zabránit. Přední sklo se lesklo v odrazu

slunce a Reggie nerozeznal, kdo sedí za volantem. Byl zajisté

obsazen Draky. Mstitely, přicházejícími s drzou bezohledností

vraždit.

Ještě dvacet yardů před okrajem Letního Sídla vůz nebrzdil a

Reggie s hrůzou očekával, že skutečně projedou. Hned na to však

uvedl řidič brzdy v činnost. Zaskřípaly a zadek automobilu se trochu

smekl přes to, že byla zastavována všecka čtyři kola současně. Jistou

vzdálenost se pohyboval Lancelet jako saně a jeho pneumatiky dřely

se svištivým zvukem silnici. Reggie se rozhořel zlostí. Odstrčil

bubeníka, jenž mu stál trochu v cestě. Vytrhl své dva revolvery a

vykročil rázným krokem.

„Stůjte,“ křikl soudce zoufale, „stůjte!“

Ale Reggie, nabývaje ve tváři hněvivě pohrdavého výrazu, se

nezastavil. Měl toho dost. Konec konců Draci byli také jenom lidé. A

tentokrát se zajisté stali viditelnými. Reggie se jich nepotřeboval bát

jako earl z Northmorlandu. Pociťoval úžasný vztek. Byl odhodlán

zběsile střílet a přinutit tuto mstící smečku za každou cenu k rozumu.

Rozběhl se pozoruje, že dvířka vozu se otevírají. Zdvihl zbraně.

Zavolal divoce na výstrahu. Ale to bylo všecko, co učinil. Pak se

zastavil jako omráčen ranou hromu.

Prvním Mstitelem, který vystoupil z vozu, byla Ethel

Broughamová sama. Jejích sedm bratrů jí patrně nechalo přednost.

Držela v ruce rovněž revolver a zbraně Reggieho ochable klesly. Ne

proto, že by byly horší než její. Pro vážný a přísný pohled

mandlových očí, který na něj odhodlaně upřela.

33

Zatím ovšem, co Reggie od prvního rozbřesku dne pozoroval

Letní Sídlo zvenčí, stenal uvnitř earl z Northmorlandu v děsivém

strachu. Reggieho představa o ježících se hlavních pušek kolem

earlova křesla byla v základě správná. Sir John se opravdu obklopil

svou tělesnou stráží úplně těsně. Neměli pušky, měli však přesné

revolvery a byli hotovi chladnokrevně vraždit. Nazývali to velkým

finále a tvrdili odvážně, že zvítězí.

„Nechť přijdou až sem,“ pravil Aeneas, „a zde bude jejich

konec.“

Earl z Northmorlandu seděl v hlubokém křesle a od noci nic

nepožil. Barva jeho tváře byla příšerná. Oči prozrazovaly, že jeho

mozek přeskakuje jako hodiny s vylámaným soukolím. Místnost, v

níž vyčkával příchodu Draků, měla dvě široká okna a jeden vchod. U

oken, zatažených na výslovné přání Jeho Milosti záclonami, stálo po

dvou myslivcích, u dveří rovněž dva. Aeneas, vůdce, přecházel s

místa na místo a jeho pohled těkal ustavičně po všech koutech.

Vládlo veliké dusno a žlutavé přítmí, neboť slunce se dralo

záclonami jako filtrem. Tvář earla z Northmorlandu byla suchá,

stažená a horká. Rukama spočíval na opěradlech křesla. Hůl ležela

před ním na zemi. Nehýbal se, jen kroutil očima.

Nikdo kromě Aenea se nehýbal. Sir John zakázal všechen pohyb.

Poručil, aby všichni sluhové zůstali ve svých příbytcích. Nesnesl

znění kroků na chodbách. Třeštil zraky při sebemenším zvuku

zvenčí.

„Vše je připraveno,“ Aeneas občas něco prohodil hlasem, v němž

bylo maličko znát napětí okamžiků, „policie zalezla. Nikdo toho

nebude svědkem.“

„Aenee…“ stenal earl z Northmorlandu slabě, „jste silnější?“

„Zvítězíme,“ odvětil Aeneas tvrdě.

Myslivci stáli se založenýma rukama. Pouzdra jejich revolverů

byla pootevřena. Jejich orlí zraky zářily odhodlaností.

K polednímu se earl z Northmorlandu zlomil, blízek duševní

krisi. Počal hlasitě naříkat a zbaběle plakal suchýma očima.

„Chraňte mne,“ prosil, „chraňte mne…“ spínal vyzáblé ruce,

„proboha. Zešílím.“

Necítil výčitky svědomí nad svým činem v londýnské Pont Street.

Měl pouze strach o sebe. Cenil si tisíckrát více svůj neužitečný život

starce než život otce sedmi synů, který tehdy rozvážně zničil.

„Klid, Vaše Milosti. Spolehněte na nás.“

„A odměna. Pamatujte na konečnou odměnu. Učiním z vás

boháče. Aenee, slyšíš?“

„Ovšem, Vaše Milosti.“

„Nalezli jste cestu k mému srdci. Miluji vás a spoléhám na

vás…“

Aeneas se zastavil na své procházce.

„Cestu k vašemu srdci? Ach ano. Doufám, že nám budete

vděčný. Najdeme cestu k vašemu srdci.“

Sloupkové hodiny na krbu ukazovaly ke třetí s poledne. Earl z

Northmorlandu k nim často zalétal vyděšeným pohledem.

„Ach,“ toužil, „chtěl bych se dočkat večera.“

Nepodával se lunch ani nic jiného. Pro earla z Northmorlandu

postačila sklenice vody, v níž občas smáčel vyprahlé rty. Trpěl

horečkou, ale nepozoroval to. Silou vůle se udržoval při vědomí. Byl

již dopola mrtev, ale chránil každý zbytek svého života se sobeckou

energií, s nadlidskou touhou existovat a s abnormálním pudem

sebezachování. Nechtěl se dát usmrtit ani hrůzou, ani čímkoli jiným.

Možná, že jeho myslivci nevěřili tak pevně v příchod Draků, a

odtud patrně pramenil jejich poměrný klid. Ale earl z Northmorlandu

tomu věřil pevně. Očekával je s určitostí. Slučoval jejich pomstu s

něčím zázračným a neblouznil jen proto, poněvadž byl příliš

materialistický. Trpěl nevýslovně, považuje svůj stav za vnucenou

agonii, tím trapnější nejistotou. Odsouzenec k smrti alespoň ví, s čím

se musí smířit. Earl z Northmorlandu to nevěděl. Střídání jeho nadějí,

které kladl ve schopnosti svých myslivců s pomyšlením na děsnou

smrt z rukou pomstychtivě se šklebících Draků, ho uvádělo na pokraj

šílenství, kterému se bránil ze všech sil. A pamatoval se dobře, že

tehdy tloukly na arcibiskupství Lambeth tři hodiny. Tři hodiny, k

nimž nyní jako každý den od oné chvíle se blížily tence vyřezávané

ručičky sloupkového chronometru.

Pět minut před třetí se ozvaly na chodbě kroky.

Sir John jim naslouchal v transu. Jeho hlava se namáhavě otočila

ke krbu. Tikot hodin se stal slyšitelným, neboť i Aeneas se zastavil.

Mimoděčným, prudkým pohybem se k němu sir John obrátil. Nebyl

to přelud. Myslivci, dosud opření zády o zdi ve ztrnulých posicích, se

vztyčili. Blížící se kroky byly skutečností. Neplížily se, ale nezněly

ani rázně. Jeho Milost otevřela ústa k výkřiku, jenž nezazněl. Žluté

přítmí maskovalo šeď jeho tváří.

„Klid,“ zašeptal Aeneas, stavě se před křeslo.

„Střílejte…“ brebtal sir John poděšeně.

„Ano.“

Zvenčí někdo zaklepal zdvořile, téměř nesměle na dveře. Aeneas

stál tak, že svou urostlou postavou zcela zakrýval ubohé tělo svého

pána. Myslivci u dveří se pootočili s pozornými výrazy svých očí.

Byla to dvojsečná zbraň. Sir John odstranil toho dne všecko, co

by mohlo překážet konečnému, násilnému rozhodnutí. Musel tak

učinit, nechtěl-li prozradit své někdejší tajemství. Ale pak se mohl

spolehnout pouze na svou stráž. Vypadala statečně, ano. Ale jak

vypadali Draci?

„Nikdo,“ jektal sir John, „sem přece nemá vcházet, Aenee?“

„Avšak,“ odvětil Aeneas, „je dobře, vejdou-li. Jsou tři hodiny.“

Vytáhl těžký revolver, jehož pojistka byla dávno před tím

uvolněna.

„Vstupte,“ řekl, skláněje trochu hlavu.

Jestliže to byli Draci, pak zajisté prošli zdmi jako duchové nebo

byli zakleti v tělech vycpaných zvířat na levé chodbě. Ale sir John,

nakláněje hlavu s trapnou snahou vidět, poznal ve zvolna se

otevírajících dveřích svého osobního komorníka.

Vyjekl, svíraje vrásčitou rukou svůj šat v místech, kde skákalo

jeho srdce.

„Střel, Antore.“

Komorník se hluboce uklonil. Jeho ruce byly prázdné. V chodbě

za ním nestál nikdo. Antores, jehož místo bylo těsně u dveří,

nevystřelil.

„Kočár je připraven, Vaše Milosti,“ pravil komorník, stále

hluboce skloněn.

Sir John odstrkoval vůdce myslivců chabýma rukama a jeho ústa

lapala po vzduchu.

„Kočár,“ zakoktal vyjeveně, „jaký kočár? Táhni, pse! Kdo se

prosil o kočár?“

Komorník neslyšně zmizel, spíše aby poslechl Aeneova

velitelského posunku než earlovy divoké výzvy.

„Kdo mluvil o kočáru? Kdo dal připravit kočár? Oni, Aenee,

oni?“

„Ach ne, Vaše Milosti,“ Aeneas se podíval trochu starostlivě do

jeho vytřeštěných očí, „byl jsem to já.“

„Ty? Proč?“

„Nebude jistější, jestliže odtud zmizíte? Uvažte to. Pomyslete na

možnost, že Draci si zde připravili půdu. Zmateme je v posledním

okamžiku. Jejich plán se zhatí. Budou s námi mít co dělat venku.“

Sir John polykal naprázdno a žvýkavý pohyb jeho brady

vyjadřoval zoufalou nerozhodnost.

„Jak?“ hekal, „mám jeti v kočáře?“

„Je to dobře rozváženo, Vaše Milosti.“

„Bojíte se?“ sípěl, „bojíte se?“

Aeneas pokrčil rameny.

„Není vždy nejlepší prorážet hlavou zeď, Vaše Milosti. Vy jste

rovněž nezastřelil poručíka z Hepburnu na ulici, jestliže jste již měl

jeho smrti zapotřebí.“

„Aenee…“

„Což vhodí-li vám přesně ve tři hodiny do okna bombu? Co

pomůže naše statečnost? Nenašli bychom cestu k vašemu srdci.“

Earl z Northmorlandu neměl sil. Poděšen k smrti touto možností

vztahoval ruce jako děcko, aby mu pomohli povstat. Vycenil své dva

žluté, dlouhé a odporné zuby.

„Jeďme,“ naříkal, „jeďme.“

Ale Aeneas se nehnul. Založil ruce na prsou.

„Všecko dobře rozvážit,“ pravil, „nikdy ne spěch. Pojedete v

kočáře, Vaše Milosti. Ale nejdříve křičte o pomoc. Nikdo vás

neuslyší a nikdo se nehne, aby vám pomohl.

„Kromě vás,“ stenal stařec a jeho brada se chvěla.

Velká ručička sloupkových hodin přešla o vlásek dvanáctku.

Aeneas tam zaletěl pohledem.

„Křičte,“ pravil, maje stále ruce složeny na prsou, „jsou tři

hodiny. Nebezpečí je zde. Slyšíte ho? Zdalipak se podaří ho

odvrátit?“

„Pojďme ke kočáru… Aenee… pomoz mi.“

Aeneas hmátl za svou černou bluzu, pošitou bílými šňůrami,

které ho v přítmí činily podobna kostlivci. Myslivci odstoupili od

oken i ode dveří, jako by jati zvědavostí. Jejich vůdce vzal do ruky

tenký předmět a zdvihl ho do výše.

„Co je to, Aenee?…“

„Jehlice, sire.“

„Jehlice… nač?“

„Jediná věc, která je schopna najít cestu k vašemu srdci.“

Earl z Northmorlandu pohnul hlavou a koutky jeho úst se

zachvěly. Stále nechápal svůj děs.

„Co říkáš?“ otázal se.

A ztrnul. Jeho myslivci ho obklopovali s čely náhle zamračenými

jako nebe před bouří. Lekl se a setřel pot s čela, který tam vyrazil.

„Nerozumím…“ jekl.

„Je snadné porozumět, Vaše Milosti. Draci jsou zde. Přišli. Vidíte

je?“

„Kde?“

„Kolem sebe.“

„Kdo?“ earl z Northmorlandu ukázal poplašeně rukou, „šílíš.“

„Ach ne. My jsme Draci, sire.“

Oči Johna Colleridge zůstaly malý okamžik vytřeštěny. Pak se

obrátily v sloup.

„Herberte,“ pravil vůdce, „vodu.“

Ten, který se až dosud jmenoval Abbas, přistoupil rychle. Chopil

se sklenky a vylil její obsah siru Johnovi přímo do obličeje. Několik

kapek zasáhlo i starcovy oči. Zamrkaly prudce.

Myslivci stáli těsně kolem, proměnivše se jako zázrakem z

nejvěrnějších strážců v nesmiřitelné mstitele. Jejich zraky plály

nenávistí. Sir John, pohlédnuv před sebe, uvědomil si něco nejasného

až za jistou chvíli.

„Aenee…“ zachroptěl domnívaje se, že jeho mozek přestal po

jistou dobu pracovat a vykreslil před ním obraz nemožné hrůzy.

„Nejsem Aeneas,“ řekl myslivec s opovržením, „jste hluchý?

Jsem Robert Brougham, nejstarší syn poručíka z Hepburnu, kterého

jste zastřelil v Pont Street.“

V koutcích úst sira Johna počaly stékat horké sliny, měnící se v

pěnu. Ale neomdlel znovu.

„Eh…“ vyrážel těžce, „eh…“

„Nechceme, abyste nám zemřel předčasně,“ pravil vůdce temně,

zdvihaje dlouhou jehlici, „neboť zemřete touto zbraní, která

nezanechá stopy krve ani nezpůsobí hluk jako výstřel v Pont Street.

Pojedete v kočáře, ovšem. Ale jako mrtvola. Rozumíte tomu? Tam

někde vás necháme a zmizíme navždy. Utište se, hrome. Otřete si

ústa…“

„Dusí se,“ poznamenal myslivec, který byl před chvílí nazván

Herbertem.

Earl z Northmorlandu zdvihl třesoucí se dlaň k ústům. Učinil

podle nich pohyb. Podíval se na ruku potřísněnou zpěněnými

slinami. Nechal ústa otevřena a zašklebil se děsem.

„Umírám…“ zastenal divoce.

„Zajisté,“ kývl Robert, vůdce.

Mlčeli, aby mu popřáli času se vzpamatovat. Stáli zamračeně. V

žádném z nich nebyla jiskra smilování. Zasvětili své pomstě život.

Pracovali dlouho a obětavě, aby věci dovedli k tomuto konci. Byli

mučitely, kterým nepostačilo oko za oko. Chtěli dát vychutnat

vrahovi svého otce smrt s jejími největšími útrapami.

„Za neštěstí naší matky,“ pravil nejstarší z Draků, pokyvuje

vážně hlavou, „za neštěstí naší sestry i za neštěstí nás všech, sire

Johne. Za váš výstřel v Pont Street a za hanbu, kterou jste zahrnul

památku našeho otce. Za všecko to budete potrestán smrtí. Je to

dobře připraveno. Isoloval jste se od ostatního světa a platil jste

krvavé peníze, abychom s vámi zůstali samotni. Naše vlasy jsou

zbarveny, nepoznal jste to nikdy? Naše listiny byly padělány, což jste

si toho nevšiml? Ach, zbabělče. Nemáte odvahu nést následky svého

činu? Střelte se do hlavy tímto revolverem před našima očima a bude

vám odpuštěno. Kus cti v těle je každému třeba, Vaše Milosti. Stačí

zmačknout kohoutek…“

Robert Brougham chopil těžkou zbraň za hlaveň a vztáhl k earlu z

Northmorlandu ruku s úsměvem pokřiveným vášní. Sir John vyskočil

úžasným vypětím sil. Hmátl rychlým pohybem, skuče zpěněnými

ústy jako zvíře. Totéž jako tenkrát. Poslední naděje. Revolver, který

měl zasáhnout jiného, než se čekalo.

Ale bylo to ovšem nesmyslné počínání. Siru Johnovi se nemohl

svěřit revolver, poněvadž usmrcoval lidi, kteří to nezasloužili. Vůdce

myslivců srazil earla z Northmorlandu levičkou nemilosrdně zpět.

Zasunul svůj revolver do pouzdra a zatnuv zuřivě prsty do starcova

šatu na prsou, trhl mocně. Několika málo pohyby obnažil propadlá

prsa a ustoupil.

„Je konec,“ řekl, „pomodlete se.“

Sir John Colleridge, earl of Northmorland nemyslil na modlitbu.

Vzchopil se opět a opět byl přitlačen do křesla, tentokráte dvěma

jinými Draky, kteří sevřeli jeho ruce a roztáhli je na obě strany.

Zmítal se zuřivě a chroptěl, nejsa schopen vyrazit výkřik. Pěna od

jeho úst stříkala. Zešílel pohledem na hrot jehlice, který se nechvěl a

který mířil k jeho srdci. Škubal všemi údy a kopal s nepochopitelnou

silou, takže jiní dva Draci stěží udrželi jeho nohy. Další sevřel

zezadu jeho ramena. Poslední vlil opět trochu vody do jeho tváře.

Robert, vůdce, přiblížil jehlici, hledaje prsty druhé ruky na jeho

prsou místo mezi žebry.

Ale sir John zůstal při vědomí z hrozného strachu o svůj život.

„Kati,“ řekl, „kati!“

A potom:

„Milost. Milost…

A sliboval nemožné věci překotným koktáním, promíseným

kletbami i prosbami. Přestal se zmítat, když ucítil píchnutí na svých

hubených prsou. Jeho hlas klesl do hlubokého tónu. Bručel.

„Eh… eh…“ naříkal, „žádné smilování? Eh…“

Díval se tupě na hrot. Tlačil se zády na opěradlo křesla, snaže se

uhýbat. Kapka krve vytryskla.

„Vražda,“ řekl opile, „vražda.“

Byl již šílený. Stále však věděl, že ho zabíjejí.

„Aáh,“ ječel, „bolí.“

Jehlice se ponořila půl centimetru. Pak ještě půl. Kapka krve

zůstala osamocena. Obličeje Draků byly bledé a vážné. Oči sira

Johna se nemožně vyboulily.

„Vražda,“ opakoval stále slaběji jako na důkaz, že ví co se s ním

děje, „vražda.“

Ale než vůdce myslivců dosáhl jehlicí k srdci, earl z

Northmorlandu zemřel. Robert Brougham vtlačil vražedný drát

plochou dlaní docela. Zlomil se někde ve starcově těle. Nechali to

tak.

Pak nastalo ticho. Vztyčili se jeden po druhém a stáli kolem

mrtvoly, spokojeni se svým dílem, ale pobledlí a s velkými

krůpějemi potu na čelech. Earl z Northmorlandu spočíval v křesle s

hlavou skleslou k rameni, potřísněn pěnou a s hlavicí jehlice na

svých obnažených prsou. Jeho ruce byly ještě roztaženy, jak ho

předtím drželi, jako by zemřel na kříži. Byl žlutý, a když se ho dotkli,

aby uvedli jeho oděv do pořádku, pálil jako oheň dosud se vařící

krví.

„Odemkněte dveře pavilonu,“ pravil nejstarší, „Ethel vyjde, až ji

to samotnou napadne.“

Nemohli se již o ni starat. Kočár čekal.

„Zažeňte sluhy. Henry, dvě sedla pod kozlík. Plášť pro Jeho

Milost, Golly. Vyrazíme tryskem. Budu ho podpírat.“

Ukázal k neživému tělu v křesle, seschlému do malé hromádky, a

zamyslil se ještě na okamžik.

„Měl krásnou smrt,“ dodal a odvrátil se s povzdechem.

24

Reggieho upřímné omámení trvalo patrně velmi dlouho a byl by

se snad nevzpamatoval vůbec, kdyby byl nepocítil opět onen lehký

dotek, jenž ho okouzlil svou jemností před malým nádražím blíže

Treefieldu. Děvče s mandlovýma očima stálo před ním jako tehdy,

jen snad s trochu životnějším výrazem, jinak oblečeno a poněkud

jistějších pohybů. I její úsměv byl jaksi jiný, a třebaže Reggie

uznával, že je stejně krásný, přece cítil překvapení skoro světové. A

vrtěl hlavou snaže se, aby přišel k sobě co nejrychleji a nedivil se

tolik revolveru, kterým před chvílí hrozila.

„Jmenuji se Edith Evansová,“ pravila podávajíc mu ruku,

„dovolíte?“

„Můj Bože,“ zděsil se znovu, „vy mluvíte? A slyšíte?“

„Ano,“ usmála se, „ale zázrak mého uzdravení má bohužel za

následek zase vaše ochrnutí, jak se zdá. Edith Evansová,“ opakovala,

„rozumíte mi?“

„Tak,“ odvětil, „napolo.“

Opakovala svoje jméno po třetí, stále s rozkošným úsměvem,

který ho svou podmanivou krásou náhle pozlobil.

„Dobrá,“ pravil konečně, „těší mne. Já,“ ukázal na sebe, „se

jmenuji pořád stejně.“

A odvrátil uraženě hlavu.

Úsměv Edith Evansové však nezmizel. Chopila se sama jeho

ruky.

„Doufám pevně,“ pravila, „ze se na mne nebudete zlobit, Reggie.

Jsem ze Scotland– Yardu a lež vůči vám si vynutilo moje povolání.“

„Hrome!“ zavrčel vrchní konstábl, který stál zcela blízko a jenž si

dobře pamatoval, kdo zde tvrdil, že přišel ze Scotland-Yardu.

„Pojeďte s námi,“ řekla Edith dále, když Reggie nic nemluvil,

„necháme jednoho z mých lidí zde. Považuji vás za statečnějšího,“

usmála se lichotivě, „chceme vyhledat sira Johna a jeho kočár. Přišli

jsme pozdě, bohužel. Dovedu si představit, jak asi věci skončily. Byli

jsme po cestě často zdržováni. Pospěšte si, Reggie. Přece jen trochu

spěcháme.“

„Reggie?“ řekl kormutlivě.

„Uráží vás to? Odpusťte.“

„Nu dobře,“ zlobil se, „u všech čertů.“

„Pojďte,“ kývla, kráčejíc rychle a táhnouc ho téměř za sebou, „v

době své němoty jsem neměla možnost říci vám Reggie.“

Kroutil hlavou v nebezpečných výkyvech, když ji následoval k

vozu.

„Zasedněte k volantu,“ řekla Edith hlasem, který mu připadal

nesmírně podivuhodným, „vyznáte se v řízení přece jenom lépe než

já. Dodatečně vás požádám o prominutí, že jsem si vypůjčila váš vůz.

Škoda vám bude nahražena, rozumí se, ale osobně…“

Přerušil ji jakýmsi bezradným posunkem. Vsedl do vozu a chopil

se řízení, ale činil to stále jako ve snách. Teprve nyní se důkladně

polekal, zaslechnuv za sebou vrčení dalšího vozu.

„Kdo je to?“ tázal se.

„Policejní vůz,“ odvětila, „jeďte, Reggie, prosím. Řeknu vám

později všecko, nač jste zvědav.“

Seděla pohodlně podle něj, kdežto vzadu se tísnili čtyři muži,

hovíce si jeden na druhém. Reggie jel dobře a nechal druhý vůz

pořádně vzadu, ještě než přejeli most.

„Zde počkejte,“ řekla Edith na rozcestí, neboť ji musel ještě

nějaký čas poslouchat.

A když zadní vůz dojel, poslala ho vlevo a doporučila Reggiemu

jeti vpravo.

Reggie nabýval jen pomalu své energie. Snažil se, aby se učinil

užitečným v pátrání, a vzpamatovav se konečně docela, zúčastnil se

velmi platně. Mnohem lépe než čtyři policisté vzadu, kteří sice

svírali své zbraně s jistotou a odhodlaností, kteří však ponechávali

vůdcovství Edith, nepřičiňujíce k jejím rozkazům ani jedinou

poznámku. Edith kázala zastaviti co chvíli, poptávajíc se náhodných

chodců. Ukazovala Reggiemu, kudy se má dáti. Vystupovala co

chvíli, aby se stráně nebo náspu se rozhlédla po okolí. Po kočáru

však stále nebylo stopy, až Reggie projevil názor, že snad jsou ukryti

někde zcela blízko Greenfieldu, neboť tato metoda je jejich zvykem.

Ale Edith odporovala.

„Ne, Reggie,“ říkala stále, „nenajdeme možná Draky, ale

najdeme earla z Northmorlandu. Nevšiml jste si, že u nohou

Aeneových ležela dvě sedla?“

„Nevšiml,“ odpověděl udiveně.

„Jako bych je viděla,“ kývala s moudrým pohledem svých

mandlových očí, „ubohá Ethel své bratry nikdy nespatří.“

Skutečná Ethel Broughamová vězela v Londýně a Scotland-Yard

po ní dával nenápadně pozor. Bylo již nyní jisto, že se stane

dědičkou ohromného earlova jmění, o čemž se Edith vyslovila, že je

malou náhradou za její neštěstí.

„Vy věříte,“ řekl na to Reggie, „že sir John tehdy v Pont Street

skutečně…“

„Věřím,“ odtušila, „což o tom nepodal sám důkaz svým

chováním?“

„V tom případě bych si přál,“ řekl Reggie, „aby se Draci

neobjevili nikdy nablízku své sestry, třebaže tu nebyli příliš

oblíbeni.“

„Myslím, že se neobjeví,“ odpověděla zamyšleně.

K večeru, již za soumraku našli sira Johna, uvedeni na pravou

stopu zprávou jakýchsi poděšených vesničanů.

Kočár byl odtažen stranou silnice do stínu březového háje. Na

koně, kteří ho táhli, vsedl pravděpodobně vozka s Aeneem, který

podpíral tělo earla z Northmorlandu, mrtvé již tehdy, když vyjížděli

ze vrat Letního Sídla. A příčina smrti byla rovněž zřetelná. Draci

vráželi zvolna dlouhou, úzkou jehlici siru Johnovi k srdci.

To, čemu se divil Reggie, nevzbudilo podiv děvčete ze Scotland-

Yardu. Prohlásila, že čekala s určitostí konec tohoto druhu a že její

povinnost je tím skončena. Nehezkou práci s mrtvým ponechala

zcela svým lidem. Ačkoli se tvářila statečně, pozoroval na ní Reggie

značné rozrušení nad příšerným nálezem a pomyslil si, že je přece

jenom ženou, která do těchto záležitostí nepatří.

„Mnohokrát, „ zeptal se, „vám vaše povolání přineslo takovéto

okamžiky, Edith?“

„Nikdy,“ odvětila, „nemělo přinést ani tentokrát. Je to tím, že se

přišlo pozdě. Mým úkolem bylo pouze vyšetřit poměry na Letním

Sídle. Vlastně ani toto pátrání jsem nemusela podnikat. Vrátím se

ihned do Londýna, Reggie.“

„Na mou víru,“ podivil se, „máme společnou cestu.“

Pohlédla na něj podezřívavě, ale Reggie se tvářil velmi nevinně

pomýšleje nevhodně na to, zdali by se jí hodilo lépe povolání dobře

situované hospodyňky.

„Stačí mi, Reggie,“ řekla vážně, „budete-li tak laskav a

doprovodíte mne tam, kde jste mne tehdy našel. K treefieldskému

nádraží, ano?“

„Tudy ovšem projedeme,“ kývl, „záleží vám rovněž na tom,

abyste ještě jednou spatřila to milé místo?“

„Proč milé?“ otázala se.

Ale zase se tvářil nevinně a nedal na sobě vychytrale nic znát.

Pak nastoupili volným tempem zpáteční cestu do Greenfieldu a

Reggie se za svým volantem tvářil již docela jistě. Hovořili s počátku

o tom, že mnoha lidem v okolí, zastávajícím policejní funkce

nastanou špatné časy. A Reggie se dozvěděl z úst Edithiných

podrobnosti, které mu ještě chyběly do úplného objasnění

greenfieldského neuvěřitelného případu.

Soudce Wiggin přece jenom psal do Scotland-Yardu, jak tvrdil,

kdežto sir John naopak všemožně bránil tomu, aby se Scotland-Yard

dozvěděl něco o chystané pomstě Draků. Nemluvil pravdu, když

Reggieho přesvědčoval, že jeho přičiněním jsou Draci Ústředím

hledáni. Ovšem Scotland-Yard sám vedl jeho záležitost v patrnosti

již velmi dlouho. Když pak earl z Northmorlandu pozval svoji neteř

k sobě, bylo využito příležitosti. Pravou Ethel Broughamovou

zadrželi v Londýně a Edith Evansová zaujala její místo. Jelikož

předstírala dokonale tělesnou vadu a ani jinak nebylo příčiny k

podezření, odhalila brzy pravdu. Nevědělo se, kde Draci žili předtím

ani jakým způsobem se jim podařilo dostati se do earlových služeb.

Bylo však jisto, že svou „sestru“ poznali teprve na Greenfieldu a že ji

co nejdříve vysvobodili z vězení, do kterého ji na rozkaz svého pána

uvrhli. Pak se s ní dlouho domlouvali pomocí písma, ukryvše ji ve

svém pavilonu. Tvrdili, že earl z Northmorlandu by byl stejně

odsouzen k smrti, kdyby na něj učinili udání, ale že si zaslouží

duševní muka, která mu připravili i která mu ještě chystají. Tvářila se

nakonec, že je přesvědčena o správnosti jejich jednání a využivši

vhodné chvíle, kdy sir John zcela svou stráž zaměstnával utápěje se

ve smrtelném strachu, uprchla. Ohlížela se po Reggiem, ale marně.

Vydala se tedy pěšky do Great Hampdenu, obávajíc se podniknouti

něco přímo v Greenfieldu. Našla vůz pod skupinou břízek a

nespatřivši ani zde jeho majitele, rozbila bez dlouhého rozmýšlení

sklo a dostala se dovnitř. Jelikož měla k disposici rychlý dopravní

prostředek, nadbytek času, a tedy možnost zjednat si ku pomoci stráž

ze stanic vlivem earla z Northmorlandu nedotčených, rozhodla se jeti

trochu dále. Reggie však její věc poněkud zkomplikoval svým

oznámením o krádeži, takže byla na zpáteční cestě všude zdržována.

Razila si cestu jen těžko ukazováním své legitimace, kterou zkoumali

se zdlouhavou pečlivostí, neboť rozkazy k zadržení vozu a k jeho

volné jízdě se na stanicích křižovaly, uvádějíce bezpečnostní orgány

ve zmatek, i bez toho velmi značný.

Mezi jiným vysvětlila Edith pozorně naslouchajícímu Reggiemu i

to, jak byly doručovány výstražné lístky. Reggiemu se zdál

nejzajímavější případ uprostřed večeře, kdy se lístek snesl na stůl. Do

dřevěného stropu byla vbita dvě očka, jimiž Aeneas prostrčil úzké

prkénko, které přidržovalo lístek u stropu. Zatáhnutím za tenkou nit

prkénko strhl k sobě a lístek se uvolnil. Earl z Northmorlandu, jehož

smysly stářím již utrpěly, tuto manipulaci ovšem nezpozoroval. Edith

však neušla.

Co se týče důkazu Draků o tom, že sir John zabil svého švakra v

Pont Street, nebyl to příliš přesvědčující důkaz, a proto snad také

Draci, kteří mu uvěřili, rozhodli se soudit sami. Heslo sedm A bylo

známo od čtrnáctého roku i policii, která vyšetřila, že Robert

Brougham krátce před smrtí odeslal telegram s tímto textem.

Nevědělo se komu, neboť adresáta kryl pseudonym. Pátrání, které

vedla policie a patrně i Draci sami o sobě, mohlo sice uvésti earla z

Northmorlandu do vážného podezření, ale nestačilo k usvědčení.

Sedm A nesouviselo naprosto s počátečními písmeny jmen

earlových myslivců, nýbrž znamenalo sedmou hodinu odpolední*.

Až po dlouhém čase připadl na to někdo chytrý a pátralo se, co se

* Odpoledne – afternoon.

osudného dne přihodilo přesně v sedm hodin večer tak, aby se to

týkalo případu v Pont Street. Po obtížném sledování stop se objevilo,

že přesně v sedm hodin přirazila lodice earlovy yachty k pobřeží v

Beks, že však se nedočkala cestujícího, jehož měla nalodit. Nebylo

možno dobře uvěřiti, že by Robert Brougham měl právo rozkazovat

earlově yachtě, aby přijala jiného cestujícího kromě svého pána,

obzvláště nechtěl-li sir John o ničem takovém vědět, když se ho na to

později tázali. Ostatně se objevily i jisté nesrovnalosti v listině,

kterou dle tvrzení earlova sepsal jeho švakr jako přiznání k vině. Dle

posouzení odborníků byly některé škrty příliš důkladné, přikrývající

podezřele nevhodné věty a podobně. Ale o tom Edith Evansová

nevěděla mnoho, poněvadž se tím detailně zabývali jiní.

Na Reggieho otázku, týkající se podivného kolovrátkáře na

Hepburnu odvětila, že Hepburn byl skutečně po nějaký čas hlídán

lidmi ze Scotland-Yardu, že však okolní stanice, stojící pod vlivem

earla z Northmorlandu nebyly o tom informovány. Patrně Ústředí

odvolalo hlídky právě v době, kdy tam Reggie přišel.

Edith poukazovala na obtížnost práce za takových poměrů a

prorokovala přísné vyšetřování, k čemuž se Reggie slíbil připojit

jako svědek, neboť byl dosud notně dopálen na některé věci.

Oba se svorně shodli v tom, že není možno upírat postupu Draků

geniálnost. Přímo donutili earla z Northmorlandu, aby každého

jiného oddálil, a důvěřuje výhradně jim, zůstal s nimi nakonec sám.

Reggie jim ovšem trochu překážel a snažili se, aby se ho zbavili.

Sám přiznal, že si teprve nyní uvědomuje nebezpečí, ve kterém se

nalézal, slibuje siru Johnovi před jeho myslivci prozrazení Draků,

jako by o nich opravdu něco věděl.

„Je jisté,“ pravil, „že by nás byli tehdy usmrtili ihned oba, sira

Johna i mne, aniž by čekali na třetí hodinu čtrnáctého června. Zdá se

mi, že byli odhodláni postupovat nepříjemně rázně. Stačilo, abych se

byl tvářil jen o stupínek významněji, hrome.“

Zatím se dostali s vozem do Greenfieldu, a jelikož Edith

Evansová nezměnila své rozhodnutí ihned odejeti, vyhledali

policejního soudce.

Edith s ním promlouvala úsečně, informujíc ho o stavu věcí a

odevzdávajíc mu jejich administrativu. Soudce Wiggin se neustále

klaněl, zapomínaje zcela na svou důstojnost, chvěl se a vypadal, jako

by cítil zoufalou lítost nad tím, že nemůže odložiti svoje ruce. Reggie

stál při tom s dokonale spokojeným obličejem a pozoroval zálibně

Edith Evansovou se strany. Ještě dále přešlapoval vrchní konstábl

Chawell, jehož oči vyjadřovaly jakousi výčitku, které však Reggie

nerozuměl nebo se alespoň tak tvářil. A ještě za konstáblem se v

uctivé vzdálenosti tlačili greenfieldští, jejichž město bylo právě

osvobozeno ze zakletí. Všichni bez výjimky měli otevřená ústa a

někteří se tvářili dokonce hloupě.

Reggie se stal ještě svědkem toho, jak se naplnil hostinec tlustého

Fragonarda do posledního místečka, potom však již sám pobízel

Edith, aby vyjeli.

Soudce Wiggin zašel do Letního Sídla, jehož vrata se otevřela a

zůstala již otevřena až do odjezdu šedivého Lanceleta. Jak se po

Greenfieldu proslýchalo, počínal si tam velmi přísně, vyšetřuje

ustrašené služebnictvo s patřičnou úřední strohostí a se zcela

určitými pohyby rukou.

Když pak se Reggie vyhoupl se svým vozem na vršek nad Letním

Sídlem, upozornila ho Edith Evansová, aby se podíval k mezi na

okraji lesa, zalité žlutým světlem zapadajícího slunce. Ležel tam v

trávě medvěd vrátný s obličejem zabořeným do země a usedavě

plakal, trhaje v prudkém pohnutí rameny.

„Měl jsem ho jeden čas v podezření,“ pravil Reggie, když ho

minuli, „že zamýšlel siru Johnovi ublížit. Ale nyní vím, proč se dnes

ráno křižoval proti východnímu nebi.“

„Dobrý služebník,“ řekla Edith, sedící podezřele blízko svého

nového přítele, „jakých je již málo.“

„Ano,“ přisvědčil Reggie, jenž proti její blízkosti nic nenamítal.

Zdali viděli nebo neviděli povoz spěchající proti nim a obsazený

velitelem stanice z Great Hampdenu, nedá se již dnes přesně říci.

Jisto však je, že muž v povozu na ně zuřivě mával a že si ho

nepovšimli.

Až daleko za Great Hampdenem se Reggie pustil do trochu

souvislejší řeči, která se však brzy stala velmi nesouvislou, neboť

téma se týkalo hloupostí, které pronášel, dokud se ještě domníval, že

mu Edith nemůže rozumět.

„Ano,“ přiznával se kajícně, „říkal jsem o vás neuctivě, že jste

rozkošné děvče. Pravil jsem na přiklad, že bych si vás vzal třeba

hned…“ na to se ovšem Edith nepamatovala vůbec, „aniž jsem znal

vaše mínění, a jednal jsem tedy nezdvořile. Prosím za odpuštění a

chtěl bych, abyste mi věřila, že jsem neměl na mysli…“

„Neměl na mysli?“ otázala se, když v rozpacích zmlkl.

„Neměl na mysli být nezdvořilým,“ dodal, dívaje se do jejích

mandlových očí, „a co se týče podstaty těchto hloupostí…“

„Nepokládala jsem je nikdy za hlouposti…“ řekla káravě a

jakoby zklamaně.

„Právě jsem to chtěl říci,“ vzdychl, „nikdy jsem je nepokládal za

hlouposti.“

A potom se dohovořili o tom pořádně, rozumí se.

Za zmínku ovšem stojí, že vesničané z okolí Greenfieldu

pochytali brzy na to šest volně pobíhajících černých koní a sebrali po

krajině i několik černých kabátců, pošitých bílými šňůrami. Je to až

dodnes všecko, co po Dracích zbylo, třebaže potomní pátrání se

vedlo pilně, dlouho a s největší svědomitostí.

Jeden z těchto kabátců si ponechal na památku soudce Wiggin,

jenž se dostal z disciplinárního vyšetřování poměrně s malou škodou.

Druhý visí pod vitrínou v salonu Reggieho Crippse jako památka na

seznámení s jeho rozkošnou paní.

Ostatní má policie.

KNIŽNICE NOVÉ CÍLE SVAZEK 613