Aeroplánem kolem světa

Arnould Galopin

(2012)

Štítky:

Literatura světová, Dobrodružné

Román vycházel u nás v časopisu Dobrodružný svět ročník I.

AEROPLANEM KOLEM SVĚTA

Dobrodružný román

NAPSALI ARNOULD GALOPIN A H. DE LA VAULX

AUTORIS. PŘEKLAD PROF. J. KUBIŠTY

Román „moderního Julia Vernea“ Arnoulda Galopina, založený na dobrodružné pouti mladého aviatika kolem světa, určen je našemu prakticky vzdělávanému dorostu a nejširším lidovým vrstvám, jako četba v pravém a dokonalém smyslu ušlechtile populární. Je to celá epopej neslýchaných a nejnapínavějších dobrodružství přiblížených možnostem a bojům moderního světa, v níž čtenář bude dýchat vzduch nejmocnějšího rozpětí techniky, nekonečných letů nad horstvy a oceány, nejsmělejších snů, jaké si kdy vysnili dobyvatelé vzduchu. Náš román stane se v dalších sešitech pravou encyklopedii poutavých zeměpisných vědomostí –: Amerikou v poříčí Amazonky, oblastí jihomořských ostrovů, divošskou Austrálií, barbarským Borneem, Čínou, africkými veldty, pouštěmi a oceány celého světa, ba i nad oblastí arktických ledovců povede čtenáře tento román. Avšak nad dobrodružstvím stojí tu nekonečně výše vlastní myšlenka práce, vyslovovaná každým krokem hrdinovým, neochvějná snaha dostáti povinnostem, zdroj iniciativy a ušlechtilých citů. Přáli bychom si, aby tato svrchovaně zábavná četba stala se proto našim čtenářům zároveň čítankou energie, učebnicí, která krok za krokem vede ke krásnému svépomocnému vyniknutí.

„F I F I“

V pařížské čtvrti Grenelle, v chudém dělnickém bytě, hned naproti letišti Issy-Ies-Moulineaux, sedí nehnutě u stolu před zbytky hubené večeře muž a žena, jejichž ustarané rysy prozrazují dlouhý život útrap a strádání.

„Je konec října a chladný vítr, v němž se hlásí již blízká zima, smetá venku s příšerným šelestem poslední listí se stromů.

Právě odbilo osm hodin. Žena pojednou vstala, puzena jsouc neklidem, jehož nemohla skrýti, a vychýlila se z otevřeného okna, jako by chtěla vypátrati někoho nebo něco v temném víření ulice. Konečně, nemohouc déle odolati, přemožena patrně tímto čekáním, které ji skličovalo, obrátila se zvolna ke svému manželovi, šeptajíc rozechvělým hlasem: „Jistě se mu něco stalo… Nikdy nechodí domů tak pozdě!“

„Ale jdi!“ odvětil muž, vstávaje od stolu; „nač si děláš ty starosti, ubohá Melie! Fifi není už dítě, proboha… Jde mu na patnáctý rok a v tom věku se nenechá přejeti na ulici jako malá holčička,“

„Nemohu si pomoci, Klode, je to nad mé síly. Nepřijde-li hoch včas, umírám strachy… jsem jako bez duše… Pořád se bojím, že o něj přijdu, o svého miláčka… jako o to druhé.“

Tíživé ticho následovalo po těchto slovech; potom manžel, bera něžně svou ženu za ruku, pronesl velmi jemným tónem, jenž se podivně lišil od obvyklé drsnosti jeho hlasu:

„Upokoj se, Melie!… Není-li chlapec dosud doma, pak je to snad proto, že ho někam poslal jeho pán.

Neřekl nám onehdy, že ho pan Meriot často posílá k zákazníkům s náhradními součástkami?“

„To je pravda, ale podívej se jen… bude už půl deváté a pak… dnes je sobota, výplatní den.“

Manžel snažil se žertovati.

„Snad se nebojíš, že náš Fífi uvízne v hospodě?“

„Ó, ten dobrý chlapec! Vím, že toho není schopen. Ale Paříž se stává nebezpečnou. Což kdyby ho přepadli nějací ničemové… vlákali někam do tenat, což já vím?“

„Ubohá Melie, docela zbytečně si připouštíš starosti… Jistě zase tě již poplašily „denní zprávy“ v novinách. Jen strpení!… Uvidíš, že tady bude co nevidět.“

Matka šla si znovu sednout ke stolu, vzala z košíku jehlu a přadeno vlny a hleděla se opět zabrati do přerušené práce. Ale nebylo to možné. Zrak se jí kalil, ruka se jí chvěla netrpělivostí a její hrudí lomcoval chvílemi prudký vzlykot.

Muž ji pozoroval s něžným soucitem, obávaje se snad také nějakého neštěstí, ale namáhaje se, aby neprozradil ničeho z vnitřního nepokoje, jenž zmítal jím samým.

Jednu chvíli žena zvedla oči, setkala se s pohledem svého manžela a pronesla slabým, vzdechy přerývaným hlasem:

„Ubohý Fifí! Od té doby, co ví, že jsme v tísni, pracuje za čtýři to hodné dítě!… Vydělává již tři franky denně a pán mu slíbil, že mu v prosinci přidá… To že je náš Fífí tak pilný, tak chápavý… Ach, Klode, jaká škoda, že jsme ho musili vzíti ze školy, kde se tak dobře učil!. Byl vždy první ve třídě a dostával všechna vyznamenání, učitel ho chtěl dokonce poslati do vyšších škol… říkal mi to pokaždé, když jsem se s ním sešla… Jistě, že by z toho chlapce něco bylo, kdybychom byli mohli něco obětovati!

„Víš dobře, Melie, že to nebylo možné… Je-li člověk chudý jako my, nemůže o budoucnosti svých dětí rozhodovati, jak by chtěl. Ach, ano… to je jisté, že by z něho něco bylo, jak ty říkáš, možná, že by udělal inženýra, neboť měl opravdové vlohy pro strojnictví a kreslení, ale o tom už nemluvme! K nemožnostem není nikdo nucen. On si svou cestu najde i tak, uvidíš. Je u aeroplánů, zaměstnání se mu líbí a v letectví je dnes budoucnost mládeže.

Matka rychle poznamenala:

„Fifi je v dílně… doufám, že tam zůstane stále a že ho nikdy nenapadne vsednouti do těch zatrolených strojů, které mají na svědomí už tolik obětí.

Otec neodpověděl. Vráska zbrázdila jeho čelo, jako by mu nějaká tvrdošíjná myšlenka náhle vstoupila do hlavy.

Matka nachýlila se opět do okna a vyhlížela do ulice, domnívajíc se každou chvíli viděti v nějakém stínu zahlédnutém ve svitu pouliční lampy své dítě, svého Fifi, svého drahého hošíčka, kterého, jak se jí zdálo, milovala ještě více od té chvíle, co se bála, že se s nim už více neshledá.

Pojednou se naklonila, úzkostlivá, chvějící se, křečovitě se držíc okenního rámu, pak odskočila zpět, volajíc: „To je on! Už je tady!“ Otec se přiblížil s úsměvem:

„Vidíš, že jsem měl pravdu, když jsem ti říkal, že přijde brzo… Ach, vy ženy!… Všechny jste stejné, hned jste celé pryč pro nic a za nic… Věř mi, tys nakonec i mně nahnala strachu.“

Brzy se hřmotně otevřely dveře a pěkně urostlý chlapec výrazného a energického vzezření vstoupil do světnice, volaje vesele:

„Dobrý večer, maminko!… Dobrý večer, tatínku! To jsem se dnes opozdil, viďte? Ale nesmíte se proto na mne hněvati, to zavinil můj pán, který mě poslal až na druhý konec Paříže. Jakže, ty pláčeš, maminko? Ale jdi, nebuď již smutná, vždyť už jsem zde!“

Matka popadla své dítě do náručí a pokrývala je polibky, zatím co otec pravil s úsměvem:

„Matka si už myslila, že tě přepadli apači.“

„Apači! To bychom se na to pěkně podívali,“ odvětil Fifi a zaujímaje ihned pevně postoj boxera, jenž čeká svého protivníka, vypjal se v podkolení a napřáhl obě pěsti kupředu. „Jsem sice ještě chlapec, ale přesto nenechal bych se jen tak lehce poraziti. Má-li člověk ruce a nohy, má je proto, aby jich užíval, není-li pravda?“

A vskutku, v tomto mladistvém muži, jenž nebyl ještě zralý ani k odvodu, bylo lze tušiti nevšední pružnost a sílu. Vyciťovalo se také, že je schopen dokázati, co pravil, neboť z jeho černých, hlubokých a jiskrných očí vycházel onen záblesk chladné energie, jenž prozrazuje odvahu a rozhodnost.

„Ale to všecko jsou hlouposti, viďte,“ zvolal hoch, dívaje se na matku; „mluvme o vážnějších věcech!“ Při tom položil na stůl koženou peněženku, jejíž polámaný zámeček byl utažen provázkem,

„Hle, tady je moje mzda!“ pravil: „nebyla tento týden špatná, neboť jsem si mohl něco přivydělat.“ Pak smutně dodal:

„Ale ani není tak tučná a nebudeme si ještě moci opatřiti za ni sváteční obědy. Štěstí, že se časy změní… Abych nezapomněl, jak se dařilo sestřičce?“

„Trochu lépe,“ odvětila matka; „kašlala dnes méně,“

„To jí asi pomohlo užívání, které lékař předepsal.“

„Nikoli, můj Fifi, ten lék je příliš drahý a já čekala, až přijdeš, že…“

„To jsi měla přece říci hned,“ zvolal chlapec… „Rychle!“… rychle! Recept… Seběhnu do lékárny.“ Ubohá sestřička! Když jí nemůžeme dáti ani to, čeho by potřebovala. Ach, ano!… to všechno se musí změniti a brzo… ještě…“

Fifi nedořekl.

„Recept!“ opakoval.

„Půjdu sama,“ odvětila matka“. „Musím ostatně koupiti nějaké zásoby… Jez, mé dítě… máš večeři na plotně.“

„Dobře, maminko… nestarej se o mne. Ostatně nemám hlad.“

Matka přehodila si přes ramena starý černý vlňák, vzala košík a políbivši ještě svého chlapce, vyšla z domu.

DOZNÁNÍ

Když odešla, přistoupil Fifi k otci, váhal několik okamžiků a konečně mu řekl důvěrným tónem:

„Poslyš, tatínku… nesu novinu.“ Otec pohlédl na syna s neklidem,

„Ano, zajímavou novinu… Když jsem před chvilkou říkal, že se naše situace změní, nepřeháněl jsem. Považ, že před chvílí přišel do továrny letec, kterého znáš jménem. Marcel Fournier, víš, ten, který posledně vykonal přelet z Havru do Nového Yorku a kterého nazvaly noviny „králem Atlantického oceánu“. Ještě nikdy jsem ho neviděl a přiznám se ti, že jsem hořel touhou, abych jej poznal. Nuže, viděl jsem ho, dokonce jsem s ním mluvil. Ach, to je ti člověk, jistě by se ti líbil, je z lidu jako my. Ještě před dvěma lety těžce si dobýval živobytí v továrně Renaudově, kde byl mechanikem. Dnes vydělává sta a tisíce a vláda jej právě jmenovala rytířem Čestné legie. Je to odvážlivec, tenhle Marcel Fournier, takový hrdina bez bázně a strachu a při tom tak vlídný, tak laskavý! Nuže, Marcel Fournier přišel dnes odpoledne k našemu pánovi, aby se podíval, jak mu spravili jeho letadlo. Byl spokojen a když se ptal, který dělník tak pěkně opravil jeho jednoplošník, ukázal náš pán na mne, řka: „To byl tenhle chlapec, ale jak vidíte, pracuje již jako muž a je teprve třináct měsíců v mé továrně.“

„Opravdu?“ poznamenal otec, všecek udiven.

„Ó, to není všecko, tatínku“, Marcel Fournier se na mne podíval, poklepal mně na rameno, pak chtěl sáhnouti do kapsy, patrně aby mně něco dal, ale vtom jakoby se náhle rozmyslil, řekl mi: „To je velmi pěkné, co o tobě slyším. Vidím, že máš opravdové vlohy. Hleď, tu je moje adresa, navštiv mě dnes, až půjdeš z práce.“

„A tys jej navštívil?“

„Ano, tatínku, jak se slušelo… bydlí hodně daleko, až na konci Auteuile, v krásném domě, hojně osvětleném žárovkami, plném květin a koberců, opravdu jako v paláci. Sluha mě uvedl jako bych byl nějaký pán a Marcel Fournier mě posadil proti sobě do velké lenošky, potažené červeným sametem a vycpané bezpochyby nějakou gumou.

Byl jsen trochu zaražen, pochopíš… Když člověk není zvyklý pohybovati se v salonech. Ale par Fournier rozptýlil rázem všecky moje rozpaky. „Chlapče,“ řekl mi, „padl jsi mně do oka vypadáš velmi rozumně a díváš se do světa pěkně energicky… Líbí se ti aeroplány? „Zajisté,“ odvětil jsem.“ Tu se mne otázal nechci-li vstoupit k němu do služby jako mechanik. Pochopíš, že jsem nabídku přijal. Když jsem mu měl říci své stáří, zalhal jsem si, přiznávám se. Řekl jsem, že je mně šestnáct let. Kdyby věděl, že je mně teprve půl patnácta, byl by mě snad odmítl, rozumíš… a tu by bylo všecko ztraceno…“

„Nejednal jsi dobře, což přeptá-li se?“

„Vím, ale již se stalo. Když jsem si všechno rozmyslil, bylo již pozdě. Ono se to to těžko přiznává k chlapectví, když mě všichni považují už za mladého muže… Nakonec se mne pan Fournier otázal, zdali jsem už řídil letadlo. Musil jsem ovšem přiznati, že nikoli. Tu mi stiskl ruku a pravil mi: „Jsi již dobrým mechanikem… udělám z tebe pilota a za čtvrt roku budeš lítati tak dobře, jako já.“

Otec silně zbledl… „Jakže!“ zvolal. „Ty bys chtěl vsednouti do aeroplánu? Víš přece, nešťastníče, že tvá matka nikdy k tomu nesvolí!“

„Nemusíme mamince nic říkat… Vím, že by se tím polekala a že by z toho mohla i onemocnět. Řekneme jí prostě, že jsem vstoupil do služby k panu Fournierovi, abych mu pořizoval různé správky.“

„Nikoli, mé dítě… Nikoli… To je nemožné. To je příliš nebezpečné zaměstnání. Každým okamžikem mohl bys sraziti vaz… Nikdy nesvolím k tomu, abych tě viděl vzduchoplavcem!“

Fifi najednou zvážněl. „Tatínku,“ pravil konečně, „já už nejsem dítě… Bude mně za pár měsíců patnáct let a můj zaměstnavatel, jenž věci rozumí, říká, že jsem již hotový muž. A já tomu již také věřím, neboť vykonávám práci dospělých… jsem někdy dokonce obratnější, než někteří z nich… Dnes se mi nabízí příležitost vydělati si na slušné živobytí.“

„A při tom se vydávati ve stálé nebezpečí zabití, nešfastníče!“

„Ale tatínku, cožpak se nevydávám v totéž nebezpečí každodenně i v dílnách? Jsi-li dnes sám nezpůsobilý ku práci, není-liž to k vůli tomu nešťastnému kolu, které by tě bylo před dvěma měsíci málem rozmačkalo? Nuže, vidíš, jakmile má člověk co dělati se strojem, ať už jakýmkoli, musí býti připraven na všecko a dívati se smrti v tvář… Onehdy, v naší dílně, staršímu Ludvíkovi, kterého znáš a který je přece dobrým dělníkem, chytil řemen ruku a kdyby byli stroj okamžitě nevypjali, strhl by celé tělo… Takové věci se stávají každodenně i ti nejchytřejší musí na ně býti připraveni.“

Otec se pomalu poddával.

Fifi mluvil dále:

„Dnes se mně nabízí dvě stě franků měsíčně. Ještě jsem se ti totiž nepochlubil, co mně pan Fournier dává… To je pěkný peníz, zvláště v mém věku a to je pouze pro začátek. Zúčastním-li se za rok nebo za dva nějakého okružního letu… dosáhnu-li nějakého rekordu, kdož ví?… mohu nadělati jmění, slyšíš, tatínku… nadělati jmění… Nuže, řekni ano… vidíš přece, že není času na rozmýšlení zvláště v našem postavení… Kdybys aspoň mohl pracovati jako jindy, přinášeti šedesát franků i více týdenní mzdy, ale tys odsouzen k nečinnosti na dlouhé měsíce, řekl to lékař… maminka se dře do úpadu posluhováním, aby vydělala dvacet sou za den a s těmi bídnými třemi franky, co vydělám v továrně Meriotově nemůžeme vystačiti na živobytí, ani poskytnouti mé sestřičce ošetření, jakého má zapotřebí. Uznáš, tatínku, že nemohu váhati.“

Místo odpovědi otec přitiskl k sobě své dítě a pravil pohnutě:

„Dobrý hochu, dělej, jak rozumíš!“

CENA „NEW YORK HERALDU“

Druhého dne Fifi, místo aby se vrátil do Meriotovy továrny, zamířil rovnou do Saint Cloudu, kde se nalézal hangár Marcela Fourniera.

Za tři měsíce byl nejen výtečným mechanikem, ale i letcem.

S počátku pokoušel se nesměle v řízení letadel, pak ponenáhlu nabýval sebedůvěry, létal výše a výše, vykonal s obratností několik skvělých rozletů, potom jednoho krásného dne, puzen nepřekonatelnou silou, která ho vedla téměř proti jeho vůli, zamířil nad Paříž a dvakráte obletěl vrchol Eiffelovy věže.

Po čtrnácti dnech vykonal za půldruhé hodiny, přes hroznou vichřici, let z Paříže do Juvisy a zpět a málem by byl dosáhl výškového rekordu, jenž náležel dosud Angličanu Stephensonovi.

Fifi, jak vidno, stal se aviatikem, letcem, o němž se již mluvilo ve sportovních kruzích, ale jehož pravé jméno nebylo známo, neboť hoch z obavy, aby nepolekal svých rodičů, uznal za dobré přijmouti pseudonym – vymyšlené jméno – „Větroň“, které se naň ostatně dobře hodilo, poněvadž nejednou za strašlivé větrné nepohody podařilo se mu ovládnouti to křehounké ptáče, jakým jest aeroplán, letící vzdušným prostorem.

Marcel Fournier byl udiven pokroky svého žáka a v nitru si blahopřál, že náhoda mu dala objeviti v obyčejné dílně tohoto zázračného hocha, který po několika měsících pokusů zastiňoval již slávu nejlepších letců z povolání. Jednoho večera pravil učitel žákovi:

„Příteli, nemám již, čemu bych tě naučil. Lítáš tak dobře jako já… dokázal jsi to nedávno a teď můžeš už jen vyčkati vhodné příležitosti, aby ses vyznamenal a získal si jméno přeborníka, kterého se ti dostane co nevidět. Zatím se ještě, pokud možno, zdokonaluj a pracuj horlivě s dělníky, kteří jsou pod tvým dohledem, na mém novém jednoplošníku.“

Od několika dní totiž Marcel Fournier, jenž měl nyní vlastní dílnu v Suresnes, pracoval o stavbě jednoplošníku nového modelu, který měl unésti tři osoby a jehož spotřeba benzinu, díky zmenšenému tření v transmisích, měla býti omezena na nejmenší míru.

Kromě toho byl aparát opatřen hliníkovým motorem o osmi válcích výkonnosti 250 koňských sil, nepoměrně lehkým ke své výkonnosti. Jeho výškové i směrové kormidlo bylo dovedně zdokonaleno podle plánů Marcela Fourniera a tento jednoplošník, na němž se pracovalo potají, měl po svém dokončení zastíniti všechny dosavadní a létati rychlostí 42 metrů za vteřinu, což je více než 150 kilometrů za hodinu.

Fifi řídil práci s plány v ruce a Marcel Fournier byl udiven důvtipem a obratností svého žáka.

Jednoho rána, přišed pro rozkazy svého příznivce, jak činíval každodenně, nalezl hoch tohoto velikého vzduchoplavce pohřížena do četby novin; byl jí tak zabrán, že si ani nevšiml příchodu Fifiho.

Konečně jej přece zpozoroval a aniž pronesl jediného slova, podal mu noviny, ukazuje prstem na článek vytištěný na první straně.

Hoch vzal noviny a četl toto:

„Dne 15. dubna zahájí New York Herald velikou soutěž podle pravidel Mezinárodního svazu vzduchoplaveckého.

Podmínky jsou tyto:.

1. Cena 500.000 dolarů bude přiřčena letci, který první se dvěma cestujícími vykoná let kolem světa nejdéle v 19 dnech podle cestovního programu níže naznačeného.

2. Místem odletu je Havre a povinné zastávky jsou tyto: New York, San-Francisko, Valparaiso, Sydney, Borneo, Ceylon, Zanzibar, Timbuktu, Tanger a Havre (návrat).

3. Let nutno podniknouti vzduchovým plavidlem, které v žádném případě nesmí býti opatřeno plynem lehčím vzduchu.

4. Písemné přihlášky účastníků soutěže nutno zaslati šefredaktoru New York Heraldu nejméně 3 týdny před dobou určenou k startu.“

Když dočetl, setrval Fifi v mlčení, čekaje, až promluví Marcel Fournier.

„Nuže?“ pronesl konečně letec, „co soudíš o této soutěži?“

„Je to báječné!“ zvolal hoch, který nenašel jiného výrazu na vyjádření své myšlenky; „tohle bude krásná plavba a doufám, že se jí zúčastníte!“

„To jest ještě otázka, příteli; splní-li můj stroj všecky naděje, jež do něho kladu, nebudu váhati ani okamžik a zúčastním se té soutěže. V opačném případě.“

„V opačném případě?“ otázal se úzkostlivě Fifi.

„Nepoletím.“

Hoch ustrašeně vykuloval oči:

„Ó, toho neučiníte, pane Fourniere… vy, král Atlantického oceánu… vy, který jste dosáhl všech rekordů.“

„Uvidíme,“ odvětil letec, zapaluje si cigaretu.

Fifi měl na jazyku otázku, ale neosmělil se ji pronésti.

Marcel Fournier všiml si jeho rozpaků. „Nu, čeho by sis přál, Fifi?“ otázal se.

„Ničeho, pane.“

„Nikoli… vidím to na tobě, chceš mně něco říci… ven s tím!“

„Nuže, hleďte, pane… Mohl jste se přesvědčiti, že jsem se dal vážně do aviatiky, že řídím dokonce tyto stroje i dosti zručně.“

„To uznávám, příteli.“

„Tedy, pane, považujete-li mne za spolehlivého člověka, který vám může prokázati nějaké služby…“

Zde se hoch zarazil, váhaje, pln rozpaků.

„Jen se vyjádři… u všech všudy!“

„Pane, chtěl bych vás o něco požádati…“

„Nuže, oč?“

„Tak tedy.“ Chtěl bych vás požádati, abyste mě vzal s sebou na tu velkou cestu kolem světa.“

Marcel F ournier vstal, přistoupil k Fifimu, a položiv mu obě ruce na ramena, pravil:

„Milý příteli, to je nemožné, bohužel.“

„Nemožné, pravíte,“ koktal chlapec; „a proč to, pane?“

„Protože jsi tuze mlád.“

„Ale, vždyť jste mně řekl sám, že mne pokládáte za syého nejlepšího mechanika.“

„To je pravda, Fifi, ale je ti teprve šestnáct let.“

„Jde mně na sedmnáctý,“ zašeptal hoch, dělaje se starším o dva roky.

„Ano… na sedmnáctý… nejsi už dítě, vím, ale já potřebuji skutečného muže, silného chlapíka, který by mohl bez umdlení snášeti námahu takové plavby, neboť si nedovedeš představiti, co znamená podobná cesta kolem světa… To už není obyčejný okružní let, všední pokus, to je strašlivý závod… Je to něco děsného, příšerného, a přemýšlím-li o tom, táži se v duchu sám, není-li šílenstvím, chtíti podniknouti tak úžasný výkon.“

„Ó, vám se podaří, pane, jsem tím jist… jakmile tu jde jen o kilometry, se svým novým letounem můžete se všeho odvážiti… pomyslete přece, stopadesát kilometrů za hodinu! Při takové rychlosti se uletí dráhy!“

„Připouštím, Fifi, ale nepočítáš s větrem, bouřemi, vichřicemi, které jsou strašlivé v končinách, jimiž bude nutno proletěti… často bude potřebí přeletěti bez možných zastávek mořské rozlohy několika tisíc kilometrů.“

„Ale… když se už jednou stroj rozletí, pak už tisíc kilometrů více nebo méně nepadá přece na váhu.“

„Myslíš? Obdivuji se tvé důvěřivosti, nejsem však naprosto tvého názoru.“

Hoch se na několik okamžiků odmlčel, pak, dodav si smělosti, pokračoval:

„Stroj říditi budete vy, pane, a to ovšem je perná práce; ale doletíte-li na předepsanou zastávku, nebudete míti dosti času, abyste se zabýval strojem, zvláště motorem. Budete nutně potřebovati mechanika… člověka, na něhož byste se mohl spolehnouti a jenž má potřebné vědomosti v malíku. Nemyslíte, že bych mohl býti tím člověkem já?“

„Ano, myslím, Fifi! Jsem o tom dokonce přesvědčen, ale tvé mládí mně dělá starosti. V sedmnácti letech není ještě člověk nikdy tak pevný jako dospělý muž. Snáší hůře námahu… strádání.“

Hoch se podíval smutně na svého pána a prohodil tato slova:

„Námaze jsem, pane, zvyklý… Nepamatuji se, že bych byl jediný den zahálel. Vím také, co je strádání… možná, že to vím lépe než mnoho jiných, neboť jsem z rodiny, kde se dovedou spokojiti s málem… ba někdy i s ničím!“

Letec zkoumal Fifiho se zájmem.

To prostomyslné přiznání utajované bídy, ale, bohužel, příliš běžné v jistých třídách společnosti, připomínalo mu také jeho dětství, svízelné a bolestné dny, které ztrávil u rodičů, chudých dělníků z předměstí Temple, u nichž se velmi často nedostávalo chleba. A jakási soustrast nebo spíše sympatie, zmocnila se ho vůči tomuto chlapci, v němž poznával nebojácné a odvážlivé dítě, jakým byl kdysi sám.

„Dobrá!“ pravil s úsměvem, „uvidíme…“

„Jakže? Vy byste souhlasil, pane… vy byste svolil, abych letěl s vámi?“

„Totiž… budu o tom přemýšleti, příteli.“

„Nuže… smím doufat?“

„Ano,“ odvětil Marcel Fournier, tiskna obě ruce, které mu chlapec podával.

– – – –

Té noci měl Fifi rozkošný sen. Zdálo se mu, že letí závratnou rychlostí vzdušným prostorem a že každým okamžikem předstihuje celá mračna soupeřů s ním závodících… Konečně dolétal k cíli, slyšel potlesk a jásot nadšeného davu, házejícího mu vstříc květiny i dukáty, zatímco jeho matka, sedící na tribuně ozdobené prapory a vlajkami, těšila se z jeho slavného výkonu, jehož se tak dlouho strachovala.

PŘÍPRAVY

Minuli zimní dnové, odnášejíce s sebou mrazy a mlhy; zářivé slunéčko dubnové snáší teď na Paříž radost svých širokých zlatých tónů a příroda, probuzená konečně ze své ztrnulosti, zdá se šťastna, že znovu ožívá v pařížské čtvrti plným procitnutím jara.

V elegantní vile v pařížské čtvrti Auteuil, blízko městských hradeb, sedí muž na terase, odkud se otvírá nekonečná vyhlídka na pravý oceán zeleně, a studuje mapu, do níž chvilkami zabodává hrot kružítka.

Muž ten jest Marcel Fournier, „král Atlantického oceánu“, ten, jenž se za osmačtyřicet hodin pokusí na svém jednoplošníku o nejodvážnější ze všech závodů. Jeho stroj jest dohotoven a splnil vše, co se od něho čekalo, možná, že i více: nedojde-li ovšem k nějakému nepředvídanému neštěstí, které maří všechny rozpočty, je téměř jist vítězstvím.

Chvílemi odkládá mapu, béře zápisník a tužku, rychle si něco počítá a je slyšeti, jak si mluví pro sebe:

„Nový York… třiatřicet hodin. SanFrancisco… dvacet sedm… Valparaiso sedmdesát…“

Ale náhle rozhrnula se čalounová záclona, která odděluje terasu od elegantního pracovního kabinetu, a k našemu letci spěchá námořní důstojník v služebním stejnokroji, pronášeje zvučným hlasem:

„Ach, milý Marcele… tušil jsem, že tě zastihnu v plné práci… Když jsem četl v „Depeši ze Saigonu“, že „New York Herald“ pořádá ten úžasný závodní let kolem světa, ihned jsem požádal o dovolenou a tady mě máš!“

Marcel Fournier povstal a vřele tiskl ruce důstojníku, statnému to, bodrému třicátníkovi širokého, usměvavého obličeje, mohutné hrudi, dmoucí se pod černým námořnickým kabátcem.

„Kristiáne! Můj dobrý Kristiáne!“

„Ano,“ pravil s úsměvem námořník, „ano, tvůj dobrý Kristián, jenž se chce také zúčastniti závodu. Přelet Atlantického oceánu mně ušel, neboť právě v té době jsem křižoval v jižních mořích, ale tentokráte si to vynahradím, jak doufám. A ničeho neztratím, že jsem čekal, viď? Aeroplánem kolem světa!… tisíc milionů kulí a granátů!…

Tohle bude plavbička, ta slibuje i mnohá překvapení! Tak vidíš, můj milý Marcele, nic nevadí, že jsem námořníkem, mně se pomalu více líbí širé ovzduší než oceán. Tam aspoň, když člověk ztroskotá, umírá v plném jasu, tváří v tvář slunci, kdežto v těch pekelných podmořských člunech…“

Důstojník nedomluvil a slza zaperlila se v koutku jeho modrého oka, jako by to slovo podmořský člun, jež právě vyslovil, vzbudilo v něm náhle nějakou trudnou vzpomínku.

Pokračoval: „Tedy… Startuje se opravdu pozítří?“

„Ano…“ odvětil Marcel Fournier s úsměvem.

„A vezmeš s sebou dva cestující podle předpisu?“

„Ano… svého mechanika a tebe, když si toho přeješ. Musím tě však upozorniti předem, že v mém jednoplošníku nebude se ti tak pohodlně sedět jako v kabině transatlantické parolodi… při své rozložitosti budeš se moci jen tak tak směstnati do zadního sedadla.“

„Nevadí! Udělám se co možná nejmenším.“

„Vzal jsi to tedy k vědomí, tím lépe pro tebe. Víš také, že cestou nelze z letadla vystoupiti.“

„Ovšem, ale vystupuje se na zastávkách, to mně stačí. Start je v Havru?“

„Ano, odjíždím tam zítra.“

„Aeroplánem, rozumí se?“

„Jak se můžeš ptát!“

„A v kterou hodinu odletíš z Paříže?“

„Kolem osmé ráno s letiště v Moulineaux.“

„Dobrá, dostavím se tam se svými zavazadly.“

„Se zavazadly?“

„Ale, ovšem.“

„Upozorňuji tě, příteli, že nemůžeme s sebou vzíti více ničeho; letadlo je již plně zatíženo.“

„Oh, já toho nemám mnoho!“

„I to už je příliš.“

„Dovolíš mi přece vzíti si s sebou kaučukový plášť?“

„To ano.“

„A winchestrovku?“

„Konečně taky,“

„Se stovkou nábojů?“

„Přeješ-li si, ale k čemu?“

„I cožpak můžeme vše předvídat? Představ si, že tvůj aeroplán sletí do houfu divochů?“

„To se nestane.“

„Nebo že zapadneme do džunglí zrovna před nějakého krásného tygra?“

„To ještě méně.“

„Nemůžem ničeho tvrditi, můj drahý; já, jenž jsem mnoho cestoval, nikdy nevstupuji na loď bez pušky, to je můj dávný zvyk. A což ty, vezmeš si s sebou přece také nějakou zbraň?“

„Svůj revolver Smith & Wesson a to je vše. Ostatně jsem jist, že ho nebudu potřebovati.“

„Kéž bys měl pravdu! Já však nesdílím tvé důvěřivosti.“ Ostatně, uvidíme!“

Po krátkém odmlčení pokračoval námořní důstojník:

„Závodí s tebou mnoho soupeřů?“

„Sedm: Austrálec Mackay s trojúhlým dvojplošníkem, Němec Hartmann se svým jednoplošníkem o dvojklonných plochách, dále Bertram, Smithson a bratři Tourneuxové, kteří však nejsou tuze nebezpeční. Ach, málem bych byl zapomněl na Miss Margaretovou.“

„Tedy také dáma?“

„Ano, mladistvá Američanka, téměř ještě děvčátko; přála si stůj co stůj účastniti se této velké soutěže.“

„Znáš její dovednost?“

„Ne: zabýval jsem se hlavně Hartmannem a Mackayem, těch jedině se mohu obávati.“

„Máš dobrého mechanika?“

„Výtečného.“

„Silného chlapíka?“

„Nu, dosti zdatného, doufám.“

„Jak je stár?“

„Sedmnáct let!“

„To je ještě tuze mladý.“

„Vím, ale důvěřuji v něj. Hleď, právě přichází!“

V té chvíli vstoupil Fifi. Spatřiv důstojníka, chtěl se vzdáliti, ale Marcel Fournier ho zadržel.

„Ne, zůstaň, Fifi! Musím tě představiti.“ A ukazuje na námořníka, pravil:

„Pan Kristián Loganec, poručík na palubě lodi Nivose, můj dávný přítel z mládí. Účastní se naší cesty, bude určovati polohu a udávati směr letadla.“

Fifi se uklonil v úhlu čtyřiceti pěti stupňů.

„Zamlouvá se mi ten tvůj malý mechanik,“ šeptem pronesl k letci důstojník.

Pak obraceje se k hochovi, pravil:

„Víš, chlapče, že nejedeme na svatební cestu a že se naše pouť nebude podobati výletu pro zábavu. Dáváme prostě v sázku svou kůži.“

„Vím,“ odvětil hoch.

„Můžeme se zřítiti do moře nebo roztříštiti se o skály.“

„Vím, pane poručíku!“

„Můžeme spadnouti mezi lidojedy, kteří si nás hezky upekou na rožni.“

„Vím.“

„A nebojíš se?“

„Ne, pane poručíku.“

„Opravdu?“

„Přisahám vám to,“ odvětil chlapec, dívaje se důstojníkovi zpříma do očí.

„Bravo! Jsi srdnatý. Pojď na má prsa!“ A Kristián Loganec, s větším pohnutím než si přál projeviti, vtiskl polibek na chlapcovo čelo, šeptaje:

„Ti pařížští hoši jsou všichni stejní… z takového semene vzcházejí hrdinové!“

Bylo po představování.

Před chvilkou měl Fifi jen jednoho přítele: Marcela Fournieraj teď měl ještě druhého a dobrého v osobě tohoto obra s drsnou tváří, který však uvnitř měl srdce nejlepší.

„Vše je připraveno?“ otázal se Marcel Fifiho.

„Ano, pane!“

„Jsi jist, že se na nic nezapomnělo?“

„Naprosto jist. Zbývá ještě jen umístiti busoly, kompasy a ostatní přístroje k měření.“

„To si beru já na starost,“ pravil poručík Kristián; „to je můj úkol… všecko jsem přinesl s sebou.“

„Nuže, Fifi, nepotřebuji tě již pro dnešek. Jdi si odpočinout, příteli a vyspi se dobře, neboť zítra začnou perné dni. Nuže, na shledanou! Dostaveníčko je v osm hodin ráno na letišti v Issy-les-Moulineaux.“

Hoch pozdravil a odešel.

FIFI POTŘEBUJE SVÉ VEŠKERÉ ENERGIE.

Vyšed na ulici, jal se cestou domů o všem přemýšleti. Teď, když se blížila hodina odletu, cítil se čím dále tím neklidnější… Radost prvních dnů ustoupila jakési skleslosti, kterou ubohý hoch snažil se marně zahnati… Tak tedy opustí Paříž, Francii, Evropu, poleti světem, on, jenž nikdy nebyl dále než v Juvisy nebo v Saint-Cloud!… Ale nebyla to přece myšlenka na tento odlet, jež mu zavalovala srdce jakoby mrakem smutku. Nikoli!

Co mu působilo starosti, co mu vnášelo do duše černou náladu, bylo pomyšlení, že za několik hodin opustí ty, které miloval: matku, která žila jen pro něho, – otce, v jehož vynuceném svolení vyciťoval vnitřní bol, – a sestřičku, svou ubohou Blanušku, to bledé a útlounké děvčátko, jež nemoc vytrvale podkopávala a s kterou, obával se, že se již neshledá po svém návratu!

Jeho matka! Kterak ji oznámiti ten odchod? Jakou nevinnou lež vymysliti, aby se smířila s jeho nepřítomností? Devatenáct dní, toť málo… vskutku, necelé tři týdny všeho všudy. Ale, což prodlouží-li se ta cesta?

A Fifi hned odháněl od sebe hroznou myšlenku, která se mu vkrádala do duše… nemoha připustiti, že by se takto jeho štěstí, jeho naděje mohla zhroutiti právě ve chvíli, kdy se konečně zdálo, že se na něho usmívá Štěstěna.

Došel před svůj dům, v pátém poschodí, kde bydlili, bledé světlo prozařovalo záclonami. Pohlížel dlouho na ten ošklivý dům, oprýskaných a špinavých zdí, v němž zakusili on i jeho rodina tolik strádání, a přece nalézal na něm cosi milého, přívětivého, laskavého. Což neztrávil zde svá první léta mladosti? Nevyrůstal zde hýčkán, laskán, zahříván něhou za smutných večerů?

Z prsou se mu vydral povzdech, otřel si oči, jež počaly zamlžovati slzy, pak rázně vystoupil po schodech, snaže se dáti svému vzezření onen radostný výraz, jaký vracel vždy odvahu jeho matce, když vysílena přicházela domů z krušné denní lopoty.

Toho večera byl Fifi nevyčerpatelného humoru a když nadeše okamžik, aby promluvil o svém odjezdu, dovedl vše tak dobře zaonačiti, nalezl tak přesvědčivá slova, že konečně uvěřila jeho matka, že synek opravdu odjíždí na venkov za svým zaměstnavatelem. Ani na okamžik nevstoupilo nešťastné matce na mysl, že její Fifi, vyučený letec, opustí zítra Francii a nastoupí šílený let v neznámou dálavu!

Ráno řekl ještě „na shledanou“ matce, která se ubírala za svým dílem, a zatím co se otec oblékal, chlapec odešel do vedlejší místnosti, přistoupil k lůžku své sestry a něžně políbil nemocnou na čelo. Děvčátko spalo. Ten polibek je probudil.

„Ach,“ pravila. To jsi ty, Fifi?“

„Ano, Blanuško!“

„Ty už odcházíš?“

„Ano… Odjíždím na několikadenní cestu.“

„Ó, jak tu bude smutno bez tebe,“ zašeptalo děvčátko s ustrašeným pohledem.

„Nebude to na dlouho, sestřičko, ale musím už jíti, Blanuško, přinesu peníze, mnoho peněz. Až se vrátím, pojedeme všichni na venkov, někam, kde budou vysoké stromy a krásné trávníky, uvidíš, jak budeme šťastni a ty jak se rychle vzpamatuješ na čerstvém vzduchu, sestřičko má!“

„Jak jsi hodný, Fifi, o tom se mi tedy zdál tak pěkný sen, holčičky v bílých šatečkách přišly si pro mne… vzaly mne do náruči a odnesly mě do krásné zahrady plné květin. Kdy pojedeme, pověz, bratříčku!“

„Brzy,“ odvětil Fifi, kterého přemohlo pohnutí, „brzy, má milá Blanuško. Ale mamince se bude stýskati za mé nepřítomnosti… hleď ji potěšiti. Bude-li moje cesta trvati trochu déle, uklidňuj ji, řekni jí, že se brzo vrátím, že se musím vrátiti.“

Nemohl jí více říci, vzlykavý pláč jej dusil. Políbil naposled svou sestru a když se obrátil, spatřil před sebou otce, jenž zatím nepozorovaně přišel za ním,

„Na shledanou“, tatínku, na shledanou!“ zašeptal hoch.

Otec učinil posunek, jako by chtěl zadržeti svého syna, ale Fifi se mu rychle vyvinul, šeptaje:

„Jen odvahu, tatínku! Nic jiného nezbývá… víš dobře, že v této chvíli hraji o budoucnost nás všech.“

„Můj ubohý Fifi,“ vzdychl otec, klesaje na židli, „můj ubohý hochu!“

Chlapec zmizel!

NEPŘÍTEL

Nadešel veliký den.

Na zeleném pobřeží, sousedícím s mysem La Heve, v malebné a velkolepé dekoraci, dobře se hodící ke zvýšení slavnostního rázu podniku ze všech nejodvážnějšího, stojí v řadě aeroplány, které se mají zúčastniti soutěže a které přilétly z Paříže před několika hodinami, – stojí v řadě vždy dvacet metrů od sebe, podobny velikým šedým ptákům, netrpělivě čekajícím, až se rozletí prostorem.

O něco níže, proti ústí průplavu, v přístavu Havre, transatlantická paroloď Normandie nově vystavená, která neměří méně než dvěstě dvacet metrů zdéli a jejíž síla jest odhadována na šedesát tisíc koní, jest již připravena nastoupiti cestu k Novému Yorku.

Je jisto, že tato obrovitá paroloď, přes svou velikou rychlost (čtyřicet uzlů za hodinu) nepostačí rychlému letu aeroplánů, ale bude moci v případě nehody na počátku závodu přijmouti na palubu ztroskotavší vzduchoplavce. Předjely ji ostatně tři jiné transatlantické parníky: Provence, Lorraine a Hague, čtyři křižníky a dvě lodi návěštní, které, vypluvše jednak včera, jednak před třemi dny, brázdí nyní po širém oceáně ve směru, který mají sledovati letci.

Čtyry z těchto lodí jsou opatřeny bezdrátovou telegrafií a mají každou hodinu vysílati do celého světa zprávy o průběhu tohoto velkého leteckého závodu.

Jsou tři čtvrti na dvanáct. Má se vzlétnouti přesně v poledne a letci, čekajíce na tři dělové výstřely, jež dají znamení ke startu, jsou shromážděni pod velikým stanem vyzdobeným vlajkami závodících národů, sbratřují se navzájem, s číší šampaňského v ruce, zatím co oficielní řečníci pronášejí přípitek za přípitkem a pijí na zdar přeborníkům vzduchu, těm, kteří mají nésti do dalekých končin slávu naší civilisace a poslední vymoženosti pokroku.

Mezi závodníky, kteří obklopují Marcela Fourniera, jest jeden, který projevuje více obdivu, více úslužnosti než ostatní… Jest to Němec Hartmann, týž, jenž je pokládán za nejnebezpečnějšího po „králi Atlantického oceánu.“

Hartmann podal vlastnoručně číši šampaňského Marcelu Fournierovi a tento ji vyprázdnil za potlesku shromážděné společnosti, dojaté touto jemnou pozorností soupeřovou. Vtom zazněl na pobřeží dělový výstřel.

Závodníci a jejich průvodcové nasedají do svých letadel… Druhá rána třeskla vzduchem; letci uvádějí své motory v činnost, pak, při třetí ráně, rozjíždějí se po trávníku, jenž se nepozorovaně sklání k břehu, a vzlétají do prostoru.

Burácející potlesk a volání zaléhá jako neutuchající ozvěna, klobouky, hole a slunečníky se míhají nad hlavami nadšeného davu a dvacet tisíc lidí, jež strhuje jedno a totéž nadšení, sleduje s úzkostí malé černé body, které se ponenáhlu ztrácejí na širé, jasem zalité obloze.

– –--–-– –

Nad mořem závodníci soupeří o rychlost a zoufale zápasí, aby předstihli druh druha.

Marcel Fournier letí v čele: již předstihuje své soupeře málem o kilometr a jeho převaha se stupňuje každou vteřinou k veliké radosti Fifiho, jenž freneticky tleská rukama.

„Bravo!… Bravo!…“ křičí zplna hrdla, „necháváme je daleko za sebou.“

„Ano,“ prohodil námořní důstojník, „rychloměr zaznamenává čtyřicet metrů za vteřinu… Je to prostě báječné… To znamená téměř sto čtyřicet pět kilometrů za hodinu.!

„Brzo překročíme sto padesát,“ odvětil Marcel Fournier, jenž svíraje rukama volant a upíraje oči přímo před sebe, pozoroval upřeně obzor.

Právě přeletěli Eddystollský maják, stojící před zátokou Plymouthskou, a již je viděti v mlhách širého moře, rýsovati se černé masy ostrovů Scilly.

Brzo opustí La Manche a octnou se nad Atlantickým oceánem. Pak brzo zmizí země a neshledají se s ní až v Nantucketu a v Sandy Hooku, to jest pět tisíc kilometrů odtud!

Fifi, sedě za Marcelem Fournierem s poručíkem Kristiánem, obrací se každou chvílí, aby pozoroval ostatní závodníky… Vidí toliko tři, ale jeden z nich, zdá se mu, že se očividně blíží.

„Ho! ho!“ zvolal, „za námi je jeden pán, který má tuze naspěch… Snaží se nás dohoniti… možná, že nám něco chce… Rychle! rychle!… pospěšme si, zvětšuje se čím dál tím více.“

Náhle zpozorují, že Marcel Fournier kloní hlavu vpřed, opět ji zvedá, to po dvakrát nebo potřikrát, pak se hroutí na svůj volant, zatím co letadlo dělá strašlivý skok.

„Marcele!… Marcele!“ křičí poručík Kristián.

„Můj pane!… Můj pane!…“ volá Fifi, vztyčuje se podél vzpěr.

Fournier neodpovídá.

„On omdlel!… Velký Bože!… Spadne!“ volá poručík pískavým hlasem.

A athletickou pěstí zvedá svého přítele, jehož hlava se chabě kývá jako hlava mrtvoly, vyzdvihuje ho do výše a usazuje vedle sebe, zatím co Fifi, hbitý jako opička, vyšplhá se po vzpěrách a zasedne k volantu.

Byl nejvyšší čas.

Aeroplán, letící prudce jako meteor, hrozivě nakloněný, řítil se k moři. Tu chlapec, silou, jaké by v něm nikdo netušil, zdvihá křídla obrovského stroje a stlačiv prudce výškové kormidlo, uvádí letadlo opět do rovnováhy a stoupá téměř okamžitě s dokonalou stabilitou.

„Bravo, chlapče!“ zvolá poručík, který stále ještě podpírá mdlé tělo svého nešťastného přítele.

V tom okamžiku rozlehne se ovzduším zesílený hukot cizího motoru a jednoplošník, letící plnou rychlostí, s hvizdotem sirény proletí kolem Excelsioru.

„Němec!… Němec!“ křičí ochraptěle Fifi, hroze soupeři pěstí. „Ano, rozumím… to jest jeho dílo… teď jsem tím jist… Ach, padouchu!. tohle draze odpykáš… uvidíš, to ti slibuji!“

„Co to znamená, Fifi?“ zvolal námořní důstojník, jehož tvář byla nyní tak bledá jako jeho přítele Fourniera; „vysvětli mně přece, co se děje?“

Ale Fifi neodpovídal, buď že neslyšel Kristiánovy otázky, anebo že byl snad příliš zabrán nebezpečnou prací, kterou tak ochotně vzal na sebe.

Zvedl se vítr, žena se od širého moře s neslýchanou prudkostí.

Pod aeroplánem, sotva na padesát metrů hluboko, bylo slyšeti mocné šplíchání vln, jejichž zpěněné hřebeny kmitaly se po ztemnělém moři.

Bylo nutno vzlétnouti výše, stoupati za každou cenu, jinak Excelsior – tak se totiž jmenoval, jak již naznačeno, jednoplošník Fournierův – octl se v nebezpečí, že bude stržen bouří a vmeten do oceánu.

Tu s mistrností, jež by uvedla v údiv i samotného Fourniera, kdyby si byl nešťastný ten letec mohl co uvědomiti, podařilo se mladistvému hochu postupně, bez náhlých skoků dosáhnouti výše, ačkoli přitom musil jako dokonalý pilot proplouvati dovedně mezi nebezpečnými vzduchovými proudy a prudkými závany větru.

Neznal ještě téměř nic z umění, jak říditi stroj za vyůžitkování různých poměrů tepelných a výškových: ale Fifi uhodl, co nevěděl. Veden jsa překvapujícím důvtípem, vítězil se vzácným štěstím nad největšími nesnázemi. Podobal se trochu oněm mladistvým hochům, kteří neznajíce pouček matematických, beze všeho předchozího studia řeší složité úlohy početní, k jejichž rozluštění docházejí vlastní prostinkou cestou.

Když aeroplán nabyl ve vysokých polohách své rovnováhy, Fifi, spokojeně si vzdychnuv, zamířil přímým směrem kupředu.

V tom okamžiku zazářilo za chlapcem malé světélko. To poručík Kristián při svitu své elektrické lampičky zkoumal svůj kompas.

Nastala noc.

„Pozor, Fifi,“ pravil důstojník mladistvému letci, „uchylujeme se vážně od své dráhy; zahni nalevo a řiď se podle světel transatlantické parolodi, kterou spatřujeme před sebou.“

Fifi se dal naznačeným směrem,

„Za chvilku loď předletíme,“ poznamenal. „Pak ti udám nový směr… nestarej se o nic.“

„A pan Fournier?“ otázal se hoch, aniž se obracel.

„Pořád v stejném stavu…“

„Dal jste mu k něčemu přičichnout?“

„Ano. Právě jsem do něho vpravil násilně i trochu koňaku.“

„A nepřichází k sobě?“

„Ne.“

„Oh… to je hrozné! Snad ho neotrávili?“

„Neotrávili? Co tím myslíš?“

„Nu… Vzpomeňte si na toho Němce… na toho darebáka Hartmanna a jeho přátele… jak mu sám nabídl číši šampaňského!“

Po těch slovech se Kristiánovi rozbřesklo.

„Ano… ano…“zvolal, „máš pravdu… oh, ti bídníci!“, mohlo mně to hned napadnout.“

Táhlý hukot zarazil slova na rtech důstojníkových.

Dostali se nad transatlantickou paroloď, jejíž červená a zelená světla se mihotala v mlze.

Jen ji zahlédli; bylo to jako náhlé zjevení, ihned zmizevší vidění ve snách.

Kristiánova lampička se znovu rozsvítila.

„Lehce vpravo,“ zavelel důstojník.

Teď pluli středem úplné tmy.

Obrovský letoun zuřivě razil si cestu černým prostorem, jímž rozléhaly se zrychlené údery jeho motoru.

Jednu chvíli chtěl námořní důstojník rozsvítiti světelné reflektory, které byly umístěny po jeho boku, ale upustil od této myšlenky, právem usuzuje, že by světelný kužel, vrhaný vpřed, mohl vaditi pilotovi a brániti mu, aby pozoroval světla na obzoru. Kromě toho se doporučovalo, aby se ostatním závodníkům znemožnilo sledovati výkonnost Excelsioru.

„Jakou rychlostí letíme?“ otázal se náhle Fifi.

„Čtyřicet pět metrů za vteřinu,“ odvětil Kristián.

Fifi už více nemluvil. Uvědomoval si snad ohromnou vzdálenost, kterou měl ještě uraziti? Přepadl jej náhlý neklid a pochyboval snad, že dosáhne dalekého cíle, k němuž se upínala všecka jeho energie? Snad!

Ale chlapec se vystříhal všeho přemítání a ten, kdo by jej byl mohl viděti uprostřed té strašlivé tmy, nemohl by odkrýti na jeho tváři ani nejmenší stopy nějakého pohnutí.

A přece jeho postavení – bylo opravdu hrozné.

Nechť se ti, kdož čtou tyto řádky, sedíce u rodinného stolu při milém svitu lampy, přenesou na okamžik ve své obrazotvornosti na místo nešťastného Fifiho nechť si představí, že jsou náhle unášeni nad širým oceánem na plavídle tak křehkém a vrtošivém, jakým jest aeroplán, a pochopí teprve, co odvahy a odhodlanosti bylo zapotřebí našemu malému hrdinovi.

Chvílemi zaléhal do noci mužný hlas: „Příliš vlevo… uhni napravo… Dobře… kupředu!“

A bylo slyšeti hlas tenký, téměř dětský, sotva slyšitelný v tom velikém hlomození širého moře, hlas, který odpovídal vzápětí:

„Slyším… pane poručíku!“

Hoch by si byl přál věděti, jak za úplné noci dovede poručík Kristián rozpoznati správnou cestu, ale byla tu vhodná chvíle k dávání otázek?

Však později se dozví, čeho si přál zvěděti; pro ten okamžik byl jen strojem, měl povinnost poslouchati a nic více.

Co jej občas znepokojovalo, byl jeho motor. Až dosud pracoval pravidelně a nikdy se nerozpálil, dík oleji, jejž Fifi vpouštěl chvilkami do válců.

Ale což, přestane-li pracovati… zastaví-li se?

Malá cestovní nehoda několika vteřin a konec krásným snům hochovým.

Místo zářivé budoucnosti, kterou již před sebou zřel, byla to smrt, hrozná, truchlivá smrt, daleko od svých, které měl rád… Bylo to poslední volání, které nemá naděje, že bude slyšeno… strašlivé pohlcení v černou propast, která nikdy nevrací svých obětí!…

ÚTOK

Již dlouhé hodiny letí Excelsior nad Atlantickým oceánem, jsa podoben velikému ptáku, zděšeně prchajícímu před bouří…

Dávno již nastal opět den… den smutný, unylý… Hustá mlha podobná šedému dýmu plyne po ječících vodách, na nichž je nemožno cokoli rozeznati.

Aeroplán se udržuje ve výši, dvou set metrů a míří stále přímo na Nový York.

Marcel Fournier neprobral se ještě z bezvědomí; chvílemi náhlá škubnutí zachvívají jeho hrudí, ale jeho oči zůstávají tvrdošíjně zavřeny.

Kristián zahalil svého přítele do kožichu a ani na okamžik nepřestal ho podpírati…

„Špatný začátek!…“ zahučí občas námořní důstojník drsným hlasem. „Špatný začátek!“

Jako všichni lidé moře i Kristián je pověrčiv a myslí si, ať právem či neprávem, že cesta podnikaná za tak neblahých předzvěstí musí nutně skončiti nezdarem.

Nicméně, ježto jest také velkým fatalistou, hledí s klidem vstříc všem možným událostem.

Hleděl příliš často smrti v tvář, než aby na jediný okamžik pocítil strach, on, jenž před devíti měsíci málem by byl zahynul s celou svou posádkou v ocelových bocích Nivósy po strašlivé srážce.

Fifi se zneklidňuje zvědavostí, kolik již uletěli kilometrů… To jej přímo posedá, straší a neustále si opakuje tutéž otázku.

Ach, to město Nový York! Dal by deset let svého života, aby je konečně viděl vynořovati se z mlh širého moře.

Zatím se nebe vyjasnilo; slunce, které ještě před chvílí zdálo se plovati v kalné vodě, prozařuje ponenáhlu mraky a zalévá náhle oceán velikou záplavou světla. I obzor se vyjasnil a v dáli možno pozorovati parník, který se nalézá právě ve směru letu Excelsioru.

„To je Savoie,“ dí Kristián, jenž se právě podíval svým kukátkem a který jako všichni námořníci, dovedl rozpoznati na dálku značky korábů.

Fifi pracuje s dvojnásobným zápalem. Nakloněn nad svým volantem, nespouští očí s obzoru, doufaje snad, že spatří v dáli dlouhý hnědý pruh, který bude ohlašovati pevnou zemi.

Země!… ta jest ještě hezky daleko!

A on zapomíná na všecko, na hlad… zimu, spánek. Nepojedl ničeho od svého odletu z Havru, ale cožpak je kdy na jídlo, sleduje-li se cíl jako jest jeho?

Na štěstí Kristián, jenž má více zkušeností a zná mez lidských sil, nutí jej pojísti kus hovězí konservy a vypíti sklenku šampaňského.

Náhle Kristián, jenž zaslechl vzdálený hluk motoru, prudce se obrátil.

Tu zahlédl ve vzdálenosti sotva několika kilometrů jednoplošník, rýsující se na kousku modrého nebe.

„Soupeř!“ zvolal.

Fifi se ohlédl též a rychlým postřehem oka poznal aeroplán:

„Je to Hartmannův jednoplošník!“

„Myslil jsem, že je před námi,“ prohodí Kristián; „nemýlíš se?“

„Ne,“ odvětí hoch, „ostatně mýlka je vyloučena, jen on má tenhle tvar…“

„Byl bych přisahal, že je před námi…“

„Nejspíše jsme ho dohonili za noci.“

A chlapec se znovu naklonil nad svým volantem, jsa tentokráte rozhodnut nedati se předhoniti…

Kristián pozoroval soupeře, v jedné ruce drže kukátko, zatím co druhou stále podpíral svého nešťastného přítele.

„Ano,“ zvolal posléze, „ano, máš pravdu, Fifi; je to opravdu Hartmann… Ach, zpropadeně!… On nás dohání… Hle, teď stoupá do výše, místo aby zůstal v našem sledu… Co znamená ten manévr?… Je to přece pro něho ztráta času!… Proč neletí přímo kupředu?“

Jednoplošník vznesl se vskutku asi dvacet metrů výše, pak náhle dal se opět svou cestou kupředu a bylo viděti, jak se snaží nyní dostihnouti Excelsioru.

„Ach, ti padouši!“ rozkřikl se náhle Kristián, „jistě osnují něco hanebného… Rychle, Fifi, rychle, stoupej do výše… Nesmějí se dostati nad nás… rozhodně nesmějí, slyšíš?“

Mladistvý letec pokoušel se vystoupiti výše, ale neměl dosti času… Němec byl již nad Excelsiorem.

Ozvalo se prudké zahvízdnutí, jakoby švihnutí bičem a silné lano hozené s výše zavadilo o vrtuli aeroplánu.

„Ach, tentokráte mi neujdeš!“ zařval Kristián, popadnuv svou winchestrovku; „tahle banda nezasluhuje žádného smilování!“

OKAMŽIK ÚZKOSTI

Ale dříve, než mohl použíti své zbraně, jednoplošník byl s dostřelu a ztrácel se již ve velikém šedém mraku, plujícím k západu.

„To je škoda,“ prohodil námořní důstojník, „ale dostanou to i s úroky… Ti lidé jsou zločinci… chtěli válku, budou ji tedy mít.“

A Kristián doprovodil tato slova strašným zahrozením.

Plán Hartmannův a jeho společníků byl velmi jednoduchý. Doufal, že lano, vržené s jeho aeroplánu, zachytí se na vrtuli Excelsioru; ale Němec nevystihl pravého okamžiku, anebo spíše vítr, s nímž nepočítal, uhnul lano stranou.

Místo, aby dopadlo na vrtuli, smeklo se po levém křídle jednoplošníku, který jen švihlo, a spadlo do moře.

Plán mohl se i přesto podařiti.

Lano, zapleteno do vrtule, strhlo by ji s sebou a tím by byl zničen motor.

Pak by to bylo znamenalo pád našich přátel, pád prudký nebo pozvolný, ale stejně osudný, když pod nimi bylo moře a v dohledu nebylo jediné lodi.

Byli by se mohli plaviti na troskách svého letadla, zápasiti s vlnami třebas několik hodin, ale konečně byli by přece jen pohlceni mořem.

Noviny by psaly o katastrofě, želely by smrti odvážných letců, ale nikdo by nikdy neměl tušení o strašlivém dramatě, které se odehrálo v oblacích.

Záleželo na tom, neletěti již v blízkosti německého závodníka, neboť bylo jisto, že tento, chybiv se po prvé cíle, pokusí se o nějaký nový úklad.

Kristián, aniž dal Fifimu nějakého vysvětlení, poručil říditi Excelsior vpravo a ponenáhlu tato stálá úchylka odvedla aeroplán s dráhy obvykle sledované parníky, jež jest zároveň nejpřímější tratí mezi Havrem a Novým Yorkem.

Nebylo lépe obětovati několik set kilometrů a vyhnouti se záludné zkáze?

Kdyby Marcel Fournier mohl mluviti, jistě by neváhal dáti za pravdu svému příteli Kristiánovi.

Zima se stávala čím dál tím citelnější, neboť Excelsior se nyní nalézal na 46° severní šířky a 56°58’ západní délky, to jest několik set kilometrů od velké výspy Nového Foundlandu.

Vítr byl nepatrný, ale hustá mlha pokrývala moře a občas bylo slyšeti táhlý hukot, podobající se vzdálenému řevu rozzuřených šelem.

Fifi udiven se obrátil, aby se otázal námořního důstojníka, ale ten jej ihned upokojil:

„To jsou rybáři, kteří přijeli před několika dny k Novému Foundlandu a pomocí svých hlásných trub dávají znamení zbloudilým lodicím.“

„Ach!“ vydychl si chlapec, „blížíme se tedy k cíli, neboť nemýlím-li se, Nový Foundland je velmi blízko Nového Yorku.“

„Ano,“ odvětil Kristián, „jen odvahu, chlapče!“

Ale to nedodal, že dříve, než doletí na Long-Island, určené přístaviště první zastávky, bude nutno uraziti ještě šestnáct set padesát kilometrů.

Odvaha neopouštěla Fifiho, neboť byl z těch hochů, kteří mají neobyčejnou energii a odvahu, nicméně však, čeho neříkal, čeho by nikdy nechtěl přiznat, byla okolnost, že počínal se cítit unaveným.

Často se mu oči zakalovaly a jeho ruce, zkřehlé zimou, přes to, že je chránily kožišinové rukavice, tuhly již na volantu, konajíce neobratné a trhavé pohyby.

Jednu chvíli dokonce cítil, že se mu točí hlava a že se ho ponenáhlu zmocňuje veliká únava. Byl jat obavou, jež se brzy zvrhla v strach… v nepřekonatelný, mučivý děs… Což stane-li se bezmocným, zradí-li ho jeho síly?

Ale ne, to nemůže býti, to nebude… zvítězí přes to přese všecko, byť i měl jako marathonský běžec padnouti u samého cíle.

Náhlým pohybem obrátil se k námořnímu důstojníku a zavolal na něho stísněným hlasem:

„Pane poručíku, sklenku šampaňského!“

Kristián porozuměl. Uchopil načatou již láhev, odzátkoval ji svými zuby a hned ji podal madistvému letci se slovy:

„Na!. Napij se rychle!“

Drže stále volant levou rukou, povznesl Fifi láhev ke rtům a pak ji vrátil důstojníkovi, kterého mezitím přepadla smrtelná obava.

„Je ti lépe?“ tázal se.

„Ano, pane poručíku!“

„Jen odvahu, Fifi, již se blížíme.“

Ano… blížili se, ale země byla ještě hodně daleko! Nicméně důstojník, klidný a odhodlaný, neustále hocha povzbuzoval, posiloval jeho energii klidnými slovy, oživoval jej nadšením, kterého možná již sám postrádal.

Ach, kdyby uměl říditi letadlo, jak rád by vystřídal Fifiho u volantu! Neznal však ničeho, ani prvopočátečních zásad z této podivuhodné vědy letecké, do níž byl šíleně zamilován a kterájiž tolik měsíců dráždila jeho ctižádost odvážného námořníka.

Mohl kdy předvídati, co se stane? Mohl vědět, že v soutěž, podnikanou neohroženými a čestnými závodníky, vplíží se zrádce, schopný domáhati se vítězství nejohavnějšími prostředky?

PRVNÍ ZTROSKOTÁNÍ

Mlha se trhala. Mléčný svit rozléval se pomalu po tichém moři.

Kristián vzal svůj dalekohled a zkoumal obzor, zda by nespatřil spoluzávodníky.

Jedině rackové a kormoráni brázdili oblohu svým klikatým letem.

„Nevidíte někde aeroplán toho proklatého Němce?“ tázal se Fifi, obrátiv se.

„Ne, nepozoruji ničeho.“

„Předstihl nás.“

„Nepotkala-li ho ovšem nehoda a nespadl-li do moře.“

„Ach, kdybyste tak měl pravdu, pane poručíku! Zločinci toho druhu nemohou míti štěstí až do konce. Ne, opravdu, nebylo by na světě spravedlnosti, kdyby tomu bylo jinak.“

„Jsem tvého názoru.“

Hoch se na několik okamžiků odmlčel, potom pokračoval: „Vidte, nestihne-li jich nějaká nehoda, shledáme se s nimi v Novém Yorku a tam je dáme zatknouti a tím bude vyřízeno vše. Na další cestě nebudeme už znepokojováni.

Kristián neodpověděl. S kukátkem na očích pozoroval vytrvale černý bod, který se pohyboval na moři.

Nejprve myslil, že je to jedna z těch majákových lodí, jaké křižují po oceáně poblíž amerického pobřeží, ale brzy poznal, že se mýlí. Ostatně Excelsior, který letěl stále velikou rychlostí, brzy se přiblížil k tomu předmětu.

Nebyla to majáková loď, byl to aeroplán, ubohý aeroplán, napolo potopený, který se stěží udržoval na vlnách. Bylo lze dokonale rozeznati velká žlutá křídla, jež visela dolů jako křídla raněného ptáka, a malé černé tečky, patrně lidi, bylo možno pozorovati na hřebenech vln.

„Aeroplán.“ zvolal Fifi.

„Viděl jsem jej,“ odvětil Kristián.

„Je to jednoplošník?“

„Ne, dvojplošník.“

„Ach, škoda,“ povzdychl si hoch, který již počítal se ztroskotáním německého soupeře; „jste tím jist, pane poručíku?“

„Ano,“ naprosto jist.“

Excelsior dostával se nad ztroskotané letadlo. Fifi zařídil kormidlo na klesání, aby se co možná nejvíce přiblížili mořské hladině a mohli pozorovati trosečníky.

Avšak aeroplán letěl takovou rychlostí, že stěží mohli rozeznati barvy, které se mihotali ještě na zádi tonoucího dvojplošníku.

„To jest Australec,“ zvolal poručík, který se více než kdo jiný vyznal ve vlajkách; „bílé hvězdy na modrém poli s červenou růžicí na žerdi.“

„Je to tedy Mackay,“ zvolal Fifi, obraceje se ještě, aby něco viděl. „Ubohý Mackay! Ten byl neohrožený. Ale měli pravdu, když mu říkali, že se svým motorem nepřeletí Atlantického oceánu. Nechtěl o tom ani slyšeti a hle, teď je ztracen!“

„Nikoli, snad ne,“ poznamenal Kristián, „po naší levici jest návěštní loď, která ho jistě zpozorovala.“

„Kéž byste měl pravdu! Ale je to stejně hrozné, viděti nešťastníky, kteří tonou, a nemoci jim přispěti na pomoc!“

Trosečníků nebylo již viděti; zůstali nyní o několik kilometrů pozadu, ale přes to vše Fifi myslil ještě na ty ubohé lidi, kteří nepochybně zahynou, a představoval si jejich závist a zoufalství, když viděli letěti nad svými hlavami šťastnějšího závodníka, jenž snad dosáhne své mety.

Náhle zvolal poručík:

„Nějaký jednoplošník je za námi.“

„Daleko?“ otázal se Fifi, shrbený nad svým volantem.

„Asi tři kilometry.“

„Tentokrát bude to Němec. Pokusí se ještě jednou dostati se nad nás.“

„Vyrovnejme se mu rychlostí.“

„Motor nemůže už pracovati rychleji… podívejte se, jak se přehřívá.“

„Tedy stoupejme!“

Soupeř se přiblížil. Bylo ho nyní velmi dobře viděti.

Letmo se podívav, pravil Fifi ke Kristiánovi:

„To není Němec.“

„Myslíš?“

„Jsem tím jist… Ten, který letí za námi, má dvě křidélka na přídi. To jest americké letadlo, letadlo Miss Margaretové… Ach, ta slečinka pěkně letí!… Kdo by si to by kdy pomyslil! Je pravda, že dnes, kdy je tolik nových motorů, nedá se přisahati na nic… Ale nechť, ona nás nedohoní. Hleďte, chtěla stoupati a dostala se do nepříznivého proudu!“

V skutku, americký jednoplošník – neboť byl to on – zůstával znenáhla pozadu. Bylo viděti, jak se vůčihledě zmenšuje a brzy byl již jen malým černým bodem, který se brzo rozplynul v mlze.

Přece však Fifiho velmi překvapovalo, že Miss Margaretová mohla býti tak blízko za Excelsiorem, a z toho dospíval k otázce, zda jeho stroj pracuje dosud tak, jako ve chvíli odletu.

Ve skutečnosti neztratil Excelsior na své rychlosti, ale učinil obrovskou okliku, aby se vyhnul německému jednoplošníku, a z té příčiny vykonal o dvě stě padesát kilometrů více než ostatní závodníci, kteří se stále drželi dráhy, sledované paroloďmi.

Jedině německý aeroplán se svým zdokonaleným motorem mohl v přímém směru předstihnouti naše přátele, a to díky zmatku, který následoval po náhlém omdlení Fournierově.

Uchová si německý stroj tuto rychlost až do konce? Bylo pravděpodobno, že nikoli, a Hartmann byl si toho dobře vědom, poněvadž se nebál státi se zločincem, aby triumfoval nad svým soupeřem.

PŘISTÁNÍ

Marcel Fournier počínal přicházeti k sobě.

Otevřel oči, ale hned je zase zavřel, jako by nemohl snésti oslňujícího slunečního jasu. Zablábolil několik slov, pohnul pažemi, pak upadl opět v naprostou otupělost.

Přece však ponenáhlu se probíral ze své ztrnulosti a zhluboka si vzdychl.“

„Marcele… můj dobrý Marcele!“ promlouval k němu námořní důstojník…

„Do Nového Yorku!… Nového Yorku!“ zablábolil Marcel. A znovu upadl v bezvědomí.

„Můj ubohý pane,“ tiše pronesl Fifi, „podivíte se, až se probudíte v Americe!“

„Jen probudí-li se!“ pomyslil si Kristián, pokyvuje hlavou.

Stav Marcela Fourniera nejevil zhoršení, jen podivná ochablost, jakási ztrnulost, zmocnila se celé jeho bytosti. Zdálo se, že nejmenší pohyb působí mu velikou bolest a že jeho údy, ztuhlé dlouhou nehybností, nenajdou již nikdy své dřívější pružnosti. Nešťastník chvěl se zimou a cvakal zuby. Byl by potřeboval tepla a zatím palubní teploměr ukazoval právě dva stupně pod nulou.

Námořní důstojník chtěl jednu chvíli zapáliti benzinová kamínka, která si vzali s sebou, ale vzdal se této myšlenky, neboť byl by musil opustiti na okamžik svého přítele, kterého byl nucen neustále podpírati.

Postavení to bylo věru strašné pro Kristiána, který při vší své chladnokrevnosti počínal ztráceti odvahu.

Náhle ozval se výkřik, výkřik radosti, jásotu, jeden z těch výkřiků, které vracejí odvahu těm, kdož je slyší…

Vykřikl to Fifi, „Země!… Země!“

A vskutku, byla to země, ten hnědý pruh, který viděli rýsovati se v nerovných liniích ve slezově modré dáli, byly to Navesink Highlands, sousedící s Fire Island, ležící před Sandy Rookem.

Fifi zapomněl, že řídí stroj již třiatřicet hodin. Našel opět všecku svou energii a mluvit k Excelsioru, jako by tento byl tvorem, schopným poslouchati a rozuměti.

„Směle vpřed!“ říkal… „ještě se trochu namáhej, můj milý motorku, a brzy tam budeme!… Rychle! Rychle! Kupředu!“

Zdálo se, že vrtule hvízdá s větší silou a že motor pracuje rychleji; řekl bys, že i on má naspěch, aby dostihl cíle.

Země se rýsovala stále určitěji.

Brzy bylo viděti majákovou loď v Sandy Rooku, pak nakupené množství ohromných domů, jejichž červená a šedá průčelí ostře se odrážela od blankytné oblohy.

Lodi projížděly pod Excelsiorem, vysílajíce k oblakům kotouče dýmu, a pronikavé pískání parníků ozývalo se bez ustání, mísíc se s temným a pravidelným rachotem pracujících strojů.

Fifimu připadalo, jako by měl děsivý sen a teď se náhle z něho probouzel, teď se vracel opět k životu, bloudiv dlouho v tajemném zásvětí.

„Kde máme přistati?“ otázal se náhle Kristiána.

„Zcela přímo, na tom hnědém pruhu země, který vidíš před sebou, to jest Long Island, naše první zastávka.“

„Ale ten terén je plný domů, nemůžeme se přece posaditi na střechu.“

„Ne, sneseme se na onu velikou pláň, kterou vidíš vpravo.“

Fifi jal se nyní sestupovati a kroužil s aeroplánem asi padesát metrů nad zemí.

Pojednou se strhl veliký hluk. Letci uslyšeli jásot a nadšené volání čekajícího lidu a když Excelsior se dotkl americké půdy, spustila hudba marseillaisu.

Tu se davu zmocnilo šílené nadšení, pravé delirium, vše spěchalo o překot k odvážným letcům… jeden přes druhého tiskl jim ruce, každý chtěl býti první, aby je nadšeně oslovil a blahopřál jim k jejich ohromujícímu výkonu.

Hodinky Fifiho ukazovaly 9 hodin večer, ale ve skutečnosti byly 3 hodiny 55 minut odpoledne v Novém Yorku.

Nicméně nadšení se náhle utišilo a vystřídalo je veliké ticho. Obecenstvo spatřilo Marcela Fourniera, kterého Kristián, podporován jsa dvěma pomocníky, vynášel právě z letadla.

LÉKAŘ, KTERÉHO SESLALA PROZŘETELNOST

Letec znovu omdlel a jeho bledost byla taková, že se podobal mrtvole, Mimo to jeho údy ztuhlé zimou doplňovaly dokonale tento dojem,

„Lékaře! Lékaře!“ křičel námořní důstojník.“

Dav se ihned rozestoupil, aby uvolnil cestu letitému muži, s licousy krátce přistřiženými a v oděvu anglického duchovního.

Představil se:

„Doktor Sullivan z Chicaga,“ pravil s tvrdou výslovností Yankeeův ze státu Illinois. A sklonil se nad nehybným tělem Marcela Fourniera.

„Tento muž je zachvácen návalem krve,“ prohlásil.

A ježto se Kristián díval na něho udiven, opakoval doktor s důrazem:

„Ano, návalem krve, způsobeným zimou.“ Námořní důstojník vrtěl záporně hlavou.

„Nikoli,“ pravil, „to není to, pane doktore, můj přítel jest ovšem ztuhlý zimou a to přispívá, uznávám, ke zhoršení jeho stavu, ale jeho nemoc má jinou příčinu. Marcel Fournier – tak se jmenuje nemocný, kterého máte před sebou – byl nejobávanějším závodníkem této letecké soutěže kolem světa a před samým odletem jeden z jeho soupeřů, Němec jménem Hartmann, nabídl mu číši šampaňského, v němž byl omamující prášek.“

Doktor Sullivan hleděl upřeně na námořního důstojníka a nedůvěřivý úsměv pohrával na jeho rtech.

„Ano, ano,“ dokládal Fifi: „číši šampaňského, jež bylo otráveno, jsme si jisti, že naše domněnka je správná.“

Hluk nevole se vzmáhal mezi davem. Přistoupil mladý muž: byl to sportovní komisař závodního letu, ten, jenž byl pověřen přijímati v Novém Yorku stížnosti závodníků. Znal Marcela Fourniera z loňského roku, když tento neohrožený letec přistál v Americe. Jevil veliký neklid. Dal si Kristiánem opakovati příhodu s číší šampaňského a konečně prohlásil:

„Pojďte do mé úřadovny, tam zaznamenám vaši stížnost a odevzdám ji Mezinárodnímu vzduchoplaveckému svazu.“

„Milerád,“ odvětil Kristián, „navštívím vás ihned, jakmile uložím svého přítele v hotelu. Doufám však, že přistane-li německý jednoplošník na této louce, dáte okamžitě zatknouti osoby, které se v něm nalézají!“

„To není možné,“ odvětil sportovní komisař, pokrčuje rameny.

„A proč to, prosím vás?“

„Ze dvou důvodů; předně, že mně nepřísluší dělati policejního úředníka, a pak, že ti na něž podáváte stížnost, již odletěli.“

„Co pravíte?“

„Pravím, že přistáli zde asi před hodinou, doplnili si hned svou zásobu benzinu a okamžitě se vydali na další cestu.“

Fifi a Kristián nemohli zadržeti hněvivého výbuchu a jejich rozhořčení sdílel i dav, který je obklopoval.

„Nutno telegrafovati do San Franciska,“ prohodil kdosi… „jiskrovou depeší je to snadné.“

„Vím,“ odvětil sportovní komisař, „ale to nemá významu. Tahle otázka nemůže se řešiti během závodu, nýbrž až po něm. Jsou tu pravidla… nemohu na tom ničeho změniti. Jestliže po vykonaném šetření uzná Mezinárodní svaz za nutné diskvalifikovati a dáti zatknouti závodníka, na něhož si stěžujete, bude tak moci učiniti a uzná-li to za svou povinnost, buďte ubezpečeni, že jistě jí dostojí.“

„Uvažte však,“ namítl námořní důstojník, „že ti, kdož sedí v německém jednoplošníku, pokusili se před několika hodinami svrhnouti nás do moře.“

„Jakým způsobem?“

„Hodili na nás lano, které, kdyby bylo lépe mířeno, zapletlo by se do naší vrtule a jistě by přivodilo její zlomení.“

„Věřím vám, ale opakuji znovu: jsou zde pravidla, nutno se podle nich říditi. Ach, kdyby se věc udála před svědky, byla by situace jiná, ale kdo viděl, co mně vypravujete?“

„My,“ zvolal Fifi, klepaje si na prsa a potom ukazuje na svého přítele Kristiána.

„Vaše svědectví bude platiti jen před sportovní komisí. Nemůže býti zde podkladem k soudní žalobě.“

Námořní důstojník nemohl se ubrániti zaklení.

„Tedy dobře,“ pravil, „poněvadž zákon je bezmocný, aby nás chránil, budeme se chrániti sami, a ručím vám, že toho padoucha Němce šetřiti nebudeme.“

„Je to vaše právo,“ odvětil sportovní komisař, který se zdál býti silně rozmrzen, že nemohl dáti zadostučinění cestujícím Excelsioru. „Předložím vaši stížnost ještě dnes Vzduchoplavecké komisi.“

„Děkuji,“ pronesl Kristián s ledabylým posunkem.

Ale u sebe si myslil: „Teď nastává mezi Němcem a námi zápas na život a na smrt… Budeme se brániti sami… a na mou věru tím lépe! Uvidíme, kdo vyhraje.“

V HOTELU WALDORF ASTORIA

Několik okamžiků potom ležel Marcel Fournier na lůžku v jednom z nejpohodlnějších pokojů prvotřídního hotelu newyorského Waldorf-Astoria.

Doktor Sullivan dal nemocnému vssáti obsah malé lahvičky a všichni s úzkostí čekali, jak se osvědčí tento lék.

Nemocného stav se nelepšil, ba zdálo se, že slábne ještě více. Přes to lékař tvrdil, že Marcel Fournier brzo nabude opět svých smyslů.

Důvěřuje v tato slova, vrhl sebou Kristián na divan a brzy usnul, když předtím něco málo pojedl.

Pokud se týče Fifiho, ten, poživ kousek pečeně a vypiv malou lahvici vína, usnul na pohovce, zmožen jsa únavou.

Podle znění závodních pravidel měli právo odpočívati sedm hodin na každé z předepsaných zastávek. Bylo jim nicméně necháno na vůli, zastaviti se i jinde, ale tyto zastávky neměly se jim odpočítati a musili by je vyrovnati na jiném místě závodní dráhy.

Cena 500.000 dolarů měla totiž připadnouti tomu letci, který by vykonal let kolem světa ve lhůtě co možná nejkratší.

Obyčejně při závodech se zastávkami závodníci se domluví mezi sebou, aby těžili z hodin, povolených k odpočinku, ale poněvadž Němec Hartmann, aniž se s kým radil, vydal se po několikaminutovém oddechu ihned na další let, nebylo radno oddati se slastnému spánku v přepychovém pokoji hotelu Waldorf-Astoria.

Kristián ustanovil dobu odpočinku na dvě hodiny, ani o minutu více, a doktoru Sullivanovi, který k nim jevil mnoho pozornosti, dal příkaz, aby je probudil v ustanovenou chvíli.

Kristián tvrdě spal, ale Fifi se po půlhodinovém zdřímnutí probudil.

Spánek ho míjel, pohnutí, jehož nemohl ovládnouti, udržovalo jej v jakési stálé skleslosti. Vzpomínal na své, ty jediné, jež na tomto světě miloval a jež opustil, aby se vydal v nejodvážnější dobrodružství. Jeho matka!… Tu především viděl ve svém polosnění, plném pohnutlivých obrazů a lítosti. Jeho matka! Co dělala v tuto hodinu? Nedověděla se snad smutné pravdy? Neprozradila Blanuška svými slzami tajemství, které jí svěřil? Byl ve stavu zmalátnělosti, jež předchází a následuje spánku, a slyšel dokonale všecko, co se dálo v pokoji, aniž mohl učiniti nějaký pohyb.

Jednu chvíli se mu zdálo, že se k němu někdo blíží. Pootevřel oči a spatřil obličej doktora Sullivana, jak se nad ním sklání.

Nepohnul sebou a dělal, jako by spal.

Tu zaslechl lehké kroky, pak cvaknutí zavíraných dveří.

Otevřel oči a zpozoroval, že lékaře není již v místnosti. Ten náhlý odchod neměl do sebe celkem nic neobyčejného, ale proč doktor Sullivan před svým odchodem považoval za dobré přesvědčiti se, zda Fifi opravdu usnul?

Hoch ihned vstal a zamířil po špičkách ke dveřím.

Na chodbě hovořili potichu dva muži a chlapec, který měl bystrý sluch, zaslechl zřetelně tyto dvě podivné věty:

„Neprobudí se.“

„A ti druzí?“

Více neslyšel, neboť mluvící poodešli dále do chodby.

„Ho, ho!“ řekl si chlapec, vraceje se potichu ke své pohovce. „Tady se něco kuje… Což, abych vzbudil pana poručíka?“

Ale Kristián spal tak tvrdě, že se neodvážil vyrušiti ho ze spánku. Nicméně, čím více přemýšlel, tím více docházel chlapec k úsudku, že se zde děje něco záhadného.

Kdo byl vlastně ten doktor Sullivan, který se tak ochotně nabídl k ošetření Marcela Fourniera? Proč pověstný lék, který měl letce přivésti opět k životu, uvrhl jej naopak do stavu podivné lethargie, připomínající spavou nemoc? A ta slova, zaslechnutá na chodbě: „neprobudí se, a ti druzí?“ To vše konečně hocha poplašilo a hrozná předtucha zmocnila se jeho duše.

Doktor Sullivan právě vstoupil opět do jejich pokoje a Fifi zaslechl nalévati něco do sklenice.

Tentokrát vyskočil na nohy jako pružinou vymrštěn a postavil se tváří v tvář doktorovi.

„Co to děláte?“ otázal se.

Lékař podíval se na hocha překvapeně.

„Co dělám?“ odvětil. „Ale vždyť vidíte, připravuji nový lék pro našeho nemocného.“

„Tvrdil jste před chvílí, že první lék postačí.“

„Mýlil jsem se,“ odvětil doktor, odcházeje pomalu ke dveřím, ale Fifi, který počínal chápati, zahradil mu cestu, volaje:

„Pane poručíku! Pane poručíku!“

Kristián se probudil právě v tom okamžiku, když doktor, jenž popadl Fifiho za hrdlo, snažil se ho povaliti na koberec. Jedním skokem vrhl se poručík na lékaře a popadl ho za ramena.

„Co vám udělal ten chlapec?“ tázal se ho. Doktor zakoktal:

„On… on…“

„Držte ho pevně, pane poručíku,“ zvolal Fifi, jsa konečně vyproštěn ze sevření Sullivanova, „držte ho pevně a jen ho nepouštějte!“

Řka tato slova, hoch rychle otevřel dveře a vyběhl na chodbu.

Doktor, který byl dosti silný, namáhal se, seč byl, aby se vytrhl z rukou Kristiánových, měl však co činiti s mocným protivníkem. Námořní důstojník měl železnou pěst a co držel, nikdy z jeho sevření neuniklo.

Poručík naprosto nechápal, co se právě odehrálo, ale tušil, že Fifi bude něco věděti, i čekal netrpělivě na návrat svého mladého druha.

Ten se brzy objevil. Byl provázen mužem asi třicetiletým v modrém obleku a šedém, plstěném klobouku.

Jako byl Sullivan odpuzující, tak nový příchozí hned od prvního pohledu vzbuzoval důvěru a sympatii.

Sotva vešel, Fifi ukázal na doktora, ležícího na zemi, jenž počínal se opět vzpamatovávati.

„Znáte tohoto pána?“ tázal se Fifi.

„Ne,“ odvětil nově příchozí, prohlédnuv si pozorně Sullivana.

„Nuže, tento muž se vydává za lékaře, ale mám vážné důvody, považovati ho za zločince. Našemu příteli, kterého vidíte odpočívati zde na tomto loži, daří se mnohem hůře od té doby, co mu tento člověk poskytl lékařskou pomoc. Hleďte, zde je lék, který mu chtěl podat.“

Muž v modrém obleku, jenž byl lékařem, prohlédl si pozorně sklenici, do níž Sullivan předtím nalil několik kapek žlutavé tekutiny, pak, přičichnuv k té smíšenině, prohlásil:

„Toto jest jeden z nejsilnějších uspávacích prostředků a mohu říci dokonce jeden znejnebezpečnějších.“

„Ó, můj Bože!“ zvolal Fifi, „a pan Fournier požil již první dávku, kterou mu vnutil ten bídák!“

Doktor nachýlil se k nemocnému a přiložil mu ucho na prsa. Po chvíli pravil ke Kristiánovi:

„Zachráním jej.“

A vytáhnuv z kapsy plnicí pero, načrtal rychle krátký předpis, pak stiskl knoflík elektrického zvonku.

Vstoupil sluha.

„Běžte do lékárny,“ řekl mu doktor, „a přineste mně rychle, co vám tam připraví.“

Sluha sahal po lístku, když vtom se zmocnil lístku Fifi, řka:

„Ne… ne! Dejte to mně! Já tam doběhnu sám. Bude to jistější.“

A hoch odkvapil.

_ _ _ _ _

Po několika minutách vracel se s lékem a přiváděl též dva policisty, kteří byvše zpraveni o tom, co se stalo, vrhli se na nepravého doktora Sullivana, dali mu na ruce želízka a přes jeho odpor jej odvedli na policejní komisařství.

Kdo byl tento doktor Sullivan, který se vydával za doktora lékařství? Odkud přišel? Jak se stalo, že právě při přistání Excelsioru nalézal se na louce na Long-Islandu, aby poskytl své pomoci našim letcům?

Vysvětlíme to několika slovy. Lži-Sullivan – pravým jménem Marcial Garrick – byl zločinec, patřící k bandě X, obávanému to sdružení, jehož hlavou byl Hartmann, onen německý závodník, který při odletu nabídl Marcelu Fournierovi číši šampaňského.

Hartmann, muž obezřelý, obával se, aby jeho uspávací prostředek neselhal v účinku, jaký od něho očekávali proto poslal do Nového Yorku několik dní napřed po parníku Transatlantické Společnosti svého náměstka Sullivana, –jinak Marciala Garricka.

Dal svému nohsledu velmi přesné instrukce, podle nichž mělo býti francouzskému letci a jeho společníkům znemožněno opustiti Nový York. Jinak ponechal Garrickovi největší volnost a tento, jsa prohnaným darebákem, hrál svou úlohu znamenitě.

Všecko bylo se strany Hartmannovy dobře vypočítáno. V případě, že by se za mdloby Fournierovy jeden z jeho společníků ujal řízení Excelsioru a dovedl aeroplán šfastně do Nového Yorku, bylo potřebí, aby někdo opakoval „havreský kousek“ a dal francouzskému letci novou dávku uspávacího prostředku. V případě nutnosti nemělo se couvnouti ani před užitím krajních prostředků.

Sullivan byl dobře vycvičen od svého šéfa a viděli jsme, že se velmi dovedně zhostil tajného poslání, kterým byl pověřen. Bez Fifiho byl by ten darebák triumfoval. Byl ovšem velmi neopatrný a chybil, spoléhaje na spánek letců.

Tito unikli ostatně jen tak tak, neboť Sullivan chystal se znemožniti také jim pokračování jejich letu, a to působením jisté velmi jemné vůně, kterou již připravil a která, rozprášena v komnatě, v níž odpočívali Fifi a Kristián, měla pohřížiti oba Francouze v hluboký spánek.

Uvidíme dále, jaké nové úklady nastrojil Hartmann a jeho banda francouzským letcům.

BANDA X

Snad se budou mnozí diviti, že ničemník rázu Hattmannova mohl se vetříti do pařížské společnosti a v ní se ponenáhlu uplatniti.

Po provedení veliké krádeže pěti set tisíc franků opustil před nějakým časem Ameriku a přijel do Francie se svými dvěma pomocníky Bensonem a Voglem. Jakmile se octli v hlavním městě, dali všichni tři přátelé své peníze dohromady a brzy se vetřeli do sportovních kruhů, nejprve jako automobilisté a poté jako letci.

Hartmann byl muž pokrokový a hned pochopil všechen prospěch, jejž by mohl získati ze vznikajícího sportu, povolaného převrátiti svět.

Spojil se tedy s jistým inženýrem, kterého nezdařené pokusy přivedly na mizinu, a podařilo se mu vylákati od tohoto člověka model letadla nade všecko zdokonaleného.

Od té doby oddal se Hartmann letectví s velikým zápalem a poněvadž byl odvážný, brzy se osvědčil jako výtečný pilot. Každý den byly noviny plny jeho mistrovských výkonů; neoznačovali ho již jinak než lichotivým jménem „sympatický sportovec.“

Je tu ještě jedna zajímavá věc, jež zasluhuje zmínky, neboť opravdu překvapuje. Hartmann po jistém odvážném leteckém výkonu byl navržen k vyznamenání řádem Čestné legie, on však – a to z dobrých příčin – skromně odmítl toto nejvyšší vyznamenání. Bylť by nucen vytasiti se se svými listinami a ty by odhalily, že ten, jenž si dává jméno Hartmann, jmenuje se skutečně Gustav Markas, odsouzený v nepřítomnosti porotou lamanšskou ke dvaceti rokům nucené práce. Co se týče jeho společníků Bensona a Vogla – těch právě, kteří jej provázeli na okružním letu kolem světa – ti měli rovněž soudní přihrádku pěkně plnou a jeden z nich, Benson, jen zázrakem unikl oprátce mistra Johna Ellise, londýnského kata.

Občas Benson a Vogel vzdalovali se na dlouho a tyto jejich výlety spadaly vždy do té doby, kdy jejich pokladna trpěla úbytěmi. Tu podnikali nějakou výpravu buď na venkov nebo do ciziny a to s takovým úspěchem, že nepřicházeli nikdy s prázdnou.

Banda X měla důvěrníky a náhončí ve všech velkých městech světa a Hartmann, pro svou duševní převahu a vzácnou znalost věcí, řídil z Paříže tyto výnosné výpravy.

Byl hlavou, která rozkazuje. Benson a Vogel vykonávali jeho rozkazy nebo je odevzdávali jiným členům bandy.

Cena pěti set tisíc dolarů, nabídnutá New York Heraldem, přirozeně podráždila Hartmannovu chtivost. Ježto byl výborným letcem, přihlásil se k soutěži a při pěkných vlastnostech i širokém svědomí, jaké jsme při něm poznali, měl jistě vážné výhody vůči svým spoluzávodníkům.

Takové tedy soupeře měl ubohý Marcel Fournier.

S ničemy jako Hartmann, Benson a Vogel nebyl to žádný obyčejný zápas, který měl podstoupiti, ale jeden z úporných, hnusných zápasů, na něž čestní lidé jsou vždy špatně připraveni.

Dík péči, kterou mu věnoval lékař, jenž vystřídal bídáckého Sullivana, přišel konečně Marcel Fournier k sobě a čtrnáct hodin po příletu Excelsioru do Nového Yorku byl s to, aby se opět vydal na cestu.

Sullivan byl ještě téhož dne uvězněn a přísně střežen. Kdyby byl Hartmann věděl, že jeden z jeho pomocníků se dal chytit jako liška do želez, snad by byl své letadlo řídil do jiných končin, než které byly označeny k závodu, ale nenašel se nikdo, aby ho zavčas zpravil, a zatím co nepravý doktor naříkal na vlhké slámě, pokračoval Hartmann ve svém letu vzdušným prostórem.

Když se Marcel Fournier dověděl, co se přihodilo, učinil hrozivý posunek, pak strhnuv k sobě svého mladistvého mechanika, vřele jej políbil, řka:

„Děkuji ti, Fifi… děkuji ti, můj hochu… díky tobě mohu dnes pokračovati ve svém letu kolem světa. Nezapomenu nikdy služby, kterou jsi mně prokázal… Zvítězím-li, bude to tvou zásluhou a získám-li tu cenu pět set tisíc dolarů, kterou mně bandité chtějí vyrvati, rozdělím se o ni s tebou.“

Hoch neodpověděl: dvě velké slzy stékaly pomalu po jeho lících a v myšlenkách přenesl se do malého bytu v pařížské čtvrti Grenelle, kde jeho otec a matka bděli snad v této chvíli u lůžka nebohé Blanušky!

V jeho duši jako by se náhle zajiskřilo, oslnivě míhaly se plány a sny. Představoval si již šťastnou a radostnou budoucnost a v jakési světelné mlze viděl svou matku, jak se na něho usmívá, vztahujíc k němu svou náruč!

MISS MARGARETOVA

Bylo nutno pomýšleti na odlet, neboť se zdrželi déle, než stanovil rozvržený čas.

Místo sedmi hodin spotřebovali čtrnáct a při rychlosti 140 km za hodinu znamenalo to 1960 kilometrů. Marcel Fournier a oba jeho přátelé, doprovázeni jsouce sympatisujícím davem zpraveným o všem tom, co se stalo, vsedli do automobilu a zamířili k Long Islandu.

Širá louka černala se lidmi a četné skupiny tlačily se kolem jakéhosi aeroplánu, který právě byl vytažen z hangaru a chystal se vzlétnout.

Byl to jednoplošník Miss Margaretové, mladé a odvážné Američanky, která rovněž účastnila se tohoto velikého leteckého závodu.

Naši tři přátelé stěží si razili cestu davem, aby se dostali k hangaru, který jim byl vykázán.

Miss Margaretová právě se hotovila ke startu.

Když spatřila Marcela Fourniera a jeho dva společníky, seskočila švižně k zemi a přistoupila k oběma Francouzům,

„Pánové,“ pravila k nim roztomile, „nechci těžiti ze smutné příhody, která vás postihla. Nebýti bídáckého útoku Němce Hartmanna, byli byste v této chvíli hodně daleko odtud. Ráda vám ponechám přednost a počkám se svým odletem, až budete s dohledu.“

Marcel Fournier odvětil s úklonou:

„Děkuji vám, slečno, jsem velmi dojat vaší nabídkou, ale nepřijmu jí. Konáme závod, to jest otevřený boj, a naším heslem musí býti: kdo s koho! Až dosud jste statečně hájila dobrou pověst odvahy, kterou slyne vaše země; nezapomeňte, že každá minuta čekání může učiniti vaše vítězství pochybným. Jen vzleťte! Já sám vyčkám se svým odletem, až budete hodně daleko na západě.“

Miss Margaretová se usmála a srdečně podala ruku Marcelu Fournierovi.

„Nuže,“ pravila s veselou tváří, „na shledanou, můj milý soupeři a mnoho zdaru.“

A mrštně jako sokolice vyhoupla se opět do svého aeroplánu, v němž zaujali již místo její strýc Mr, Barnett a černoch, který zastával úlohu mechanika.

Byla opravdu roztomilá, ta mladá Američanka se svými plavými vlasy, jejichž bujné kadeře se dobývaly zpod její letecké čapky, a z jejích velkých, modrých dětských očí vycházel zákmit chladné energie a neobyčejné odhodlanosti.

V této sotva sedmnáctileté dívčině bylo lze tušiti jednu z oněch energických a odhodlaných duší, stvořených pro život plný dobrodružství a nebezpečí.

Již se jí podařilo přeletěti Atlantický oceán. Kdo mohl předvídati, kam ji dovede její hvězda?

Jeden muž roztočil vrtuli, letadlo Miss Margaretové začalo se třásti jako raněné zvíře, pak se rozjelo plnou rychlostí a brzy vzneslo se do výše za bouře potlesku a dlouhého, nadšeného voláni.

Fournier a Fifi zamířili pak k Excelsioru, zatím co Kristián vyptával se sportovního komisaře na počet letadel, která přistála na Long Islandu za posledních čtrnáct hodin.

Byla jen čtyři: jednoplošníky Hartmannův, Fournierův, Miss Margaretové a dvojplošník Angličana Smithsona.

Chyběli tedy tři závodníci: nešťastný Mackay, který zahynul na širém moři, Bertram a bratří Tourneuxové, o nichž se nic přesného nevědělo, ale kteří podle všeho se zachránili na palubě některého parníku.

Zápas se tedy omezoval na čtyři závodníky: Němce, Američanku, Angličana a Francouze; a ze všech na tom nejhůře byl právě Francouz.

Je pravda, že měl na své straně rychlost, ale tato podstatná výhoda byla podrobena rozmarům motoru nebo zlomení některé důležité součástky.

MASTER CHERLOKOLLS

V okamžiku, kdy francouzští letci chystali se k odletu, přišel sportovní komisař a pravil jim:

„Pánové, dovolte mi, abych vám představil Mastera Cherlakallse, jednoho z našich nejlepších detektivů, který by se vás rád na něco optal.“

Master Cherlakalls pozdravil úklonem hlavy. Byl to asi čtyřicátník, malý, velmi hubený, hladce vyholeného obličeje, vyčnívající brady, pronikavých a přísných očí, které svítily jako žhavé uhlíky za velkými kulatými skly jeho zlatých brejlí.

„Mluvte, pane,“ řekl Marcel Faurnier, „poslouchám.“

Detektiv, jenž uměl velmi dobře francouzsky, vyjadřaval se plynně a přesně:

„Dověděl jsem se o úkladu, jehož obětí byl pan Fournier. Pan sportovní komisař mně vypravoval vše. Hrozí vám velké nebezpečí, neboť nepřítel, s nímž bude vám ještě zápasiti, jest odvážný zločinec. Viděl jsem ho zde jen několik vteřin, ale zdál se mi nějak povědomý, myslím, že je to bandita, hledaný americkou policií pro krádež chloroformu, spáchanou na pacifické dráze před třemi roky. Vezměte mne s sebou, pánavé, a možná, že zakrátko vás zbavím soupeře, který je k hanbě leteckému světu.“

„Ale nemůžete přece říci s jistotou, že poznáváte toho muže,“ namítl Marcel Fournier, „což kdybyste se mýlil?“

„Pak bych vám mohl sloužiti za svědka, kdyby se odvážil nějakého novéha úkladu proti vám.“

Letec podíval se na detektiva.

„Kolik vážíte?“ tázal se ho po chvíli.

„Padesát pět kilo.“

Marcel Fournier přemýšlel několik vteřin.

Jeho jednoplošník, mající plochu osmdesátí čtverečných metrů, mohl unésti 1600 kg, Při svém nynějším zatížení, to jest se svými třemi cestujícími a různými přístroji na palubě, mohl ještě unésti 180 liber, předpokládaje, že se nic neporuší na jeho stabilitě ani na jeho rychlosti. Mohli tedy vzíti detektiva, jenž by zaujal místo na zádi letadla.

„Tedy budiž, přijímám,“ pravil Marcel Fournier, „přisedněte!“

Detektiv pozdravil a s překvapující obratností vyhoupl se na palubu letounu.

„Sedněte si tamhle,“ pravil letec, ukazuje na záď.

Master Cherlakalls usadil se na místě, které mu bylo naznačeno, očistil si brejle, pasadil si je pevně na špičatý nos, pak založiv si ruce křížem, čekal.

„Jaký to nápad, vzíti s sebou tohota muže?“ zašeptal Kristián svému příteli do ucha.

„Nezlob se! Možná, že nám ho posílá Prozřetelnost.“

„Což kdyby byl takovým detektivem, jako byl Sullivan doktorem? Což není-li to opět nějaký pomocník Hartmannův?“

„Ne, Kristiáne, upokoj se, ostatně ho zná sportovní kamisař.“

„Toť kanečně pravda… a pak, kdybychom něco zpozorovali, nebudeme s ním dělati okolků a shodíme jej do hlubiny.“

„Ta bych si vzal na starost já,“ prahlásil Fifi, jenž zaslechl onu rozprávku, „a ručím vám, že by to bylo jedna dvě.“

Čas ubíhal.

„Rychle na cestu,“ pravil Marcel.

„Řízení se ujmeš ty?“ otázal se námořní důstojník.

„Ano… proč?“

„Cítíš se docela zdráv?“

„Ano, Kristiáne.“

„Tedy je všechno v nejlepším pořádku. Ostatně je tu Fifi.“

„Vím a pažádám ho občas, aby mne vystřídal.“

– –--–– –

Po několika minutách vznášel se Excelsior v ovzduší; nějakou chvíli se zdálo, jako by hledal svůj směr, pak se dal přímo na západ.

Ačkoli Marcel Fournier se vážně opozdil, nejevil nijakých obav ve příčině výsledku své plavby.

Snad předvídal, že jeho letadlo bude jediné, které dokáže vykonati tento fantastický let, snad spoléhal také na náhodu, bohyni cestovatelů a aviatiků.

Za Long Islandem bylo nutno ihned vystoupiti do výše a přeletěti ohromné budovy města Nového Yorku, gigantické mrakodrapy, jež se zdály vyzývati v zápas oblaka a z nichž některé, jako Broadway Buildings, Tower Building a Manhattan Insurance čítají šedesát metrů výšky a třicetpět až čtyřicet poschodí.

Pozorováno z Excelsioru, podobalo se největší město Spojených států veliké šachovnici, na níž monumentální stavby a domy hrály úlohu šachových figurek. Vlaky jezdily nad městem s ohlušujícím supotem a spleť telegrafních drátů pokrývala toto rozlehlé město jakoby nesmírnou kovovou pavučinou.

Hluk, který vystupoval z tohoto velkoměsta, hřmot strojů, zvonění výstražních signálů, pískání parníků a vlečných lodí, projíždějících po Hudson river, to vše působilo dojmem fantastického města, obývaného obry.

„Jaký to rámus!“ zvolal Fifi, který našel opět svou veselost od té chvíle, kdy se jeho přítel Marcel Fournier probral ze svého omámeníi. „Pařížané si stěžují, že je v jejich městě příliš mnoho hluku. Co by teprve říkali, kdyby tak bydlili v Novém Yorku? Tu snad není možno ani spáti. Podívejte se na ty vlaky, jak jezdí nad sebou… pěkně to tady mají zařízeno, jen co je pravda!“

B O U Ř E

Již přeletěli Nový York, který viděli nyní v modravém dýmu, a letěli nad širou rovinou pensylvanskou, přerušovanou tu a tam velkými hnědými horami, jež se zdaleka podobaly bizarním obludám, sedícím na bobku v těch osamělých končinách.

„Pěkná krajina,“ liboval si Fifi, dýchaje z plných plic. „Dávno jsme již neviděli zeleň… moře je pěkná věc, ale přiznávám se, už to začínalo býti jednotvárným.“

„Opravdu?“ pravil s úsměvem námořní důstojník. „Ale vždyť jsi neměl kdy pozorovati okolí“

„Neměl, pane poručíku! Proto si to teď vynahrazuji. Bože, jak je to tady krásné! Jaké skvostné lučiny. Hned bych chtěl sestoupiti dolů a pováleti se v trávě.“

Stručný dotaz Marcela Fourniera přetrhl toto povídání.

„Směr?“

Kristián se podíval na své kompasy, pak na kompensátor a odvětil:

„Jsi trochu příliš vlevo.“

Fournier opravil směr letu.

„Dobře, takhle je to správné. Chceme-li doletěti do San Franciska a neuchýliti se přitom ani od píď země, musíme se držeti jihozápadně, čtvrt jihozápadně.“

„Na druhou zastávku se dostaneme za kratší dobu,“ poznamenal Fifi.

„Doufejme,“ odvětil Kristián, „ale poletíme krajinami, kde řádí hrozné vichřice, a budeme snad nuceni odchýliti se od své dráhy proti své vůli. Také bude nutno přeletěti horstva a toho se obávám.“

„Ej, což! S Excelsiorem mohli bychom doletěti až do nebe.“

Chlapcova důvěra rozesmála námořního důstojníka.

Jednu chvíli Fifi obrátil se k detektivovi, který seděl nehybně, s rukama založenýma na prsou, v posici člověka, jenž přemýšlí.

„Nuže, pane?“ zavolal na něho. „Jak se daří?“

„Dobře,“ odvětil Cherlokolls s malým úklonem hlavy.

„Nevadí vám průvan? Víte, zde se nemohou zavříti okna.“

Detektiv neodpověděl, jsa patrně zabrán jinými myšlenkami. Obíral se v duchu asi zločincem, kterého pronásledoval a jehož polapení mu vynese pochvalu představených.

„Je to divný pavouk, ten náš cestující,“ zašeptal Fifi do ucha námořnímu důstojníku. „Nevím proč, ale mně se ten člověk nezamlouvá.“

„Uvidíme… možná, že se právě on ukáže jako náš nejlepší pomocník.“

„Nevyklube-li se z něho náš nejhorší nepřítel.“

„V tom případě, milý Fifi, nebudeme znáti ohledů… vyhodíme ho zcela jednoduše jako nepohodlnou přítěž. Doufejme však, že toho nebude potřebí. Ostatně, i kdyby ten člověk byl naším nepřítelem, co by nám mohl udělati? Jsme tři na jednoho… Kromě toho dokud nebudeme si jím úplně jisti, budeme na něj dávati dobrý pozor.“

„Jaká rychlost?“ otázal se náhle Marcel Fournier.

Kristíán pohlédl na rychloměr a odvětil:

„Čtyřicet jeden metr za vteřinu.“

„Měli bychom letět rychleji.“

„Pozoruj, že máme vítr proti sobě.“

„Vím. Jaká výška?“

„Sto osmdesát sedm metrů.“

„Dobrá, děkuji… musím stoupati.“

A Fournier, pohnuv výškovým kormidlem, stoupal vytrvale do výše.

Doporučovalo se v těchto končinách, kde panují neustálé větry, držeti se co možná nejvýše, ale nesmělo se přeháněti. Proto Marcel Fournier držel se opatrně ve výši tří set metrů.

V těchto vyšších pásmech byl vítr slabší a Excelsior zdál se letěti rychleji.

„Ejhle, moře!“ zvolal náhle FW, ukazuje na širokou modrou hladinu, která se v hloubi prostírala před aeroplánem.

„Nikoli, můj hochu! To není moře,“ odvětil Kristián, „to je jezero Erie.“

„Jezero, tohle? Ach, kdo by si pomyslil!… Ale v té Americe je všecko nesmírné… města, roviny, jezera… Kdybychom měli takové jezero v okolí Paříže, nemusili by našinci jezditi do mořských lázní.“

A klučina pozoroval udiveným okem „širou vodní pláň,“ jež vystřídala nyní suchozemskou rovinu.

– –--–– –

Obloha se náhle pokryla mraky a zdáli bylo slyšeti hřmění hromu… Chystalo se k bouři, i bylo nutno za každou cenu dostati se nad mraky, neměli-li se státi hříčkou vichřice.

Fournier stoupal do výše, ale přese všecku hbitost, s jakou ujal se tohoto manévru, nevykonal ho přece dosti rychle, aby ušel vodní smršti, která se náhle zvedla se strašným hlukem.

Námořní důstojník oblékl svůj plášf a zastrčil winchestrovku i náboje pod sedadlo. Fifi se spokojil tím, že si stáhl čepici přes uši a prohodil jednu z žertovných poznámek, které mu byly vlastní.

Marcel měl nepromokavý oděv, jenž mu dovoloval vystavovati se všem možným nepohodám; ale Master Cherlokolls, který, jak jsme viděli, vypravil se narychlo, neměl kdy vzíti si cestovní výzbroj. Byl oděn světlešedým oblekem, který brzo ztmavěl účinkem deště, a jeho slaměný klobouk, který držel v ruce, přijímal ponenáhlu nejpodivnější tvary.

„Zatrolené počasí! Zatrolené počasí!“ nepřestával hubovati, tiskna ke svým hubeným bokům své promočené šatý, z nichž crčela voda…

Konečně se dostali nad mraky a spatřili opět oblohu, krásnou modrou oblohu všecku zalitou slunečním jasem…

„Netrvalo to dlouho,“ poznamenal Fifi, „ale myslím, že jsme dobře obslouženi… dostali jsme pořádnou sprchu.“

Excelsior však neutrpěl touto neočekávanou lázní, neboť všecky jeho plochy, jak křídla tak i trup a kormidlo, byly z ocelových trubek, pokrytých aluminiovým plechem.

PÁD

Když se vrátili do nižších poloh, zpozorovali aeroplán, jenž ležel na zemi se svěšenými křídly jako velký pták, postřelený lovcem.

„To je Smithson,“ zvolal Fifi, jenž jediným pohledem poznával všechna letadla; „ano, je to on, vidím to z tvaru jeho nosných ploch a se o jednoho méně… Jsme už jen tři na závodní dráze a nejsme ještě ve třetině cesty, bude-li to takhle pokračovati, skončíme závod bez soupeře… a místo abychom cíle doháněli mrskáním biče, dorazíme k němu v lenošce… Bude to sice méně napínavé pro obecenstvo, jež nás bude očekávati, ale přece jen měl bych to tak raději.“

Statečný Fifi!… Nic ho nezastrašovalo a měl takovou důvěru v E xcelsior, že počítal již s vítězstvím.

Letěli nad velkým jezerem – jezerem Michiganským – a brzy octli se nad jakýmsi městem; bylo to Chicago, královna jezer, největší metropole amerického západu.

Jako Nový York i Chicago bylo vystavěno s pravidelnosH až k zoufání nudnou a tato symetrie, jejíž ošklivosti si podle všeho Američané nikdy neuvědomili, působila, pozorována jsouc z Ex cel s i o r u, nejžalostnějším dojmem.

Na štěstí kolem jeho zdí rozkládají se nádherné louky, brázděné majestátními toky vod, což se odráží velmi pěkně od celkové jednotvárnosti kraje.

„Jak daleko jsme od Nového Yorku?“ otázal se Fifi.

„Třináct set dvacet kilometrů,“ odvětil Kristián.

„A kolik je do San-Franciska?“

„Tři tisíce padesát.“

Hoch se trochu zakabonil.

Nad tímto množstvím kilometrů zatočila se mu hlava a neodvážil se již ani pomysliti na ty, které ještě měli uletěti, než dorazí k cíli své cesty.

Kdyby byl tušil, co na ně čeká!

– –--–– –

Od nějaké chvíle jevil Marcel Fournier nepokoj.

Ptal se co chvilku Kristiána na rychlost, a několikráte bylo jej viděti pokrčovati neklidně rameny.

Kristián ani Fifi neodvažovali se ho dotazovati.

Chlapec se vyklonil, aby viděl před aeroplán, pak opět usedl a poslouchal.

„Motor přece pracuje,“ zašeptal, nakláněje se k námořnímu důstojníku.

Nalézali se nad nesmírnou rovinou, lemovanou po jedné straně masivní, hnědou linií, ježatou, nerovnou. Bylo to pohoří West. Hills. Bystřice valila své pěnivé vody chaosem balvanů, roztroušených po zemi a vzdouvajíc se ponenáhlu, stoupala v dáli na skály, aby padala kataraktem do velké řeky, jež se podobala jezeru.

Bylo téměř bezvětří a dusivé horko; zdálo se, jako by slunce zalévalo zemi rozpáleným olovem.

„Nějaký aeroplán po pravé straně,“ zvolal Kristián, jenž zkoumal obzor svým kukátkem.

V skutku, žlutý puntík, podobný ptáku, vystupoval na modrém nebi.

„Půjčte mi kukátko!“ poprosil Fifi. A díval se dlouho.

„To je Miss– Margaretová,“ prohlásil konečně.

„Nesleduje správnou cestu,“ tvrdil Kristián. „Poletí-li tímto směrem dále, míří rovnou na Vancouver, místo do San-Franciska,“

„Podle všeho nemá dobrého kapitána na své palubě. Přece však myslím, že s kompasem není tuze těžko zachovati správný směr.“

„To si myslíš ty,“ poznamenal důstojník.

„Přece, jakmile se ví, kde je sever…“

„Ano, zapomínáš však na jednu věc, že nestačí míti obyčejný kompas, je zapotřebí též kompasu kompensačního, neboť ocelové součásti motoru a letadlové konstrukce mohou působiti na magnetickou střelku a značně ji uchýliti.“

„Hle, to jsem nevěděl,“ pravil Fifi, „bude žádoucno, abyste mně to vysvětlil důkladně, až budeme k tomu míti čas; neboť kdybyste onemocněl – což, jak doufám, se nestane, ale konečně nutno pomýšleti na všechno – kdo by nám pak udával směr?“

Chlapec nedokončil těchto slov, když náhle aeroplán prudce poskočil a jal se klesati se strašlivou rychlostí.

Kristián se vztyčil a Fifi, vychýlen kupředu, náhle vykřikl zděšeně.

„Co je?.. Co je?“ tázal se námořní důstojník úzkostlivě.

„Vrtule se zlomila,“ odvětil Marcel Fournier dušeným hlasem.

„Pak tedy katastrofa… pád!“ vzkříkl detektiv, spínaje ruce.

Vrtule byla zlomena a Excelsior řítil se střemhlav.

Býti u volantu jiný pilot než Marcel Fournier, znamenalo to opravdu smrtelný pád, ale letec, který s nejobdivuhodnější chladnokrevností spojoval svrchovanou obratnost, ihned pochopil, že není všechno ztraceno.

K velkému štěstí rozkládala se pod ním širá rovina, porostlá hustou travou; zastavil svůj motor a snášel se k zemi klouzavým letem.

Ve výšce několika metrů nad zemí zdvihl náhle svůj stroj, otočiv výškové kormidlo a tak podařilo se mu přistáti bez nehody.

Kdyby k zlomení vrtule bylo došlo několik kilometrů dále v Bad Lands, neboli v „špatných zemích“ – širých to pustinách, ježících se ostrými skalisky fantastických výjevů – bylo by veta po Excelsioru.

Na štěstí nehoda se udála nad rovným terénem, nad travnatou lučinou, měkkou jako koberec.

Jakmile se octli na zemi, cestující vyskočili hbitě z letadla a spěchali ku přídi, kde se již nalézal Marcel Fournier.

„Můžeme mluviti o štěstí,“ vydechl si Kristián.

„Ano,“ odpověděl Marcel, aniž zvedl oči k svému příteli.

„Tak pevná, tak pěkně sestrojená vrtule!“ divil se Fifi; „kdo by si byl kdy pomyslil, že podobný kus se zlomí jako skleněná tyčinka. To je nepochopitelné… ještě kdyby byla narazila. Ale ne… Ostatně, kde by se to mohlo státi?“

„Možná, že v Novém Yorku, když jsi přistával,“ pravil Marcel.

„Oh, co se toho týče, ujišťuji vás, že ne,“ protestoval chlapec se zápalem; „snesl jsem se k zemi klouzavým letem a ve výšce dvaceti pěti metrů jsem zastavil motor.“

„Pak věru nechápu,“ pravil Marcel Fournier, pečlivě prohlížeje oba pahýly vrtule, které držely ještě na hřídeli motoru.

„Co překvapuje,“ poznamenal Fifi, „je okolnost, že oba konce uletěly současně.“

„Nikoli, druhé křídlo odlétlo až za několik minut… cítil jsem to dobře, neboť nejprve počali jsme klesat, a pád nastal až při druhém zlomení.“

„Podívejte se, pane! Dřevo je ulomeno docela hladce a téměř na témže místě obou křídel. Oh, tohle je nepochopitelné!“

Marcel Fournier neodpověděl.

Pozorně si prohlížel obě zlomeniny. Najednou vykřikl pln rozhorlení.

„Co je?“ otázal se Kristián.

„To, příteli,“ odvětil letec, „že naše vrtule byla naříznuta na obou koncích deset centimetrů od hřídele.“

„Oh, to je nemožné!“

„Podívej se sám.“

Po rychlém prohlédnutí byl námořník nucen uznati, že jeho přítel se nemýlí.

„Opravdu!“ zvolal, „s téhle strany jsou docela zřejmé řezy pilkou. Ale kdo je ten bídák?“

„Můžeš se ještě ptáti? Přísahám, že je to některý pomocník toho bandity Sullivana v Novém Yorku, aniž jsme čeho tušili, byli jsme obklopeni nepřáteli. Hartmann si dobře vycvičil své zástupce a nutno věřiti, že slíbená odměna byla asi dobrá, neboť ti darebáci pracovali svědomitě.“

„Ano, jsou to velmi ukáznění lidé, poslouchají na pokyn prstu a mrknutí oka.“

„Je to banda, příteli, opravdová organisovaná banda. V Havru jsme měli Hartmanna, v Novém Yorku našli jsme Sullivana, uvidíš, že v San-Francisku setkáme se s některým jiným zločincem. Ale teď, když jsme varováni, musíme se míti na pozoru a neopouštěti svého aeroplánu ani na jediný okamžik. Pomysli přece na to, co by se stalo, kdybychom si z opatrnosti nebyli vzali náhradní vrtuli.“

Při zmínce o vrtuli, Fifi, jat náhlou obavou, vyšplhal se na Excelsior a otevřel truhlici, ve které se nalézaly náhradní součástky.

Vrtule byla tam, k velikému štěstí, zabalená do šedého plátna a přivázaná ke dvěma latím z měkkého dřeva, Oddychl si.

„To by tak ještě chybělo,“ prohodil pro sebe, vytahuje vrtuli z její přihrádky. „Oh, jistě, musíme míti otevřeny oči a dobře otevřeny. Na zastávkách budu spávati v Excelsioru a byl by to již tuze pálený lišák, kdo by se k němu mohl vetříti!“.

Fournier vzal si sám na starost opravu, ne že by snad pochyboval o Fifiově dovednosti, ale chtěl býti sám odpovědným za přípevnění vrtule.

Bylo nutno rozebrati motor, čímž byla poskytnuta příležitost jej vyčistiti a důkladně namazati; to připadlo za úkol mladistvému mechanikovi. Válce byly v dobrém stavu a přes všecku práci, kterou vykonaly, nejevily nejmenší známky opotřebování.

NEPŘÍJEMNÉ PŘEKVAPENÍ

Zatím co Marcel a Fifi spravovali Excelsior, Kristián, jenž jim nemohl býti v ničem užitečný, vzdálil se náhle se svou winchestrovkou v ruce, doufaje snad, že mu přijde do rány nějaká zvěř a že takto překvapí své přátele.

Před ním se šířila rovina do nekonečna, přerušována tu a tam skrovnými lesíky a zarudlými skalinami. Vlahý větřík vanul těmito pustinami, kde ani jediný hlásek, ani jediný šelest neprozrazoval blízkost živoucích bytostí.

Nelze si představiti, jak smutné jsou roviny amerického státu Nebrasky, jež Indiáni omahští označovali kdysi jménem „mrtvé prérie“ a které ponenáhlu opustili, aby se uchýlili na Horní planiny.

Přece však tyto končiny neúrodné a tiché jsou obývány hojnou zvěří, a když nastane noc, zvířata všeho druhu oddávají se tu bujným rejům a zápasům.

V Nebrasce žije modrá antilopa, velmi hledaná pro svou kožišinuj toto zvíře staří zálesád ponenáhlu vyhubili nebo zaplašili k severu.

Kristián byl výborný lovec a byl by rád padl na některou z těchto antilop, jejichž maso je prý velmi chutné; bloudil však dlouho, aniž potkal nějakou zvěř.

Nicméně, jsa tvrdohlavý jako všichni Bretonci, nemohl se odhodlati k návratu s prázdnýma rukama, a ježto spatřil letěti ptáky směrem k malému jedlovému lesíku, přikradl se opatrně k tomu místu a postavil se do křoví na číhanou, doufaje, že některý opeřenec brzy dostane se mu do rány.

Marcel a Fifi nevšimli si odchodu svého přítele, ježto byli zabráni do práce s opravou. Chlapec rozložil po zemi na plátno různé součástky motoru, jež pečlivě mazal, a letec zkoumal svou náhradní vrtuli, dříve než ji upevnil na ocelový hřídel, pro nějž byla určena.

Náhle zaslechli jakoby šelest tlumených kročejů, ale nevěnovali tomu zvláštní pozornosti, myslíce bezpochyby, že jest to jejich druh Kristián nebo detektiv, který se procházel opodál.

Nicméně, ježto se hluk stupňoval a měl do sebe něco podivného, Fifi pozvedl hlavu a zůstal v pravém slova smyslu omráčen.

Proti němu, sotva na dvacet metrů, obrovský medvěd šedé srsti a krvavé tlamy stál polovztyčen na zadních tlapách, jako by se hotovil ke skoku na naše letce.

„Pane Fourniere! Pane Fourniere!“ křičel hoch, hlasem zadrhnutým hrůzou.

Marcel Fournier zvedl hlavu a spatřil zvíře.

Cherlokolls, jenž si hověl ve trávě a četl číslo „World Magazinu“, zůstal seděti s otevřenými ústy a vytřeštěným zrakem, nenalézaje síly, aby se postavil na nohy.

Medvěd temně zamručel a postavil se na zadní tlapy, dvě ohromné tlapy, ozbrojené lesklými a zakřivenymi drápy.

Nyní se blížil potměšile, ssál do sebe vzduch s dlouhým hvizdotem a bylo patrno, že jeho úmysly nejsou docela nic mírumilovné.

Marcel se vrhl k Excelsioru a hledal marně Kristiánovu winchestrovku. Nenaleznuv zbraně svého přítele, chtěl popadnouti svůj revolver, jejž byl uzavřel do přihrádky, ale jak již to bývá v podobných tragických případech, nemohl živou mocí otevříti onu skřínku.

Medvěd byl nyní několik kroků od Excelsioru a Fifi, jenž nabyl opět vší své chladnokrevnosti, ozbrojil se ohromným pilníkem se zaostřeným hrotem a srdnatě se jím oháněl.

Ještě několik kroků a obrovské zvíře, jež blýskalo výhružně očima, vrhne se na naše letce i vtom třeskla střelná rána.

Medvěd se vztyčil na zadní tlapy, zatočil se dvakrát nebo třikrát kolem sebe jako by tančil valčík, pak se zhroutil na zemi, kde zůstal nehybně ležet. Byl mrtev.

„Bravo! Bravo, pane Kristiáne!“ volal Fifi, tleskaje rukama, zatím co detektiv, jenž si urovnal na nose své brýle, opatrně blížil se k huňáči.

Ale téměř v zápětí vynořil se jakýsi muž z yukkového houští a tento muž nebyl Kristián.

Byl to vysoký chlapík, zarostlý vousem jako poustevník, hubeného a osmahlého obličeje, pohledu hrdého a tvrdého. Byl oděn modrou kazajkou a kalhotami z hrubého hnědého sametu, jež mizely napolo ve vysokých botách ze žluté kůže. Široký pás z červeného flanelu mu stahoval boky a splýval přes pravou kyčel jako šerpa. Na hlavě měl šedý klobouk se širokou střechou, přidržovaný pod brádou ocelovým řetízkem.

Jak oba letci spěchali k němu se vztaženýma rukama, zvolal na ně po francouzsku, maje při tom na ně stále namířenu hlaveň své ručnice:

„Neděkujte mně… pánové… Skolil-li jsem tohoto medvěda, stalo se tak proto, že se mi postavil pěkně do rány a byl jsem jist, že nepoškodím jeho kožišiny ale nemyslete si, že jsem vám chtěl zachrániti život. Domníváte-li se však přesto, že služba, kterou jsem vám právě prokázal, zasluhuje nějaké odměny, položte několik dukátů na hlavu medvěda; vezmu si je, až odejdete.“

„Pane,“ pravil Marcel Fournier, „jste na omylu, že nám nedůvěřujete. Jsme vám velmi povděčni za službu, kterou jste nám právě prokázal.“

Muž neposlouchal. Vystoupiv na malý pahorek, zdál se pozorovati něco bedlivě na rovině.

Zvědavý jako všichni hoši pařížští, Fifi vyhoupl se na aeroplán a díval se též, ale téměř vzápětí vzkřikl, vida cizince přikládati pušku k líci:

„Hej, pane… nestřílejte! Nestřílejte! Ten, jenž tamto přichází, je náš přítel.“

Byl to vskutku Kristián, který se klidně vracel se svou winchestrovkou na rameni.

„Budiž,“ pravil zálesák, „chci ušetřiti vašeho přítele, ale s podmínkou, že přidáte několik dukátů.“

„Platí,“ pravil Marcel Fournier.

Lupič odložil svou zbraň s úsměvem.

„Tenhle se vyzná v řemesle,“ poznamenal Fifii, „kdyby tudy procházelo mnoho lidí, získal by brzo velké jmění. Na mou věru, je to podivné z městnání.“

„Tento muž,“ zašeptal Cherlokolls hochovi do ucha, „jest nejobávanější lupič Nebrasky. Jednou jsem ho hezúspěšně stíhal s oddílem amerických vojáků. Pozná-li mne, jsem ztracen a vy též.“

„Neukazujte se tedy! Schovejte se za křídla aeroplánu, vezměte si čepici s ušima a stáhněte si ji hodně do očí.“

VÝZVA

Toto opatření nebylo zbytečné, neboť kdyby Marciál Birds poznal Cherlokollse, bylo by postavení našich přátel opravdu zoufalé.

Detektiv, jenž dovedl býti opatrným, kázala-li nutnost, následoval rady chlapcovy a zálesák si ho nevšiml.

„Co se tu děje?“ tázal se Kristián, jenž právě docházel, „kdo je ten muž, jenž si mne bral před chvilkou na mušku?“

„Je to přítel,“ rychle odvětil Fournier, jenž znal prchlivou povahu námořního důstojníka; „bez něho byli bychom ztraceni, neboť by nás byl tento medvěd roztrhal.“

„Aj, krásné zvíře!“ zvolal Kristián, přibližuje se k obrovskému huňáči.

Pak obrátil se k zálesákovi, stojícímu opodál, a volal k němu:

„Gratuluji vám, pane! Střílíte jako Buffallo Bill.“

„Ještě líp!“ odvětil muž, nadýmaje se. „Buffalo Bill často chybil cíl, já nikdy.“

Kristián právě zpozoroval dukáty, položené na hlavu medvědovu.

„Hleďme,“ pravil, „tady medvědům se sype s hlavy zlato!“

Marcel ho šťouchl do lokte a pošeptal mu několik slov.

„Á, rozumím!“ odvětil důstojník hlasitě, „pán je lupič, který přepadává lidi na veřejné cestě.“

Muž to slyšel. „Ano,“ děl, „jsem lupič, ale nemám rád, aby se mně to říkalo do očí. Odvolejte, pane, to slovo, nebo jinak…“

„Nebo jinak?“ tázal se chladně námořní důstojník, zakládaje křížem ruce a dívaje se upřeně na zálesáka.

„Vpálím vám kulku do hlavy.“

„Pak budete vrahem.“

„Vrahem, buďsi!“

„Jindy lidé vašeho druhu byli rytířštější. Když je někdo urazil a nechtěl se jim omluviti, vyzývali své protivníky na souboj.“

„Protože v dobách, o kterých mluvíte, měli protivníky sebe důstojné.“

„Co tím chcete říci?“

„Že nemáte dosti sil, abyste se měřil se mnou.“

„Víte to jistě?“

„Tuším to.“

„Tedy mě chcete raději zavraždit. Je to pohodlnější. Tím nedáváte nic v sázku.“

Márcel Fournier vložil se mezi ně.

„Přestaň, Kristiáne… přestaň přece!“

„Nech mne,“ odbyl ho námořní důstojník; „já si nikdy nenechal líbiti urážku od nikoho a tenhle zlosyn nesmí se přece chlubiti, že mně nahnal strachu. Má-li v ruce zbraň, ať jí použije, ale já ji mám taky, ať se má na pozoru!“

Zálesákem to škublo. Jeho osmahlý obličej nabyl náhle neslýchaně divokého výrazu. Ruce se mu třásly a bylo patrno, že jím lomcuje zuřivý vztek.

Náhle položil pušku na zem a pokročil před Kristiána s hlavou vztyčenou a s rukama založenýma křížem na prsou.

„Pane,“ pravil, „přesvědčíte se, že Marciál Birds nikdy neodmítl souboje, měl-li co činiti s protivníkem sebe důstojným. Vy máte winchestrovku, já starou karabinu s vybitou hlavní. Poodstupte na padesát kroků a vystřelte, nechám vám první ránu.“

„Ne, pane,“ odvětil Kristián; „my vystřelíme oba zároveň na dané znamení.“

„Jak si budete přáti, pane!“

A zálesák se otočil na obrtlíku, aby se vrátil na místo, kde nechal svou pušku.

Jaké však bylo jeho překvapení, když spatřil Fifiho, který se zatím zmocnil jeho karabiny a bral si jej na mušku, řka:

„Vari, pane! Nechte nás na pokoji, nemáme času nazbyt. Nepřiletěli jsme do Ameriky, abychom sváděli souboje se všemi tuláky, které potkáme. Ztraťte se odtud, a to co nejrychleji, nebo vám pošlu něco teplého do kožichu, jako že se jmenuji Filip Laugier, po domácku Fifi, mechanik na palubě Excelsioru.“

Zatím co se Marcel Fournier snažil ukonejšiti svého přítele Kristiána, dokazuje mu, jak by to bylo směšné, pro nicotnou věc vyměniti několik kulí s lupičem, který jej může zabíti.

Ale námořní důstojník byl Bretonec, jak jsme již řekli a nikdy neustupoval.

„Ne, ne,“ soptil rozhorleně, „já tomu ničemovi musím dát za vyučenou.“

Zálesák zasypával zase nadávkami Fifiho, který jej stále držel na mušce, a tato neočekávaná příhoda mohla zakončiti velmi tragicky, když tu náhle rozlehl se rovinou strašlivý hluk a veliký oblak prachu zvedl se na obzoru.

Cherlokolls, jenž znal prérii, neboť kdysi v ní prodělal četné výpravy, nemýlil se ve významu tohoto hluku,

„Rychle, pánové!“ pravil k vzduchoplavcům, „rychle vsedněte do aeroplánu! Neztrácejme jediného okamžiku, jinak jsme ztraceni.“

NEPŘEDVÍDANÁ PŘEKÁŽKA

„Co to znamená?“ otázal se úzkostlivě Marcel Fournier,

„To zmamená,“ odpověděl nebohý detektiv, zsinalý strachem, „to znamená, že za několik minut budeme napadeni stádem buvolů. Rozšlapou aeroplán a nás roztrhají na kusy. Jsou to strašná zvířata, zvláště vyskytují-li se takto v houfech.“

Fifi stále držel zálesáka na mušce a Marcel Fournier uznal za dobré chlapce zavolati. Ostatně, v okamžiku, kdy se objevil medvěd, součásti motoru byly již opět složeny a vrtule byla jakž takž připevněna,

„Rychle nasedněte!“ pravit k Cherlokollsovi a Kristiánovi.

„Ale…,“ namítal námořní důstojník.

„Buď moudrý, Kristiáne,“ prosil Fournier; „chceš nás zničiti?“

Důstojník vsedl s reptáním.

„Nuže, Fifi!“ pobízel dále Marcel; „rychle, rychle na palubu!“

„Už jdu, pane,“ odvětil hoch, jenž stále udržoval v šachu zálesáka celého zoufalého, „už jdu.“

A hoch, pomalu couvaje, došel k aeroplánu. Jakmile byl tu, podal lupičovu karabinu Cherlokollsovi:

„Tu máte!“ pravil.

„Vrať tu pušku!“ poroučel Fournier.

„Ano, můj pane, až budeme s dostřelu.“

Zálesák se přiblížil.

„Zpátky!“ křičel Fifi, který opět převzal zbraň, „vrátíme vám vaši bouchačku, až budeme jisti, že jí už nebudete moci použíti.“

Buvoli se blížili. Byl to nyní divoký, pekelný dupot.

„Mou pušku! Mou pušku!“ prosil úpěnlivě zálesák.

Marcel roztočil vrtuli a mrštně se vyhoupl na palubu Excelsioru.

Rychlý rozběh – a letadlo, nadnášeno od země prudkou činností motoru, vzneslo se do ovzduší.

V té chvíli hledal Fifi očima lovce, aby mu hodil jeho karabinu. Ale Marciál Birds, jenž viděl blížiti se buvoly, schoval se nejspíše někam pod skálu nebo do houští.

„Tím lépe!“ pravil hoch, „nyní je už pozdě, bouchačku si nechám. Je to pěkná zbraň a možná, že nám ještě někdy poslouží. A pak, nelituji ničeho. Ten ošklivý vousáč byl opravdu nesnesitelný svým nadýmáním. Tohle mu dá za vyučenou.“

„Ten člověk nám však zachránil život,“ poznamenal Marcel.

„To připouštím, pane, ale když dostal medvědí kůži, nedělal by si z toho svědomí a chtěl by také naši, kdybychom se mu byli dali. Jen ho nelitujte! Má, co si zaslouží.“

„Ano,“ dotvrzoval detektiv; „a kdybychom mohli vzíti o jednoho cestujícího více, žádal bych vás, abyste přijali na naši palubu ještě Marciála Birdse, ovšem dobře spoutaného.“

„A co bychom s ním dělali?“ tázal se Kristián.

„Odevzdali bychom jej policii v San-Francisku, která by nám vyplatila pět tisíc dolarů, neboť na hlavu tohoto lupiče je vypsána cena a za jeho chycení byl slíben uvedený obnos.“

„Konáme závod,“ odvětil suše námořní důstojník, „a není naším úkolem odevzdávati lidi policii.“

Detektiv hryzl se do pysku, upravil si na špičatém nose své zlaté brýle a neříkal již ničeho.

Excelsior letěl nyní plnou rychlostí a stoupal vytrvale.

„Jaká výška?“ tázal se Marcel.

„Tisíc tři sta metrů,“ odvětil Kristián.

„Musíme ještě výše.“

„Proč, pane?“ tázal se Fifí.

„Protože za necelou hodinu budeme nuceni přeletět Skalní hory.“

„Pak nutno si pospíšiti, nastane brzy noc.“

„Ne dříve než za dvě hodiny,“ odvětil Kristián.

Námořní důstojník zdál se něčím zabrán. Občas se podíval na mapu, kterou vytahoval z pouzdra, pak si něco ve svém zápisníku rychle počítal. Chvílemi bral své kukátko, pozoroval obzor a znovu se díval do mapy.

Uvědomoval si dobře, že při rychlosti, jakou letěli, brzo budou nad Skalními horami, tou obrovitou hradbou, jež svými ostrými vrcholy vévodí severoamerickým rovinám.

Přeletěti ty ohromné spousty žulové, znamenalo opravdu silácký výkon, neboť do Skalních hor perou protivné, zuřivé a vražedné větry, které vnikají do kaňonů, hlubokých soutěsek a vyrážejí z nich v podobě větrných smrští, a to s takovou silou, že je často viděti ohromné balvany odtrhovati se od skalních temen a řítiti se s lavinovým hřmotem do nálevkovitých a mísovitých dolin.

Kristián, jenž znal tyto podrobnosti, chránil se zpraviti o nich své přátele z obavy, aby neochromil jejich energii, a všemožně se namáhal, aby řídil Marcela k vrcholům méně vysokým, jejichž polohu snažil se najíti na své mapě.

Konečně objevil se na obzoru veliký narudlý pruh. Ponenáhlu pruh ten nabýval určitějších tvarů a ukázal se divoký, hrozivý. Zdálo se, že vystupuje do výše tou měrou, jakou se k němu blížil aeroplán.

K dovršení neštěstí počala se schylovati noc a bylo již viděti velikou modrošedou mlhu snášeti se na planinu.

Bylo nutno dospěti k překážce dříve než den úplně zmizí, jinak hrozilo jim nebezpečí, že se rozbijí o některý skalní vrchol.

Místo, ve kterém bylo nutno přeletěti Skalní hory, nepřesahovalo výšky 3.000 metrů a Excelsior vznášel se právě ve výši 3.200 metrů, ale i tak bylo nutno míti se na pozoru.

Aby vystoupili výše, na to nemohlo se pomýšleti; musili by k tomu míti před sebou prostor několikakilometrový, a oni byli vzdáleni od skalních stěn nanejvýš tři míle.

Fournier, jenž zavčas předvídaje nebezpečí, byl vždycky připraven na nesnáze, povylétl trochu výše, ale nemohl při vší své obratnosti překročiti výšku 3.275 metrů. Brzo počal vanouti ledový vítr od západu a zdržoval tak let Excelsioru.

Nutno cestovati po nesmírných amerických pláních, abychom si učinili náležitý pojem o strašných vichřicích, které na nich řádí.

Blížili se k Skalním horám a noc se kvapem skláněla. Bylo možno předvídati, že nastane úplná tma, až dostihnou vysokých vrcholů.

Řídil-li Kristián Excelsior správně, sledoval-li přesně na své mapě dráhu, která měla dovésti letce k průrvě, řečené Newstand, proletěli by bez nesnáze. Což kdyby se však byl nešťastnou náhodou zmýlil!

Marcel Fournier zmírnil opatrně let a upíráje pohled přímo před sebe, snažil se rozeznati ve tmě překážku, které se obával.

Náhle vykřikl.

Spatřilť právě ohromnou massu, která mu zahrazovala cestu.

Rychlým pohybem zahnul nalevo, ale jeho manévr byl tak prudký, že Excelsior se zakymácel, pozbyl své stability a rychle klesal. Co počíti? Vystoupiti znovu do výše? Na to nebylo již pomyšlení.

Zastavil svůj motor a spouštěl se klouzavým letem.

Znamenalo to dáti v sázku všecko, ale náhoda, jak se zdálo, přála Fournierovi.

Podařilo se mu přistati, sice trochu prudce, ale přece nenarazil na překážku a terén, na který se snesl, byl na štěstí dosti rovný.

Jednu chvíli ptal se sám sebe, není-li to vše sen a nenalézá-li se místo na Skalních horách na nějaké stepi. Když však přemýšlel, uvědomil si plně, že je jistě ve značně vysoké poloze.

„Kolik ukazuje tlakoměr?“ tázal se námořního důstojníka.

Ten rozsvítil svou elektrickou lampičku, váhal několik okamžiků, pak odvětil:

,,480 milimetrů.“

„Což znamená pro nás výšku?“

,,3.000 metrů.“

„Tušil jsem to,“ odvětil Marcel Fournier.

„Na mou věru, můžeme se považovati za šťastny, že jsme mohli přistáti a neroztříštiti se.“

„Ano,“ děl Kristián; „ale co se to jen přihodilo?“

„Domníval jsem se, že vidím něco před sebou, a uhnul jsem příliš prudce.“

„Jen když se nestalo nic zlého,“ zvolal Fifi; „všecko je v pořádku.“

„Ano,“ podotkl Marcel, „s odletem musíme však vyčkati až do rána.“

„Tím ztratíme nejméně deset hodin,“ povzdychl si Kristián.

„Ano,“ odvětil Marcel; „deset hodin a přičteme-li k nim čtrnáct hodin ztracených v Novém Yorku, jsme za svými soupeři o čtyřiadvacet hodin pozadu.“

„Kdož ví, zda se podařilo tvým soupeřům přeletěti tyto strašné hory? Což jestliže se ten bandita Hartmann rozbil na těchto vražedných skalách? Neboť konec konců obáváš se už pouze toho Němce, není-liž pravda?“

„A Miss Margaretové.“

„Neviděl jsi, že se uchýlila od své dráhy? Pokračovala-li v onom směru, bude v tuto chvíli jistě velmi daleko od San-Franciska.“

„Cosi mně říká, že Hartmann jest před námi.“

„A kdyby!“

„Pak ten bídák může býti vítězem.“

„Nemožno, poněvadž při svém příletu bude diskvalifikován.“

„Oh, to všecko jsou domněnky! Nic nám za to neručí, že se nedokáže omýti z obvinění, která proti němu vzneseme… Ostatně, nemáme svědků.“

„Až doposud ne, toť pravda. Ale Master Cherlokolls, kterého máme nyní na palubě, bude moci v případě nového úkladu svědčiti nám před sportovní komisí.“

„Ovšem, ale s podmínkou, že dohoníme Hartmanna a že se ještě o něco pokusí proti nám.“

„K tomu dojde jistě velmi brzy, o to neměj starosti!“

Marcel Fournier neodpověděl.

HORSKÁ NEMOC

Letci vystoupili z Excelsioru.

Kolem nich dul strašný vítr a letadlo bylo, chvílemi nadnášeno od země, kdykoli proud vzduchu udeřil pod jeho křídla.

Bylo nutno jej upoutat, což nebyla snadná věc, ale konečně se jim to podařilo, když kladivem zatloukli do země železné háky.

Po této práci rozsvítil Fournier jeden z reflektorů, jež se nalézaly na Excelsioru, a užíval ho jako lucerny při vyšetřování okrajů místa, na němž se nalézali.

Bohužel, nemohl mnoho rozeznati, neboť hustá mlha halila okolí a světlo reflektoru přes veškeru svou sílu nemohlo proniknouti touto šedou, vlhkou a studenou clonou.

Postavil tedy reflektor na zem a usedl, zahaliv se do pokrývky.

„Odpočinu si,“ pravil, „když nám nezbývá nic jiného.“

Jeho společníci ho následovali a přišli si usednout vedle něho.

Na smělé letce padla velká tesknota a aniž si mohli vysvětliti proč, cítili se mdlí a malomyslní.

Nespali, ale přece žádnému z nich nebylo do hovoru.

Měli hrdlo stažené a zdálo se jim chvílemi, že se v nich zaráží dech.

„Kýho šlaka,“ prohodil Fifi, „je to snad ze zimy? Je mně tak divně! Hlava se mi točí. Oh, co to znamená?“

„Mně také,“ poznamenal Cherlokolls, „cítím se podivně nesvůj, jako bych dostával závrať.“

A sotva dořekl tato slova, zhroutil se na zem jako pařez.

Za několik okamžiků následoval ho Fifi a brzy také Fournierovi počalo býti nevolno.

Jediný Kristián ještě vzdoroval, ale cítil těžkou hlavu a v uších mu hučelo.

Brzy všichni čtyři cestující leželi na zemi a nejevili známky života.

Co se jim to přihodilo?

Jaká to podivná nemoc je náhle přepadla? Byli zcela jednoduše postiženi horskou nemocí, tou záhadnou chorobou, kterou učenci dlouho studovali a kterou dovedli jen velmi nedokonale určiti.

Je známo, že cestovatelé, kteří vystoupí v horách do výše nejméně 3000 metrů, bývají náhle stiženi nepřekonatelnou nevolností.

Dech se jim krátí a zrychluje, tepot jejich srdce je čím dále tím prudší a stoupá často od normálního počtu až na 170. Současně pociťují silnou únavu a sklíčenost. Brzy upadajído mrákot a konečně v hluboký spánek.

Hlavní příčina této nemoci tkví především ve zmenšení atmosférického tlaku. Plicní cévy se rozšiřují a způsobují ochablost v srdečních komorách.

Ke svému velikému štěstí naši přátelé byli pouze v výšce 3000 metrů; kdyby byli nešťastnou náhodou překročili tuto výšku, nemusili se již vůbec probuditi a mohli zůstati navždy na temenech Skalních hor, kde by je pozvolna rozklovali kondorové.

Kristián, díky své silné tělesné konstrukci, probral se první ze svých mrákot. S námahou povstal, protřel si oči, pak se brzy rozpomněl na vše, co se s ním stalo. Také si bez obtíží vysvětlil, proč se ho zmocnila taková malátnost.

Nadcházel den. Na východě ohlašoval již světelný pruh blízký příchod slunce,

„Zpropadeně,“ řekl si námořní důstojník, „bude to pěkná situace, neprobudí-li se moji druhové.“

I jal se energicky tříti prsa nejprve Fournierovi, pak Fifimu.

Oba nemocní otevřeli oči. Kristián pokračoval ve svém tření a zabýval se i detektivem.

Za čtvrt hodiny byli Marcel a mladistvý mechanik na nohou; nestáli sice ještě zcela pevně a motali se jako opilí, ale pozvolna nabyli opět své jistoty a nevolnost, kterou předtím pociťovali, nadobro zmizela.

Pouze Cherlokolls zůstával stále roztažen na zemi, a bylo nutno tříti jej dlouho, než opět přišel k sobě.

Jsa slabší a starší než jeho společníci, byl detektiv postižen vážněji než oni.

Když se probudil, myslil patrně, že jen on byl ve mdlobách, a horlivě se letcům omlouval, že k vůli němu ztratili tolik času.

„Nyní kupředu!“ pravil Marcel, vrhaje před sebe neklidný pohled.

Místo, ve kterém se nalézali, byla jakási plošina lehce nakloněná, měřící asi 50 m délky a 20 metrů šířky.

Se všech stran kolem dokola byla hlubina, strašlivá hlubina, která působila závrať.

Aniž toho tušili, naši letci se utábořili na pokraji děsných propastí a bylo možná jejich štěstím, že je zdolala horská nemoc, neboť jinak za úplné tmy mohlo by je napadnouti, aby obhlédli místo, na kterém se nalézají, a byli by jistě spadli do některé propasti.

Ušli smrti již jedenkráte; ušli by jí opět? Nyní šlo o to, uvésti motor do chodu a rozjeti se s letadlem po této skrovné plošině, která, jak jsme řekli, měřila jen padesát metrů zdéli; prostor ten sotva tedy dostačoval, aby se Excelsior mohl rozjeti a tím získal náležitou rychlost ke vzlétnutí ze země. Pokus byl smělý. Pro jiného než Marcela Fourniera byl by prostě nemožný.

Letec šel nejprve vyšetřiti okraj té části terénu, na níž hodlal vzlétnouti, a zjistil, že je zakončena srázně a spadá do hlubiny.

Dole, velmi hluboko, bylo však viděti jakousi planinu, která mohla v případě nehody sloužiti ku přistání klouzavým letem.

Marcel neváhal. Ostatně nebylo tu možnosti rozhodnouti se jinak.

Vrátil se k aeroplánu, spustil motor, aby se přesvědčil, že dobře pracuje, potom, zjistiv, že zapalování funguje bezvadně a že písty pracují pravidelně, přezkoumal nádrž. Zásoba benzinu, doplněná v Novém Yorku péčí sportovního komisaře, dostačovala ještě na cestu do San Franciska.

„Všichni na palubu!“ zvolal ke svým druhům.

Cherlokolls podíval se na Marcela.

„To vzletíme odtud?“ tázal se detektiv ustrašeně, odhaduje okem nepatrnou plochu, na které měli naši přátelé startovati. Detektiv neznal však mohutnou stoupavost aeroplánu Marcela Fourniera, kterému vzhledem k důmyslné konstrukci stačilo několik mlálo metrů ke startu. ‚“

„A odkud chcete, abychom vzlétli?“ děl nato letec, pokrčiv rameny.

„Zde totiž…“

„Nuže, vsedněte nebo zůstaňte tady! Máte na vybranou.“

Detektiv narovnal si brýle na nose, zapjal si svrchník a usedl vedle Kristiána.

Když všichni nasedli, Marcel ujal se řízení, maje Fifiho po levici, a téměř v zápětí rozjel se Excelsior po plošině s úžasnou rychlostí.

Pokus se podařil. Několik metrů před propastí vznesl se aeroplán do výše a dal se v let širým prostorem.

„Není třeba snášeti se klouzavým letem,“ pravil Marcel. „Mám to takhle raději, neboť dole vidím skály, kterých jsem dříve nepozoroval. Zkrátka, vše jde dobře, už jsme ze Skalních hor. Směr, Kristiáne? Teď musíme přímo na San-Francisko.“

„O čtvrtinu vlevo,“ odpovídá námořní důstojník, poradiv se se svou mapou.

Excelsior ujížděl nyní fantastickou rychlostí. Zdálo se, jako by ten stroj měl duši a chápal, že musí zdvojnásobit svou výkonnost, aby dohnal ztracený čas.

Brzy dosáhli Ogdenu, křižovatky železničních tratí Union and Central Pacific a Denwe Line, přeletěli Solné jezero, na jehož březích mnoho cestovatelů nalezlo smrt, potom dostihli státu Nevada.

Nyní zbývalo letcům již jen přeletěti Sierru, která dělí truchlivé roviny nevadské od Kalifornie, a vyhnouti se vrchu Charlestownu, nejvyšším bodu tohoto skalnatého pohoří.

Kristián, jenž nespouště očí se své mapy a svého kompasu, dal aeroplánu směr k náhorní planině, která se vypíná mezi sněžnými temeny Disasteru a horou Weethly, a Excelsior se brzy vznášel nad řekou Sakramento, vlévající se do zátoky Suisum.

V dáli, velmi daleko pod bledým nebem, spatřovali již modrou hladinu Tichého oceánu.

„Hle, naše druhá zastávka!“ pravil Kristián po několika okamžicích, ukazuje prstem na skvrnu, která se podobala obrovské želvě, vyhřívající se v plném slunci.

Bylo to San Francisko! San Francisko, veliké město americké, jedno z nejdůležitějších na světě svým obchodem a průmyslem, „město dřeva“, jak je nazývali před několika lety, jež se rychle stalo městem železa a kamene, nedobytná hradba Spojených států amerických, zbrojnice Nového světa,

NĚMECKÝ JEDNOPLOŠNÍK

Fournier přiblížil se k zemi, aby rozeznal vlajky a prapory, jež označovaly místo přistání.

Brzy je zpozoroval a jal se sestupovati na louku, zvanou Golden Park.

Ohromný dav čekal letce a jásavé volání slávy zvedalo se se všech stran.

Najednou nemohl Fifi potlačiti výkřik radosti.

„Co je?“ tázal se Kristián,

„Co je, pane poručíku?“ opakoval hoch, „hle, podívejte se, několik metrů pod námi blízko toho velkého červeného plátěného stanu… nevidíte jednoptošník?“

„Opravdu!“

„Nuže, je to jednoplošník Hartmannův.“

„Jsi tím jist?“

„Strčil bych na to ruku do ohně. Není dvou aeroplánů jako jest jeho. Ach, darebný Němče, shledáme se s tebou tedy. Tentokrát se budeme smáti my.“

Také Fournier zpozoroval onen jednoplošník a zvolal vesele:

„Konečně je máme!“

Bylo by nemožno vypsati nadšení, s jakým Francouzové byli přijati.

Všichni se k nim tlačili a jeden přes druhého podával jim ruce a pronášel blahopřání.

A toto přivítání bylo tím vřelejší, poněvadž se již po San-Francisku šířila pověst o smrti našich vzduchoplavců.

Sportovní komisař, místní velkoobchodník jménem Mr. Adam, přijal stížnosti Marcela Fourniera ve příčině dvojího úkladu, jehož tento byl obětí, ale Mr. Adam odpověděl jako jeho novoyorský kolega, že věc předloží Vzduchoplavecké sportovní komisi.

Fournier tentokrát ničeho nenamítal.

Měl na mysli ostatně něco jiného, aby totiž vyhledal Hartmanna a vypořádal se s ním. Proto hned, provázen svými společníky, zamířil k místu, kde odpočíval německý jednoplošník.

Ke svému velikému překvapení nenalezl u aeroplánu nikoho.

Dověděl se však na své dotazy, že Hartmann s oběma svými společníky opustil louku Golden Park několik okamžiků před příletem Excelsioru.

„Pan Hartmann je poraněn,“ pravil kdosi, „a šel se dát obvázati a jistě si také trochu odpočinouti.“

„A jeho společníci?“ tázal se Kristián.

„Šli s ním,“ odvětil černoch, který se nalézal poblíže letců a slyšel tuto otázku.

Fournier se obrátil ke skupině osob, které ho následovaly, a otázal se: „Mohl by mi někdo z vás říci, kam odešel pan Hartmann, můj spoluzávodník?“

„Právě jsem ho dovedl do West-Hotelu,“ odpověděl mladík asi dvacetiletý.

„Je to odtud daleko?“

„Sotva deset minut.“

„Dobrá,“ řekl Marcel, dávaje zlatý peníz tomu, který mu sdělil tuto zprávu.

A zavolav na auto, které stálo poblíž, vsedl s Kristiánem do něho.

„A mne nevezmete?“ poznamenal Fifi.

„Ne,“ odvětil Fournier, „ty musíš zůstati zde, abys dával pozor na náš aeroplán. Svěřuji ti jej. Hlídej dobře a vy také, pane Cherlokollse!“

„Buďte bez starosti,“ odvětil detektiv, „budu dávati dobrý pozor. Ostatně nesmím se odtud hnouti, neboť chci lapiti svého ptáčka v okamžiku, kdy bude nasedati k odletu.“

„Možná, že vám ho přivedeme.“

„V tom případě bude moje úloha jednodušší,“ pravil detektiv s úklonou.

„Ještě slovíčko,“ dodal Fournier, „máte na něj zatykač?“

„Ne, ale mám u sebe nevyplněný zatýkací list, který mi dal vrchní inspektor z Broadway. Mohu jen vyplniti ten papír a policejní úřady mně budou k disposici, jakmile o to požádám.“

„Dobrá. Nuže, na brzkou shledanou! Až se vrátíme, budete si moci oba trochu odpočinouti.“

„Ó, já se necítím unaven!“ pravil Fifi… Auto bylo již daleko.

KRČMA V JONES STREET

Nechme malého Pařížana a detektiva na louce Golden Parku a sledujme Marcela Fourniera a jeho přítele Kristiána ulicemi San Franciska.

West-Hotel nalézal se v Ellis Street číslo 74.

Byla to přepychová budova velkolepého průčelí, s mramorovým schodištěm a mahagonovým vykládáním.

„Zastavte!“ pravil Fournier.

Taxi-auto stanulo a letec i důstojník vešli do hotelové předsíně.

Sluha v krátkých kalhotách přišel jim vstříc a tázal se jich anglicky:

„Čeho si přejete, pánové?“

„Rádi bychom mluvili s panem Hartmannem,“ odvětil Kristián, jenž mluvil velmi plynně jazykem Johna Bulla.

„S panem Hartmannem? Bankéřem ze Simpson Gate?“

„Ne, letcem.“

„Ach, ano! Neznal jsem jméno toho pána. Je pravda, přišel k nám, ale protože jsme mu nemohli dáti pokoj s okny do ulice, odešel se svými přáteli.“

„Nevěděl byste, kam šel?“

„Na mou věru ne, ale počkejte, vrátný by vám to snad mohl říci, neboť jim šel hledat auto. Možná, že něco ví.“

Vrátný se brzy objevil. Skutečně, slyšel jednoho z těch letců udávati adresu a myslí, že zachytil slova jako Jones Street.

„Je nějaký hotel v Jones Street?“ otázal se Fournier.

„Ano, Francisko-Hotel, ale slyšel jsem asi špatně, neboť je málo pravděpodobné, že by cizinci, které hledáte, sestoupili v tomto hotelu.“

„A proč by ne?“

„Protože je to hotel třetí třídy,“ odvětil s opovržením sluha v krátkých kalhotách.

Fournier a Kristián pohlédli na sebe. Měli pokračovati ve svém hledání či vrátiti se do Golden Parku?

Byli by se asi rozhodli pro toto druhé, když tu sluha dodal:

„Ostatně Jones Street není tuze daleko odtud, mohli byste se tam podívat.“

„Nuže, budiž,“ řekl Foumier, „jeďme tam!“

Auto odjelo plnou rychlostí.

Za jízdy naklonil se Marcel k svému přiteli Kristiánovi a pravil mu: „Měl jsem si vzíti svůj revolver, člověk nikdy neví, co se může přihoditi s chlapíky jako je tento.“

„Vidíš?“ odvětil námořní důstojník s úsměvem, „domníval ses před naším odjezdem z Paříže, že nikdy nebudeš potřebovat svého revolveru.“

„Mohl jsem se nadáti, že budu míti co činit s bandou zločinců?“

„To je pravda. Ale upokoj se! Tvůj revolver je v mé kapse.“

„Ty pamatuješ na všechno, Kristiáne!“

„Jsem jen opatrný. Když jedu do cizí země, vždycky mám svou zbraň s sebou. A poněvadž jsem si teď nemohl vzíti svou winchestrovku, abych nevypadal jako nějaký nimrod, vzal jsem si tvůj revolver. Toť vše.“

Auto zajelo do úzké ulice, kde bylo viděti mnoho Číňanů a černochů. Byla to ulice Jones Street.

„Ošklivá čtvrť,“ poznamenal Kristián.

„Ano,“ pravil Marcel, „je-li Hartmann v této ulici, pak si rozhodně špatně vybírá své hotely. Jaký to nápad, uchýliti se sem!“

„To nám asi špatně poradili.“

„Jen dále! Hle, tu je Francisko-Hotel! Spíše by se to mohlo jmenovat brloh.“

Opravdu, hotel v Jones Street nevyhlížel tuze vábně.

Byla to dřevěná budova, jaké se dosud nalézají v chudých čtvrtích San-Franciska; na skleněných tabulích byly nalepeny široké nápisy v řeči španělské, německé a čínské.

Opilí námořníci a hledači zlata, snadno poznatelní po svých plstěných širácích, červené kamizole a žlutých botách, seděli v přízemní nálevně, velké to místnosti, rozdělené přehradami z borového dřeva, kde bylo slyšeti divoký křik hádajících se mužů a cinkání sklenic a peněz o mramorové stoly.

Auto, v němž se nalézali Fournier a Kristián, zastavilo se právě před touto raubírnou.

„Myslím, že je zbytečno vcházeti dovnitř,“ pravil námořní důstojník.

„Proč myslíš?“ tázal se Fournier, „máš strach?“

„Strach? Já? Jdi, Marcele, to jen vtipkuješ! Ale zdá se mi nemožným, aby Hartmann, který musí dbáti své reputace aspoň na cestě, jakou nyní koná, sníží se tak hluboko, že by navštěvoval takováto místa.“

Policejní strážník, který se procházel po chodníku, pohlédl zvědavě na oba letce, pak jal se opět přecházeti vážným krokem, klepaje o dlažbu svými těžkými botami.

Marcel Fournier vkročil již do Francisko Hotelu a Kristián ho ovšem následoval.

Kdyby se byli v té chvílí oba přátelé obrátili, spatřili by ve výklenku jedněch dveří muže, který na ně prstem ukazoval otrhaným chlapům bledých, ponurých tváří sedícím za velikým stolem plným lahví stoutu a whisky.

Fournier zamíříl k výčepnímu pultu, a již k němu docházel, když se vzápětí strhla hrozná vřava, provázená třeskem porážených židlí a rozbíjených sklenic.

Dříve, než si mohl uvědomiti, co se děje, byl spolu s Kristiánem obklopen řvoucím shlukem, uchopen, povalen, šlapán nohama, zatím co námořní důstojník marně se snažil dobýti z kapsy svůj revolver.

„Pomoc!“ řval Fournier, doufaje, že ho uslyší strážník, jenž přecházel před hotelem.

Výbuch smíchu byl mu odpovědí, potom cítil, že mu svazují ruce a že mu strkají hlavu do jakéhosi pytle. Kristiána potkal za nějakou chvilku týž osud.

Oba letci byli v moci těch, jimž se říká pobřežní lupiči Tichého oceánu.

V ČIRÉ ZÁHADĚ

Nastala již dávno noc.

Fifi a detektiv čekali stále na návrat obou druhů.

Možno si představiti hochův neklid, když neviděl vraceti se Marcela ani Kristiána.

Jednu chvíli chtěl se rozběhnouti do města, aby se po nich poptal, ale neodvážil se.

Jeho pán svěřil mu Excelsior, nesmí ho tedy opustiti.

Kdož ví, zda by za jeho nepřítomnosti nepoškodili aeroplán nějací ničemové?

Mohl by, pravda, nechati Cherlokollse na stráži u letadla, ale pařížský hoch měl jen prostřední důvěru k tomuto detektivu podivné tváře, který přišel tak bizarním způsobem nabídnouti Marcelu Fournierovi svých služeb.

Po zralé úvaze přistoupil hoch k Masteru Cherlokollsovi.

„Pane,“ pravil mu, „nezdá se vám podivné, že můj zaměstnavatel ani pan Kristián se dosud nevrátili?“

„Yes,“ velmi podivné!“ odvětil detektiv.

„Snad byli přepadeni, zavražděni.“

„To je možné.“

„Mělo by se to vyšetřiti.“

„Nic nám v tom nebrání.“

„To je však vaší povinností, neboť jste detektiv.“

„Ano, ale v přítomné, chvíli nesmím se odtud vzdáliti.“

„A proč, prosím vás?“

„Protože doufám lapiti jmenovaného Hartmanna v okamžiku, kdy se bude chystati k odletu.“

„Vrátíte se dřív, než bude zde.“

„Nevím. Nemohu si přece nechati ujíti jistou kořist pro nejistou.“

„Přece však nutno vyhledati naše přátele.“

„To je také můj názor.“

„Nikdo by to však neřekl,“ prohodil pro sebe Fifi, jejž policistova flegmatičnost počínala dopalovati. „Chcete hledati naše přátele či nikoli?“

„Opakuji vám, že se odtud nehnu.“

„Ach, to je přílišné! U všech všudy. Tedy chcete, pane, abych vám řekl, co si o vás myslím?“

„Řekněte,“ odvětil Cherlokolls klidným tónem.

„Vy jste srozuměn s Hartmannem a provázel jste nás jen za tím účelem, abyste nás zradil!“

Policista velmi zbledl, pozvedl dokonce ruku, jako by se chystal ztrestati opovážlivce, který dovolil si pochybovati o jeho poctivosti, ale opanoval se, buď že mu imponovalo odhodlané vystoupení Fifiho, nebo že měl vážné důvody předejíti veřejnému pohoršení.

Spokojil se tím, že sáhl do kapsy a vyňal z ní malý plíšek, který přiložil k ůstům a na nějž třikrát pronikavě prudce zapískal.

Ihned přiběhli dva policisté.

Cherlokolls ukázal jim zelený lístek, v jehož rohu bylo viděti podobenku, a dlouho jim něco anglicky vykládal.

Jeden z policistů přikývl hlavou na znamení souhlasu a zmizel spolu se svým kolegou.

„Co jste jim řekl?“ otázal se Fifí.

Detektiv podíval se drze na hocha, pohodil rameny a odpověděl:

„Nařídil jsem pátrání, pane‘“

„A myslíte, že poslechnou?“

„Jsem tím jist. Chtěl jsem se ostatně uchýliti k tomuto krajnímu prostředku, když jste tak nešikovně dal průchod urážlivým domněnkám o mně.“

„A na těch domněnkách trvám,“ odvětil Fifi, jsa bodnut do živého.

„Vy jste drzoun, pane.“

„A vy hrubián.“

„Kdybychom nebyli vázáni vytrvati na tomto místě, ukázal bych vám, kdo jsem.“

„Oh, víte, strejčínku, vy mně strachu nenaženete. Já jsem z Paříže, ze země, kde si nenechají nikdy líbit urážku, a až budem oba volni, ukáži vám, že se Fifi nebojí starého paviána Angličana, jako jste vy.“

Válka mezi Fifim a detektivem byla vypověděna a dalo se předvídati, že dříve nebo později to skončí špatně.

Zatím, než se vyřídí tento spor, Pařížan i detektiv zůstávali na svém místě, jeden hlídaje Excelsior, druhý čekaje na příchod Hartmannův; aby ho, jak říkal, popadl za límec.

Oba počínali míti hrozný hlad, neboť od té doby, co opustili Skalní hory, nepožili ničeho, leda kousek masité konservy, ale stavěli se honosivě lhostejnými.

Čas zatím ubíhal.

Dav, který se tísnil před chvílí na louce Golden Parku, ponenáhlu se rozešel a kolem hangárů vytrvalo jen několik fanatiků letectví, kteří nechtěli ničeho zhatiti z chystaného odletu. Obloukové lampy rozlévaly po trávníku oslnivý jas a velké světelné obdélníky rýsovaly se místy před dřevěnými tribunami, postavenými u příležitosti okružního leteckého závodu. Pošilhávaje přitom po detektivovi, Fifi přemítal a jeho myšlenky byly smutné.

Tajná předtucha, která se ho zmocňovala proti jeho vůli, upozorňovala ho na nebezpečí.

Že se jeho druhové dosud nevrátili, to se jim jistě něco přihodilo. Odešli pátrat po Hartmannovi, a hoch si nic dobrého z jejich dlouhé nepřítomnosti nevěstil.

Pojednou se zachvěl.

Asi padesát metrů od místa, kde se nalézal, zaslechl právě rachot motoru.

„Přilétal by to snad některý spoluzávodník?“ tázal se v duchu sama sebe. Ale ne, to bylo nemožné, neboť hluk se ozval náhle. Pocházel tedy od aeroplánu, který odlétal. Nuže, poněvadž na louce Golden Parku byl jen Excelsior a Hartmannův jednoplošník, nemohl to býti nikdo jiný než Hartmann, který se vydával na další let.

Fifi ztratil hlavu. Zapomínaje, že nesmí opustiti Excelsior, pádil k místu, odkud ještě stále doléhal rachot motoru. Když dospěl na stanoviště, vyhrazené německému závodníku, spatřil jeho jednoplošník, jak se přemyká po zemi jako pronásledovaný veliký pták, vznáší se do výše a konečně mizí ve tmě.

Hoch se dal do hrozného nářku, v němž se odrážel vztek i úzkostlivý strach, a běžel zpět k Cherlokollsovi.

Ten však nebyl již na svém místě.

„Ó, ten bídník!“ vybuchl chlapec. „Odletěl s nimi! To jsem mohl tušiti. Proč jsem jen lépe nehlídal toho záludného detektiva! Jen aby před odchodem neudělal něco na našem stroji, na našem nešťastném Excelsioru! Ale ne, na to neměl dosti času.“

A Fifi pro větší jistotu prohlížel pozorně aeroplán, veda přitom stále hlasitou samomluvu.

„U všech všudy! Ale to se dalo čekati. Ten detektiv byl srozuměn s Němcem. Byli smluveni. Však se shledáme i s tímhle. My se s ním shledáme, s tím Mastrem Cherlokollsem s tím zrádcem, s tím šibeničníkem!“

„Děkuji!“ ozval se hlas za hochem.

Fifi se obrátil a octl se tváří v tvář detektivovi. Master Cherlokolls byl velmi bledý a jeho zlaté brejle poskakovaly mu na špičatém nose.

„Ach, vy jste zde!“ zvolal hoch, kterého se náhle zmocnila překypující radost.

„Ano,“ odvětil detektiv. „Ten šibeničník, jak pravíte, vytrval věrně u svých přátel.“

Hoch se zastyděl. Jednu chvíli chtěl se vrhnuti kolem krku tomuto muži, kterého právě tak nespravedlivě potupil, ale zdržoval ho jakýsi ostych. Příčilo se mu, aby se Cherlokollsovi omlouval.

„Pane,“ vypravil konečně ze sebe; „chybil jsem, já se domýšlel…“

„Ano, vím, ale vězte, mladíku, že se člověk nemá nikdy domýšleti, má se nejprve přesvědčiti. Právě jste vyslovil vůči mně nepěkné podezření. Později si o tom ještě promluvíme. Pro tu chvíli máme na starosti jiné věci, než abychom se hašteřili k vůli hloupostem. Hartmann mně opětně upláchl! Já sice hlídal hangár, kde ukrýval svůj jednoplošník, ale prošli před námi, dostali se na své stanoviště postranní cestou, snad kradmo, neboť nikdo jich neviděl přicházeti. Nesmíme již ztráceti jediného okamžiku. Postavení naše je vážné. Oni odletěli a pánové Fournier a Kristián se ještě nevrátili. Musíme býti připraveni na všechno. Pojďte se mnou! Budeme hledati své přátele.“

A protože chlapec pohlížel neklidným okem na Excelsior, jenž zdál se spáti ve svém hangáru jako nějaké velké zvíře, které leží uštváno dlouhým během, zapískal Master Cherlokolls na kovový plíšek, o němž jsme již slyšeli. Hned se objevili dva policisté.

„Pánové,“ řekl jim detektiv, ukazuje na Excelsior, „prosím vás, hlídejte až do našeho návratu se zvláštní péčí tento aeroplán.“

Policisté se uklonili.

„Nevpouštějte nikoho do tohoto stanu. Nikoho! Slyšíte?“

A obraceje se k Fifimu, řekl suše: „A vy, pojďte!“

Fifi se nedal dvakrát pobízeti. Vrhl poslední pohled na Excelsior a odešel spolu s detektivem.

Kam šli? Nevěděli to jeden ani druhý.

Nejprve se odebral detektiv na policejní úřad, předložil svoji legitimaci vrchnímu inspektoru a ten jej ihned uvedl dále.

„Pane,“ řekl mu Cherlokolls, „dva naši přátelé, dva Francouzi, kteří před chvílí přiletěli aeroplánem na louku Golden Parku, náhle zmizeli. Máme vážné podezření, že byli vlákáni do nějaké nástrahy nepoctivými spoluzávodníky. Chtěl byste mi dáti čtyři policisty a dovoliti mně konati osobně příslušná pátrání?“

Vrchní inspektor, muž letitý, jemuž se očividně protivil každý přírůstek práce, dal Masteru Cherlokollsovi plnou moc, a tento brzy odešel v průvodu policistů, daných mu k ruce.

Byli to odhodlaní Američané; mezi nimi byl také Indián, snadno poznatelný pro svou měděnou pleť a orlí nos. Říkali mu Zambo a byl považován za velmi nadaného policistu.

Master Cherlokolls zařídil ihned, čeho bylo třeba, a chystal se neprodleně dáti rozkazy svým novým pomocníkům, když mu Zambo řekl: „Právě jsem byl v okolí ulice Jones Street, kde jsem zpozoroval dva cizince, kteří patrně někoho hledali. Seděli v autu a občas dávali stručné pokyny svému šoférovi. Možná, že jsou to ti dva mužové, které hledáte.“

„Jak vypadali?“ tázal se Cherlokolls.

„Jeden byl brunet, pěkně urostlý, s černým knírkem. Druhý byl velmi vysoké postavy a měl plavou bradku, přistřiženou do špičky.“

„To jsou oni.“

„V tom případě najdeme ty pány ve Francisko-Cirku, čtvrti zlatokopů.“

„V té čtvrti neměli co dělat,“ považoval za svou povinnost poznamenati Fifi.

„Kdož ví?“ odvětil Cherlokolls, „nezapomeňte, že pátrali po Hartmannovi a že ten ničemník nenavštěvuje obyčejně aristokratických středisko Možná, že je úmyslně vlákal do Francisko-Cirku. V každém případě se o věci bezodkladně přesvědčíme. Zamiřme k tomu místui abychom však nebudili pozornosti, jděme v jisté vzdálenosti za sebou.“

A Cherlokolls vykročil, jda v čele výpravy společně s Fifim, zatím co ostatní čtyři policisté mísili se nenápadně s pouličním davem.

Došed do blízkosti ulice Jones Street, zeptal se detektiv strážníka, který se procházel před jakousi krčmou.

Byl to právě ten, který si všiml Kristiána a Fourniera, když vcházeli do Francisko-Hotelu.

Náhoda nemohla jim lépe posloužiti.

Strážník velmi klidným tónem vyprávěl Cherlokollsovi, že vskutku viděl dva cizince vstupovati do krčmy, ale že nemůže říci, zdali z ní vyšli.

„Dobře,“ pravil Cherlokolls, „přesvědčíme se.“

Vyčkal okamžik, až ho došli ostatní policisté, pak vstoupil do podezřelé krčmy, kterou již známe.

Při jeho příchodu utichl hovor jako začarováním a hosté se na sebe dívali neklidným zrakem, Neznali Cherlokollse, ale tvář Zambova byla jim dobře povědoma i tušili, že se něco chystá.

Cherlokolls přistoupil k výčepnímu pultu, za nímž stál ohromný muž narudlého obličeje, pronikavých a zlých očí.

„Vy jste majitelem tohoto baru?“ tázal se detektiv po anglicku.

„Tak jest, pane!“ odvětil muž,

„Vstoupili sem dva cizinci a nebylo jich vidět odtud odcházeti.“

Krčmář se tvářil udiven.

„Ke mně přichází mnoho lidí a nemohu si všímati, kdo vchází a kdo vychází. Jestliže ti, které hledáte, neodešli, pak musí býti v této místnosti, hledejte je!“

„Mějte se na pozoru!“ pravil Zambo, jenž se mezitím přiblížil, „víte, že se úřady již chystají uzavříti váš hostinec.“

Muž byl neklidný. Neodpověděl však, Jeho oči se koulely pod hustým obočím jako dvě bílé koule; vyhýbal se pohledu těch, kteří se ho dotazovali.

Cherlokolls znovu naléhal:

„Donutíte nás k tomu, abychom provedli důkladnou prohlídku vašich místností.“

„Prohledejte si je, chcete-li, ale nenajdete ničeho.“

„Uvidíme.“

A detektiv, přistoupiv k Zambovi, pošeptal mu několik slov do ucha.

Indián odešel a za deset minut vrátil se s četou strážníků.

„Vykliďte tuto krčmu!“ velel Cherlokolls.

Zřízenci americké policie s brutálností, která jest jim vlastní, jali se ihned vykonávati daný rozkaz.

Mezi vyváděnými hosty ozvalo se sice několik protestů, ale dvě nebo tři zatčení přivedla vzpurníky k rozumu.

„Veďte nás!“ poroučel Cherlokolls, obraceje se ke krčmáři, „a mějte na paměti, že pokusíte-li se nás oklamati nebo nám ztěžovati naše hledání, seznámíte se s beestonskou věznicí.“

Majitel Francisko-Hotelu provedl policisty po všech místnostech svého závodu, ukázal jim sklepy a vedl je i do těch nejskrytějších zákoutí. Prohlídka neměla jiného výsledku, než že přivodila zatčení tří podezřelých individuí, která Zambo hledal již několik dní, a policisté se již chtěli vzdáliti, když Fifi, jenž všady slídil a otvíral sám dveře bez příslušného zaklepání, zpozoroval náhle v pozadí chodby jakási dřevěná padací dvířka, jež se zdála být pevně zapuštěna do parketové podlahy.

Zadupal na tento poklop a zaznělo to dunivě.

„Aj, aj!“ řekl si. „Byla by tu nějaká skrýše? Nic by mne to konečně nepřekvapovalo. Tenhle dům mně nepovídá nic pěkného, mám jakési tušení, že na něco přijdu.“

Cherlokolls, jemuž se svěřil se svým objevem, otázal se krčmáře, ukazuje na padací dvířka:

„Co je to pod tím?“

„Slepé schůdky.“

„Otevřte ten poklop!“

„To je nemožné, poklop je pevně zapojen do parketové podlahy.“

Fifi poklekl jako kočka – a přejel rukou po dřevě tohoto podivného příklopu. Najednou ucítil pod rukou malý hrbolek. Přitiskl silně, a padací dvířka se náhle otevřela, strhnuvše pařížského hocha do propadliště.

K velikému štěstí spadl jen do hloubky dvou metrů a nic se mu nestalo. Ostatně Fifi byl padal vždy na „tlapky“.

„Aj, aj!“ zvolal, jakmile se vzpamatoval ze svého překvapení. „Všecko je tady samá nástraha, jako v doupěti černokněžníků, na mou věru.“

Zatím již Cherlokolls seskočil ke chlapci.

„Pozor tam nahoře!“ volal Fifi. „Nepřibouchněte nad námi poklop, slyšíte? To by byl špatný žert.“

A zatím co ostatní policisté střežili krčmáře, Fifi a detektiv zkoumali místo, kde se nalézali.

Byla to malá čtvercová místnost rozměrů telefonické hovorny.

Fifi poklepával vytrvale na stěny.

„Ejhle, nějaké dveře!“ zvolal.

„Opravdu,“ pravil detektiv, jenž rozsvítil kapesní svítilnu, „ale ty dveře jsou zamčeny.“

„Nuže, vypáčíme je.“

„Počkejte,“ pravil Cherlokolls.

A bylo jej slyšeti, jak šťárá v zámku ocelovým paklíčem, který vytáhl z kapsy.

Ježto však nemohl závory odemknouti, pravil mu Fifi šeptem:

„Půjčte mi svůj nástroj, pokusím se já.“

A vskutku, zkoušel to s takovým úspěchem, že se dveře brzy otevřely.

Detektiv a chlapec octli se pak v dosti prostorné komoře, osvětlené okénkem s rozbitými tabulkami. Na podlaze bylo viděti dvě lidské postavy, zády opřené o zeď, jejichž hlavy byly zakukleny do pytlů z režného plátna.

„Ó, můj Bože.“ zašeptal Fifi, „Kdyby to byli…“

Postoupil k oběma tělům a zvolal:

„Pane Fournierel. Pane Kristiáne!“

Zasténání bylo mu odpovědí. Hoch se vrhl ke svým přátelům.

Kristián a Marcel Fournier leželi na zemi, zády opřeni o zeď zatuchlé komory a příšerná kukla, která jim skrývala hlavu, zabraňovala jim cokoli viděti.

Kromě toho byli těsně spoutáni na rukou i na nohou.

Fifi a detektiv byli brzy hotovi s přeřezáním pout, jež znemožňovala jejich přátelům všeliký pohyb, a vysvobodili je z pytlové kapuce, pod níž se dusili.

Kristián měl na čele lehkou ránu; pokud se týče Marcela, byl zcela zdráv.

Důstojník se vztýčil a pronesl s hrozivou tváři a s napřaženou pěstí:

„Hartmann to byl, zase ten zlosyn. Ten muž je ďábel a já počínám věřiti, že se nám dostane na kůži.“

„Odletěl, není-liž pravda?“ optal se Marcel Fournier.

„Ano, pane, uletěl nám před nosem právě v okamžiku, kdy Master Cherlokolls a já jsme na něj čekali, abychom ho popadli za límec.“

„Neztrácejme ani minuty. Vydejme se na další let!“

Nahoře nalezli policisty a strážníky, kteří hlídali majitele Francisko-Hotelu.

Fournier poznal ošklivého krčmáře, s nímž hovořil, než se na něho vrhli ti lotři.

„Ten člověk jistě něco ví,“ pravil; „nutno jej podrobiti spěšnému výslechu.“

„To jsem chtěl právě učiniti,“ poznamenal Cherlokolls.

A okamžitě jal se vyslýchati toho hromotluka, jenž byl nepochybně smluven s bandity.

„Dej pozor,“ pravil mu, „neodpovíš-li okamžitě na mé otázky nebo odvážíš-li se mne oklamali, prohlásím tě za spoluvinníka vražedného pokusu, spáchaného ve tvém domě a pak víš, co tě čeká. Místo, abys byl stíhán pro přechovávání zločinců, budeš pohnán z pokusu vraždy. Nuže, mluv rychle, neboť nemáme času nazbyt.“

„Pane,“ odvětil krčmář, na něhož účinkovala detektivova pohrůžka, „povím vám všecko. Já na tyto pány nesáhl rukou.“

Přitom ukazoval na Kristiána a Fourniera.

„Na to se tě netáži. Pověz však, kdo jsou ti, kteří je přepadli, a jmenovitě kdo řídil ten útok?“

„Je to jistý člověk, jehož jména neznám, ale viděl jsem ho několikrát ve svém hotelu přede dvěma nebo třemi roky.“

„Jak vypadá ten muž?“

„Je velký, blondýn, s jizvou na čele.“

„To je Hartmann,“ zvolal Fournier.

„O tom není pochybnosti. Teď zbývá nalézti ničemy, které najal k vašemu přepadení.“

Policisté a letci vrátili se do hostinské místnosti, ale ta byla téměř prázdná.

Podezřelí hosté, kteří se tu nalézali při příchodu detektivově a jeho přátel, uznali mezitím za moudré vzíti do zaječích.

Přece však zůstalo tu šest osob, zatčených před nějakou chvílí, jak jsme již slyšeli.

Cherlokolls podíval se na ně hrozivě a zvolal povýšeným hlasem:

„Nikdo neodejde odtud, dokud neobdržím odpovědí, kterých žádám. Dva cizinci byli přepadeni v tomto baru s neslýchanou surovostí a neprávem uvězněni v temné komoře. Musíte mně udati jména těch, kteří spáchali tento násilný čin.“

Nikdo neodpovídal.

„Slyšeli jste?“ pokračoval Cherlokolls; „žádám vás naposled, abyste mně řekli, kdo přepadl tyto pány.“ A ukazoval na Fourniera a Kristiána. Tu předstoupil človíček potměšilých očí a odpuzující tváře, mačkaje v ruce svůj plstěný klobouk.

„Pane,“ pravil, „my všichni, jak tady jsme, byli jsme přítomni výjevu, o němž mluvíte, leč nemáme s tímto přepadením nic společného. Pozorovali jsme sice dnes jakýsi neklid mezi návštěvníky toho podniku, avšak nepřikládali jsme tomu žádného významu vzhledem k tomu, že tento hotel jest navštěvován námořníky a zlatokopy, kteří zavítají do našeho města z nejrůmějších krajů světa. Nemůžete od nás žádati, abychom věnovali obzvláštní pozornost každému cizinci, neboť podle mého názoru jest to věcí policie, aby sledovala podezřelá individua a starala se o bezpečnost města. Víte zajisté ze své zkušenosti, pane, že nedělá dobře strkati svůj nos do cizích záležitostí. Zde vizte důkaz mého tvrzení,“ pravil malý človíček, ukazuje na širokou jizvru, jež se mu táhla po celé šířce levé tváře, „opakuji tedy znovu, že neznáme mužů, kteří se vrhli na oba cizince.“

Pohlédl s uspokojením na své zneklidnělé druhy.

„Lžete.“

„Přisahám, že mluvím pravdu. Navštěvujeme sice pravidelně tuto krčmu, ale z toho neplyne, že známe všecky lidi, kteří sem přijdou.“

KRČMÁŘOVO DOZNÁNÍ.

Stejnou odpověď dal při výslechu i krčmář.

Ti, kdož přepadli ony dva hosty, byli prý jihoameričtí námořníci a tak zvaní pobřežní lupiči Tichého oceánu; ale nemůže prý pověděti o těchto zločincích nic bližšího. Po provedeném násilí zmizeli a on prý jich nemohl stíhati.

„Tenhle chlapík je opravdu příliš nestoudný,“ pravil Marcel, obraceje se k hostinskému; „i když připustíme, že nezná našich útočníků, nevysvětluje se tím jeho netečné chování za našeho přepadení. Mimo to viděl dobře, jak nás ničemové odvlékají do podzemní komory, v níž jsme právě byli nalezeni. Je smluven s našimi nepřáteli.“

„To je řejmé,“ pravil Cherlokolls, „dám jej také zatknouti, jakož i osoby zadržené v hostinské místnosti. Všecka ta čeládka bude se zodpovídati před náčelníkem policie a není pochyby, že se brzy dopátrá pravdy.“

Krčmář si myslil s počátku, že se ze všeho vytočí drzým zapíráním. Vida však, že policisté hotoví se mu dáti pouta, rozhodl se učiniti doznání. Rozhlédnuv se plaše kolem sebe, přistoupil k Cherlokollsovi a řekl mu potichu:

„Povím vám všechno, pane, ale nemohu mluviti před těmito lidmi. Rozkřičeli by mne u svých druhů a moje existence byla by ohrožena. Chcete-li, přejděme do zadní místnosti a tam vám povím, jak se věci sběhly.“

Detektiv vyhověl přání krčmářovu a zatím co Zambo a jeho pomocníci hlídali osoby zadržené v hostinci, Cherlokolls odvedl krčmáře do tmavého přístěnku, kam jej následovali Kristián, Marcel a Fifi.

Tam majitel Francisko-Hotelu učinil toto doznání:

„Řeknu vám vše krátce,“ pravil. „Jeden z mých bývalých hostí navštívil mne před několika hodinami a tázal se mne, chtěl-li bych si vydělati padesát dolarů. „Proč ne, jde-li o poctivou věc,“ odvětil jsem mu. Tu mně vypravoval, že co nevidět přijdou dva muži, s nimiž by se rád vypořádal za darebácký kousek, který mu provedli v Novém Yarku. ‚Ti lidé,‘ dodal, ,,jsou lupiči-gentlemani, kteří vykradli jednoho z našich přátel, a chci je přinutiti k doznání, kde skrývají svou kařist. „Až přijdou, zmocníme se jich, uzavřeme je ve vašem sklepě a já odběhnu pro policii.“

„A vy jste tomu věřil?“ tázal se Cherlokolls posměšně.

„Jak bych nevěřil, pane? Jsem počestný muž a sám ani jiného nepodezřívám. Zkrátka, můj bývalý host, ten, kterého jmenujete Hartmannem, ale kterého já znám pod jménem Jarving, vtiskl mi do ruky padesát dolarů, pak se dorozuměl se sedmi nebo osmi hosty v mé místnosti, a ostatek již víte.“

„Ano, tlupa bídáků vrhla se na naše přátele, povalila je a odvlekla do komory, kde jsme je teď nalezli. Ale jak dlouho jste je měl vězniti?“

„Až do příchodu policie, pane!“

Cherlokolls pokrčil rameny a prohlásil, podívav se na Kristiána a Marcela Fourniera:

„Vaše výpověď mne neuspokojuje, odvedu vás na policejní úřad a tam si věc vyřídíte s vrchním inspektorem.“

Krčmář se dal do prošení:

„Oh, můj dobrý pane, toho neuděláte, Řekl jsem vám všechno a přisahám, že jsem vám pověděl pravdu.“

V tu chvíli Indián Zambo, jenž zůstal ve výčepě na stráži u zatčených hostů, vstoupil do místnosti a zvolal:

„Jeden z těch lotrů právě mně sdělil, že krčmář měl prsty v tom přepadení. On to byl, který hodil pytle na hlavu oběma cizincům.“

„Tušil jsem to,“ pravil detektiv, „jsme zde v doupěti zločinců. Nuže, dejte všem těm ptáčkům pouta.“

Za čtvrt hodiny byly osoby zadržené ve Francisko-Hotelu i majitel tohota zločineckého brlohu, přivedeni na policejní úřad.

Tam Cherlokolls vypravoval stručně co se sběhlo, a vrchní inspektor pečlivě si zaznamenal jeho výpovědi.

Znal ostatně pokoutní krčmu v Jones Street, neboť v ní vykonal již několik prohlídek, a právě se chystal vydati zatykač na jejího majitele pro uvádění falešných peněz do oběhu.

Vše se tedy dobře hodilo a bylo pravděpodobno, že ti, kteří byli Hartmannovými spoluvinníky, nevymknou se tak snadno z rukou spravedlnosti.

Nyní měl Marcel Fournier důkaz proti Hartmannovi a ten důkaz podá před sportovní komisí Cherlokolls.

DRAMATICKÉ PŘISTÁNÍ

Letci a detektiv vrátili se do Golden Parku a tam, přesvědčivše se, že Excelsiar neutrpěl žádného poškození díky bdělosti policistů, pověřených jeho hlídáním, požili skrovné jídlo, zapíjeli šampaňským a připravili se k dalšímu letu.

Ztratili čtrnáct hodin v Novém Yorku, deset ve Skalních horách a sedm v San Francisku; znamenalo to pro ně jedenatřicet hodin zpoždění.

Bylo téměř jisto, že se již nyní nesetkaji s aeroplánem Miss Margaretové, která asi zaletěla tuze na sever.

Neměli tedy více soupeřů než Němce Hartmanna. Ale všechno nezáleželo jen ve vítězství nad tímto zločincem. Věc, o kterou šlo – a to bylo horoucím přáním Marcela Fourniera – bylo vykonati okružní let kolem světa v době co možná nejkratší.

Sportovní komise stanovila maximum devatenácti dní. Marcel chtěl přes hrozné zpoždění, které již měl, zkrátiti dobu vyměřenou k závodu ještě o pět dní!

Byla to snad jen fantasie, ale Fournier byl z těch, kteří jednou provždy vyškrtli slova „nemožnost“ ze svého slovníku.

Když letci doplnili svou zásobu benzinu a pečlivě vyzkoušeli motor i všechny saučásti svého stroje, vydali se před východem slunce na cestu a brzy zmizeli v šeré obloze.

Oddíl trati ze San-Franciska do Valparaisa nebyl nejméně krušnou etapou z těch, které měli Francouzové ještě před sebou.

Nejprve bylo nutno letěti v jisté vzdálenosti od Sierry Nevady a nepouštěti se příliš daleko nad Tichý oceán.

Jedním slovem záleželo na tom, vyměřiti si tuto dráhu co nejkratčeji, nedělati oklik a neztráceti tak drahacenného času.

Až do Los-Angeles, hlavního města jižní Kalifornie, (jež se jmenuje také městem p. Marie, královny andělů), nesetkali se se žádnou nesnází a když letěli nad tímto městem, byl již jasný den. Mohli se své výše dokanale Pozarovati toto veliké kalifornské město, tento průmyslový úl, jenž čitá neméně než sedmnáct set hutí.

Brzy octli se nad zelenými dolinami, které měly již tvářnast tropických vegetací.

Stromy, květiny, taky vodní, ručeje a vodopády šířily se pod skvoucí oblohou, kam až oka dohlédlo.

Líbezná vůně vycházela z oranžavých hájů, velmi hojných v těchto končinách a co chvíli bylo lze viděti lesy obravitých stromů, které místy převyšovaly svými vrcholy okolní skály.

„Ach, ty krásné stromy!“ zvolal Fifi.

„Ta jsou eukalypty,“ odvětil Kristián. „Rostou neobyčejně rychle a jsou známy případy, že v pěti letech dosáhly výšky devadesáti metrů.“

„Devadesáti metrů?“ divil se chlapec, „to je výška kopule pařížské Invalidovny.“

„Ano… přibližně.“

„To je báječné, až to budu vypravavati, nebudou mně to chtít ani věřiti.“

„Pak budeš na tom, milý Fifi, jako se stává mnohým cestavatelům. A měl bys to pak udělat jako nebožtík James Cavendish.“

„Co udělal ten pan Cavendish?“

„Byl to Angličan, který mnoho cestoval po Indii. Po svém návratu do Anglie uveřejnil cestopis, ale poněvadž tvrdil, že jistý bengálský strom, nazvaný Bambusa Tolda, dasahuje ve třiceti dnech 22 metrů výšky, neboli tří centimetrů za hodinu, prohlásili ho za „fantastu.“

„A co on?“

„Nuže, James Cavendish, jenž byl velmi vznětlivý, vzal s sebou pět anglických učenců a dovedl je do bengálských pralesů, aby jim dokázal, že mluvil pravdu.“

„Já, bohužel,“ povzdychl si Fifi, „nebudu to moci udělati a budou mne tedy považovati za barana Prášila.“

„Proč? Což nemáš s sebou svědků?“

„Pravda… na to jsem nepomyslil.“

Rozmluvu přerušil Marcel Faurnier.

„Kde jsme?“ otázal se letec.

„Dasahujeme Kalifornského zálivu,“ odvětil Kristián, „a až jej přeletíme, bude nutno uhnouti hodně vlevo, abychom dastihli Mexického mysu, ostatně tě upozorním.“

Excelsior nalázal se nyní nad pruhem země, který odděluje Kalifornský záliv od Tichého oceánu, a mířil přímo k mysu sv. Lukáše.

Letěl ve výši tří set metrů a postupoval velikou rychlostí.

Mys sv. Lukáše byl přeletěn a brzy se octli nad městem Kolima, rozkošném městě, ležícím v úrodné rovině, z něhož se vyváží každoročně tisíce tun bavlny.

„Ejhle, sopka!“ zvolal pojednou Fifi, bera Kristiánovo kukátko.

„To je Popokatepetl,“ pravil námořní důstojník, kterého těšilo, že může ukojiti hochovu zvědavost, „nejvyšší ze sopek, neboť měří 5.420 metrů výšky, to jest o 612 metrů více než Mont Blanc. Její kráter má 1 kilometr v abvodu a chrlí bizarní plameny, jež se za noci podobají obrovskému ohňostroji.“

„Jaká škoda, že neletíme blíže ní!“

„To je nemožné, neboť bychom musili učiniti okliku 400 kilometrů.“

„Zdálo by se, že ta hora je zcela blízko.“

„To jest účinek zrakovéha klamu.“

Fifi stále hleděl na sopku, která se brzy ztrácela ve světelné mlze; pak zmizela nadobro.

Noc přišla náhle, bez přechodu, téměř bez soumraku, jako ve všech krajinách blízko tropického pásma a přece oblaha byla ještě jasná díky světlu hvězd zvěrokruhu, které ozařovaly obzor.

Bylo dusné vedro a Fifi musil svléci svou prošívanou kazajku.

„Upečeme se,“ prohodil.

„Ano,“ odvětil Kristián, „blížíme se k rovníku, horkým krajům a kdybychom byli na lodi místo v aeroplánu, brzy bychom byli svědky malé slavnosti, která se jmenuje „křest rovníku“ a jež spočívá ve vzájemném postříkání se vodou, aby se trochu osvěžilo tělo i duch.“

„Ach, to chápu,“ zašeptal hoch, se kterého se pot řinul velkými krůpějemi, „jaké vedro! Dobrý Bože, jaké vedro!“

Excelsior zdál se polevovati v rychlosti a motor chvílemi selhával.

„Aj, aj!“ zašeptal Fifi, nakláněje se dopředu, „explose nejsou již pravidelné.“

Vynechávání motoru množilo se od minuty k minutě.

„Musíme přistáti,“ pravil Marcel Fournier, „kde jsme v této chvíli?“

„Nad Tichým oceánem,“ odpověděl Kristián.

Marcel rozmrzele vybuchl:

„Myslil jsem, že letíme stále podél pobřeží.“

„Ano, ale o pustili jsme je u Akapulka, nejsme však od něho tuze vzdáleni… sotva tři míle… Zahni vlevo!“

„Jen nezastaví-li se náhle motor!“ pomyslil si Marcel. „Jaký to nápad, zaletěti nad moře, když jsme se mohli držeti nad pevninou!“

„Neřekl jsi mně, abychom sledovali nejpřímější cestu?“ namítl Kristián.

„Toť pravda.“

„Proto jsem zamířil rovnou na Quito, hlavní město Ekuadoru, nechávaje vlevo Guatemalu, Nikaraguu, Panamu a Kolumbii.“

Fournier neodpověděl.

Naslouchal úzkostlivě tepotu svého motoru, tepotu, jenž se stával strašlivě nepravidelným, buď že byla porucha v zapalování nebo že ventily byly zaneseny ztuhlým olejem.

Na štěstí byla obloha podivuhodně jasná v těchto pásmech a kdyby Fournier mohl dostihnouti země, přistál by bez nebezpečí, ovšem neměl-li by pod sebou ostnatý a skaliskovitý terén.

„Pobřeží!“ zvolal náhle Kristián. „Rovina nebo pahorkatiny?“ otázal se krátce Marcel.

„Pláně a stromy.“

Vskutku bylo viděti temné masy porostlin, přerušované tu a tam bělavými lány.

Fournier vybral si místo k přistání, čtvercový terén, jejž viděl velmi zřetelně. Nesměli ztratiti ani okamžiku. Motor se co nejdříve zastaví, to bylo jisté. Marcel, jenž se chtěl snésti klouzavým letem, vypjal ihned zapalování, ale jednou z těch osudných, nevysvětlitelných náhod, které se dostavují proti všem předpokladům, motor pokračoval ve svém chodu a Excelsior letěl stále ovzduším.

Nastala vteřina opravdové úzkosti.

Před sebou sotva na dvě stě metrů spatřovali obrovské skály, vlevo stromovou porostlinu, vpravo jakousi hnědou skvrnu, jež se podobala ohromné hradbě. Fournier zahnul prudce kormidlo doleva a strhl kolmo polohové kormidlo.

Stroj se vzepjal, pak se sklonil o 45 stupňů.

Tu ještě jednou trhl letec kormidlem a Excelsior, povyletěv náhle, přesmýkl se nad vrcholky stromů a bylo slyšeti, jak vrtule s praskotem láme jejich haluze.

Nebezpečí však nebylo zažehnáno, neboť aeroplán octl se nyní mezi stromy, jež právě přeletěl, a novou řadou skal.

Na štěstí mohl Fournier vytrhnouti jeden z elektrických kabelů motoru.

Tento se konečně zastavil a jednoplošník dosáhl země.

To všecko se sběhlo v necelých pěti vteřinách.

„Svatá pravda,“ zvolal Fifi, seskakuje k zemi, „že můžeme mluviti o štěstí… Trochu dále a rozbili bychom se o tyto skály… Bravo, pane Fourniere, takhle manévrovat umíte jen vy. Doznávám, že přes všecku obratnost, kterou mně ráčíte přiznávat, nevyhnul bych se nehodě.“

„Jednu chvíli jsem myslil, že je všecko ztraceno,“ odvětil letec; „aeroplán by se rozbil o skály a pak by to, na mou věru, znamenalo konec.“

„Naší cesty,“ dodal Kristián.

„A také náš… pomysli přece při té rychlosti!“

Nastalo dlouhé mlčení, jež přerušoval pouze vzdálený šumot vodopádu.

NEPŘEDVÍDANÝ ÚTOK

Náhle se rozednilo. Místo, kde se letci nalézali, tvořilo jakousi kruhovitou kotlinu, obklopenou skalami a stromovím.

„Odtud se nikdy nedostaneme!“ zvolal Cherlokolls, koule ustrašeně očima.

„I ano,“ odvětil Fifi; „vidím tamhle východ… jenom, safraporte… bude-li dosti široký? Půjdu se přesvědčit.“ A hoch odběhl.

Bylo jej brzy viděti, jak mává rukama, dává znamení hlavou a mizí za oponou stromů.

„Co nám to říká?“ otázal se Kristián. „Naznačuje nám asi, že můžeme projíti, a teď patrně šel prohlédnouti terén, budeme-li moci najíti místo k odletu.“

Za několik okamžiků se Fifi vracel. „Nuže?“ otázal se Fournier.

„Půjde to dobře, pane; Excelsior budeme moci dopraviti odtud za stromy, které tamto vidíte, tam je pláň, rovná jako stůl, na níž se rozjedeme jako na letišti v Issy-les-Mou-lineaux.“

„Výborně!“ pravil Marcel, hledaje ve svém vaku na nástroje anglický klíč.

Fifi mlčky přihlížel; byl by rád pomohl Marcelovi, ale chápal, že by to bylo zbytečno, neboť by pilotovi spíše překážel.

Cherlokolls a Kristián se rozložili na trávě ve stínu nádherných oliv.

„Pane Fourniere,“ pravil pojednou chlapec, „poněvadž mne právě nepotřebujete, nedovolil byste mi doběhnouti pro trochu vody… Viděl jsem tam pěkný potůček.“

„Jdi!“ odvětil Fournier, „ale nezacházej tuze daleko, slyšíš?“

„Jen co tam dojdu a hned se vrátím.“

A Fifi odběhl, vzav dvě láhve z letadla.

Došed k potoku, jenž plynul mezi travnatými břehy, lehl si na břicho a jal se píti plnými doušky, užívaje svých rukou místo číše.

Když uhasil žízeň, naplnil své láhve a pak vstal.

Jakýsi člověk stál za ním, člověk zlého vzezření, jenž ho pozoroval se svraštělým obočím.

„Dobrý den, pane!“ pravil Fifi, jsa stále přívětiv; „jdete asi taky uhasiti žízeň… V tom případě nesmím vám překážet… pijte, je to zadarmo.“

Neznámý pronesl několik slov řečí, jíž hoch nerozuměl.

„Oh, víte… mluvte francouzsky… já neznám vašeho nářečí. Nu, tedy, čeho si přejete?… Abych vám ukázal cestu? V tom se, milý brachu, tak málo vyznám, jako vy, neboť přicházím sem po prvé.“

Muž se přiblížil s napřaženými pěstmi.

Fifi postavil své dvě láhve na zem, rychle ustoupil o několik kroků a zaujmuv pevný postoj, díval se upřeně na cizince, řka:

„Nedělejte hloupostí, slyšíte? Nebo vás zpražím!“

Neznámý se vrhl na hocha.

„Pomoc!… Pomoc!“ křičel Fifi, doufaje, že ho jeho druhové uslyší.

Jednu chvíli pomýšlel na útěk, ale muž ho již uchopil.

Tu hoch, který se mu mrštně vytrhl z rukou, kopl útočníka do břicha, pak uhodil ho pěstí mezi oči.

Neznámý se zapotácel se vzteklým výkřikem, ale brzy, narovnav se opět, vrhl se poznovu na Fifiho.

Kdož ví, jak by byl tento zápas skončil, kdyby mezitím nepřispěli ku pomoci Kristián, Cherlokolls a Fournier.

Mladému Pařížanu nic by nebyla pomohla jeho odvaha; jistě by byl nakonec podlehl. Kristián, muž herkulovské síly, srazil útočníka k zemi švihem, zasazeným mistrovskou rukou.

„Díky, pane Kristiáne!“ zvolal hoch. „Považte si, ten ošklivý šimpanz skočil na mne pro nic a za nic.“

„Bude přece míti nějaký důvod,“ pravil Cherlokolls; „zeptám se ho.“

Neznámý ležel na zemi, kouleje divoce očima.

„Kdo jsi?“ otázal se detektiv anglicky.

Muž neodpověděl.

Cherlokolls opakoval tutéž otázku španělsky.

Tentokráte neznámý opřel se o loket, podíval se na toho, jenž k němu mluvil a odsekl:

„Do toho vám nic není.“

„Dobrá,“ pravil Cherlokolls, „já ti tedy rozváži jazyk. Pane Fourniere, podejte mí svůj revolver.“

Letec podal zbraň, kterou držel v ruce.

Detektiv ji namířil na muže se slovy:

„Neodpovíš-li, vypálím ti mozek!“

A detektiv jevil takovou odhodlanost, že neznámý dostal strach a konečně odvětil:

„Jsem trestanec, uprchlý z mexických galejí.“

„To není důvodem, abys přepadával lidi, kteří ti nic nedělají.“

„Já tomu chlapci nechtěl ublížit.“

„Proč jsi ho tedy napadl?“

„Abych mu vzal peníze, neboť nemám jediného centavo a bloudím po lesích už tři neděle… Nepodaří-li se mi sebrati nějaký obnos, abych mohl vstoupiti na loď, budu chycen…“

„Jaký zločin jsi spáchal?“

„Vrah nejsem.“

„Tedy zloděj?“

„Ano,“ odvětil muž sotva slyšitelně.

Cherlokolls přeložil tyto odpovědi svým druhům.

„Nechme ho,“ pravil Kristián; „dostal svůj zasloužený díl, nemůžeme se míchati do věcí spravedlnosti.“

„Vstaň a jdi po svém,“ pravil detektiv k trestanci.

Ten rychle povstal, zakoktal cosi na poděkovanou a odkvapil, křiče z plna hrdla.

NOVÝ PŘÍTEL

Letci se vrátili k aeroplánu a Marcel dále zkoušel svůj motor.

Porucha byla celkem nepatrná.

Praskla svíčka a jeden z kabelů držel již jen malým cípkem kaučuku.

Námořní důstojník přecházel sem a tam, zatím co Cherlokoll si do svého zápisníku psal poznámky.

Co psal? Možná, že sestavoval raport o událostech, které se sběhly v San Francisku.

A Fifi díval se pozorně na Marcela Fourniera, jenž stále ještě zkoušel motor.

Slunce pálilo čím dále tím více, cítilo se, že den bude dusivě parný. V blízkém stromoví bylo slyšeti ptačí zpěv a Kristián, u něhož lovecká vášeň vždy nabývala vrchu, chopil se pušky a zašel do houštiny na číhanou.

Náhle zazněl výstřel a velký, bíle a zeleně zbarvený pták točivě dopadl na zem.

„Nastojte!“ pravil námořní důstojník, vynořiv se z háje; „to je divná věc… Vím určitě, že jsem vypálil dvě rány, a vidím jen jednoho ptáka.“

Fifi se rozhlížel na všechny strany, pak zvolal:

„Tamhle se něco zmítá v trávě. To bude asi váš druhý opeřenec. Počkejte, doběhnu pro něj.“

Za několik okamžiků hoch se objevil, nesa v rukou malého tvora, jejž Kristián považoval nejprve za veverku.

Byla to docela malinká opička, roztomilá Ouistiti, šeděkaštanové srsti hřbetní a oranžově červeného bříška. Chudinka pobíhala po větvích stromů nedalekého lesíka, netušíc, jak v bezprostřední blízkosti číhá nebezpečí v podobě námořního důstojníka, neomylného střelce.

Kristián ovšem nemohl tušiti, že výstřelem, určeným šedohnědému opeřenci, zasáhne a skolil maličkou obyvatelku korun stromoví, která veselým skotačením a hlasitými skřeky oživuje dusivé ticho tropických lesů.

Opička tato byla bezpochyby povahy samotářské a opovrhovala společností svých druhů. Jak známo, vyskytují se tito skotačiví tvorové v početných houfech, podnikajíce společně své hry a hody. Opičky tyto bývají neobyčejně plaché a unikají rychle, blíží-li se člověk. Pouze okolnost, že Kristiánovi zdařilo se zasáhnouti opičku výstřelem, napomohla Fifimu se jí zmocniti.

Koulela ustrašeně očima a její malý, výrazný obličej vyjadřoval nevypověditelnou úzkost.

Byla postřelena blízko ramínka a několik krůpějí krve potřísňovalo místy její kožíšek.

„Ubohé zvířátko!“ zvolal Fifi, ukazuje opičku Kristiánovi. „Pohleďte, jak trpí.“

„Počkej, dorazím jí,“ pravil námořní důstojník.

Ale mladý Pařížan postavil se na odpor:

„Oh, pane Kristiáne, snad byste nechtěl zabíjeti tak hezoučké zvířátko! To by byl zločin! Hleďte, jak je roztomilé, jak se na mne dívá, jako by chápalo, že jsem jeho přítel.“

A mluvě tak, chlapec hladil opičku, jež vydávala ze sebe chvilkami naříkavý pískot, podobný kňučení mladého štěňátka.

Námořní důstojník nenaléhal. V srdcí nebyl zlý člověk, ale jako všichni lovci byl někdy trochu krutý a nerozpakovával se dobíjeti postřelené zvíře.

Fifi smočil ve vodě pláténko, vzaté z palubní lékárničky a opičku pečlivě obvázal. Rána byla lehká.

Kůže byla lehce poškrábnuta broky, jež místo, aby vnikly do těla, projely šikmo srstí zvířete.

Spadla-lí s větve, jíž se držela, bylo to spíše z leknutí.

Jak shora uvedeno, jsou opičky quistiti velmi bojácné a bylo pozorováno, že padají často se stromu při spatření lovce nebo nějakého dravce.

Když Fifi vymyl ránu, obvázal ji klůckem plátna, smočeného v bórové vodě a hladil zvířátko, jež nepřestávalo slabounce pištěti.

„Nu… neplač, maličká,“ mluvil hoch, „to nic není, brzy budeš zdráva… a pak tě budeme pěkně opatrovat.“

„Máš opravdu úmysl vzíti s sebou to zvíře?“ optal se se smíchem Kristián.

„Proč ne, pane poručíku? Aeroplán ji přece ještě unese.“

„Toť pravda, ale kam ji dáš?“

Na tohle chlapec nepomyslil.

Přemítal několik okamžiků, pak se udeřil do čela.

„Mám, čeho je třeba,“ pravil.

A drže přitom stále svou opičku pod paždím, vyhoupl se do Excelsioru, vzal z něho čtyřhrannou bedničku a uložil do ní quistiti.

„Ale v tom se ti zadusí,“ poznamenal důstojník s úsměvem.

„Počkejte… provrtám několik děr do víka, aby mohla dýchati. Ostatně, nebude stále zavřena. Občas, jak doletíme na zastávky, pustím ji načerpat vzduchu.“

„A čím ji budeš živiti?“

„Ach, pravda… na to jsem nepomyslil. Co pak asi žerou tahle zvířata?“

„Živí se ovocem, hmyzem a ptačími vejci.“

„Ovoce se najde všady, hmyz taky. Co se týče vajec… uvidíme… vyberu nějaká hnízda. Ale hleďte, jsem já hloupý! Tady je strom, na němž vidím bobule, které se podobají třešním. To bude pro opičku výtečné.“

A hoch, uloživ zvíře do bedničky, která mu měla sloužiti za obydlí, pádil ke stromu, na nějž se vyšplhal s hbitostí opravdu opičí. Brzy zmizel v listoví a bylo jej slyšeti, jak láme haluze.

FIFI MYSLÍ, ŽE UDEŘILA JEHO POSLEDNÍ HODINKA

Marcel nyní doopravil svůj motor. Kristián stále číhal na ptáky a Cherlokolls, sedě na kameni, činil si dále poznámky do svého zápisníku.

Náhle ozval se křik, křik hrozné úzkostí, jeden z těch výkřiků, nad nimiž trhnou hrůzou kdo je slyší.

Letci pádili k místu, odkud vycházel tento křik, a výjev, který se naskytl jejich očím, je ohromil.

Obrovský hroznýš lezl pomalu po kmeni stromu, v jehož koruně bylo viděti Fifiho s vyděšenou tváří, jak se zoufale drží větve, která se ohýbala pod jeho tíží.

Had, který cítil svou kořist, vydával ze sebe děsivý sykot a bylo viděti jeho závity, jak se pomalu roztáčejí s příšerným šelestem.

Jíž dosáhl poloviny kmene a šplhal stále, kývaje hned vpravo, hned vlevo svojí ohyzdnou, ploskou hlavu.

„Drž se pevně, Fifi!“ křičel Kristián. „Snaž se vylézti ještě výše, můžeš-li.“

A důstojník odběhl směrem k Excelsioru.

Mělť ve své winchestrovce jen brokové náboje, jež by ničeho nezmohly na slizké kůží plazově.

Nakvap nahradil je náboji kulovými a rychle se vrátil a připravil k výstřelu nedaleko stromu.

Fifi se vyšplhal co mohl nejvýš, ale had byl již jen asi metr od něho.

Ještě několik vteřin a bylo by veta po mladém Pařížanu. Obluda by ho dosáhla, sevřela svými závity a bylo by nemožno vystřeliti na hroznýše, aby přitom nebyl zasažen chlapec.

Jiní než Kristián byli by spěchali vystřeliti, ale námořní důstojník byl obdařen podivuhodnou chladnokrevností.

Přiložil k líci winchestrovku, mířil několik vteřin, pak stiskl spoušť.

Had, zasažen výbušnou koulí přímo do hlavy, sesmýkl se podél kmene, kroutil se na zemi jako přeseknutý červ, a konečně po několika posledních záškubech zůstal nehybný. Byl mrtev.

Tu Fifi slezl se stromu a vrhl se do náručí námořnímu důstojníku, koktaje:

„Díky! Díky, pane Kristiáne! Jen vám děkuji za svůj život a nikdy toho nezapomenu… nikdy…“

„Nu dobře… dobře,“ odvětil námořní důstojník, „ale po druhé, milý hochu, nešplhej na kdejaký strom. Nejsme zde ve Vincenneském lesíku, nýbrž v Americe a pamatuj si, že čím dále budeme postupovati k jihu, tím více budeme potkávati nebezpečí. Nutno býti opatrným, Fifi, zvláště v pustinách, neboť tam je nepřítel. Není ho viděti, ale číhá na nás a vyskočí ve chvíli, kdy se toho nejméně nadějeme.“

Chlapec neodpověděl.

Had, zasažen výbušnou koulí, kroutil se na zemi a konečně po několika posledních záškubech zůstal nehybný.

Pohlížel s hrůzou na obrovského hada, nataženého u svých nohou. Byl to skvostný exemplář hroznýše plavé barvy, s velikými černými a hnědými skvrnami za hlavou.

Mohl měřiti osm metrů zdéli a střední část jeho těla byla tak silná jako roura od kamen.

„Oh, škaredá bestie!“ zvolal pařížský hoch, hroze pěstí svému nepříteli. A zasadil mocný kopanec do rosolovité massy, ležící na zemi.

„Nuže, vzhůru na další cestu!“ velel Fournier: „ztratili jsme již příliš mnoho času.“

A roztočiv vrtuli Excelsioru, uvedl motor v činnost.

Ten pracoval tentokrát báječně a všechno slibovalo rychlou a nerušenou plavbu.

Letci něco málo posvačili, vypili trochu šampaňského a vody a chystali se dopraviti aeroplán až k průchodu, o němž jsme se již zmínili a jenž vedl na louku, kde Fifi byl předtím přepaden španělským trestancem.

V okamžiku, kdy Excelsior vyjížděl ze skalní a stromové ohrady, Fifi, jenž dával pozor na všechno, zpozoroval jakési muže, skrývající se opodál mezi skalinami. Upozornil na to Kristiána a námořní důstojník uchopil svou winchestrovku, řka: „My to již zařídíme…“

A odcházel k udanému místu s namířenou puškou, když ho Fournier zadržel:

„Milý Kristiáne,“ prosil ho, „vystup na palubu… bude tak lépe… Nepodnikli jsme této cesty, abychom honili všecky možné zločince Ameriky. Pojďme, vsedněme rychle!“

Důstojník uposlechl s reptáním.

Když pak všichni tři cestující byli na palubě, Marcel roztočil vrtuli, vskočil rychle do Excelsiora, tento rozjel se jako šíp. Ujev asi čtyřicet metrů, opustil pevnou půdu a jal se letěti, když tu náhle zahvízdla kule Cherlokollsovi kolem uší.

Sotva na nějakých dvacet metrů odtud označoval obláček dýmu místo, odkud vyšla rána, ale nebylo viděti nikoho. Ten, jež vystřelil, zůstával neviditelný. Proč? Bál se, že bude poznán, či se obával odvety se strany těch, které napadl?

Letci nemohli proniknouti tuto novou záhadu, ale to podivné přepadení bylo jim výstrahou, aby si od nynějška dávali na sebe dobrý pozor.

„Kdyby člověk věřil knihám,“ pravil s úsměškem Kristián, „přišel by do Ameriky bez jakýchkoli obav… a přece vidíte, že Nový svět není bezpečnější, než byl za časů, kdy tu cestovali hrdinové Fenimora Coopera.“

„Možná, že se také setkáme s Apači,“ poznamenal Fifi.

„Nikoli,“ pravil Kristián se smíchem, „těch už není, leda v Paříži.“

„Ti všichni darebové, co jsme jích už potkali, jim v ničem nezadají. Jmenujte si je, jak chcete, jakmile jsou to bandité, jsou to pro mne apači.“

„Ano… to jméno dal jim jistý vynalézavý zpravodaj, ale praví Apači, Apači američtí, již neexistují.“

„Vymřeli?“

„Ano, nebo málem. Udržovali se právě v končinách, nad kterými letíme, mezi Novým Mexikem a Arizonou a v celé kotlině Rio-Gela.

Pronásledováni americkými vojíny pod velením Jamesa Carletona, byli bez milosti vyvražděni. Generál Ord, jenž byl jejich nejkrutějším nepřítelem, vydal rozkaz svým četám, aby je štvaly jako divokou zvěř. Roku 1871 apačský tábor, který se utvořil blízko Grantova pole v Arizoně, byl zničen ozbrojenými tlupami, přišlými z Tuksonu, hlavního města toho území. Pobili v něm 117 žen, roztřískavše jim lebky kyji a kameny. Apači, dohnání ke krajností tímto zvěrstvem, vzbouřili se jednoho krásného dne pod velením náčelníka jménem Viktoria, ale byli odraženi do Mexika a vyhubeni generálem Terrasasem, jemuž přezděli „Kruté srdce“. Dnes ti indiánští Apači, kteří se ještě udržují, nejsou tuze nebezpeční; jsou otupělí alkoholem a neschopni jakéhokoli podniku.“

„Mělo by se tak stejně naložit s apači pařížskými,“ poznamenal chlapec, „a poslati na ně generála Terrasasa. Ten by s nimi byl brzy hotov.“

Fifiho úvahy přerušila krátká otázka Marcelova:

„Jaká rychlost, Kristiáne?“

„Třiačtyřicet metrů.“

„A výška?“

„Dvě stě osmdesát.“

„Děkuji. Letíme přímo k Ekuadoru, není-liž pravda?“

„Ano.“

„Kde dosáhneme opět země?“

„V Tumako, jednom z posledních měst Kolumbie, ležícím jižně od západních Kardíler.“

„Kolik kilometrů ještě?“

„Počkej, řeknu ti hned.“

A námořní důstojník, nahlédnuv do své mapy a rychle si něco vypočítav, odpověděl svému příteli:

„Ještě dvanáct set kilometrů.“

Fournier se odmlčel. Vráska brázdila mu čelo a pozoroval s neklidem ohromnou hladinu vodní, která se rozkládala pod ním a na níž viděl pohybovati se tmavé body.

TI, KTEŘÍ JSOU V DÁLI

Noc opět překvapila naše letce, ale v oněch tropických končinách, kde den náhle přestává, není noc díky neobyčejně jasné atmosféře nikdy tmavá. Hvězdy se tam třpytí nezvyklým leskem, jehož nelze srovnávati se třpytem evropské oblohy, a měsíc nejen pro svou velikou výšku, ale i pro velikou průzračnost vzduchu šíří podivuhodný jas.

Velebné ticho těchto nesmírných samot bylo rušeno jen rachotem motoru nebo ostrým křikem vlaštovek, které poletovaly kolem Excelsioru.

„Jsme ještě stále nad Tichým oceánem?“ optal se náhle Fifi, patrně, aby něco řekl.

„Ano,“ odvětil Kristián.

„Plavil jste se již po tomto oceáně?“

„Zajisté.“

„Proč se jmenuje Tichým?“

„To jméno mu kdysi dali Španělové, vidouce, že jejich plavba je stále podporována příznivými větry, jež slovou pasátní a jež je dovedly bez námahy z Mexika do Manilly na Filipínských ostrovech. Z toho se však nesmí souditi, že by tento oceán byl stále klidný. Někdy se vzdouvá a pak jeho vlny dosahují výše deseti metrů.“

Pískání parníku dolehlo až k letcům a světelný pruh reflektoru ozářil na okamžik moře.

„To je paroloď, která pozdravuje jinou,“ pravil Kristián; v této chvíli jsme nad tratí, kterou sledují lodi, plující do Sydney.“

„Do toho města přijdeme také my.“

„Ano, ale dříve zastavíme se ve Valparaisu.“

V tom okamžiku ozvalo se slabé zapištění. To opička ouistiti připomínala naříkavým hláskem svou přítomnost.

„Ubohé zviřátko,“ zašeptal Fifi, „máš asi hlad.“

Levé rámě důstojníkovo bylo v lokti prostřeleno.

A vyňav z vaku několik třešní, jež natrhal než byl přepaden hadem, podal je opičce, která se s patrným uspokojením dala do jich chroupání.

„Jez, maličká,“ mluvil hoch ke svému novému příteli. „Potřebuješ-li čeho, jen se přihlas a neostýchej se! Na cestě bude nutno dělati jako my, budeš muset utáhnouti někdy opasek, ale až budeme v Paříži, nebudeš trpěti v ničem nouze a budeš se míti dobře jako mlynářova slepička.“

„Ve Francii nevydrží naživu,“ podotkl šeptem Kristián:

„Že nevydrží, pravíte, a proč? Opičkám, které jsou v pařížské zoologické zahradě, daří se přece dobře a nedostává se jim jistě tolik péče, co já bych věnoval téhle svojí. I ano, vydrží naživu, uvidíte. Když bude zima, zabalím ji do pokrývek a za pěkných dnů slunečních půjdu s ní na procházku na hradební příkop. To se bude Blanuška radovat, až ji uvidí!“

Ale při Blanuščině jméně, jež si právě tak neprozřetelně přivedl na mysl, pocítil chlapec, jak se mu svírá srdce, a po tváři mu skanula zvolna slza.

Jak se asi vedlo jeho malé sestřičce od té doby, co opustil Paříž? Nezhoršil se její stav?

A jeho matka… jen aby se nedozvěděla, že místo na venkov odjel s panem Fournierem na cestu kolem světa. Fifi, jenž před chvílí byl pln veselého rozmaru, cítil se náhle sklíčen nekonečným smutkem. Jednu chvíli hleděl se ohlušiti, ale teď, sám se svými myšlenkami, zapomínal, že letí za štěstím jedině k vůlí těm, kteří zabírají tolik místa v jeho životě a kterých snad více nespatří.

A vzpomněl si na ubohé trosečníky, jež viděl křečovitě se držeti trosek aeroplánu na Atlantickém oceáně.

Co chybělo, aby ho nestihl stejný osud?

Porucha motoru, zlomení křídla, poškození vrtule… a bylo by veta po jeho nadějích! Zůstal by navždy v těchto dalekých krajích, jež lákaly jeho chlapeckou ctižádost, a tam v dáli, v Paříži, marně by čekali na jeho návrat. Jeho matka měla by z toho smrt… a ta radost, kterou doufal přinésti do rodinného kruhu svých milých, změnila by se v bolest a zoufání.

Pojednou uchopil ruku důstojníkovu a děl k němu třesoucím hlasem:

„Pane Kristiáne… máte ještě matku?“

„Nikoli,“ odvětil smutně námořník.

„A otce?“

„Zemřel, když mi bylo pět let.“

Fifi už neřekl ani slova a znovu se pohřížil do svých smutných úvah. Pan Fournier také již nemá otce ani matky. Byl volný jako Kristián a mohl dávati svůj život v sázku. Ale on… on, který jest ještě tak šťasten, že má ty drahé bytosti, kterých nikdo nikdy nenahradí, zdaž byl oprávněn vrhnouti se, jak to již učinil, do tohoto nebezpečného dobrodružství?

Kdyby v té chvíli ubohý hoch mohl, díky nějakému novému vynálezu vědy, viděti do malého bytu v pařížské čtvrti Grenelle, byl by možná ještě více zneklidněn. Od jeho odchodu vedlo se Blanušce čím dále tím hůře. Její kašel byl sušší, častější a upadala v horečky. Tu blouznila a v těch záchvatech, jež jí zdolávaly, vždy se jí vracelo na rty jméno Fifího.

Volala ho s hlasitým křikem a připomínala mu slib, který jí dal, že se brzy vrátí a že ji uvede do zahrady, kde budou stromy a květiny.

A její matka, která dosud nevěděla o ničem, těšila ji něžně slovy: „Jen několik dní ještě, má Blanuško, a shledáš se s ním.“

Nebohá žena neznala hrozné pravdy a její manžel dělal vše, aby jí nezvěděla. Před svým odjezdem napsal Fifi tři dopisy, které svěřil jednomu ze svých soudruhů, jenž bydlil v Grenelle, a požádal ho, aby je odesílal poštou v naznačených datech. Tyto dopisy, jak lze snadno uhodnouti, byly adresovány jeho matce. V prvním jí oznamoval, že dojel bez nehody a že se ihned dal do práce za vedení svého šéfa, pana Marcela Fourniera. Nakonec dodával, že se mu již stýská po domově, ale čtrnáct dní že není tak dlouhá doba.

Tento první dopis přišel do Grenelle pravě ve chvílí, kdy Excelsior dostihl San Franciska. Upokojil úplně matku Fifiho, když téhož večera všecko pokazila novinářská zpráva. Noviny psaly o Fournierově letu, uváděly zastávky, kde letec přistane, a přály mu všeho zdaru, jakož i oběma cestujícím, které vzal s sebou. Otec chlapcův, vida zděšení své ženy, šťastně si vymyslil lež, která na okamžik rozptýlila podezření nebohé ženy; přesvědčil ji konečně, že jsou dva vzduchoplavci jména. Fournier, dva bratři, z nichž jeden jest letcem a druhý inženýrem, a u tohoto že Fifi jest zaměstnán. Matka nechala se přesvědčiti, ale od toho dne se měl otec na pozoru a každého rána první otvíral noviny, chvěje se strachem, že se dočte o nějaké katastrofě nebo že v nich uvidí vytištěno jméno svého syna.

PRONÁSLEDOVANÝ DŮSTOJNÍK

Excelsior dostihl města Tumako, přístavu kolumbijského, ležícího v krajině Kauka pří Tichém oceánu a za několik hodin byl nad územím Ekuadoru.

Tento malý stát nalézal se ve stavu revoluce, když do něho přiletěli naši Francouzové. President republiky byl právě svržen stranou nespokojenců, a občanská válka zuřila, v celé své hrůze. Letci dobře slyšeli dunivé rány, které se podobaly hřmění děl, ale předpokládali, že si to válečné lodi vyměňují obvyklé pozdravy.

Excelsior vznášel se ve výší tří set metrů a odtud mohl dobře rozeznati, co se děje na zemi. Náhle zafičelo kolem aeroplánu několi kulí a jedna z nich přeřízla dokonce lanovou vzpěru.

„Divoši,“ zahuboval Fifi; „střílejí po nás. Tihleti občané nepřejí asi tuze letectví.“

Marcel Fournier postupně stoupal výše, ale tato opatrnost byla nyní zbytečná, neboť Excelsior byl jíž daleko za městem.

„Rozbili nám jednu lanovou vzpěru,“ pravil Fifi, „a není možno spraviti ji za letu.“

„Přistaneme k zemi,“ pravil Fournier, „především, abychom opravili, čeho třeba, a pak, abychom si trochu odpočinuli.“

„Na mou věru, to je dobrá myšlenka,“ zvolal Kristián, kterého počínala zmáhati únava.

„Výborně,“ dotvrzoval Cherlokolls, jehož očka pomrkávala za skly jeho velkých zlatých brejlí.

Fournier si vyhlížel místo k přistání, když tu náhle spatřil pod sebou na širé rovině jezdce, prchajícího plným tryskem a za ním dva muže rovněž na koni, kteří v přestávkách po něm stříleli.

Pronásledovaný jezdec obracel se občas ve svém sedle a zřetelně bylo slyšeti výstřely jeho revolveru, které třaskaly jako práskání bičem. Aeroplán byl již jen dvacet metrů od země a brzy přistál za malým lesíkem, k němuž právě směřovali oni jezdci.

„Aj, aj!“ zvolal Kristián, který se nikdy nevzrušoval, „budeme svědky zajímavého výjevu… Ale hleďme, ti lidé pronásledují vojína… důstojníka!“

Pronásledovaný muž měl vskutku na sobě stejnokroj a na hlavě lehkou koloniální přílbu.

Povstání nabývá rozsahu, lidé jsou hotovi bojovati proti vládnímu vojsku…

Jeho stihatelé byli běženci prérií, tuláci pamp, dosti podobní onomu Marciálu Birdsovi, který skolil medvěda nebrasského a který, nebýti duchapřítomnosti pařížského hocha, byl by snad odpravil našeho námořního důstojníka.

Jezdci se blížili. Za několik vteřin projedou kolem lesíka.

„Na mou věru, to se hodí,“ pravil Kristián, „budu brániti vojína proti těm lupičům.“

A přiloživ k lící winchestrovku, srazil koně jednoho z pronásledovatelů.

Důstojník, jenž se obrátil v sedle a hotovil se vypáliti novou ránu, zastavil se překvapen, zatím co jeho útočníci dali se na útěk a mizeli v lesích.

Kristián se objevil, následován Cherlokollsem a Fifim.

„Muchissimas gracias,“ zvolal cizinec při jejich spatření.

A seskočiv s koně, tiskl vřele ruce naším letcům.

Důstojník, jenž náležel ke štábu generála Karangasa, guvernéra guayaquílského, mluvil dosti slušně francouzsky. Vypravoval svým zachráncům, že měl uloženo donésti jistou zprávu na deset kilometrů odtud a že byl na cestě stíhán dvěma povstalci.

„Jak to?“ tázal se Kristián, „což je u vás povstání?“

„Ano,“ odvětil důstojník, „Kayápané a Koloradští vzbouřili se proti nynější vládě a přepadlí Guayaquil a Quit. V čele jím stojí míšenec jménem Ibarra, který přísahal, že vše obrátí v oheň a krev. Povstání nabývá rozsahu; všude, v prériích, v horách, ve městech jsou lidé hotovi bojovati proti vládnímu vojsku.“

„Tím se tedy vysvětluje,“ pravil Kristián, „proč po nás stříleli, když jsme letěli nad Quítem.“

„Považovali vás patrně za zvědy ve službách vlády.“

Tento muž byl asi třicátník; vysoký, pěkně urostlý a všecko jeho chování prozrazovalo odvahu a rozhodnost.

Již se chtěl opět vyhoupnouti do sedla, poděkovav ještě jednou našim vzduchoplavcům, když tu pojednou zvolal Fifi:

„Ale, pane, vy jste poraněn. Váš rukáv jest zakrvácen.“

„Oh, to nic není,“ odpověděl důstojník, „pouhé škrábnutí…“

„Nemůžete takhle odjeti. Počkejte, máme na palubě vše, čeho je třeba k obvázání. Bude to ve vteřině hotovo.“

A Fifi běžel pro lékárničku, uloženou v jedné přihrádce Excelsioru.

Rána byla vážnější než se myslilo.

Levé rámě důstojníkovo bylo v loktí prostřeleno a náboj, který byl asi plněn sekaný olovem, hrozně roztrhal maso kolem rány.

Zatím co Fifi ošetřoval důstojníka, nehnul tento ani brvou. Byl to jeden z těch železných mužů, kteří snášejí bolest bez hlesu a kteří zapomínají vše, jen aby myslili na povinnost.

„Už to je!“ pravil Fifi, stahuje opět ruku důstojníkovi. „Je vám nyní lépe?“

„Ano… díky!“ odvětil raněný s úsměven „A nikdy nezapomenu služby, kterou jste mi právě prokázal vy a vaši přátelé. Jste asi oni odvážní letci, kteří podnikají okružní let kolem světa?“

„Ano, pane… a jak vidíte, nejsme ještě v polovině cesty, zdaleka ne.“

A důstojník se chystal vyskočiti opět na koně, když vtom se náhle rozmyslil.

„Již vás asi nikdy nespatřím,“ pravil, „a tisíce kilometrů budou nás navždy děliti; přece však nechci odejeti, aniž bych znal jména těch kteří mně zachránili život.“

Fifi představil své přátele.

„Pan Fournier,“ pravil, „náš vůdce, pan Kristián Loganec, námořní poručík, Master Cherlokolls, americký detektiv… a váš sluha… Filibert Langier, zvaný Fifi, svým povoláním mechanik.“

Důstojník poznamenal si ta jména do zápisníku a pak pravil:

„Není třeba prositi o vaše adresy. Budu-li vám psáti, připojím pod vaše jména prostě slovo Francie a můj dopis vás jistě dojde, neboť po skvělém vítězství, jehož dosáhnete, budete známi v celém světě.“

„Kéž by měl pravdu!“ pravil Fifi, obraceje se k svým společníkům, zatím co důstojník odcválal plným tryskem.

„Musí!“ pravil důstojník, přátelsky poklepav Fifiho po rameni.

„Vy tedy věříte v náš úspěch, pane Kristiáne?“

„Vypravil bych se s vámi, kdybych v něj nevěřil?“

A zamyšleně upíral zraky na širou, sluncem zalitou rovinu, jež se před ním rozkládala.

Hoch neodpověděl, ale kdo by jej v tom okamžiku pozoroval, viděl by, jak v jeho očích přelétl záblesk radosti.

„Konec konců, proč bychom neměli míti štěstí?“ řekl si v duchu. „Musím již přestati s tím hloupým malováním černé budoucnosti.“

„Nuže, Fifi,“ oslovil jej náhle Fournier, „o čem přemýšlíš? Zapomínáš, že jsme zde přistáli, abychom poobědvali a trochu si odpočinuli. Vyměřil jsem na zastávku dvě hodiny. Právě jsme ztratili dvacet minut, zbývá nám tedy již jen hodina a čtyřicet minut. Nuže, rychle, dej příbory, umíráme hlady… a tvoje ouistiti taky.“

NEJMENŠÍ AVIATIK SVĚTA

Chlapec nalezl opět všecku svou veselost.

Vešplhav se rychle do aeroplánu, vzal odtud malou truhlici, obsahující nože a vidličky, potom krabičku sardinek, kus konservované hověziny, dvě láhve vína a též několik sucharů.

Vybrav si místo pěkně ve stínu, prostřel na zem veliké šedé plátno, zatížil je na všech čtyřech rozích oblásky a ve stejných vzdálenostech rozložil čtyři plechové talíře a čtyři cínové pohárky.

„Již je prostřeno,“ pravil vesele; „ráčí-li se pánové posadit, budu předkládat. Jídelní lístek znáte, není tuze bohatý, ale přichystal jsem vám překvapení… potom mi řeknete svůj úsudek.“

„Prozatím,“ odpověděl Kristián, „zaujměme svá místa.“

Fifi došel si pro svou opičku a uvelebil se do trávy vedle ní, dávaje na ni přitom dobrý pozor, aby neutekla.

Ale ubohá opička nebyla docela nic plachá a nejevila chuti utéci. Choulila se ke svému mladičkému pánu, dívala se na něho svýma udivenýma očkama a bavila se občas tím, že chňapla sousto, které si hoch podával k ústům. A nic nebylo zábavnějšího než pozorovati, jak se malá ouistiti hrozně tvářila a ošklíbala, když ochutnala buď kousek sardinky nebo hovězí konservy.

„Ta je k smíchu… ta je k smíchu,“ nepřestával opakovati Fifi, dávaje své malé společnici něco červených třešní, natrhaných se stromu, kde se stala příhoda s hadem, „podívejte se, jak nás pozoruje. Hleďte, pane Cherlokollsi, pohybuje pusinkou jako vy.“

Detektiv, jenž neměl Fifiho příliš v lásce od příhody z Golden Parku, pokrčil opovržlivě rameny a dal se znovu do přežvykování své hovězí konservy, která byla trochu tuhá pro jeho bezzubá ústa.

Hoch již nedorážel, neboť byl dobrého srdce a vyčítal by si, kdyby škádlil detektiva, jenž konec konců byl nyní jejich přítelem.

„Měl bys jí dáti nějaké jméno, té své opici,“ pravil náhle Kristián.

„Už jsem na to myslil,“ odvětil Fifi; „ale nevím, jak bych ji pojmenoval.“

„Říkej jí Alfred.“

„Ó ne! To by bylo směšné, ouistiti se přece nemůže jmenovat Alfred.“

„Proč ne… je to konec konců taky náš bratříček.“

„Ano, vím. Přece však je to jen opice. Ne, chtěl bych jí říkati Pivitka, napadlo mně to tak, a zní to dost pěkně.“

„Tak tedy Pivitka,“ pravil Marcel se smíchem, „a pijme na zdraví slečny Pivitky, nejmenšího aviatika světa!“

Výbuch smíchu přivítal tato slova a cínové pohárky hlučně se srazily k velikému zděšení nebohé ouistiti, která ani zdaleka netušila, že všechen ten hluk tropí se na její počest.

Kristián pronesl potom malou, zábavnou řeč, v níž prosil opičku za odpuštění, že jí poškrábl několika broky, pak jí podával ruku se slovy:

„Nezlobíš se proto na mne, viď?“

Opička podala s upejpáním svou tlapičku a hned zaznělo trojnásobné zatleskání na počest slečny Pivitky, ouistiti-aviatika.

Fifi, uloživ opičku opět do bedničky, postavil za strom lihová kamínka, která vzali s sebou na palubu aeroplánu, pak nalil vody do měděné konvičky a čekal, až se bude vařiti. Potom nasypal do ní jakýsi hnědý prášek z malé krabičky a uhasil kamínka. Za deset minut vzal konvičku a šel k letcům, vesele zpívaje:

„Hned vařili černou kávu… černou kávu!“

Marcel, Kristián a Cherlokolls uvítali příchod Fifiho s potleskem.

„Vidíte,“ pravil hoch, „před chvilkou jsem vám slíbil překvapení, nuže… tu jest!“

„Cožpak jsme měli s sebou kávu?“ tázal se Fournier překvapen.

„Podle všeho ano,“ odvětil pařížský hoch se zlomyslným mrknutím oka.

„Snad jsi pro ní nebyl na ostrově Martiniku?“

„Ne, ale koupil jsem ji prostě v Paříží před naším odletem… napadlo mně tak…“

„Ale kdes ji měl?“

„V pouzdře zapisovače.“

„Měls dobrý nápad, můj hochu, a přiznávám se, že jsi nám způsobil opravdové potěšení. Nyní si odpočiňme! Poněvadž máme ještě hodinu před sebou, využitkujme jí!“

A zatím co Fifi rovnal příbory a talíře, Marcel, Kristián a Cherlokolls rozložili se na zemi, aby si trochu odpočinuli. Bylo příjemné, natáhnouti se trochu po tak krušném oddílu cesty. Zdřimli si sice v aeroplánu, ale to podřimování nebylo spánkem, tím zdravým, posilujícím spánkem.

FIFIHO PRVNÍ VÝSTŘEL

Mladý Pařížan brzo uklidil do truhlic náčiní, jehož použili při jídle, a mrknuv okem po bedničce, kam uložil Pivitku, chystal se odejíti ke svým druhům a položiti se jako oni na trávu, když tu projela mu hlavou myšlenka:

Což kdyby byli také v těchto končinách oškliví hadi nebo nějaká hrozná neznámá zvířata!

Prohledal proto opatrně okolní houštiny i trávu.

Jednu chvíli se zachvěl, neboť právě zaslechl v trávě rychlé zašustění, ale to před ním prchal vyplašený pták. Úplně upokojen, šel si hoch konečně lehnouti vedle svých přátel, když vtom se mu zdálo, že asi čtyřicet metrů od místa, kde se nalézal, něco tmavého mihlo se ve vysoké trávě.

Přikrčil se za strom a pozoroval bedlivěji.

Traviny se skláněly a zvedaly v nestejných přestávkách. Nejprve myslil, že jimi takto pohybuje větřík, ale brzy nabyl jiného přesvědčení. To nějaký živý tvor pomalu se blížil travnatou houštinou.

Fifi se obrátil, aby zavolal své druhy, kteří spali. Měl však je probuditi? Podíval se ještě jednou. Traviny pohybovaly se stále, ale na dvou různých místech… Nebylo již možno pochybovati: nějaký nepřítel nebo spíše nějací nepřátelé potichu se plížili k našim letcům.

Zvíře nebylo by tak opatrné. Tygr, levhart byli by se vrhli jedním skokem na vyčíhanou kořist… V tomto pozvolném postupu jevila se lidská vypočítavost a úskočnost.

Mladý Pařížan více neváhal.

Připlazil se rychle ke svým druhům a nejprve chtěl vzbuditi námořního důstojníka, který spal jako když jej do vody hodí.

„Pane Kristiáne!… Pane Kristiáne!“ šeptal chlapec.

Kristián spal stále.

Tu Fifi jím silně zatřepal.

„Nu, co je?“ pravil tento, otvíraje oči; „už poletíme?“

„Pst!“ zašeptal hoch. A vztaženou paží ukazoval k rovině.

Důstojník procitl docela. Protřel si oči, pak skrčen, doplazil se za houští, jež stálo na pokraji roviny.

Po nějaké chvíli prohlásil: „Rozhodně tady je něco podezřelého.“ A pokročil ještě o dva metry, aby lépe viděl.

Téměř v zápětí zasvištělo cosi vzduchem a provaz prudce vymrštěný dotkl se Kristiánova ramene.

„Ho, ho!“ zvolal, „zdá se, že mne považují za divokého koně a že mně chtějí hoditi na krk „laso“… Jste nešikové, páni banditi, a dostanete ode mne něco na památku… Fifi, doskoč mně pro winchestrovku!“

Dvěma skoky byl chlapec u aeroplánu a chvatně popadl z něho pušku námořního důstojníka jakož i karabinu Marciála Birdsa, kterou, jak se pamatujeme, uchoval si pro sebe. Winchestrovka byla nabita, karabina též.

Prvou podal Kristiánovi a druhou si podržel.

Skrčen ve vysoké trávě, důstojník číhal na útočníky, jsa připraven draze jim oplatiti jejich úklad.

Na rovině se však již nic nehýbalo.

Nepřítel asi utekl, či chystal naopak nějaké nové překvapení?

Fifi chtěl zvědět, na čem je. Přehodiv si ručnici přes rameno, hbitě vyšplhal se na blízký strom. Tu spatřil zcela zřetelně dva muže, jak se plazí hustou travou ve vzdálenosti asi dvaceti metrů.

Hoch, sedě obkročmo na větvi, opřel se jak mohl nejlépe o stromový kmen, přiložil karabinu k líci, zvolna namířil na toho muže, jenž skýtal lepší cíl, a stiskl spoušť.

Vyšla rána a chlapec, vzrušen, viděl padati svého nepřítele.

Bylo to po prvé, co střílel ze skutečné pušky, a pro počátek trefa byla znamenitá.

Až dosud zkoušel se ve střelbě jen o slavnostech, do vaječných skořápek a sádrových dýmek, z těch malých flobertek, jež někdy ku podivu střílejí dosti přesně, a vždy se osvědčil velmi dovedným k velikému údivu svých soudruhů. V té době netušil, že jednoho dne vystřelí doopravdy na lupiče.

Výstřelem byli náhle probuzeni Marcel Fournier i Master Cherlokolls a běželi ke Kristiánovi, stále nehybně stojícímu s wmchestrovkou v ruce.

„Co je?“ tázal se Marcel; „proč jsi vystřelil?“

„To já ne,“ odvětil námořní důstojník. A prstem ukázal na Fifiho, jenž slézal se stromu, drže zuby řemen své karabiny.

„Po čem pak jsi střelil?“ ptal se Kristián.

„Po čem… nastojte, po člověku! Po odporném chlapovi, jenž se k nám plížil pokradmu vysokou travou a měl jistě špatné úmyly… důkazem je, že se již snažil uškrtiti pana kristiána „lasem“.“

Trefil jsi ho?“

„Myslím, že ano, neboť po mém výstřelu padl do husté trávy a už jsem ho více neviděl. Jeho společník vzal do zaječích.“

„Byli tedy dva?“

„Ano… a já bych se vsadil o všecko, že to byli ti dva chlapíci, kteří pronásledovali důstojníka… Nemohli nám asi odpustiti, že jsme jim zastřeliti koně… Jaká to ošklivá země!… Rozhodně člověk si tu nemůže klidně odpočinouti… Včera hrozný had chtěl na mne zkusiti sílu svého objetí, dnes lupiči veřejných cest pokoušejí se zadrhnouti nám hrdlo svými lasy. Opravdu, nemáme štěstí na svých zastávkách. Pokaždé, když vystoupíme z Excelsioru, přihodí se nám nějaké dobrodružství. Jsme ještě nejbezpečnější ve vzduchu.

„Proto neleňme a odleťme,“ pravil Marcel, „Je to ostatně příkaz opatrnosti. Ti lidé asi mají v okolí přátele a není radno, abychom se nechali překvapiti přesilou, které bychom se neubránili.“

„Tak krásně jsem spal!“ povzdychl Kristián.

„A já teprv!“ zamumlal detektiv, otíraje kapesníkem skla svých brýlí.

„Vyspíme se ve Valparaisu,“ pravil Marcel Fournier, „leda že…“

Nedořekl, obávaje se patrně, aby neubíral odvahy svým společníkům.

NEPŘEDVÍDANÍ ÚTOČNÍCI

Za čtvrt hodiny letěl Excelsior podél pobřeží ekuadorského, maje po pravé straně Tichý oceán a po levé Čimboraso, jeden z nejvyšších vrcholů andských Kordiller.

Když přeletěli Guayquil, pak mys Blanko, sledovali pobřeží peruánské, od něhož se neměli uchýliti až za hlavním městem Limou.

Aeroplán byl chráněn před strašnými východními větry pohořím západního cípu Kordiller, které se zvedalo po levé straně jako obrovská žulová hradba, jež zdála se dotýkati oblohy.

Všichni jste slyšeli, milí čtenáři, o tom mohutném horstvu, jež se rozkládá na západě Jižní Ameriky po celé délce této pevniny od La Punta Gallinas až k mysu Hornovu; ale neznáte možná původ jména And.

Proč je tak nazvali?

Byly uváděny různé výklady tohoto jména, ale nejpravděpodobnější je, že pochází z peruánského slova anta, značícího měď, protože hory ty jsou velmi bohaty na tento kov.

Počtem a mohutností svých sopečných vrchů zaujímají Andy první místo mezí horstvy celého světa a jsou na druhém místě, pokud se týče výšky jejích vrcholů. Rozlohou svou přesahují ohromné číslo 2,000.000 čtverečných kilometrů, to jest čtyřikrát více než měří celá Francie.

Přechod přes toto horstvo jest ve všech zeměpisných šířkách nesnadný a namnoze nebezpečný. Ještě dnes není tu sjízdné cesty pro povozy; jen na hřbetě mezka možno se ubírati po horských stezkách a při vší opatrnosti a jistotě těchto zvířat je to podnik vždy velmi odvážný. Hluboká údolí, jež brázdí úbočí těchto hor, jsou většinou protékána zrádnými bystřinami, přes něž položené kmeny slouží za mosty. Jest to primitivní a nebezpečné zařízení a byl by dlouhý seznam těch cestujících, kteří nalezli smrt v těchto samotách a stali se kořistí kondorů.

Fifi, stále zvědavý, díval se s pochopitelným údivem na ohromné vrchy pokryté sněhem, na jejíchž svahu bylo občas pozorovati malé černé tečky, nepochybně lidi nebo soumary.

Někdy se letadlo slabě zachvělo, to zavadil aeroplán o kondora, a pak bylo viděti, jak pták, zabitý vrtulí, padá krouživě do hlubiny.

„To jsou chlapáci!“ pravil pařížský hoch, „viděl jsem kondory u nás v zoologické zahradě, ale byli to holubi u porovnání s těmito.“

„Opravdu,“ podotkl Cherlokolls, který, – ač detektiv, – byl velmi kovaný v přírodopise, – „kondor andský jest největší z opeřenců. Dorostlý měří více než metr délky a v rozpětí křídel dosahuje často čtyř metrů. Velikostí převyšuje tedy všecky dravé ptáky Starého světa. Přepadá lamy a kamzíky a odnáší je do svého hnízda, kde je požírá. Jsou známy případy, že unesl i děti a po nějakém čase byly v roklinách nalezeny oklované kostry ubohých dítek. Nikdy nepřepadá dospělého člověka, ale zděšeně před ním prchá. Kondor vylétá ze všech ptáků nejvýše. Indiáni uctívají tohoto dravce a ještě za naších dnů věří Peruánci, že usušené srdce tohoto ptáka, roztlučené na prášek, jest nejúčinnějším ze všech léků.“

V tom okamžiku letěl Excelsior přímo proti hejnu kondorů, kteří, místo aby před ním prchali, rovnou letěli proti němu, vydávajíce hrozný křik.

Brzo došlo ke srážce a netřeba připomínati, že pro kondory byla jistě zhoubná.

Nicméně dva z těchto opeřenců, kterým se podařilo uniknouti vrtulí, zachytili se zoufale aeroplánu a zatím co jeden držel se blízko kormidla, druhý, přidržuje se drátěných vzpěr, sekal zobákem po nebohém Cherlokollsovi, který jen tak tak, že měl čas nastaviti obě ruce před obličej, neboť pták, jenž mířil na oči, rozbil mu již úderem svého zobáku jedno sklo jeho pověstných zlatých brýlí.

„Zabijte ho, proboha, zabijte ho!“ řval detektiv, házeje sebou jako posedlý.

K dovršení neštěstí druhý pták, zůstavší na zádí aeroplánu, přispěchal na pomoc svému druhu a nebohý Cherlokolls ucítil krupobití klovanců dopadati na svou lebku.

Kristián uchopil winchestrovku, ale oba ptáci byli tak blízko něho a kromě toho zakrývali tou měrou detektiva, že důstojník váhal vystřeliti.

Přece se mu podařilo mocnou ranou pažby omráčiti jednoho z dravců a když druhý překvapen zvedl hlavu, roztříštil mu ji zblízka kulí.

Fifi vyhodil mrtvého kondora z paluby, zatím co Kristián svrhl do hlubiny toho, jenž byl pouze omráčen.

Detektiv byl zachráněn. Neštěstí bylo celkem menší, než se zprvu myslilo. Cherlokolls měl jen několik škrábů na temeni hlavy, ale přišel o jedno sklo svých brýlí a to ho nejvíce mrzelo.

„Nuže, pane,“ pravil Fifi dobíravým tónem, obraceje se k nebohému detektivovi, „tvrdil jste před chvilkou, že kondoři nikdy nepřepadají člověka. Tady jsme viděli důkaz!“

„To byla výjimka,“ prohlásil Cherlokolls, který jako všichni praví Američané lpěl tvrdošíjně na svém přesvědčení. „Ti ptáci byli podrážděni, bránili se zoufale. Vezměte si kteréhokoli živočicha, i toho nejmírnějšího, jakmile se cítí chycen, stává se zuřivým.“

„Ale tito byli přece na svobodě.“

„Ba ne… naprosto ne!“ durdil se detektiv; „byli chyceni do aeroplánu, zapletli se mezi jeho křídla a dráty.“

Fifi nechal již dalšího škádlení. Pochopil, že by bylo nebezpečno, dobírati si muže, který od příhody na Golden Parku na něho nevražil. Byla to ostatně jedna z dobrých vlastností hochových, že nedorážel nikdy, viděl-li, že jeho žert se bere se špatné stránky a že ten, na něhož se žert vztahuje, počíná se zlobiti.

FIFIHO SE ZMOCŇUJE OPRADOVÝ ÚDIV

Najednou zvolal Fifi: „Jakýsi jednoplošník po levici!“

Vskutku, vlevo od Excelsioru vynořil se náhle aeroplán, kterého nebylo dříve viděti. Sledoval tutéž dráhu, jako jeho francouzský konkurent, podle něhož zdál se říditi svou rychlost i svůj směr.

Ale podivná věc, nebyl to ani jednoplošník Hartmannův ani Miss Margaretové!

Jako Excelsior měl i on obě veliká křídla zakulacena a též zadní kormidlo stejného tvaru; jen se zdálo, jako by letěl obrácen hlavou dolů a jeho cestující, místo aby se nalézali navrchu, zdáli se býti zavěšeni pod jeho trupem.

Fifi mával rukama a křičel pronikavým hlasem:

„Hola!… holá!“

Výbuchy smíchu ozvaly se vedle něho.

„Cožpak nevidíš, že je to náš Excelsior?“ pravil námořní důstojník.

„Pravda,“ odvětil chlapec všecek rozpačitý, „nastojte! Ach, tohleto je podivné!“

„Nechápeš?“

„Na mou věru ne.“

„Nu, přece jsi slyšel o zrcadlení o vzdušných přeludech, zvaných fáta morgana?“

„Ano, byl by to ten zjev?“

„Ovšemže.“

„Ale toť neuvěřitelné! Přisahal bych, že je to skutečnost.“

„A přece je to jen přelud.“

„Ale jak jen může vzniknouti takový obraz?“

„Velmi jednoduše. Vedro, jež neustále panuje v těchto krajinách, rozpaluje postupně zemi a následkem toho vrstvy vzduchové, stávajíce se lehčími a řidšími, propouštějí snáze světelné paprsky. Narazí-li pak tyto paprsky na vrstvy vyšší, které zůstaly studenější a hustší, nemohou jimi proniknouti a odrážejí se od nich jako od zrcadla, předvádějíce oku obrácený obraz předmětů.“

„Já myslil, že fátu morganu možno pozorovati jen na Sahaře.“

„Vidíš, že i jinde. Vzniká sice většinou na širých pouštích, ale i v krajinách jako jsou tyto, kde je veliké vedro a kde je písčitá půda.“

Obraz již dávno zmizel, ale Fifi upíral ještě stále oči k obzoru, hledě si patrně vrýti pevně do paměti vzpomínku na tento tak zajímavý přírodní zjev.

VZRUŠUJÍCÍ OKAMŽIKY

Zvedl se vítr. Zdáli bylo slyšeti mocné hřmění v soutěskách kordillerských, a chvílemi náhlé údery větru a prudké větrné víry vyšinovaly Excelsior z jeho dráhy.

Bylo nutno vystoupiti do vyšších poloh, což Marcel Fournier také učinil, zdvihnuv výškové kormidlo. Brzy nabyl stroj rovnováhy ave výši 800 metrů dal se opět v pravidelný chod.

Občas zahlédli spoustu skal, které se svítily na slunci jako obrovská zrcadla, potom se ponenáhlu ztemňovaly, nabývajíce slézově modravého, téměř fialového zabarvení.

Nic nemůže vylíčiti velkoleposti a majestátu těchto jihoamerických krajin, kde příroda rozhazovala plnýma rukama vše, co má nejvelebnějšího a nejnádhernějšího.

Jakmile se vítr utišil, sestoupil Marcel opět do nízkých pásem, aby se mohl lépe obdivovati nádherné panoramě, která se před ním rozvíjela. Nebyl z těch, kteří cestují, nevidouce ničeho kolem sebe, a myslí jen na cestu, kterou mají ještě uraziti.

Náš francouzský letec byl umělec a jakkoli pocházel se skromné rodiny a jeho první vychování bylo trochu zanedbáno, nebyl proto méně schopen nadchnouti se velkolepými obrazy přírody. Trochu snílek jako všichni lidé, se dosáhnouti opět vysokých pásem, když tu jejichž mysl je ustavičně činná, zajímal se vášnivě o vše krásné.

Počal s aeroplánem sestupovati a když se Fifi ptal, proč tak činí, odvětil s úsměvem.

„Nic nevadí, že jsme letci, nemůžeme přece cestovati jako divoši a přelétnouti všecky ty krásy, tak štědře rozseté po naší cestě, aniž bychom jim věnovali obdiv, jehož zasluhují.“

„V tom se s vámi shoduji,“ odvětil hoch, „nenaskýtá se každého dne příležitost, konati takovou cestu. Nutno z ní těžiti. Ach, jak omráčím své pařížské kamarády, až jim budu vypravovati vše, co jsem viděl!“

Ostré hvízdnutí ozvalo se z roviny a Kristián kukátkem brzy rozpoznal muže, kteří spěchali vstříc aeroplánu.

„Buďto se silně mýlím,“ pravil, „anebo ti, kteří běží naproti nám, jsou opět nepřátelé. Vidím je nyní zřetelněji. Jsou ozbrojeni puškami a jejich oblek je podivný.“

„To jsou lupiči pamp,“ zvolal Cherlokolls, který se také podíval, „tajemné bytosti, jejichž smutné činy jsou pověstné po celém kraji – zpola Indiáni, zpola míšenci, vyznačují se neslýchanou surovostí.“

„Po čem je poznáváte?“ otázal se Kristián.

„Po červené šále, kterou nosí kolem krku, a po širokých černých pláštích. Pronásledoval jsem je kdysi s plukovníkem Bingsem, důstojníkem severoamerické legie, ale těmto lupičům se podařilo vždycky utéci. Jsou to prohnaní chlapi, znalí všech uskoků pustin, a detektivové, vyslaní na jejích stíhání, ztráceli ustavičně jejicth stopu. Dali jsme jméno této loupeživé a nepostižitelné bandě… Pojmenovali jsme ji bandou X.“

„Bude lépe vyhnouti se těm lidem,“ pravil Fournier.

„To je taky můj názor…“

A letec snažil se dosáhnouti opět vysokých pásem, když tu jednou z těch osudných náhod, tak častých v kritických situacích, přetrhl se jeden z kabelů motoru a jeho chod se rázem zastavil.

Bylo nutno přistáti klouzavým letem… a to právě v okamžiku, kdy nejhroznější lupiči pamp běželi proti Excelsioru.

„Tentokráte je konec,“ zahučel detektiv.

„Konec?“ zvolal Fifi, pohodiv rameny; „cožpak nemáme zbraní, abychom se ubránili?“

„Což nevidíš, nešťastný hochu, že jest jich více než dvacet?“

„Co na tom?“ odsekl pyšně mladý Pařížan, chápaje se ihned karabiny.

Kristián se také ozbrojil svou wmchestrovkou a Cherlokolls popadl browning Marcela Fourniera. A zatím co aeroplán rychle sestupoval, pravil námořní důstojník k Fifimu:

„Mám v pušce sedm nábojů, ty máš dva ve své karabině a Fournier ve svém revolveru šest. To vydá patnáct ran. Těch, kteří chtí na nás podniknouti útok, jest asi dvacet. Podaří-li se nám nalézti úkryt za nějakou překážkou, zdoláme je. Já budu stříleti jen na jisto, až naši nepřátelé budou na dostřel, a jsem téměř jist, že se nechybím. Hlavní věcí jest, abychom zůstali kryti.“

A námořní důstojník hledal místo, kde by se mohl krýti.

Excelsior se již dotkl země, a téměř okamžitě se zastavil. Jezdci byli již jen na malou vzdálenost a vůčihledě se blížili. Brzy budou jen několik metrů od našich letců.

„Dopravme aeroplán až k těm skalám,“ rozkazoval Kristián, „neboť nejde jen o náš kryt, musíme též zabezpečiti své letadlo před kulemi, které budou brzy pršet.“

V ÚKRYTĚ

Excelsior, posunován čtyřmi muži, zmizel za řadou skalisk, jež rozdělovala rovinu v délce asi pěti set metrů. Letci budou se tedy nalézati v opravdové pevnosti, z níž budou moci vítězně odpovídati na útok, který se připravoval.

Nejvíce záleželo na tom, aby se nenechali zaskočiti svými nepřáteli. Tito byli již jen na dostřel.

Kristián se vztyčil a učinil posunek rukou. Vtom pleskla o skálu kule jen několik centimetrů od důstojníka.

„Dobrá,“ pravil, „chtěl jsem nabýti jistoty, dříve než vypálím. Teď není pochyby, že máme co činiti s lupiči prérií.“ A pronášeje tato slova, přiložil k líci svou winchestrovku.

První ranou zasáhl jednoho z nepřátel, který roztáhnuv paže, spadl s koně.

„To je první!“ pravil Kristián, bera si na mušku jiného banditu.

„A to je druhý!“ zvolal Fifi, vida padati druhého útočníka. „Pane Kristiáne, vy střílíte báječně.“

Čtyři nové výstřely učinily neškodnými tři další nepřátele.

Nyní byli lupiči u samých skal, a pokoušeli se je slézti. Bylo slyšeti jejich zuřivý křik a škrábání jejich bot o kámen. Letci nalézali se této chvíle v nejchoulostivějším postavení. Neviděli již svých útočníků a byli připraveni vypáliti, jakmile se někde objeví hlava. Rozloženi v bitevní čáře, vyčkávali se zbraní v ruce. Pokud se týče Cherlokollsa, jenž neměl pušky ani revolveru, tomu nezbývalo než rozpřahovati se s balvanem v ruce. Najednou vynořili se dva muži. Kristián srazil jednoho z nich jednou ranou a Fifi poranil druhého.

Letci čekali, že uvidí útočníky vyrojiti se všecky najednou, ale k jejich velikému údivu tito se neukazovali. Co za tím vězelo? Zřekli se náhle útoku či připravovali se k něčemu?

Uběhlo několik minut úzkostlivého čekání.

„Možná, že odešlí,“ zašeptal Fifi Kristiánovi do ucha, „což abych nakoukl do roviny?“

„Chraň se toho!“ odvětil námořní důstojník; „kdyby zmizeli, byli bychom je slyšeli odcházeti.“

Náhle dopadl veliký kámen několik kroků od Fourniera.

„Rozhodli se nás raději ukamenovat,“ pravil Kristián, „nuže, i já jsem pro to, dělejme jako oni! Máme výhodu, neboť jsme nahoře a nebude se nám nedostávati střeliva.“

A provázeje svou řeč posunkem, námořní důstojník vymrštil ohromný kámen, který dopadl s temným hlukem za skalní hradbu. Než útočníci se nehýbali.

„Tohle je zajímavé,“ pravil. A nedbaje Fourniera, který jej chtěl zadržet, pokročil kupředu, aby se podíval. Lupiči zmizeli! Kde byli? Proč se náhle zřekli zápasu?

Letcům dostalo se brzy vysvětlení této záhady, neboť uzřeli dva muže, kteří obešedše skály, lezli po levé straně vysokou travou směrem k Excelsioru.

„Ach, ti lotři!“ zvolal Fournier; „hleďte, směřují k aeroplánu, aby jej zničili. Ale až potud a nic dále! Nedopřejeme jim provésti ten úmysl. Kristiáne, máš ještě náboje?“

„Ano,“ děl důstojník, klepaje rukou na svoji ručnici, „právě jsem naplnil svou zásobnici.“

„Dobře,“ pravil Fournier, „vezmi si tedy na mušku ty chlapíky, kteří lezou k Excelsioru.“

Důstojník chvilku mlčel, pak řekl:

„Musím postoupiti blíže. Odtud bych je nemohl s jistotou zasáhnout.“

„Ale pak vyjdeš ze svého krytu.“

„Nemohu jinak.“

Kristián chtěl již sestoupiti na rovinu, když tu Cherlokolls, leže na břiše mezi dvěmi skalami, náhle zvolal:

„Tamhle vidím jiné jezdce.“

Opravdu, v dáli bylo viděti oblak prachu a ve sluneční záři blýskati se hlavně pušek.

„Milý Kristiáne,“ zašeptal Fournier svému příteli do ucha; „myslím, že tentokráte nevyvázneme se zdravou kůží. Mohli bychom se snad vypořádati se dvacítkou mužů, ale neodoláme ozbrojenému množství. Nezbývá nám již než draze prodati svůj život…“ A dodal s povzdechem:

„Je to přece jen smutné, takto skončiti!“

„Co na tom?“ pravil důstojník; „buď tak nebo jinak! Když už musíme udělati ten skok, nezáleží na tom, uděláme-li jej dříve nebo později. Ale tadyhle ten chlapec, ten nebohý Fifi, ten vstupuje sotva do života a pak, zanechal tam v dáli rodiče, kteří ho očekávají. Přece bychom měli věc uvážiti. Jak mnoho času potřebuješ, abys spravil dráty svého motoru?“

„Nějakých pět minut.“

„Dobrá, jsi jist, že v pěti minutách budeš se vším hotov?“

„Ano.“

„Nuže, nesmíme déle meškati. Za deset minut, možná ještě dříve, ti, kteří se ženou proti nám, budou zde. Sešplhej se skal do roviny a hleď se dostati k Excelsioru. Neměj strachu. Jsem na stráži a prvního, který na tebe zaútočí, ihned srazím k zemi.“

Fournier neváhal ani okamžik. Lehnuv si na břicho, smýkal se po skalách a brzy se ztratil mezi vysokou travou, jejíž náhlé prohýbání prozrazovalo jeho přítomnost.

Sotva zmizel letec, již se Fifi smýkal za ním s puškou v ruce. Chlapec se dovtípil, že Fournier se pokusí opraviti letadlo, i nechtěl opouštěti svého pána.

„Hodný chlapče!“ nemohl se ubrániti Kristián, aby nepronesl potichu.

Přiblížil se detektiv.

„Ale vždyť jdou na jistou smrt!“ zvolal ustrašen. Kristián však neodpověděl. Drže svou zbraň přiloženou k líci, sledoval pohyby nepřátel, kteří se stále blížili, plazíce se po zemi.

Pojednou objevila se hlava. Důstojník vystřelil a hlava se více neobjevila.

POSLEDNÍ POKUS

Fournier se blížil k Excelsioru a byl již téměř u něho, když vyskočil ze skal, jen několik metrů od letce, náhle muž.

Marcel namířil na útočníka, ale dříve než vystřelil, lupič, zasažen jinou kulí doprostřed čela, máchl rukama do vzduchu a padl kupředu s bolestným výkřikem. Tu ránu dal pařížský hoch.

„Výborně, Fifi!“ křičel Kristián. Náhle Cherlokolls, jenž nespouštěl rovinu s očí, vstal jakoby vymrštěn perem a volal, mávaje pažemi:

„Zachráněni! Jsme zachráněni!“

„Co tím myslíte?“

„Že ti, co se blíží, jsou přátelé. Je to americké vojsko, poznávám je po jejich stejnokroji. A hle! Podívejte se na naše útočníky, utíkají o překot ke svým koním!“

Vskutku, Indiáni, kteří se skrývali v travinách, upozorněni krátkým zahvízdnutím, rychle pádili k místu, kde nechali své koně. Byl to zmatený útěk, všeobecné „zachraň se kdo můžeš“, a Kristián, jenž neodpouštěl bídníkům chvíle úzkosti, které právě prožili, střílel do houfu se zuřivou radostí.

Zatím ti, jež Cherlokolls nazval „americkým vojskem“, blížili se plnou rychlostí. Indiáni hleděli jim utéci, ale byli mžikem obklíčeni a zajati.

Kristián a Cherlokolls pádili již k aeroplánu.

„Vše je hotovo,“ volal Fournier, který ještě nevěděl, co se stalo; „rychle… na palubu!“ A to řka, rozhoupával vrtuli, aby ji uvedl v pohyb.

Kristián, Cherlokolls a Fifi zaujali svá místa a Fournier brzy uvedl Excelsior do chodu.

Dvacet minut později obrovský ten pták vznášel se ve vzduchu.

„Uf!…“ prohodil Fifi, utíraje si rukávem zpocené čelo; „můžeme mluviti o štěstí. Trochu déle a byli jsme v tom, ti suroví Apači by se nám dostali na kůži.“

„Nikoli,“ odvětil Kristián s úsměvem; „neměli jsme se již čeho báti, ale i tak je lépe, že jsme se vydali na další let.“

Sotva pronesl tato slova, když mu koule hvízdla u samého ucha.

Byli to „američtí vojáci“, kteří stříleli po Excelsioru.

„Ach, kýho šlaka,“ zvolal Kristián, „tomuhle nerozumím. Neřekl jste, pane Cherlokollsi, že ti lidé jsou přátelé?“

„Myslil jsem tak,“ odvětil detektiv, „ale teď vidím, že jsem se mýlil. Ti, které jsem považoval za americké vojsko, jsou zcela jednoduše Indiáni Chuvaští. Ve svých plstěných širácích a červených pláštích podobají se zdaleka úplně policejním legionářům amerických okrsků. Štěstí, že jsme odletěli! Jinak bychom byli jistě ztraceni. Chuvasové jsou ještě ukrutnější něž ti, kteří nás napadli.“

„Čistá země!“ zahučel Kristián.

„Ano,“ souhlasil rozezleně detektiv, „krajiny, jimiž putujeme, neskýtají tuze bezpečnosti; jsou obývány divokými kmeny, neustále spolu válčícími. Tak Chuvasové povraždí bez milosti naše útočníky, po nichž slídili a jejíchž stopu sledovali jistě několik dní.“

„Ale proč ti Indiáni válčí mezi sebou?

„Z loupeživosti, z toho jediného důvodu. Indiáni, kteří se nechtěli podrobiti peruánské vládě, potulují se dále po prériích a lupičsky přepadají všecky, které tu potkají. Když se dovědí, že některý kmen učinil dobrou kořist, ihned se vydají po jeho stopách a svádějí s ním boj. Brzy zůstane v těchto osamělých končinách jen jediný kmen, kmen, který přemohl všecky ostatní, a je více než pravděpodobno, že za několik let i členové tohoto kmene vyvraždí se konečně sami mezi sebou.“

„Tomu se říká boj o život,“ poznamenal Fournier.

„Ano,“ odvětil detektiv, „a ten boj je zde úpornější a divočejší než kdekoli jinde.“

„Rozhodně,“ pravil Fifi, „Paříž je lepší než všecky tyhle škaredé prérie.“

„Proto hleďme se tam co možná nejrychleji vrátit,“ dodal se smíchem Kristián.

Při těch slovech zazářily chlapcovy oči a blahý úsměv vyjasnil jeho obličej. Již se viděl opět ve Francii, jak letí nad městy, míhajícími se pod jeho očima s úžasnou rychlostí, pak zdálo se mu, že v dálce zahledá Eiffelovu věž a marně hledal očima místo, kde se zvedal nuzný dům, v němž ho možná čekali s úzkostí den ke dni vzrůstající.

S VĚTREM O ZÁVOD

Kristián, jenž právě vykonal své měření, ohlašoval, že se nalézají na 12°3’ jižní šířky a 79°22’42“ západní délky.

„Které je to město, jež spatřujeme tamto v dáli?“ otázal se Fifi, jenž od nějaké chvíle pozorně sledoval operace, jež námořní důstojník prováděl se svým sextantem.

„To je Lima, hlavní město republiky Peru – město, kde nejméně prší.“

„To není tedy jako v Paříži, v této zemi nebývají asi často povodně.“

„Zřídka kdy a jsou-li, bývají způsobeny táním sněhu a ledovců na horách, ale nikdy deštěm. Město Lima nevidělo prý již pětasedmdesát let jediné kapky deště.“

„Je to země bohatá na rudu, není-liž pravda? Mluví se stále o dolech peruánských.“

„Ano, těžba zlata a stříbra tvoří hlavní bohatství této země. Peru vede též rozsáhlý obchod dřívím cedrovým, ořechovým a kampešovým. Zde se nachází též keř kokainový a chininová kůra.“

„Ach, nastojte!“ divil se Fifi, „to bych si nikdy nebyl myslil, že kokain a chinin pocházejí z tak daleka. Ale počkejme, tyhle drogy nejsou tady jistě drahé, nemohl bych si jich koupiti několik kilo?“

Kristián vybuchl v mocný smích.

„Tak ty by ses chtěl nyní léčiti drogami, užívati kokain a chininovou kůru?“

„Ach, to já ne pro sebe!“ bránil se hoch a dodal pohnutým hlasem: „To pro nemocnou sestřičku, kterou jsem opustil tam v dáli, a která působí mým rodičům i mně mnoho starostí. Lékař jí často předepisoval tyto léky a kdybych mohl…“

Hoch nedořekl a ačkoli se chtěl usmívati, zaperlily se mu v očích dvě slzy.

Kristián dělal, jako by neviděl chlapcova dojetí, ale uhodl příčinu té náhlé tesklivosti, jež se občas zmocňovala dobrého Fifiho.

Právě přeletěli město Limu, jehož vysoké špičaté chrámy tyčily se uprostřed shluku nízkých domů, podobných bílým kostkám, jež zdály se rozházeny jakoby rozmarem nějakého zemětřesení.

V dáli byl přístav Kallao se svými velikými plachetními loďmi a nesčetnými parníky a do nekonečna šířila se, kam až oko dohlédlo, ohromná hladina modrých klidných vod Tichého oceánu.

Excelsior letěl značnou rychlostí, ale Fournier nezdál se býti zcela spokojen. Spěšně jen opravil předtím dráty svého motoru a obával se, aby nedošlo každým okamžikem k nějaké nové nehodě. Proto se raději držel nad rovinami, aby v případě poruchy mohl rychle přistáti.

Až dosud vítr, který se ponenáhlu zvedal, nijak nevadil letu; čím více postupovali k jihu, stával se stále silnějším.

Brzy se proměnil v nejprudší vichřici.

Marcel snažil se dosíci vysokých poloh, ale bylo již pozdě. Excelsior byl unášen jako stéblo trávy směrem ke Kordillerám, jejichž sněžná temena bylo pozorovati v dálce asi desíti kilometrů.

Bylo to po prvé, co Fournier ocital se v moci podobného vichru. Za svého leteckého života zažil již četné vichřice, ale tak strašlivé dosud nikdy.

Excelsior vzdor zařízení svých křídel, která, jak víme, automaticky se přizpůsobovala vlivu vzdušných proudů, byl hnán úžasnou mocí a každým okamžikem více a více vyšinován ze své dráhy přese všecko úsilí pilota.

Nicméně podařilo se Fournierovi postupně dosáhnouti výše pěti set metrů, ale to bylo vše, co svedl. Brzy přestal ovládati směr svého letadla a stroj byl unášen ke Kordillerám.

„Výše! Stoupej výše!“ vzkřikl náhle Kristián.

„Nemožno,“ odvětil Marcel chraptivým hlasem; „jsme unášeni, nemohu již zmoci výškového kormidla.“

„Pak se rozbijeme o skály…“

Fournier neodpověděl.

V té vzrušující chvíli zachovával přece všechen svůj klid a ten, kdo by ho byl pozoroval, nezahlédl by na něm nejmenšího rozechvění.

Fournier byl již jen na kilometr od těchto žulových obrů, když zpozoroval, že vítr ochabuje, Bylo to jen zdání? Však nikoli, nemýlil se.

Náhle shledal, že kormidlem možno opět vládnouti a ihned je zařídil na stoupání. Překážku přeletěl ve výši několika metrů. Byl nucen přistáti na temeni Kordiller, které tvořily na tom místě širokou náhorní planinu, ležící asi osm set metrů nad okolní krajinou.

„Tak, teď jsme uvázli!“ pravil se zlostným posunkem. „Jen abychom se odtud dostali!“

A neklidným okem rozhlížel se vůkol sebe.

„Rozhodně, Kordillery jsou pro nás osudné,“ podotkl námořní důstojník; „již po druhé zůstáváme vězeti na jejích temenech. Myslím, že bude přece jen lépe držeti se nad Tichým oceánem.“

„To je také můj názor,“ pravil Marcel a již se chystal uvésti do chodu svůj motor, když jej upozornil Kristián, že vichřice na západě stále ještě řádí a že by snad bylo moudřejší vyčkati jejího utišení.

„Není vyhnutí,“ odvětil Marcel; „nesmíme ztráceti času. Budeme se dále držeti východně a potom odbočíme k Tichému oceánu.“

„Budiž,“ souhlasil námořní důstojník, „konečně je lépe uraziti o několik kilometrů více a vyhnouti se tomu zlopověstnému vichru, jenžby mohl zničiti náš stroj. Vydáme se tedy na další cestu?“

„Ano, ale až něco pojíme, neboť umírám hlady a vy jistě též. Rychle, Fifi, příprav jídlo! Ale že spěcháme, není třeba vyndávati ubrus.“

ÚTĚK SLEČNY PIVITKY

Chlapec nedal se dvakrát pobízeti a brzy rozložil po zemi skrovné zásoby, jež měli letci s sebou. Poté otevřel bedničku, v níž byla ubytována slečna Pivitka.

Malá ouistiti byla velmi ulekána. Kymáceni aeroplánu, ohlušující hukot větru, to vše ji poděsilo. Koulela nepokojně očkama a když ji chlapec pojal do náručí, vytrhla se mu rychle a utekla s pronikavým vřískotem. Fifi pustil se za svou opičkou, ale Pivitka pelášila rychleji než on. Skákala po zemi, občas se zastavila, pak opět dala se na útěk, nedbajíc zoufalého volání svého mladistvého pána. Náhle učinila skok několika metrů.

Fifi doběhl k místu, kde Pivitka zmizela, a ucouvl zděšeně. Před ním zela hluboká propast.

Vzpamatoval se nicméně a položiv se na břicho, a vyhlížel do hlubiny, vydávaje se v nebezpečí, že i on sletí do propasti.

Pivitka zachytila se skrovných křovin, jež rostly na skalním srázu, a vyrážela srdcervoucí pískot. Byla si nyní vědoma nebezpečí a volala o pomoc.

Chlapec změřil vzdálenost, v níž se nalézala jeho malá ouistiti, a rychle vstav, běžel zpátky ke svým druhům.

„Co je ti, Fifi?“ tázal se ho Fournier; „stalo se něco? Jsi všecek bledý.“

„0h, můj pane!“ odvětil pařížský hoch; „Pivitka spadla do skalní rozsedliny. Nepřispíšíme-li jí okamžitě na pomoc, jistě se zabije. Rychle provaz! Vy jej podržíte a já se pro ni spustím.“

A chlapec pronášel tato slova hlasem tak dojatým a na jeho tváři jevila se taková úzkost, že Marcel a Kristián neváhali ani na okamžik. Roztočili lano, které měli v zadní truhlici Excelsioru, a spěchali s Fifim na okraj propasti.

„Tady je to!“ pravil hoch.

„Ale, nešťastníce,“ poznamenal Kristián, „víš-lipak, že jest velmi nebezpečné, co hodláš podniknouti, a já jsem v pochybnostech, máme-li tě vskutku nechat sešplhati dolů. Můžeš dostati závrať.“

„Oh, nikoli!“ odvětil hoch, „mně se nic nestane. Ostatně ovážete mně provaz pod paždím. Nemohu přece nechat takto zahynouti svou ubohou Pivitku.“

Když byl konečně přivázán, přiblížil se na samý okraj propasti.

V okamžiku, kdy se měl spustiti do hlubiny, pocítil přece jakési zachvění, ale zoufalý nářek Pivitčin vzpružoval jeho energii a statečně nechal se spustiti, prohlašuje ke svým druhům:

„Zatáhnu za provaz, až budu chtít opět nahoru.“

Kristián a Marcel popouštěli lano.

„Dost!“ zvolal náhle Fifi.

Uběhla minuta, pak druhá.

„Co je?“ tázal se Kristián.

Nedostal žádné odpovědi. Tu zakýval provazem. Ten nebyl již napjat, volně splýval do hlubiny.

„Co se stalo?“ ptal se Kristián, všecek zbledlý. A třikráte zavolal: „Fifi!, Fifi!, Fifi!“

Tentokrát chlapec odvětil:

„Táhněte nahoru!“ zvolal; „už ji mám!“

Marcel a Kristián rychle vytáhli lano a Fifi se opět objevil.

„Tys nám nahnal strachu,“ zvolal Fournier; „pročpak sis odvázal provaz?“

„Abych se mohl dostati ke své opičce, proboha. Ta šibalka zapadla vám do takové hluboké skalní rozsochy. Provaz by nikdy nebyl stačil.“

A obraceje se k Pivitce, jež se na něho dívala celá zmatena, pravil k ní, hroze jí prstem:

„Ano, slečinko, tvůj pán si mohl málem sraziti vaz, a to k vůli tobě. Ale já tě naučím, ty opovážlivá, potrestám tě za tvou neposlušnost. Především nedostaneš zákusků, žádného ovoce až do příští zastávky, to tě odnaučí tropiti si takto šašky z dobrých lidí.“

Ale ježto opička naříkavě pištěla, poklepal ji Fifi jemně po hlavě a pravil konejšivě:

„Nu, dobrá, že prosíš za odpuštění, odvolávám trest, ale ať to vícekráte neuděláš, nebo jinak – měj se na pozoru!“

NUCENÁ ZASTÁVKA

Naši letci vrátili se k Excelsioru. Zastali detektiva, an právě usilovně rozžvýkával notný kus hovězí konservy. Master Cherlokolls, praktický jako všichni dobří Američané, uznal za zbytečné vyrušovati se k vůli nějaké opici a používal svého času k úkonu užitečnějšímu.

Kristián, Marcel a Fifi rychle pojedli, pak vydali se na další cestu.

Excelsior jel asi padesát metrů po skalnatém temeni hory, ale nepodařilo se mu nabýti dostatečné rychlosti ku vzletu, takže když dospěl na kraj planiny, padal, místo aby stoupal do výše. Marcel, ihned zastaviv svůj motor, musil se snésti klouzavým letem.

Podařilo se mu přistáti asi na padesát metrů od hustého lesíka, po jehož pravé straně tekl potok s čistou vodou a zelenými břehy, ale při přistávání vrtule zavadila o kámen a jedno z ramen se rozštíplo po celé své délce.

„Rozhodně,“ zvolal Fournier, „stíhá nás nehoda za nehodou.“

„Jen dá-li se tato aspoň spravit?“ tázal se Kristián.

„Dá,“ odvětil Marcel, když byl prohlédl vrtuli, „ale zabere to nějaký čas; jen aby oprava vydržela ještě až do Valparaisa!“

„Jsi jist, že si opatříš novou vrtuli v tom městě?“

„Sportovní komise poslala náhradní součástky do všech míst, kde se máme zastaviti.“

„A kdybys tam nenašel, čeho potřebuješ…?“

„Pak,“ odvětil Fournier klidným tónem, „zhotovil bych si vrtuli sám. Opravdu, od svého prvního odletu měli jsme tak málo štěstí!“

„Nic si z toho nedělej, vzpomeň si, že při hře, kdo prohrává na počátku, dostane ke konci obyčejně všecko. Od Valparaisa, uvidíš, že budeme míti štěstí na své straně.“

„Zatím Hartmann a Miss Margaret nás asi předstihli.“

„Upokoj se! Ten ničemník Hartmann jest již přece od nynějška ze soutěže vyloučen, a nepřipouštíš jistě ani sám, že by nás mohla předstihnouti naše sličná soupeřka. Byli bychom ji zajisté již někde spatřili. Já jsem přesvědčen, že se uchýlila s dráhy a že musila uletěti mnoho kilometrů, než ji opět našla. Posledně, když jsme ji viděli, mířila přímo na Vancouver. Nuže, z Vancouveru do San-Francíska je téměř 1300 kilometrů. Sprav tedy rychle svou vrtuli a neměj podobných obav! Zatím co budeš pracovati, půjdu na obhlídku po okolí.“

„Uděláš lépe, zůstaneš-li zde. Budeš mne chrániti svou winchestrovkou pro případ nějakého přepadení.“

Námořní důstojník vyhověl přání svého přítele a položiv si pušku přes rameno, přecházel opodál jako vojín konající stráž. Master Cherlokolls se natáhl na trávník, pak vyňal z kapsy svůj zápisník, ale, že byl ospalý, místo, aby si dělal poznámky, brzo jal se chrápati jako lidožrout z pohádky.

Fifi byl by rád pomáhal Marcelu Fournierovi, ale věděl, že letec v takových případech nejraději pracuje sám, A tak, když snesl ke svému pánovi všecky nástroje, jichž by mohl potřebovati, chlapec přidružíl se ke Kristiánovi, s nímž rád hovoříval, neboť námořní důstojník odpovídal vždycky na jeho otázky a dával mu o všech věcech užitečná a vzácná poučení.

„Nuže, pane Kristiáne,“ začal chlapec, „jsme ještě stále v Peru?“

„Ne, příteli, teď jsme na pomezí Bolívie.“

„Roste i v této zemi chinovník a keř koka?“

„Zajisté.“

„A myslíte, že je to výborný lék?“

„Je tak výborný, že Indiáni těchto krajin, chtějí-li vykonati daleké cesty bez jídla, berou s sebou kokaové listy. Jsou velmi účinným povzbudivým prostředkem. Hle, vidíš tam ty keře s malými žlutavými květy? To jsou kokaovníky.“

„Půjdu si z nich natrhati několik větviček. Dají se uchovati až do Paříže?“

„Ovšemže, ale dej pozor, aby ses tuze nevzdaloval. Pamatuješ si, co jsem ti již řekl: tyto neznámé končiny jsou plny nepřátel všeho druhu.“

„Oh, to já již vím, proto budu opatrný, slibuji vám to, pane Kristiáne!“

A chlapec odkvapil k Excelsioru, aby si vzal svou karabinu. Puška Martiala Birdsa byla sice staré soustavy, nabíjela se zpředu, ale rány její vyznačovaly se nicméně podivuhodnou přesností a průbojností. Fifi z opatrnosti nabil ji tentokrát třemi kulemi; pak zamířil k lesu, aby si natrhal něco kokaových haluzí.

Modře a červeně zbarvení ptáci zděšeně před ním prchali.

„Ho, hó!“ pravil si, „tady je pernatá zvěř, ale ta mne neláká. Nač zabíjeti ta hezká zvířátka!“

Když si natrhal několik kokaových větviček, chtěl se vrátiti ke svým společníkům, ale tu zpozoroval krásný strom se žlutými bobulemi, které se podobaly švestkám.

„Ejhle,“ pomyslil si, „tohle bude něco pro Pivitku.“ A natrhal si naspěch asi dvacet těch pěkných plodů. Dále upoutal ho jiný strom s červenými jablíčky. Rychle k němu pospíšil, jsa šťasten, že nalézá takovou hojnost lahůdek pro svou ouistiti.

FIFI OSVĚDČUJE SVOU CHLADNOKREVNOST

Aniž toho pozoroval, pařížský hoch zacházel dál a dál do lesa, prodíraje se mezi liánami a ostnatým houštím.

Náhle zaslechl podivný šelest, provázený praskotem. Nejprve myslil, že zvuk ten pochází od suchých větví, které se lámaly pod jeho nohama, ale vtom zdálo se mu, že slyší i oddychování a jakoby škrábání drápů o stromovou kůru.

Zvedl oči a zůstal jako zkamenělý. Před ním sotva na nějakých deset metrů dvě obrovské šelmy plavé srsti, pokryté kroužkovitými skvrnami, upíraly na něho své zelené oči. Byly skrčeny na nakloněném kmeni a pohybovaly boky i ohonem, hotovíce se ke skoku na opovážlivce, který přišel rušiti je z jejich klidu.

Jednu chvíli napadlo Fifimu, aby se dal na útěk, ale v zápětí pochopil, že je to nemožné. Dříve než by učinil deset kroků, šelmy vrhly by se na něho a rozdrtily by ho ve strašném sevření svých čelistí.

Lepší bylo se brániti a ačkoli se chlapec trochu třásl, přiložil k líci svou karabinu, namířil na jednu ze šelem přímo mezi oči a stiskl spoušť.

Rána byla šťastná; šelma spadla do listnatého houští. Druhá pak, postrašena výstřelem, utekla hlouběji do lesa. Mohla se však vrátiti a pro případ nového překvapení chlapec rychle nabíjel svou zbraň, když tu zaslechl za sebou rychlé kroky.

Obrátil se a spatřil Kristiána, jak běží k němu následován Marcelem a Cherlokollsem.

Fifi si oddychl, neboť námořní důstojník měl v ruce svou winchestrovku a věděl o něm, že nikdy se nechybí cíle.

„Fifi, co se děje?“ tázal se důstojník, doběhnuv blíže k němu. Místo vší odpovědi ukázal mu pařížský hoch na ohromnou šelmu, ležící několik metrů od něho.

„Toť jaguár!“ zvolal Kristián, „skvostný jaguár jihoamerický. Všechna čest, Fifi, na první úlovek dravé zvěře, je to prostě báječné. Opravdu, krásné zvíře! A měl jsi veliké štěstí, že ses ho nechybil; jinak by tě pohltil jako sousto. Podívej se na ty ostré špičáky a na ty drápy… ach, můžeš mluviti o štěstí!“

A důstojník prohlížel si blíže jaguára, jenž ležel u jeho nohou.

„Výborně jsi trefil, zrovna mezi očí, to je nejlepší místo.“

„Byli dva,“ oznamoval Fifi; „ten druhý utekl.“

„To překvapuje, neboť jaguár nikdy neutíká. Bylo to jistě mládě. Ale můžeš býti jist, že se vrátí. Toho si ovšem zamlouvám já.“

„Pojďme raději,“ poznamenal Marcel, „neztrácejme zde času. Ostatně je zbytečno vydávati se dále v nebezpečí. Pojďme!“

Ale Fifi zůstával stále u své oběti.

„Nuže,“ opakoval námořní důstojník, „slyšel jsi? Jdeme.“

„Ano,“ odvětil hoch, „ale přesto je škoda, že musíme nechati v lese kožišinu z tak krásného zvířete.“

„A co bys s ní dělal, proboha?“

„Inu, přece,“ odvětil hoch, „až bych se vrátil do Paříže, měl bych z ní pěknou předložku k posteli.“

Hlučný smích přijal tato slova, ale Fifi tvářil se tak nešťastný, že Kristián se nad ním smiloval. Popadl jaguára za tlapy, vlekl jej houštinou a dotáhl na trávník, kde se nalézal Excelsior. Tam Master Cherlokolls, který si zakládal na svých přírodovědeckých znalostech, vytáhl z kapsy veliký zavěrák a jal se párati šelmu s takovou snadností, jako by šlo o pouhého králíka. Brzy byl jaguár stažen z kůže k veliké radosti pařížského hocha, jenž pečlivě stočil tuto drahocennou kořist do plátna a uložil ji do jedné z truhlic aeroplánu, řka:

„Díky, pane Cherlokollsi, prokázal jste mně právě velikou službu. Nezapomenu vám toho a při nejbližší příležitosti vám to oplatím. Teď aspoň, až někomu řeknu, že jsem zastřelil jaguára, budu to moci dokázati.“

„Pozor!“ pravil Marcel Fournier; „vidím cosi hýbati se na rovině. Podívejte se tamhle, blízko toho stromu od nás napravo!“

„Vskutku,“ odvětil Kristián.

„Jsou to Indiáni,“ potvrzoval Cherlokolls, jenž si přiložil k očím kukátko.

„Ano, lze je nyní viděti zcela zřetelně,“ poznamenal Fifi, „ale zdá se, že se o nás valně nestarají. Hleďte, směřují ke skupině stromů, za níž se bělá jakási chýše.“

„Co považujete za chýši,“ odvětil detektiv, „jest hacienda.“

„Hacienda?“ opakoval hoch udiveně.

„Ano, tak se španělsky nazývají dvorce, obývané těmi, kdož na pampách pěstují stáda polodivokých koní a skotu.“

„Ti Indiáni nás nevidí,“ pravil Fournier, „neboť jsme kryti stromovím.“

„Raději se neukazujme,“ podotkl důstojník; „jistě mají něco nekalého za lubem.“

„To je téměř jisté,“ potvrzoval detektiv.

„Hleďte, tam za těmi křovinami! Nezdá se vám, že jsou tam koně?“ poznamenal chlapec.

„Opravdu,“ odvětil námořní důstojník, dívaje se dalekohledem; „je více než pravděpodobno, že ti Indiáni po provedení zamýšleného činu chtí ihned vsednouti na koně. Hle, teď přelézají ohradu haciendy. Zmizeli za ní. Ha, vidím je znovu. Vracejí se touže cestou. Oh, jak utíkají! Zdá se, že jsou pronásledováni. Ale ne, nevidím přece nikoho v jejich patách. Jeden z nich cosi nese. Proboha, toť nějaké dítě drží v náručí!“

„Dítě?“ vzkřikl Fifi.

„Ano, jsem tím jist. Hle, teď sedají na koně a tryskem ujíždějí směrem k nám.“

HACIENDA SEŇORA GONZALESA

Slunce právě zmizelo za divokými štíty Kordiller a v zápětí, jak tomu bývá v krajinách tropických, nastal náhlý přechod ze světla do stínu. Měsíc vyšel nad vysokými stromy mangovými, lemujícími okraj lesíka, a bylo slyšeti jen slabé zurčení potoka, jež plynul mezi ztemnělými břehy.

„Všichni na palubu,“ velel Fournier, „a letíme k haciendě! Musíme upozorniti její obyvatele na zločin, jehož jsme právě byli svědky; nemají o něm bezpochyby ani potuchy.“

Všichni zaujali místa na palubě aeroplánu, jenž zakrátko přistál u ohrady haciendy, kde před nějakou chvílí přelezli Indiáni.

V okamžiku, kdy naší letci vstupovali do obydlí, ozval se křik z houštiny a jakýsi černoch pádil k haciendě, volaje ochraptělým hlasem:

„Seňore Gonzales! Seňore Gonzales, náš drahý malý Diego se ztratit… já marně ho hledat, volat, křičet… on neodpovědět… oh! on se utopit v arroyo. Ano, on se jistě utopit… utopit, chudáček malý Diego!“

Vtom vešli vzduchoplavci a jejich objevení vyvolalo mezi obyvateli ranena pochopitelné vzrušení. Kdo jsou ti mužové podivně vystrojení, kteří vnikají takto do haciendy? Nejsou to lupiči? Neunesli dítě? Hospodář a jeho gauchové chápali se svých zbraní, ale Fifi zvolal:

„Pánové! Pánové! Jsme přátelé! Viděli jsme Indiány unášeti dítě a přicházíme vás o tom zpraviti.“

Seňor Gonzales, otec malého Diega, rozuměl francouzsky.

„Indiány, pravíte? Viděli jste je? Jste přesvědčeni o tom, co tvrdíte?“

„Ano,“ dosvědčoval Kristián, „dalekohledem zpozorovali jsme dva Indiány k vám se vkrádati. Uchopili dítě a prchli tímto směrem.“ Důstojník ukázal k jihu.

„Můj Bože! Můj Bože!“ naříkal černoch; „chudáček Diego, on tak roztomilý, tak hodný mladý pán… zlí Indiáni ho zabít! Co mět dělat? Co mět dělat?“

V té chvíli vstoupil do jizby jeden gaucho. Nesl v ruce šíp, na němž byl napíchnut list vějířníkový, na němž rozluštili slova, psaná chatrnou španělštinou:

„Kordillerský Sup se msti.“

Pan Gonzales smrtelně zbledl a zachytil se stolu, aby nepadl. „Diego!“ zašeptal třesoucím se hlasem; „můj ubohý synáčku! Ti bídníci.!“

Ihned však, nabyv opět své energie, vztyčil se a zvolal: „Vzhůru, vzhůru! Není teď čas k nářkům! Rychle do sedel a pusťme se za bídníky, kteří unesli mého syna! My je dohoníme, musíme a pak běda jim!“

V několika okamžicích všichni byli na koních. A u všech jediná a táž myšlenka zdesateronásobňovala síly, poháněla energii získati zpět dítě, nejdrahocennější statek jejich pána a přítele!

Naši letci vsedli do aeroplánu, aby s výše zkoumali rovinu a odkryli prchající únosce. Noc byla jasná, takže mohli snadno rozeznati předměty na zemi. Slíbili panu Gonzalesovi, že dají znamení výstřelem, podaří-li se jim odkrýti prchající Indiány. A zatím, co Excelsior se rychle rozjížděl, gaučové a jejich pán pustili se tryskem do širé pampy.

VYSVOBOZENÍ MALÉHO DIEGA

Před jezdci rozkládala se do nedozírna širá rovina. Stíny, vrhané měsícem, tvořily v travinách občas podivné ipřeludy a ticho bylo až příšerné. Malý houfec jel asi čtvrt hodiny, když náhle zvolal pan Gonzales: „Stůjte! Zdá se mi, že slyším křik.“

V téže chvíli dolehl k nim vzdálený hluk a odkudsi z pampy zaslechli zaúpění. Jezdci stáli tiše a z opatrnosti svírali rukama nozdry svým koním, aby nemohli řehtati. Náhle ozval se výstřel.

„Jsou tam! Jsou tam!“ zvolal Gonzales. „Vzduchoplavci je vypátrali a dávají nám znamení. Rychle! Rychle kupředu!“ A mocným úderem snažil se rozohniti svého mustanga, ale zvíře s řičením se vzepjalo. Všichni koně, jakoby jati náhlým strachem, jali se divoce skákati, unášejíce své jezdce na všecky strany. Brzy nastal nepopsatelný zmatek, ve kterém hlasy gaučů bezmocně zanikaly. Bystrá zvířata, vedena svým pudem, větřila zřejmě nebezpečí.

Bylo slyšeti stálý šustot v travnatém houští jako by se na sta hadů plazilo pampou.

V okamžiku malý houfec byl zaskočen. Tmavé stíny vymrštily se na jezdce, kteří se vidí zaskočeni se všech stran a mohou nalézti spásu jen v zoufalém odporu, v němž chrabrost samojediná má zvítěziti nad počtem. Kolik je těch Indiánů?

Náhle pan Gonzales byl stržen s koně; laso otočilo se mu kolem hrudi. Sotva dopadl k zemi, surové ruce jej svazují.

Kde jest Excelsior? Co dělají naši letci? Před chvilkou bylo ještě slyšeti rachot jejich motoru, nyní hluk ten ustal. Chtěli snad přistáti, aby poskytli své pomoci gaučům, a byli snad i oni překvapeni Indiány?

Zatím seňor Gonzales odvlečen byl na odlehlé místo. Tu k němu přistoupil muž obří postavy, zahalený do širokého pláště z bílé bisoní kůže, vespod červeně obarvené; na hlavě měl ozdobu z per jihoamerického pštrosa nandu, kterou smějí nositi jen ti, kdož zabili veliký počet nepřátel. Jeho obličej, paže a prsa jsou tetovány válečnými odznaky a krk ozdoben trojitým náhrdelníkem z drápů a zubů jaguářích.

Muž ten – byl Kamaruka, „Kordillerský Sup“, obávaný náčelník, jemuž přezděli „Kruté Srdce“.

Pozoroval chvíli svého spoutaného nepřítele, seňora Gonzalesa, a děl k němu se zlomyslným úšklebkem:

„Bílý nuiž padl konečně do spárů velikého Supa kordillerského. Hloupý noční pták, jenž se nechal chytiti do léčky. Nyní jest v moci svého nepřítele, jenž nikdy neodpouští.“

Potom čekal Indián na účinek svých slov. Majitel haciendy nehnul ani brvou. V jeho tváři nezachvěl se jediný sval. Indiánský náčelník přistoupil blíže a pokračoval:

„Kordillerský Sup mohl by, aby pomstil své mrtvé bratry, zapáliti haciendu cizince, který uloupil zemi našich otců, mohl by zpustošiti jeho plantáže, podřezati jeho koním nohy v podkolení, otráviti jeho studně, rozsévati všude pohromu a zkázu, ale Kordillerský Sup nemstí se takto. On našel něco lepšího. On zasazuje rány, jež se nikdy nezacelí. Nechť přivedou dítě!“

Dva Indiáni přivlékli ubohého Diega, chlapečka asi desítiletého, milé a výrazné tváře, krásných modrých očí nyní ustrašených.

Pan Gonzales nemohl se déle opanovati.

„Diego, můj ubohý Diego!“ vzlykal. „Můj drahý synáčku!“

A zděšení chlapcovo ještě zvyšovalo zoufalost nešťastného muže.

„Ach, tatínku, tatínku!… zachraň mne!“ prosil hošík; „pomoz mi!… oni mne zabijí.“

Indiánský náčelník ujal se znovu slova:

„Nechť bílý muž podívá se na svého syna a jeho obraz navěky si vštípí do paměti, neboť Kordillerský Sup mu ukáže, jak se mstí těm, kteří zabili jeho milé bratry.“

„Padouchu!“ vzkřikl pan Gonzales. „Padouchu, zabij mne, muč mne, ale nemsti se na nevinném!“

„Tvůj syn zemře, pravím ti… zemře v mukách a ty budeš přihlížeti k jeho popravě. Potom budeš volný, budeš moci vrátiti se do svého domu, ale tvůj život bude zlomen, na slunce budeš hleděti jen se smutkem a stěny tvého příbytku budou se ti zdáti hrobem. Nuže, zmocněte se chlapce a přivažte ho k červenému kolu!“

Dva Indiáni vrhli se na malého Diega a svázali mu ruce i nohy.

„Pomoc! Pomoc!“ křičelo dítě srdcervoucím hlasem. „Braň mne, otče!… braň mne!“

Náhle v ovzduší ozval se rachot, pak veliký černý stín vyrýsoval se pod oblohou, přesmykl se několik metrů nad zemí s prudkým hvizdotem a rázem se zastavil. To přiletěl Excelsior! Jeho cestující zaslechli zoufalý křik malého Diega a dojati tímto hrozným nářkem neváhali pospíšiti na pomoc tomu, který snad měl již v nejbližší chvíli zemříti.

Rudoši, postrašeni nenadálým objevením se aeroplánu, který v nocí špatně rozeznávali a jejž bezpochyby považovali za nějakou novou obludu, spadlou náhle s nebe, rozutekli se na všecky strany.

Jedině Kamaruka a několik jeho společníků vytrvalo u svých zajatců. Veliký pohlavár, jenž měl více chladnokrevnosti než jeho lidé, postavil se na odpor neznámému nepříteli. Ale poněvadž u něho myšlenka na pomstu byla mocnější nežli strach, chvátal k malému Diegovi s tomahawkem v ruce, když vtom koule roztříštila mu paži, kterou třímal zbraň.

Kamaruka vyrazil ze sebe divoký skřek a vrhl se na dítě, jemuž sevřel hrdlo svou levicí, když tu strašlivá rána pažbou jej srazila k zemi.

Nepřátelé zděšeně prchají před čtyřmi černými ďábly, kteří do nich střílejí a je bijí bez milosti. Ti čtyři ďáblové, toť jsou naši letci, toť Marcel Fournier, Kristián, Cherlokolls, ale zvláště Fifi, a tento chlapec bojuje nejlítěji.

Uchopili dítě a prchli. To již není ten dobrý Fifi šlechetného a něžného srdce, ten snivý pařížský hoch; teď řádí jako malý tygr.

Snad za jiných okolností neprojevoval by takové bojechtivosti, ale Fifi chce zachrániti malého Diega, ubohého chlapce jako je sám, nevinnou oběť padoušských Indiánů.

Nepřátelé zděšeni prchají, zvedajíce k nebi prosebně ruce. Domnívají se, že Zecio, veliký duch pampy, rozpoutal proti nim všecky ďábly temných končin.

Fifi rozvázal provazy, které poutaly malého Diega k červenému kolu, a pojal do náruče uděšeného chlapce, jenž nechápal ničeho z toho všeho, co se děje a jen stále naříkal, volaje svého otce.

„Neplač, hošíččku,“ mluvil k němu Fifi, „neplač, jsi zachráněn, ti oškliví Indiáni dostali svůj díl a už ti nic neudělají… buď jist!“

Dítě nerozumí řeči, ale chápe, že ten, jenž je drží v náručí, nemůže býti nepřítel, neboť nepřítel neměl by hlasu tak něžného a nepohlížel by na ně očima tak laskavýma. A malý Diego usmál se na toho neznámého cizince, který jej právě vyrval nejhroznější smrti. Zatím Kristián a Fournier rozvázali pouta, jež svírala ruce a nohy pana Gonzalesa, a Cherlokolls vyprostil z provazů zajaté gauche. Tu pan Gonzales, opojen radostí, vytrhl malého Diega Fifimu z náručí a pokrýval jej polibky. Pak se obrátil k letcům a podávaje jim ruce, pravil dojatým hlasem:

„Nevím, jak se vám kdy budu moci odvděčiti za službu, kterou jste mi právě prokázali. Vy odejdete, já nespatřím vás již asi nikdy, ale buďte přesvědčeni, že vzpomínka na vás zůstane navždy vryta do mého srdce. Díky vám, mohu nyní žíti v pokoji ve svém dvorci a nebáti se již indiánských přepadů. Jejich náčelník je mrtev a kmen jejich jest tím učiněn bezmocným.“

I malý Diego přistoupil, pronesl zajíkavě několik španělských slov a vrhl se s pláčem do náručí pařížského hocha, jenž všecek šťasten, že opětně vykonal dobrý skutek, nemohl se ubrániti dojetí, jež se ho zmocňovalo.

„Nyní vás opustíme,“ pravil Fournier k panu Gonzalesovi, „neboť naše minuty jsou sečteny. Potřebujete ještě naší pomoci? Nebojíte se, že rudoši přejdou opět k útoku?“

„Ne,“ odvětil majitel haciendy; „Kamaruka jest mrtev a s ním zhasla nenávist Indiánů k bělochům pampy. Zítra ti, kteří teď utekli, přijdou se podrobiti nebo odejdou do jiných končin. Nikdy nezůstane Indián na území, kde byl poražen.“

DÉŠŤ LÉTAVIC

Ještě poslední stisknutí rukou a letci i gauchové se konečně rozloučili; za několik minut vznášel se Excelsior v ovzduší. Fifi všecek šťasten, vyňal Pivitku z její bedničky a něžně promlouval na ubohé zvířátko, jež bylo přestálou vřavou celé bez sebe.

„Upokoj se, moje ubožátko,“ domlouval třesoucí se opičce, „už je po všem, nebudeš více slyšeti křiku ani bouchání pušek.“

Tato slova nezdála se však tuze působiti na malou ouistiti, jež nepřestávala se třásti na celém těle, pročež chlapec vyňal z plátěného pytlíku dva nebo tři plody, podobné třešním a podal jí je s úsměvem.

Pivitka jala se je spokojeně chroupati.

Noc byla dusná a chvílemi bylo cítiti závany horka, jež sálalo z rozpálené země. Aby vyhledal teplotu snesitelnější, Marcel Fournier vystoupil, neboť ve vysokých pásmech našli trochu osvěžení.

Nyní byli v srdci Bolivie, nad východním svahem Kordiller a bylo nutno ještě jednou přeletěti toto horstvo, aby přišli opět na dráhu označenou Kristiánem. Marcel však rozhodl, že vyčkají dne, dříve než se pokusí o tento nebezpečný přelet, neboť šlo především o vyhledání příhodného místa a potmě vydávali by se v nebezpečí, že se rozbijí o nějakou překážku, zpozorovanou příliš pozdě.

Obloha byla jasná, pouze jakási mlha, podobná té, jež se zvedá od země po bouři, zatemňovala obzor. Kristián byl jist, že žádná překážka nevyvstane na tratí, kterou nyní sledovali, a Fournier na jeho radu zvýšil rychlost aeroplánu.

„Teď myslím, že jsme již značně odčinili své zpoždění,“ poznamenal Fifi, „a že již brzy dostihneme Valparaisa.“

„Ty bys byl rychlý,“ odtušil Kristián; „je viděti, že nemáš správného ponětí o vzdálenostech americké pevniny. Zde města jsou někdy na šest set kilometrů od sebe daleko a možno ujeti celé míle, aniž by se spatřilo nějaké obydlí.“

Náhle pozornost Fifiho byla upoutána velikým množstvím třpytivých hvězdic, jež padaly nebeským prostorem, opisujíce velikou křivku a zanechávajíce za sebou světelnou brázdu. Vypadalo to jako opravdový ohnivý déšť.

„To jsou létavice, není-li pravda?“ tázal se Kristiána.

„Ano,“ odvětil námořní důstojník, „a nejlépe lze je pozorovati právě v těchto tropických krajinách.“

„Ale nemyslíte, že se dostaneme do jejich křížového ohně?“

„Neměj strachu!“ odvětil s úsměvem Kristián; „jsou na miliony kilometrů od nás.“

„Toť zajímavé,“ šeptal chlapec, s překvapením pohlížeje na ten podivuhodný ohňostroj, jenž v dáli zářil na slézové fialové obloze. Ale pak ty hvězdy musejí býti ohromně veliké!“

„Ano, mnohé dosahují značných rozměrů. Některé mají tvar kamenných nebo kovových valounů, jiné jsou shlukem prachu nebo dokonce pouhých par, jež se rozzařují teprve když procházejí naším ovzduším. Poněvadž letí ohromující rychlostí, způsobují, přicházejíce do styku se vzduchem, tak prudké tření, že se roznítí jako zápalky a hoří plamenem.“

„Ale odkud pocházejí tyto kamenné a kovové valouny, o nichž mluvíte?“ tázal se Fifi námořníka.

„Možná, že jsou to trosky z některého zničeného světa, rozdrceného na prášek v širém vesmíru. Některé dosahují značné váhy a nazývají se povětroně neboli aerolity, což značí kameny spadlé s nebe. Na povětroních, které byly zkoumány po svém dopadu na naši zeměkouli, bylo zjištěno, že hmota, z níž se skládají, podobá se hmotě naší zeměkoule. Jsou to většinou šedavé nerosty, železné rudy, vypadající jako obyčejné kameny. Někdy jsou v podobě ohromných balvanů, vážících mnoho tisíc kilogramů, které při svém dopadu zarývají se do země až i dvacet metrů hluboko. V našich museích můžeš viděti zajímavé ukázky těchto kamenů, spadlých s nebeských výšin.“

„Takový déšť létavic polekal jistě často divochy.“

„Ano, neboť věří, že jsou to duše jejich zemřelých, které se vracejí na zemi, aby potrestali zlé.“

Fifi vzpomněl si tu na ukrutného Kamaruku a divil se, že na zemi mohou žíti lidé tak divocí.

„Nejsme ještě na konci své pouti, milý Fifi,“ poznamenal důstojník; „až poletíme nad Australií a ostrovy Sundskými, budeme míti pod sebou divoké kmeny ještě surovější nežli jsou Indiáni jihoamerických stepí.“

„Pak bude lépe nepadnouti mezi ty chlapíky,“ zvolal pařížský hoch; „nepostihne-li nás ovšem nějaká ‚cestovní nehoda‘ v těch krajinách. Abych nezapomněl, pane Kristiáne, existují dosud kanibalové, víte, divoši, co pojídají lidské maso?“

„Ano,“ odvětil námořní důstojník; „a civilisace přese všechen svůj rychlý pokrok nedovedla dosud úplně vyhubiti zbytky tohoto barbarství. V rovníkové Africe národ Ňam-Ňam požívá ještě lidské maso; Kanakové, Fidžiové a mnozí kmenové polynésští pobíjejí se dosud mezi sebou, aby se navzájem pojídali. Severně od Nových Hebrid na ostrově Malayta nespokojí se obyvatelé pojídáním sobě podobných tvorů; solí je, nakládají a udí docela tak, jako se u nás na venkově udí kýty a šrůtky slaniny.“

„Brr! Jací to oškliví lidé!“ zvolal Fifi. „Doufám, že si s nimi neučiníme známosti, viďte, že ne, pane Kristiáne?“

„Rozhodně ne,“ odvětil námořní důstojník, ale řekl to dosti nejistě a ihned převedl řeč na něco jiného, patrně, aby nepolekal svého mladého společníka.

Kdyby mohl Fifi tušiti, že za několik dní bude míti co činiti s nejdivočejšími lidojedy australskými!

Nepředbíhejme však…

S NEPŘÍTELEM O ZÁVOD

Excelsior, jenž se zatím přiblížil k zemi, letěl nyní nad širými porostlinami.

Ostrá vůně, která připomínala poněkud pižmový zápach, pronikala vzduchem k našim letcům a ti počínali cítiti podivnou nevolnost, jakýsi druh omámení, jež ponenáhlu zmalátňovalo jejich údy.

„Rychle stoupejme!“ velel Kristián. „Tyto kraje jsou nebezpečné. Jsme nad háji manzanillovýmí a výpary, které vycházejí z těchto stromů, způsobují velmi často těžkou zmalátnělost

„Opravdu,“ potvrzoval Fifi, „počíná mně býti tak divně.“

„A mně též zamumlal Cherlokolls; „znám však škodlivé vlastnosti tohoto stromu, poněvadž bych byl již jednou málem nalezl smrt ve stínu jeho listoví. Pan Kristián má pravdu. Stoupejme rychle, neboť brzy bychom usnuli, jako kdyby nám někdo přiložil k nosu vatu nasáklou chloroformem.“

Marcel již zařídil kormidlo na stoupání a Excelsior vznášel se rychle do ovzduší. Pronikavá vůně pižmová trvala stále; letcům se zdálo, jako by jí měli napuštěny své šaty.

Pojednou zvolal Fifi: „Pane Fourniere! Pane Fourniere!“

„Co jest?“ ptal se tento.

„Neslyšíte hluk motoru, zdaleka před námi?“

Marcel a Kristián naslouchali několik okamžiků.

„To jest ozvěna,“ odvětil konečně námořní důstojník.

„Přece však poslouchejte dobře, hluk, který slyšíme, nepodobá se v ničem rachocení našich válců – výfuk jest mnohem rychlejší.“

Fournier ihned zastavil svůj motor na několik vteřin, aby mohli lépe poslouchati. Vzdálený rachot trval, rychlý, přerušovaný, poněkud ztlumený dálkou.

„Není možno býti déle v pochybnosti,“ prohlásil Cherlokolls; „před námi je nějaký aeroplán, není-li to ovšem automobil.“

„Automobil?“ opakoval nedůvěřivě pařížský hoch. „Slyšíte přece, že hluk nepřichází od země. Ostatně mezi rachocením aeroplánu a auta jest veliký rozdíl, znalci se v té věcí nikdy nemýlí. Máme před sebou rozhodně některého spoluzávodníka.“

„Nuže, pak jest to Hartmann!“ zvolal Marcel Fournier; „a tentokráte myslím, že ho dostaneme!“

Vskutku, byl to Hartmann, jenž letěl před Excelsiorem, směřuje jako oni k Valparaisu, třetí zastávce na závodní dráze.

Fournierův soupeř cítil se nyní docela klidným. Důkladný předskok, jehož docílil díky zákeřnému úkladu v San-Francisku, zajišťoval mu vítězství, jak se aspoň domníval. Nevěděl o událostech, jež se sběhly po jeho odletu, a byl na sto honů od domněnky, že ten, jehož se již nebál, jest několik kilometrů za ním.

Hartmann, jak jsme již pravili, všecko předem připravil, aby Štěstěna sloužila co nejlépe jeho zájmům. Měl pomocníky ve všech velikých městech světa, ale hlavně v Jižní Americe, kterou dobře znal. Ačkoli se vydával za Němce, Hartman pocházel ve skutečnosti z Kolumbie, spatřiv světlo denní v hlavním jejím městě Bogotě, v chudé rodině řemeslnické.

Bylo mu sotva šestnáct let, když pro nezdárnost vyhnali jej rodiče z domu, a od té doby vedl nejdobrodružnější život, jaký si jen možno představiti. Jeho pravé jméno bylo Guardia. Aby zahladil před úřady stopu svých nekalých činů, změnil své jméno i národnost. Muž tedy takovéto pochybné minulosti závodil s Marcelem Fournierem o cenu Novoyorského Hlasatele.

Hartmann – tak budeme jej k vůli souvislosti i nadále jmenovati – i jeho společníci Vogel a Benson, když zaslechli té noci hluk blížícího se motoru, ihned uhodli, že je to Excelsior, a zvolnili svůj let, aby se uradili o dalším postupu. Noční doba nehodila se k útočnému podniku, pročež uznali, že nutno vyčkati dne. Jednu chvíli pomýšleli na to, že nechají Excelsior předletěti, ale pak zřekli se té myšlenky, neboť chtěli za každou cenu zabrániti, aby Marcel Fournier dorazil první do Valparaisa.

Mimo to krajiny, jimiž procházeli, byly krajně nebezpečné pro náhlé změny větru, k nimž docházelo každým okamžikem.

Rozhodli se tedy dostihnouti třetí zastávky, potom hned opět odstartovati, aby se nesetkali s Fournierem, a pokusiti se o nějaký úklad proti němu, až by jím přiletěl na dosah nad Tichým oceánem. Tam aspoň, nad širými, osamělými hlubinami nemusili se obávati prostořekosti nějakého svědka.

Mezitím Fournier a jeho druhové radili se o prostředcích, jak dohoniti Hartmannův jednoplošník.

„Necháme-li se předstihnouti,“ pravil Marcel, „ti zločinci jsou schopni vytříti nám zrak i ve Valparaisu a my se s nimi snad již neshledáme. Musíme je dohoniti, po případě i předletěti.“

„Jsem tvého názoru,“ odvětil Kristián; „víš však, že ti chlapíci jsou všeho schopni… pamatuješ, co nám provedli nad Atlantikem.“

„Vím, ale proto přece nemůžeme pod záminkou, že naši soupeři jsou zločinci, držeti se ustavičně s jejich dosahu.“

„To tím také nemíním. Mám zato, že musíme dostihnouti do Valparaisa před nimi a tam se s nimi před svědky vážně vypořádati. Především v jejich přítomnosti obnovíme proti nim stížnost, kterou jsme již podali v Novém Yorku do rukou sportovního komisaře, potom oznámíme úřadům, jakým způsobem chtěli se Hartmann a jeho pomocníci zbaviti nás v San-Francisku. Master Cherlokolls bude nám sloužiti za svědka a uvidíme, zda potom ti bídnící odváží se ještě pokračovati ve své cestě.“

„Máš pravdu. Myslím, že by to byl ten nejlepší způsob, ale jak je předhoniti a nevydávati se přitom v nebezpečí nového útoku s jejich strany?“

„Tu jest jen jediný prostředek,“ odvětil Kristián, „a to ten, že přeletíme znovu Kordillery a budeme pokračovati ve své cestě od nich západně, kdežto naši nepřátelé zůstanou na druhé straně tohoto pohoří.“

Bylo slyšeti stále hukot motoru spoluzávodíciho letadla a zdálo se, že se hluk ten přibližuje.

„Čekají nás,“ pravil Marcel, který ovšem nevěděl o náhlém rozhodnutí svých soupeřů; „ano, máš pravdu, Kristiáne, nesmíme déle otáleti, nutno překročiti Kordillery!“

A zatím co Kristián při svitu elektrické svítilny studoval svou mapu, Marcel silně zatočil výškovým kormidlem a postupně stoupal do výše.

Za několik okamžiků dosáhl výše 2400 metrů. „Vystup ještě o 2400 metrů,“ přikazoval Kristián, jenž nyní nespouštěl očí s tlakoměru. (Tlak vzduchu zjistil r. 1643 italský fysik Torricelli (čti Toričeli). Francouzský matematik a filosof Pascal (čti Paskal) potvrdil jej svým známým pokusem v Puyde-Dóme. Podle toho pokusu stoupá nebo klesá rtuťový sloupec v tlakoměru, zvětšuje-li se nebo zmenšuje-li se tlak okolního vzduchu. Čím výše vystupujeme, tím tlak vzduchu je menší.) Fournier stoupal ještě. „Nyní, myslím, že můžeš dáti plný plyn,“ pravil námořní důstojník; „jsme nad vrcholky Kordiller stopadesát metrů.“

Excelsior, prudce zahýbaje stranou, zabočil přímo na západ. Za čtvrt hodiny přeletěl sněžná temena jihoamerických velehor a potom, dávaje se opět směrem jižním, zamířil na plný plyn k Valparaisu. Ztratil sice několik kilometrů, ale motor, ochlazen ledovým větrem, jenž vál nad Kordillerami, nabyl opět veškeré své energie a pracoval vesele ze všech sil.

„Bravo!“ zvolal brzy Kristián, jenž ustavičně pozoroval rychloměr. „Letíme padesát metrů za vteřinu! Ještě nikdy nedosáhlí jsme podobné rychlosti. Zachováme-li ji, doletíme na třetí zastávku.“

NEOČEKÁVANÝ OBRAT

Padající hvězdy brázdily dále nebeský prostor ohnivými arabeskami, jež se chvílemi obrážely v dřímajících vodách Tichého oceánu.

Cestující mlčeli, bezděčně vzrušeni rychlým letem, jenž zarážel v nich dech a rozechvíval kovovým zvukem nosné plochy jejich letounu. Excelsior občas zakolísal, někdy lehké kymácení kolébalo jím napravo a nalevo, ale neuchyloval se z přímé dráhy, díky výbornému řízení.

Když se náhle rozbřesklo a slunce v plné zlaté nádheře objevilo se na jasném nebi, aeroplán nalézal se asi deset kilometrů od Kordiller mezi Iquique a Tokopilla, dvěma to přístavy tichomořskými, ležícími na vyprahlém pobřeží chilském.

„Jistě jsme již dávno předstihli své soupeře,“ poznamenal Kristián, „neboť je vyloučeno, že by letěli rychlostí padesáti metrů za vteřinu.“

„To je jisté,“ zvolal Fifi, všecek zářící; „ach, to se nasmějeme, až za chvíli dorazíme na zastávku, počkáme si na ty pány a sázím se, že budou se kysele tvářiti, až nás uvidí.“

„Abych nezapomněl,“ pravil Kristián, obraceje se k Cherlokollsovi, „poznamenal jste si dobře všecky okolnosti, které se sběhly v San-Francisku, není-liž pravda?“

„Můžete býti klidný,“ odvětil detektiv, „moje výpověď bude co nejúplnější a vaši soupeři budou v postavení velmi mrzutém. Ostatně, vše to zabéře mnoho času a mezitím, co je budou vyslýchati, vy budete všichni již nad Tichým oceánem.“

„Nebudete nás tedy provázeti do Austrálie?“ otázal se Fifi.

„Nikoli, bude nutno, abych zůstal po ruce úřadům ve Valparaisu. Jsem jist, že budu míti mnoho práce, neboť policie toho města jest ještě zaostalá.“

Excelsior, aby se vyhnul větru, jenž dorážel od moře, přiblížil se ponenáhlu opět ke Kordillerám. Zřetelně bylo rozeznati jejich rozeklané obrysy, zátočiny a úzké stezky, jež hadovitě vinuly se podél jejich boků.

Náhle byla pozornost letců upoutána podívanou nad jiné vzrušující. Na úzké cestě, široké nanejvýše půl metru, pokud se dalo posouditi z dálky, prováděli jacísi muži na koních podivuhodný výkon jezdecký. Jeli naproti sobě a poněvadž prostor, na němž se pohybovali, byl příliš úzký, aby mohli současně projeti, jedni seskočili s koní a držíce je za uzdu, couvali zpět, by našli příhodnou plošinu, kde by se mohli přitisknouti ke stěně a nechali projíti druhé cestující. Pokus byl nebezpečný, ale mužové ti, ačkoli se nalézali nad propastí více než sto metrů hlubokou, nicméně dále couvali se svými soumary po uzounké té stezce.

Náhle jeden z koní učinil chybný krok a sletěl do hlubiny, strhuje s sebou i svého jezdce. To vše odehrálo se bleskurychle a ozvěna opakovala v hlubokých soutěskách kordillerských temný hluk, způsobený pádem jezdce i zvířete.

„Nešťastník!“ zvolal Fifi; „také jaká neopatrnost, zajížděti s koněm na pěšinu, která není širší než kapesník!“

„Nehody tohoto druhu jsou řídké,“ pravil Cherlokolls. „Já mnoho cestoval v Andách a viděl jsem Indiány na koni klusati a cválati po takovýchto úzkých přechodech. Dokonce je to sportem v některých krajinách jihoamerických.“

„Přesto mám raději letectví,“ prohlásil pařížský hoch, „je méně nebezpečné a v letadle nedostává se závrať, kdežto na horách na pokraji propasti není možno podívati se dolů, aby se nezatočila hlava.“

„To je tím,“ vysvětloval Kristián, „že v letadle necítíme se v žádném poměru k okolním věcem a neuvědomujeme si výšku, ve které se nalézáme.“

„Přece se říká, že hlubina přitahuje.“

„Ne vždy, jak vidíš.“

Tato rozmluva byla přerušena náhle podivným zvukem. Byl to sup, jenž sedě na vyčnívající skále, upozorňoval své soudruhy a příšerným svým skřekem oznamoval jim patrně, že kořist právě spadla s nebe. V okamžiku hejno velikých, bíle a černě zbarvených ptáků sneslo se k zemi, kam spadl nešťastný jezdec se svým koněm.

Brzy Excelsior dostihl místa, kde pohoří se značně snižovalo, nechávajíc na východní straně výhlad na zelenající se prérie chilské.

Fifi kukátkem zkoumal obzor. Náhle zvolal:

„Ejhle, jednoplošník Hartmannův, tamto v dáli!“

A prstem ukazoval na malý, sotva viditelný bod, jenž se vůčihledě přibližoval.

Kristián podíval se též dalekohledem, pak řekl:

„Vskutku, jsou to naši soupeří, ale jsou daleko. Teď nás již nedohoní.“

„Jak jsou asi daleko?“ tázal se Fournier.

„To se dá dosti těžko odhadnouti, ale nepřeháním, řeknu-li, že jsou od nás asi na osm kilometrů.“

Nyní Excelsior dal se v plný let. Pod ním roviny střídaly se s lesy, lesy s vesnicemi, to vše s rychlostí kinematografickou. Cestující již nemluvili ani slova. Oči majíce upřeny na obzor, čekali úzkostlivě, kdy město Valparaiso vynoří se konečně z dálné mlhy, která je dosud ukrývala pohledům.

Byl to let šílený, beze slov, jeden z těch závodních běhů, jež mají do sebe cosi tragického a zneklidňujícího.

Je známo, že při letectví spása a bezpečnost cestujících spočívá v rozluštění otázky stability. Nuže, díky křídlům Excelsioru, jež se pozměňovala tvarově sama od sebe, díky též soustavě samočinného stlačování Fournier nebyl již vydán na milost a nemilost nějakému malému opomenutí či nějaké okamžité tělesné mdlobě.

Mohl bez nebezpečí vzdorovati nejrůznějším proudům vzduchovým, vyjímaje ovšem příliš silné vichry.

Hartmann, jenž neměl tak dokonalého stroje, mohl sice soupeřiti v rychlosti s Excelsiorem, nebyl však schopen odolávati náhlým větrným změnám, tak častým v horských končinách, neměl-li se uchýliti od své dráhy. Konečně dosáhli San-Felipe, ponurého města, skrytého v podhoří andském, jehož obyvatelé, z polovice Indiáni, z polovice míšencí, mají pověst podloudníků a lupičů. Když domorodci san-felipští spatřili aeroplán, strhli veliký křik a několik výstřelů, na štěstí bez účinku, ozvalo se z různých míst.

Německého závodníka bylo stále viděti, ba i znatelně se přiblížil, jenomže místo, aby letěl jako naši vzduchoplavci ve vysokých polohách, držel se nyní asi stopadesát metrů od země. Tam však bylo mu počítati s náhlými větrnými proudy, přicházejícími od Kordiller.

Fifi, který dalekohledem pozoroval zmítání nepřátelského letadla, prohodil vesele: „Přeji vám, pánové, jen jedno: abyste srazili vaz. Zasloužili byste si toho!“

Ale Hartmannův jednoplošník stoupal postupně do výše. Němecnebo spíše Kolumbián – byl zručným pilotem, jenž dovedl obratností vyrovnati nedokonalost svého stroje.

„Podívejme se… stoupají,“ prohodil mrzutě Fifi, jenž nepřestával sledovati pohyby soupeřovy; „ti lumpové jsou rozhodně obratnější než jsem myslil. Přece však marně se namáhají, teď nás již nedohoní. Nyní zase my budeme první dolétati na zastávky!“

A vskutku, Fournier a jeho druhové přistáli ve Valparaísu, dobré půl hodiny před svými nepřáteli.

TŘETÍ ZASTÁVKA

Místo, na kterém dolétli k zemi, byla širá zelenající se rovina, zvaná Plazza Maria-Teresa, kde všecko bylo připraveno pro přílet závodníků.

Hangáry, kiosky, stožáry ozdobené vlajkami zvedaly se tu a tam na louce a bylo možno čísti na dlouhých kalikových pruzích nápisy: Aparadors, naranjas, limones, azucar, café, té a pod.

Na dlouhé tyči žlutě natřené třepetal se zelený praporec s tímto nápisem, provedeným červenými literami: Telegrafia. Byla zde též ochranná stanice, dřevěný pavilonek, nad nímž vlál bílý prapor a nad jehož vchodem veliká písmena hlásala slovo: Medico.

Excelsior právě přistál uprostřed bouře potlesku a volání „vivat“ a hustý dav, složený z bělochů, negrů a mulatů tísnil se kolem letadla, jehož dovedli jen s velikou námahou chrániti policejní zřízenci před návalem zvědavců.

Když nastalo utišení, kapela odvřískala marseillaisu, pak tlustý pán, v úboru z bílého flanelu a se širokou červenou stuhou přes prsa, přišel uvítati letce prapodivnou franštinou. Byl to starosta valparaisský. Potom kapela zahrála chilskou hymnu, jež připomíná poněkud americko-černošský tanec cake-walk, a pak Marcel Fournier ujal se slova. Několika prostými a jasnými větami poděkoval důstojnému zástupci města Valparaisa za milé přijetí, představil své společníky a myslil již, že tím jsou odbyty oficielní obřadnosti, když tu v zástupu nastal náhle veliký šum a nádherný automobil, vyšňořený národními barvami chilskými, modrou, červenou a bílou, zastavil několik metrů od Excelsioru. Vystoupil z něho muž, oděný skvostnou uniformou generálskou, přistoupil k francouzským letcům a starosta představoval nového příchozího: „Pan president republiky,“ děl vážným tónem, obřadně se ukláněje.

President chilské republiky pronesl rovněž řeč ve špatné franštině. Fournier musil odpověděti a rozmluva byla by se zajisté zapřádala dále, když tu hlídky, umístěné na vysokých věžích, tyčících se na čtyřech rozích travnatého prostranství, ohlásily zatroubením přílet dalšího závodníka. To dolétal Hartmann.

V oficielním průvodě nastalo přirozeně proudění a president republiky, starosta i osobnosti ve stejnokroji, které je provázely, byli odloučeni od francouzských letců.

Německý závodník blížil se vůčihledě a ponenáhlu klesal k zemi, hledaje příhodné místo k přistání. Brzy bylo jej viděti, jak odbočuje téměř v pravém úhlu a mizí v dáli mezi zástupem. Přistál na opačném konci louky asi dvě stě metrů od Excelsioru a zvědavci spěchali s divokým křikem k novému příchozímu.

„Zůstaňme zde,“ pravil Fournier ke svým přátelům, „nesmíme ani na jedinou minutu opustiti svého stroje. Hartmann má jistě pomocníky v tomto městě. Musíme se míti na pozoru. Ale vy, pane Cherlokollse, běžte rychle, snažte se poznati našeho nepřítele, je-li opravdu ten, kterého hledáte, a až si tím budete jist, pak konejte svou povinnost. Můžete mne v nutné chvíli zavolati. Budu pohotově.“

„Spolehněte se na mne,“ odvětil detektiv se suchým úsměvem, „vím, co mám dělati.“ A rychle odkvapil.

„Tentokráte,“ zvolal Fifi, „myslím, že pana Hartmanna štěstí opustilo. Místo, aby pokračoval ve svém letu, seznámí se s chilským vězením.“

POSLOVÉ DLOUHO SE NEVRACEJÍ

Minulo půl hodiny, pak hodina. Cherlokolls se nevracel a našich letců počínal se zmocňovati neklid.

Mezitím zatáhli Excelsior do hangáru a zvědavci tísnili se před ohradou, aby aspoň skulinami mezí prkny zahlédli ještě obrovské letadlo, které vykonalo tak úžasnou cestu. Kristián, Marcel a Fifi, stojíce před vchodem této na rychlo zřízené garáže, odpovídali, jak uměli nejlépe, na otázky, jež někteří jim dávali pološpanělskou, polofrancouzskou hantýrkou a kterým stěží rozuměli.

Ale mezi těmito cizinci bylo několik individuí podezřelého vzezření a ti právě nejvíce se točili kolem vzduchoplavců.

„Buďme na stráži,“ nepřestával opakovati Marcel svým přátelům; „nezapomínejme, že jsme zde na neznámé půdě.“

Na štěstí několik policistů ve směšných přílbách a s ebenovým obuškem v ruce, postavilo se právě vedle hangáru. Jejich přítomnost měla za účinek, že poněkud schladlo příliš prudké nadšení Chilanů, kteří pomalu ustupovali k hranici, kterou jím vykázali „alguazilové, neboli policisté.

„Ztrácíme zde drahocenný čas,“ pravil náhle Marcel; „jak víte, musíme si opatřiti novou vrtuli. Počkejte na mne zde, optám se, kde se vydávají náhradní součástky.“

Po těch slovech zamířil k opodál stojícímu pavilónku, před nímž se kupily bidony benzínu a sloupce pneumatik.

Osaměvše, Kristián a Fifi vešli do hangáru a z truhlic Excelsioru vyňali něco potravních zásob, jež s chutí pojedli.

„Jaká škoda,“ litoval mladý Pařížan, „že musíme takto zápasiti s tím ošklivým Hartmannem a jeho spřežencí! Místo, abychom se mohli projíti po Valparaísu, jen co bychom si trochu rozchodili nohy, jsme nucení civěti zde na stráži. Kdyby se aspoň vrátil ten zpropadený detektiv! Co jen tam dělá?“

„Také se v duchu ptám,“ povzdychl si Kristián, dívaje se na hodinky; „hle, už jsme zde půldruhé hodiny! To začíná býti podezřelé.“

Vtom se objevil Fournier, nesa na rameni náhradní vrtuli. Za ním jakýsi člověk postrkával ruční vozík, na němž byly bidony s benzinem.

„Nic nového?“ tázal se Marcel.

„Nic,“ odvětil námořní důstojník; „je to divné.“

„Opravdu, ale víš co, Fifi, sběhni se podívat k Hartmannově garáži! Ale pospěš si, nezapomeň, že čekáme netrpělivě na tvé zprávy!“

„Už běžím,“ odvětil chlapec, proklouzávaje rychle středem zvědavců, kterých kupilo se čím dále tím více kolem hangáru. Potom však, jako by si na něco vzpomněl, vrátil se ještě.

„Dejte pozor na Pivitku!“ zvolal.

„Buď bez starosti!“ odvětil se smíchem Marcel.

Když Fifi odběhl, Fournier počal plniti svou benzinovou nádrž, pak se chystal nasaditi náhradní vrtuli. Shledal však, že stará vrtule drží dosud dobře a že správka vítězně odolala strašlivým otřesům poslední etapy. Utáhnuv tedy pevněji její obvaz, poněkud uvolněný, ponechal ji na svém místě a novou uložil do truhlice.

Práce ty zabraly více času než myslil. Po jejich skončení obrátil se ke Kristiánovi, tázaje se ho, jak dlouho je Fifi pryč.

„Pomalu hodinu,“ odvětil důstojník.

„Již hodinu? Toť je divné. Po Cherlokollsovi. Fifi! Rozhodně v tom něco vězí!“

Ale tu se již pařížský hoch protlačoval k nim zástupem.

FIFI OSVĚDČUJE SE DOBRÝM ZVĚDEM

Fifi byl všecek bledý a jeho šaty byly v ubohém stavu. Jeho kabátec, jenž neměl jíž knoflíků, byl mimo to rozerván na rameni.

„Fifi, co se ti stalo?“ zvolali téměř současně Marcel a Kristián.

„Ach, přátelé,“ odvětil chlapec udýchaným hlasem, „zvěděl jsem to právě pěkné věci!“

„Vypravuj, vypravuj!“

„Nechte mne chvilku oddechnout, já tolik utíkal, že sotva popadám dechu. Před chvíli tedy, jak jsem vás opustil, odebral jsem se do hangáru, kde byli Hartmann a jeho společníci. Myslil jsem, že naleznu naše nepřátele v rukou policie. Ale chyba lávky! Oni klidně rozprávěli s tím pánem v bílém flanelovém obleku, jenž před chvíli přišel uvítati nás.“

„A co Cherlokolls?“ otázal se Fournier.

„Povím hned. Naši chlapíci, jak bylo viděti, byli velmi zadobře se zdejšími oficielními osobnostmi. Poněvadž se mluvilo španělsky, nemohl jsem pochytiti ani slova z toho, co mluvili. Hartmann rozkládal rukama, patrně cosi vysvětloval a jeho druhové občas potvrzovali jeho výpovědi. Čekal jsem stále, že se vmísí do řeči Cherlokolls, jenž stál několik kroků přede mnou a mne neviděl. Ale detektiv se nehýbal.“

„Vypravuj dále!“ pobízel Marcel

„Když Hartmann dokončil své výklady, rozhlédl se kolem sebe. Náhle, spatřiv Cherlokollse, dal mu lehké znamení hlavou a brzy náš dobrý přítel detektiv proklouzl davem a odešel na roh uličky, která ústí na toto prostranství.“

„Rychle, rychle, Fifi!“ pobízel opět Marcel, jenž hořel netrpělivostí.

„Já byl mu stále v patách, aniž by čeho tušil, a když se zastavil na rohu, schoval jsem se za malou zídkou a čekal jsem. Brzy viděl jsem přicházeti Hartmanna. Přistoupil rychle k detektivovi, stiskl mu pravicí jako starému známému a oba pohřížili se v důvěrný hovor jak nejlepší přátelé. Po nějaké chvíli přišli i oba druzí společníci Hartmannovi a detektiv jim podal ruku jako známým.“

„Oh, ten bídník!“ zvolal Fournier, zatínaje pěst; „klamal nás tedy! Kdo by se toho byl nadál!“

„Já nikdy neměl veliké důvěry k tomu člověku,“ prohlásil Kristián; „již způsob, jakým se k nám vetřel, měl v nás vzbuditi podezření. Ale jen za jakým účelem nás provázel až sem?“

„Aby nás špehoval!“ zvolal Fifi; „o tom není pochyby a bude pokračovati tak dlouho, až se mu naskytne příležitost, provésti nám nějaký škaredý kousek.“

„Ale on se teď již nevrátí.“

„To jste na omylu,“ pravil hoch; „jde za mnou.“

Téměř v zápětí objevil se detektiv. Jeho tvář byla stále tak klidná a za velikými skly jeho brýlí pomžikávala jeho očka s obvyklou spokojeností.

„Dělejme, jako bychom o ničem nevěděli,“ pravil Marcel ke svým druhům; „uvidíme, kam až zajde ten chlapík ve své drzosti.“

Detektiv se přiblížil a rychle táhna Marcela a Kristiána do pozadí hangáru, pravil jim zklamaným tónem: „Muž jménem Hartmann není ten, kterého jsem měl v podezření. Prohlédl jsem si ho dobře a jeho zjev neodpovídá nijak popisu lupiče vlaků Pacifické dráhy.“

„V Novém Yorku byl jste si přece téměř jist, že ho poznáváte,“ připomínal Marcel.

„Domníval jsem se tak, ale svedla mě matná podobnost.“

„Přece však jste přesvědčen, že náš soupeř jest bídník, individuum schopné všeho?“

„Oh, toho nemohu popírati!“

„Vyhledáme tedy sportovního komisaře a vypovíme mu podrobně úklad, jehož jsme byli obětí v San-Francísku. Vy, pane Cherlokollsi, potvrdíte naše výpovědi a uvidíte, že to bude míti svůj účinek.“

Detektiv otíral si kapesníkem brýle a bylo patrno, že se již necítí dosti jistým.

„Přece nám neodepřete své svědecké výpovědi před sportovním komisařem?“ pravil Marcel.

„Záleží-li na tom,“ odvětil detektiv.

„Jakže, záleží-li mně na tom? Věřím prostě tomu, co jste nám slíbil.“

„V tom případě půjdu ho vyhledati.“

„To si vezmu na starost já,“ rychle podotkl námořní důstojník.

Cherlokolls nebyl již klidný; bylo patrno, že by nejraději vyklouzl ze společnosti našich letců. Kristián chystal se jíti pro komisaře, jehož úřadovna byla na nějakých sto metrů odtud, když tu ozval se ovzduším veliký hluk.

„Co se děje?“ zvolal Fournier.

„Co se děje, proboha, toť velmi jednoduché, pane,“ odvětil pařížský hoch; „hle, vizte raději sám!“ A zdviženou paží ukazoval k obloze, na jejímž modrém pozadí bylo viděti jednoplošník, letící plnou rychlostí.

Byl to Hartmann, jenž vydával se na další cestu.

„Padouchu! Tys věděl, že Hartmann chce uletěti, ale neupozornil jsi nás, neboť jsi jeho pomocníkem, patříš k jeho bandě. Teď víme všecko.“

Detektiv, vida se odhalen, pokusil se o útěk, ale drsná pěst Kristiánova přibila ho na místo.

„Tady budete, pane!“ pravil mu námořní důstojník, „neutečete takto. Bylo by velmi pohodlné, špehovati lidí a zmizeti po anglicku, když se vidíte odhalen. Ne, zůstanete s námi, dokud nerozhodneme o vašem osudu. Rychle! Rychle, Marcele, uveď svůj motor do chodu!“

„Nemůžeme odjeti,“ poznamenal Marcel, „dokud jsme nepodepsali listinu o přistání.“

„Pravda,“ odvětil důstojník; „nuže, běž ji podepsati a já zatím budu hlídati tohoto chlapíka.“

„A já,“ ozval se Fifi, „doběhnu nakoupit zásob, neboť potraviny nám téměř docházejí.“

Po nějaké chvíli vrátil se Fifi první, nesa v náručí několik krabic konserv a ohromnou uzenou kýtu. Ani Marcel nedal na sebe dlouho čekati. Přicházel v průvodu dvou mužů, s nimiž živě rozmlouval. Došed do garáže, ukázal svým průvodcům na Cherlokollse a pravil:

„Úklad v San-Francisku měl svědka a ten svědek jest tuto.“

Falešný detektiv zvedl hlavu, aniž odpověděl.

„Nuže, pane, povězte, co víte,“ řekl jeden z obou příchozích, který byl sportovním komisařem valparaisským.

„Nevím ničeho,“ odvětil špehoun. Nebylo možno dostati z něho jiných slov.

„Dobrá,“ pravil komisař Fournierovi, „ještě dnes odešlu Vzduchoplavecké sportovní komisi prohlášení, které jste mi právě učinil, a připojím, že kvapný odlet vašich spoluzávodníků zdá se velmi zřetelně odůvodňovati vaši stížnost.“

„Nyní chápete proč!“ odvětil Marcel. „Báli se, aby se s námi nesešli. Raději prchli jako zloději. Ale my je dohoníme, za každou cenu; neprodleně pustíme se za nimi.“ A letec, ukláněje se, dodal:

„Děkuji vám, pane komisaři, za ochotu, s jakou jste přijal mé prohlášení, a za sympatie, které jste k nám osvědčil. Budete tak laskav a vyslovíte zástupcům města Valparaisa naši lítost, že nemůžeme se zúčastniti nabídnutého lonše, však víte nyní, proč jsme byli nuceni zůstávati stále u svého letadla.“

Sportovní komisař i jeho průvodce stiskli ruku Marcelu Fournierovi a ten po jejich odchodu dal ihned povel k odletu.

S pomocí Fifiho vytáhl Excelsior z hangáru, pak vyzval Cherlokollse, aby zaujal místo na palubě letadla. Detektiv chtěl se vzpěčovatí, ale na důraznou pobídku důstojníkovu dal si konečně říci. Jakmile zaujal místo, vklouzli ostatní letci do svých sedadel. Po několika vteřinách Excelsior stoupal do ovzduší, letěl několik vteřin přímým směrem, pak, náhle odbočiv vlevo, zamířil k Tichému oceánu

„Kam mě vezete?“ otázal se tu detektiv s hrůzou.

„Dovíte se brzy,“ odvětil Marcel, obraceje se.

„Doufám, že mne nezabijete?“

„Zařídíme věc, abyste nám budoucně nemohl škoditi. Zklamal jste naši důvěru, pomstíme se svým způsobem!“

Cherlokolls se úzkostlivě podíval. Chladný tón, jímž Fournier pronesl tato slova, naplnil ho divným neklidem. Jaký osud mu chystají? Chtějí ho učiniti neškodným? Co znamenají tato slova?

Jednu chvíli se detektiv domníual, že ho chtějí asi shoditi do moře, ale pak, když Excelsior pokračoval dál a dále ve svém letu nad širou hladinou, vytušil, že jeho protivníci mají s ním nějaký jiný úmysl.

Kristián a Marcel nevyměnili spolu v té věci dosud jediného slova od odletu z Valparaisa a námořní důstojník nevěděl, jakož ani Fifi, jaká bude ta pomsta, o níž mluvil Fournier.

NAD TICHÝM OCEÁNEM

Když již letěli hodinu, oznamoval Kristián, že spatřuje cosi svým kukátkem, ale nemohl tvrditi, že jest to aeroplán; lehká mlha kryla daleký obzor. Mimo to velicí šedí ptáci, podobní našim rackům, křižovali po obloze všemi směry a mohli velmi snadno na dálku býti považováni za jednoplošník.

„Budou nás tito ptáci provázeti až do Austrálie?“ otázal se Fifi.

„Nikoli,“ odvětil Kristián, „opustí nás, jakmile zpozoruji nějaký ostrov, kam sednouti.“

Kristián náhle zmlkl. Měl oči vytrvale upřeny na obzor a co viděl, jistě jej velmi znepokojovalo, neboť pojednou silně zbledl.

Fifi, jenž zpozoroval neklid svého přítele, chtěl se ho tázati, když vtom námořní důstojník vykřikl: „Stoupej výše! Marcele! Rychle do výše, nebo jsme ztraceni!!“

Fournier nežádal vysvětlení. Chvatně zatočil výškovým kormidlem a Excelsior se vznesl.

„Stoupej! Stoupej ještě!“ nepřestával opakovati Kristián.

Brzy se dostalo letcům vysvětlení, proč se námořní důstojník tolik znepokojoval.

Hluboko pod nimi bylo slyšeti strašlivý hukot jakoby obrovského vodopádu a šedivé mraky, jež zdály se splývati s mořem, hnaly se úžasnou rychlostí směrem k Excelsioru.

Jen ještě několik vteřin a aeroplán byl by stržen do jedné z těch strašlivých smrští, jaké lze pozorovati jen v krajinách tropických.

„Byl právě svrchovaný čas,“ pravil Kristián, dívaje se za šerou pohybující se spoustou, jež se rychle vzdalovala k západu; „kdybychom byli strženi do té smrště, byli bychom rozdrceni jako ve svěráku. Pozoroval jsem jíž delší dobu na obzoru cosi temného, ale považoval jsem to s počátku za mlhu. Pak teprve poznal jsem, že se to k nám blíží „tornádo“. Štěstí, že jsme se mohli vznésti do výše.“

„Četl jsem již o smrštích, že jsou nebezpečné,“ pravil Fifi, „ale nikdy bych si nepomyslil, že je to tak strašné. Čím asi vznikají?“

„K smrštím většinou dochází, když spodní vrstvy vzduchu, silně přehřáté a velmi vlhké, unikají vyšší, studenější a těžší vrstvou.“

„Zažil jste již takovou větrnou bouři?“

„Ano, několikráte, ale nikdy na Tichém oceáně. Ostatně, smrště, s nimiž jsem se setkal, tvořily mrak nanejvýše dvacet metrů hluboký a na jejich rozptýlení stačil obyčejně jediný výstřel z děla; ale tato smršť byla hrozná. Nešťastné lodi, které nemohly ujeti včas.“

Obloha byla nyní podivuhodně čistá a ta zvláštní mlha, kterou před několika minutami pozorovali na obzoru, úplně se rozptýlila. Tichý oceán klidně válel své modré vlny a rackové nepřestávali sledovati Excelsior, provádějíce obraty, jež budily obdiv vzduchoplavců.

„Můžeme nyní sestoupiti trochu níže?“ otázal se Marcel.

„Ano,“ odvětil námořní důstojník.

„Výborně. Neboť vzduch je velmi nepříznivý v této výši a pokusím se v nižších polohách najíti proud výhodnější.“

A Fournier, popojížděv trochu sem a tam, ustálil se ve výší asi sto metrů. S té mohli dokonale pozorovati vše, co se dalo na Tichém oceáně. V dáli viděli parník o čtyřech komínech, jenž ujížděl na západ, směřuje bezpochyby k Sydney.

„Ta lodička, zdá se mí, ujíždí pěknou rychlostí?“ prohodil Fifi.

„Ano,“ vysvětloval Kristián, „je to jedna z nových lodí Californian Line a ujíždí, tuším, čtyřicet mil za hodinu.“

„A kolik to představuje kilometrů?“

„Asi sedmdesát čtyři. S turbinovými stroji docílilo se ještě větší rychlosti než je tato.“

Paroloď zmizela v dáli a bylo viděti již jen kotouče tmavého dýmu, jež unikaly z jejích komínů.

„Tato se vyhnula smršti,“ poznamenal Fifi.

„Ano,“ odvětil námořní důstojník, „vidím však tamto v dáli černý bod, který mně nevěstí nic dobrého. To bude asi vrak… ano, nemýlím se, dalekohledem lze pozorovati dokonale jeho stěžně. Je to plachetní loď a noří se přídí do moře. Stěžňoví je zlomeno… oh, nešťastníci!“

Excelsior se rychle blížil ke ztroskotané lodí, jejíž trup pomalu klesal do vody.

„Toť zvláštní,“ poznamenal Fifi, „na palubě není viděti nikoho.“

„Posádka asi použila záchranných člunů, ale ti ubožáci se jistě neplavili daleko. Větrná smršť je uchvátila a rozmetala do vln.“

„Nedají se předvídati tyto strašné pohromy?“

„Ano, lze je předvídati, neboť blíží-li se smršť nebo cyklon, bývá busola velmi neklidná. Parolodi mohou okamžitě změniti směr a ujeti daleko z ohrožené oblasti; ale plachetnice, vane-li jen trochu protivný vítr, jsou vydány osudu, jako tomu bylo v tomto případě.“

MARAWAH

Excelsior vzlétl poněkud výše. Vznášel se nyní asi stopadesát metrů nad hladinou. Marcel volil obyčejně tuto výšku, když se nalézal v klidných pásmech. Odtud mohli snadno pozorovati vše, co se děje na moři, a podívaná byla velmi rozmanitá.

Brzy byly to létající ryby, které se vymršťovaly nad povrch, zavířily vzduchem v celých hejnech, pak ponořovaly se do vody, aby se hned zase objevily. Brzy byli to žraloci stříbrolesklého břicha, kteří vyskakovali nad hladinu, nebo velicí žlutí kormorani, kteří, nebojíce se žraloků, potápěli se do moře, aby v něm ulovili nějakou kořist.

V jedné chvílí ukázal Fifi na dalekou hnědou skvrnu, která se podobala obrovskému korábu nepohnutě stojícímu na vlnách. „Co je to?“ tázal se námořního důstojníka.

„To je skalisko,“ odvětil Kristián, „Úskalí Smrti.“

„Brr!“ otřásl se pařížský hoch; „při pouhém jménu přechází mráz po zádech.“

„My se nemusíme báti toho skaliska, ale je osudné lodím, které plují těmito končinami.“

„Vždyť o něm přece vědí a mohou se mu vyhnouti.“

„Ano, ale je obtékáno na deset mil kolem dokola dravými proudy, s nimiž je nemožno zápasiti. Před několika lety anglická loď Challenger byla stržena těmito proudy, vržena proti výspě a rozbita o ty hnědé skály, které již mají na svědomí tolik obětí! Challenger byla čtyřstá loď, která ztroskotala na „Úskalí Smrti“.“

„Jsou ty skály obydleny?“

„Zdá se, že poskytují útulku černochům, kteří, ztroskotavše v těchto končinách, zůstali tam trvale, ale žádný mořeplavec nemůže v té věci tvrditi něco určitého.“

„Mohli bychom zaletěti nad ty skaliny,“ pravil Fifi, „jen co bychom na ně nahlédli.“

„Zaměříme k nim,“ pravil Kristián, „a dokonce se chystám ofotografovati si to neblahé místo.“

„To je dobrá myšlenka! Však jsme dosud nepoužili svého fotografického aparátu.“

Když letěli nad hnědými skalami, do nichž zuřivě bilo moře se všech stran, vychýlili se Kristián a Fifi, ale spatřili jen hejno ptáků, kteří polekáni hlukem motoru prchali, mocně máchajíce křídly.

„Černoši, o nichž jste mluvil, pane Kristiáne, již tam asi nebudou,“ podotkl Fifi.

„Ano, ta skaliska jsou neobydlena. Alespoň…“

Nedořekl. Šíp obratně vystřelený zarazil se právě do levého křídla Excelsioru.

„Aj, aj!“ zvolal chlapec, „zdá se, že na té skalině jsou přece lidé.“

Aeroplán byl již daleko, ale naší letci viděli velmi dobře rýsovati se na skalnaté pláni několik černých silhuet, jež pobíhaly všemi směry a brzy ztratily se s dohledu.

„Opravdu,“ řekl Kristián, „ty prokleté končiny jsou obydleny! Až se vrátíme, oznámím tento poznatek Zeměpisné společnosti.“

„Podivný život vedou asi obyvatelé „Úskalí Smrti“, kde není jediného stromu, jediného zeleného stébla. Je pravda ovšem, že mají pokoj a nikdo nikdy nepřichází jich vyrušovati. Pro toho, kdo miluje samotu, byl by to ideální koutek, ale já bych měl přece raději ostrov Robinsona Krusoe, tam alespoň byla zeleň a zvířata.“

Kristián se usmál, pak, ukazuje Fifimu na tmavomodrou skvrnu, jež se objevila v dáli na Tichém oceánu, pravil:

„Tentokráte máš tu ostrov, a to opravdový.“

„Vskutku, ale ještě je tuze daleko. Jak se jmenuje?“

Kristián popatřil na mapu, něco si spočítal, pak mluvil jakoby pro sebe:

„Dvacetpět stupňů jižní šířky a stodvacetsedm stupňů čtyřicet pět minut západní délky… to jest ostrov Marawáh

„Zdá se dosti rozlehlý.“

„Ano, měří sedm kilometrů zdélí a pět kilometrů zšíři.“

Též Fournier zahlédl ten ostrov. Obrátil se a pravil ke Kristiánovi: „Přistaneme na něm…“

„Proč?“ tázal se důstojník.

„Mám určitý úmysl…“

„V tom případě, to je něco jiného; mohli bychom si však vyvoliti lepší místo k přistání.“

Marcel neodpověděl.

Ostrov rýsoval se nyní zcela zřetelně.

Břehy jeho tvořily srázné útesy, vyčnívající asi stopadesát metrů nad hladinou mořskou. Fournier trochu povylétl, aby snáze přehlédl ostrov, a vida na něm velikou pláň, jež zdála se dosti rovnou, hotovil se přistáti klouzavým letem. Aeroplán klesal s úžasnou rychlostí, pak několik metrů od země náhlým úderem kormidla zaujal opět vodorovný směr a snesl se lehce k zemi,

„Tady to není hezké,“ zvolal Fifi, jenž první seskočil z letadla a zvědavě se rozhlížel kolem sebe. „Hleďte, tam ty stromy, jak jsou zakrslé a ta tráva vypadá, jako by po ní dupal celý pluk vojáků. Nedoufám, že tu najdu něco na zoubek pro svou ubohou Pivitku. Ostatně uvidíme! Zdání často klame“ Potom přistoupiv k Marcelovi, otázal se ho: „Zůstaneme zde dlouho, pane?“

„Nejdéle půl hodiny. Vyřídíme zde malou záležitost.“

Pak, obraceje se k oběma svým přátelům, pokračoval Marcel.

„V Novém Yorku, jak víte, nabídl nám své služby člověk, jehož jsme neznali; vydával se za detektiva a dal se nám doporučiti sportovním komisařem. My měli důvěru k tomuto muži, jenž chtěl, jak sliboval, zbaviti nás nepřítele, nebezpečného zločince. My připustili ho mezi sebe, stal se naším přítelem, téměř důvěrníkem. Nuže, víte, jak se k nám zachoval ve Valparaisu. Místo, aby dal zatknouti zločince nám tolik nebezpečného, dopomohl mu k útěku. Byl přistižen v důvěrném hovoru s Hartmannem a jeho dvěma pomocníky. Muž ten, jenž zneužívaje patrně jména proslulého detektiva amerického, dává si říkati Cherlokolls, je sprostým podvodníkem a zrádcem, jenž ve spolku s našimi nepřáteli pracuje o naší zkáze. Hanebně zneužil naší důvěry. Proto zasluhuje trestu. Jiní by s ním učinili krátký proces; nám se však příčí něco takového. Člověk ten je škůdce, musíme se ho tedy zbaviti a odejmouti mu možnost, aby pokračoval ve svém neblahém díle.“

Zde se Fournier odmlčel a pohlédl na falešného detektiva, jenž stál tu voskově bledý.

„Necháme ho na tomto ostrově,“ pokračoval Marcel, „a odletíme.“

„Smilování!“ prosil detektiv. „Nečiňte toho pane Fourniere! Ano, přiznávám, jsem bídník, ale kdybyste znali mé životní osudy, jistě byste se nade mnou slitovali.“

„Jakou to novou lež nám chcete namluviti?“ tázal se chladně Kristián.

„Přisahám, pánové, že vám povím pravdu, celou pravdu.“

„Vše je marné! Povídejte si nám cokoli, rozhodnutí svého nezměním,“ odvětil Marcel; „my odletíme a vy zde zůstanete. Necháme vám tu něco zásob, dáme vám i revolver, abyste se mohl brániti v případě přepadení, ale nechceme vás již míti vedle sebe!“

„Vysaďte mne alespoň v některém městě, moji dobří pánové!“

„Abyste mohl zpraviti své spojence telegraficky nebo jinak. Nikoli! Vy zůstanete na tomto ostrově. Jistě tudy propluje v brzké době nějaká loď. Snažte se, aby vás vzali na palubu, to již bude vaší věcí. My zatím budeme zbaveni nepřítele a o to jediné nám jde.“

Nepravý detektiv vrhl se na kolena a prosil letce tak srdcervoucím hlasem, že Marcel i jeho druhové chtěj nechtěj cítili se dojati.

„Alespoň, dříve než mne opustíte, prozkoumejte tento ostrov,“ prosil úpěnlivě Cherlokolls; „nemůžete mne zanechati na místech, kde bych byl odsouzen zemříti hlady.“

Naši přátelé byli by tak učinili sami od sebe. Ukryvše aeroplán za malou skalní ohradu, vydali se ihned na obhlídku. Vystoupili na pahorek, jenž se zvedal po pravé straně planiny, na níž byli přistáli, pak octli se na kraji lesíka zakrslých stromů, jež připomínaly naše břízy, ale měly pně podivně zkroucené.

I půda jevila divné zbarvení, jsouc místy hnědá nebo červenavá, místy šedá nebo jako uhlí černá. Tu a tam byly skupiny zelenavých skal. Truchlivo a pusto bylo v těch mrtvých končinách, jako po nějaké veliké přírodní pohromě. Přece však na některých místech jevil se bujnější život: husté listnaté křoviny pokrývaly mnohý svah a rostlinstvo pestrých barev tvořilo místy bohaté koberce.

Námořní důstojník, velmi zaujat touto novou krajinou, upozornil své společníky, že země je místy velmi silně rozpálena a že z ní vystupují zelenavé páry, jež připomínají fosforový zápach. Usoudili z toho, že jsou na sopečné půdě a ty hnědé a tmavošedé vrstvy že nejsou ničím jiným než ztuhlou lávou.

Letci pokračovali ve své obhlídce, ale jejich chůze stávala se čím dále tím obtížnější a oddychovali těžce jako by právě vykonali dalekou cestu anebo vyběhli do příkrého kopce. Pojednou se Fournier zastavil a pravil svým společníkům:

„Je zbytečno jíti dále. Tento ostrov je neobývatelný.“

„Jsem tvého mínění,“ přisvědčoval Kristián, „a nezbývá nám nic lepšího, než abychom se co nejdříve vrátili ke svému aeroplánu.“

Cherlokolls zase nabýval mysli. Jakmile nezůstane v této pusté končině, kynula mu opět naděje. Následoval však své bývalé přátele úmyslně s hlavou skloněnou, zády shrbenými, podoben odsouzenci, kterého vedou na popravu, chtěje tím spíše buditi jejich soucit.

Ale jejich pozornost byla od nějaké chvíle zaujata podivným hlukem, jakoby ozvěnou dálkou tlumených kroků.

„Slyšel jsi?“ optal se náhle Fournier námořního důstojníka.

„Ano,“ odvětil tázaný, „připomíná to vzdálený dupot, provázený občas podivným rykem.“

Vtom zastavil se Fifi a jal se bedlivě pozorovati zemi.

„Toť je zajímavé,“ zvolal; „podívejte se!“ A pařížský hoch ukazoval prstem na cosi na zemi. Fournier a Kristián se shýbli a mlčky pozorovali označené místo.

„To je otisk chodidla,“ pronesl konečně námořní důstojník.

„Ano,“ šeptal Fifi, „vypadá to tak, je to od bosé nohy.“

„A hle, tady jsou další stopy!“ dodal Fournier; „jak to, že jsme si jich nevšimli poprvé?“

„Snad, že jich tu ještě nebylo,“ pravil chlapec. „Možné je taky, že jsme byli sledováni. Hleďte, stopy jdou vesměs ve směru našich! Počkejte, vystoupím na tento pahorek a podívám se trochu, co se děje.“

„Ne, zůstaň zde!“ poroučel Fournier.

„Proč, pane? Není se čeho báti… ostatně mám s sebou karabinu a vy mne neztratíte s dohledu. Zpozoruji-li něco podezřelého, dvakrát krátce zahvízdnu.“

Dříve než mu Marcel mohl odpověděti, slézal již chlapec srázné návrší, jež se zvedalo před ním.

Kristián a Marcel se zastavili. Námořní důstojník držel svou winchestrovku připravenu k ráně a Fournier vyňal z pouzdra svůj revolver. Cherlokolls tvářil se velmi kysele; vyhlídka na možné přepadení hatila jeho naděje, že se dostane ze svého zoufalého postavení.

„Neopatrný! Kam jen zachází?“ zvolal Marcel.

V témže skoro okamžiku ozvalo se dvojí zahvízdnutí a vzduchem třeskla rána. Vtom bylo slyšeti překotný útěk a volání Fifiho:

„Pomoc! Pomoc!“

Nestarajíce se o Cherlokollse, pádili Marcel a Kristián k místu, odkud přicházel křik Fifiho. V několika vteřinách doběhli na vrch pahorku a podívaná, která se tu naskytla jejich zrakům, omráčila je hrůzou.

Asi padesát metrů před nimi pařížský hoch, pronásledován houfem ohyzdných divokých černochů, utíkal, co mu nohy stačily, směrem k Excelsioru. Nemohl více použíti své karabiny, jejíž náboj již vystřelil, a jeho pronásledovatelé, kteří se zdáli velmi hbitými, již již ho doháněli. Hoch se chtěl oklikou vyhnouti potoku, jenž se hadovitě vinul rovinou, ale vtom vyvstal z houštiny nový houfec útočníků a zaskočil mu cestu.

Mocným rozmachem pažby povalil hoch jednoho z útočníků k zemi, ale karabina se přerazila a vypadla mu z rukou. Tu vida se odzbrojen, vrhl se střemhlav do vody a přeplava na druhý břeh, stále pronásledován svými nepřáteli, kteří skočili do vody za ním a úsilovně plavali.

Přiblíživ se na dvacet kroků k divochům, kteří za zbraň měli jen oštěpy a kamení, přiložil Kristián k líci svou winchestrovku a vystřelil všech sedm nábojů, které nechybily se cíle. Zatím co znovu nabíjel svou zbraň, zahrnoval Fournier útočníky střelbou ze svého browningu.

Divoši zastrašeni prchali s hrozným křikem.

„Rychle,“ rozkazoval Marcel, „nesmíme ztráceti ani okamžiku. Běžme k Excelsioru… tam se jistě sejdeme s Fifim.“

I pustili se úprkem napříč rovinou a doběhli konečně k Excelsioru právě v okamžiku, kdy Fifi vyrazil z nedalekého lesíka.

Spatřiv své druhy, zamával hoch rukama na znamení radosti a zrychlil ještě svůj běh.

„To je pěkná čeládka,“ zvolal, doběhnuv konečně ke svým přátelům; „již jsem myslil, že zůstanu v jejich klepetech. Však hleďte, již se hrnou opět za námi!“

Vskutku, divoši, dodavše si znovu odvahy, byli již jen asi na dvacet metrů, činíce posunky a vydávajíce řev jako posedlí.

„Rychle na palubu!“ velel Fournier, jenž zatím již uvedl motor v činnost.

Kristián a Fifi byli okamžitě na svých místech a Marcel, rychle vskočiv do letadla, pustil je plným rozběhem vpřed.

Měl před sebou volný prostor, ale útočníci, rozestavivše se do řady, doufali mu patrně zahraditi cestu.

„Tím lépe!“ zvolal Fifi. „Vjedeme do nich.“

Excelsior rozjížděl se po zemi plnou rychlostí. Když již dosahoval řady černochů, tito poděšeni rachotem motoru nevydrželi na svém stanovišti a rozutekli se na všecky strany. Zděšení jejich se stupňovalo, když viděli, že obrovský stroj s tajemnými cizinci vzlétá do vzduchu!

„Uf!“ zvolal Fifi, když se vznášeli již asi ve výši padesáti metrů. „To jsem dostal pořádnou lázeň! Ale, což! Slunce mě osuší. Kdo by se byl kdy nadál, že je ten ostrov obýván tak ošklivými paviány. Ale chybí nám jeden společník! Zapomněli jsme Mastera Cherlokollse!“

„Mohl nás následovati,“ pravil Kristián, „místo toho skryl se raději za těmi skalami.“

„Ten se bude divně tvářiti, až ho vypátrají divoši!“

Při pomyšlení na muka, jichž by mohl falešný detektiv zakusiti od těch černochů, ozvala se v letcích výčitka svědomí. Byl sice zrádce, který by nebyl váhal vydati je do moci Hartmannovi a jeho spojencům, ale poněvadž mu slíbili, že mu darují život, měli právo nechati ho na pospas divochům? Soucit konečně zvítězil a když Marcel pravil ke svým druhům: „Což, abychom se podívali, co dělá Cherlokolls?“ souhlasil Kristián i Fifi s tou myšlenkou.

Brzy zakroužil aeroplán znovu nad tajemným ostrovem a letci pátrali s výše, nezahlédnou-li někde ukrytého nešťastníka. Konečně jej objevili. Ale jak je překvapilo, co viděli! Černí ostrované tlačili se kolem Cherlokollse, objímali jej, pak zvednuvše jej na svá ramena, nesli jej u vítězoslávě, zpívajíce podivnou hymnu, zatím co jiní hrozili pěstí k Excelsioru.

Aeroplán byl v jejich představách nepřítel, nemilosrdný rozsévač smrti; Cherlokolls, nepravý detektiv a pomahač Hartmannův, stal se v jejich očích osvoboditelem, zachráncem černochů ostrova Marawáh! Věřili – a v té víře je patrně sám utvrzoval svými posunky – že on to byl, jenž zahnal toho velikého ptáka, nositele smrti. Ó, té podivné hry osudu!

Tak ten, z něhož naši letci chtěli učiniti druhého Robinsona, aby ho potrestali za jeho ošemetnost, stává se najednou u barbarského nárůdku dobrým geniem, který od nich odvrací hněv ovzdušních oblud; jest pánem mezi divochy, šlechetným bělochem, jemuž prokazují čest a slávu.

„Odleťme,“ pravil Marcel; „náš chlapík nemá se již čeho obávati. Jak viděti, je s těmi černochy velmi zadobře.“

„Možná, že ho budou jmenovat svým králem,“ zvolal se smíchem Fifi; „ach, to by byla švanda. Cherlokolls I., král Marawáhanů!“

Aeroplán dal se plným letem nad širý oceán a neblahý ostrov brzo zmizel letcům s dohledu.

NEPŘÁTELÉ ŽRALOKŮ

Velmi zajímavá podívaná naskytla se tu zrakům naších letců.

Na modrých vodách Tichého oceánu vymršťovali se občas žraloci nad hladinu, obrátivše se dříve naznak, patrně, aby se zmocnili nějaké kořisti plovoucí na povrchu. Pojednou sneslo se na moře hejno velikých šedých ptáků, kteří doráželi na žraloky svými zobáky.

„To jsou nějací velmi draví ptáci,“ pravil Fifi ke Kristiánovi.

„Jsou to kormorani,“ odvětil námořní důstojník.

„A proč dorážejí na žraloky? Těch přece nepožívají?“

„Ne, ale vyklovávají jim oči.“

„A ty žerou?“

„Ano. V těchto končinách často lze najíti osleplé žraloky. Nevadí jim to však tuze při lovení kořisti, kterou uchvacují i bez vidění.“

„Nikdy bych nebyl myslil, že může kormoran napadati žraloka.“

„Číhá na něho a jakmile se žralok obrátí naznak, vrhne se na něho jako střela a jedním úderem svého zobáku vyklovne mu oko. Kdysi přihlížel jsem k tomu výjevu zblízka, s paluby obrněného křižníku Condé, jenž byl poslán do vod zálivu tonkinského, aby potlačil povstání tamních domorodců. Viděl jsem tam i jinou zajímavost: kormorany vycvičené k rybolovu.“

„Je to možné?“

„Ano, skutečná pravda! Kormoran je dosti učenlivý, aby se podrobil soustavnému cviku. Jakmile jsou vycvičeni, dopravují se tito ptáci na místo, kde se má konati rybolov, na lehkých lodicích, z nichž vždy dvě a dvě jsou spojeny prknem; na něm stojí rybář, opatřený vidlicovitou tyčí. Každý kormoran má na krku dřevěný kroužek, aby nemohl spolknouti ulovenou rybu, a na noze má připevněnu šňůru, zakončenou bambusovým plovátkem. Na dané znamení ponoří se kormorani do vody, aby hledali kořist, a když ji naleznou, vynořují se na povrch s kořistí v zobáku. Rybář ihned zachytí plovátko svou tyčí, na niž sedne kormoran; pak sáhnutí ruky odejme mu rybu a hodí ji do sítě. Pták, připravený takto o svůj úlovek, dostane na odškodněnou kus ryby, ovšem malý, aby jej mohl spolknouti.“

„Ach, to bych si nebyl nikdy pomyslil!“ zvolal pařížský hoch. „Přece jen cestování je nejlepší školou!“

„Jsou lidé, kteří nikdy necestovali a přece znají poměry a obyčeje různých národů země, ale ti lidé mnoho studovali a zvláště mnoho četli.“

„Mně chybí četba,“ povzdechl si pařížský hoch, „ale až se vrátím do Francie, koupím si cestopisné knihy a tak doplním své vzdělání.“

„Budu ti nápomocen, milý hochu,“ pravil námořní důstojník s laskavým úsměvem; „máš všecky potřebné vlohy. Fournier a já učiníme z tebe řádného muže.“

„Oh, díky, pane Kristiáne!“ zvolal chlapec. „Ani netušíte, jak mě těší, co jste mi teď právě řekl; ano, budu studovati, budu pracovati, slibuji vám, a uvidíte, že nebudete litovati námahy, kterou mi věnujete.“

Vtom obrátil se Marcel.

„Kde se přesně nalézáme?“ otázal se Kristiána.

„Jsme mezi ostrovem Sv. Jana Křtitele a ostrovem Oparo, to jest asi v polovině cesty. Nyní musíme zahnouti trochu více vlevo, nebof jsme příliš napravo od Sydney. Musíme zamířiti přímo k severnímu cípu Nového Zélandu.“

„Letěli jsme velmi rychle, není-liž pravda?“

„Průměrně čtyřicet šest metrů za vteřinu.“

„To bychom již měli zahlédnouti někde svého soupeře, neboť měl před námi celkem malý nadskok.“

„Ano, ale zdrželi jsme se na tom zlořečeném ostrově Marawáh, to znamená nemalou ztrátu času.“

„Toť pravda; myslíš však, že by mohl Hartmann doletěti z Valparaisa do Sydney bez zastávky?“

„Nemyslím. Byl by to úžasný výkon.“

„ZA NÁMI LETÍ AEROPLÁN!“

Kristián, jenž se při těch slovech ohlédl dozadu, náhle zvolal:

„Za námi letí aeroplán!“

Ta slova působila na letce jako hromová rána.

Kterýpak to asi závodník je následuje?

Nemůže to býti ani Mackay, ani bratři Tourneuxové, poněvadž ti ztroskotali. Jest to snad Angličan Smíthson, jemuž po nehodě na severoamerických pláních podařilo se opraviti své letadlo a vydati se na další cestu? Není to spíše Miss Margaret?

Fifi měl kukátko a pozoroval aeroplán.

„Je to jednoplošník,“ pravil. Pak po chvilce odmlčení pokračoval. „Oh, toť přespříliš! Na mou věru, to je prostě nepochopitelné! Ten jednoplošník, považte… toť opět Hartmann!“

„Co pravíš?“ nedůvěřivě namítal Marcel. „To je nemožné! Hartmann přece odletěl před námi a měl nadskok nejméně třičtvrtihodinový, to znamená aspoň sto kilometrů.“ A Marcel vzal dalekohled z rukou chlapcových, díval se nějakou chvíli, pak pravil:

„Opravdu, jsou to oni. Ale kde se jen ti bídníci ukrývali, že jsme jich nepozorovali?“

„Toť velmi prosté,“ odvětil chladně Kristián. „Přistáli asi na nějakém ostrově následkem poruchy a spravivše ji, vydali se znovu na cestu.“

„Je možné i to,“ vmísil se do řeči Fifi, „že se ukrývali na ostrově tom jen proto, aby nás nechali přeletěti a pak se pustili za námi.“

Fournier a Kristián neodpověděli, ale v duchu připouštěli domněnku chlapcovu. Ano, úmysl nepřátel byl asi tento: přepadnouti francouzský aeroplán ve chvíli, kdy se bude nalézati ještě nad Tichým oceánem. Tu mezi nebem a vodou, daleko ode všech svědků, mohli by se nejjistěji zbaviti silného soupeře, který jim unikl již třikrát a kterého chtěli odstraniti stůj co stůj, aby získali pět set tisíc dolarů, cenu New York Heraldu.

Marcel a Kristián se radili.

„Máme zmírniti svůj let a postaviti se odhodlaně proti nepříteli?“ tázal se Kristián. „Mohl bych snadno z ručnice zasáhnouti jejich vrtuli nebo motor a byli bychom konečně zbaveni těch ničemů.“

„To by bylo jistě nejlepší rozřešení,“ odvětil Marcel; „ale příčí se mně používati takových prostředků.“

„Vůči lidem toho druhu nemělo by se bráti žádných ohledů. Já alespoň mám tu zásadu, a vždy se mi osvědčila: nečekati, až mne nepřítel předejde.“

„Ano, milý Kristiáne, ale opakuji ti, že podle mého mínění máme zachovati až do konce důstojné a hrdé stanovisko, které jsme zaujímali dosud.“

„Ale což napadnou-li nás?“ namítal Kristián. „A ten úmysl jistě mají.“

„Oh, potom se budeme brániti. Tehdy budeme k tomu míti plné právo.“

„Nemáme ho již teď?“

„Máme Kristiáne, vím, ale nemluvme již o tom. Ostatně uvidíme, co bude Hartmann dělati… předně jest ještě daleko a nic nedokazuje, že se mu podaří nás dohoniti. Jakou rychlostí letíme nyní?“

„Čtyřicet metrů za vteřinu.“

„Pokusím se dosáhnouti padesáti metrů.“

A Fournier, nakláněje se kupředu, přitlačil na páku pumpy, přidal oleje motoru, pak pustil stroj plným plynem vpřed.

Brzy Hartmannův jednoplošník byl v dáli již jen sotva viditelným bodem, který pomalu se ztrácel až konečně zmizel.

„Vytřeli jsme jim zrak… soupeřům!“ zvolal Fifi, tleskaje rukama. „Teď, aby nás dohonili, musíli by se spolčiti s ďáblem!“

Kristián podíval se na hocha s úsměvem. Libila se mu na něm jeho prostomyslnost, jeho čestná povaha, jeho přímost a otevřenost, jež se bouřila proti nespravedlnosti a špatnostem.

Marcel Fournier poněkud zmírnil let Excelsioru, neboť motor vysokými obrátkami počínal se již nebezpečně zahřívati.

Excelsior udržoval se ve výši padesáti metrů a pokračoval v letu průměrnou rychlostí stotřiceti kilometrů za hodinu.

Náhle se Marcel obrátil: na jeho tváři jevil se veliký neklid.

„Co se děje?“ tázal se námořní důstojník.

„Vydrží-li mně vrtule ještě půl hodiny, to bude vše. Musíme rozhodně přistáti, abych ji vyměnil.“

Kristián neodpověděl. Vzal dalekohled, dlouho vyšetřoval obzor, pak nahlížel do své mapy, něco počítal a konečně pravil:

„Dva stupně odtud, to jest ve vzdálenosti dvěstědvacetidvou kilometrů, jest ostrov Maria-Tereza, který se nalézá téměř na samém čtyřicátém stupni zeměpisné šířky. Myslíš, že bys ho mohl dosáhnouti?“

„Dvě stě kilometrů,“ opakoval si jakoby pro sebe Fournier. Pak dodal: „Pokusím se. Udej mi směr!“

„Čtvrtinu vlevo,“ odvětil Kristián.

Marcel opustiv ihned svůj přímočarý směr, Excelsior uhnul stranou.

NUCENÉ PŘISTÁNÍ

Ostrov, jejž Kristián právě označil, znamenal možná spásu, ale zdali ho jen dosáhnou?

Vrtule nyní podezřele hvízdala, snad tím, jak vzduch pronikal rozštípeným ramenem.

Mohla by vydržeti ještě dlouho, ale bylo také možno, že se zlomí přílišným napětím. Zbavena částečně jednoho ramene, ztratila by rovnováhu a vtiskovala by letadlu strašlivě klikatý pohyb, jenž by znemožňoval veškeru stabilitu.

Fournier zrychloval chod svého stroje, neboť bylo nutno přistáti co možná nejdříve.

Zmocnila se ho obava, s níž se nesděloval nikomu, a poněkud se uklidnil, až když spatřil na obzoru kouř jakéhosi parníku. Alespoň, spadnou-li do moře, budou míti ještě naději, že je přijme na palubu onen parník.

Jednu chvíli křížil se aeroplán s lodí. Dělový výstřel na pozdrav otřásl vzduchem a Kristián odpověděl ranou ze své wínchestrovky. Velmi zřetelně bylo viděti hlavy cestujících, kteří vzhlíželi k Excelsioru; potom parník se vzdálil a brzy zmizel s obzoru.

„Jsme ještě daleko od toho ostrova?“ otázal se Fournier.

„Ještě padesát kilometrů,“ odvětil Kristián,

„Pak jsme zachráněni, leda, že by nás opravdu stíhalo neštěstí.“

Za několik minut viděli v dáli temnou massu podobnou nějaké velrybě podřimující na vodách.

Byl to ostrov Maria-Tereza, ležící přesně na 38. stupni jižní šířky a 152. stupni západní délky. Obklopovaly jej hnědé skály a skaliska; povrch jeho vyvyšoval se stupňovitě k západu a na severu přecházel v širokou písčitou zátoku, nad níž bylo viděti zelené roviny a bujné rostlinstvo.

„Tady je alespoň pořádný ostrov, ne jako byl Marawáh,“ zvolal Fifi, „a myslím, že tu budu moci najíti nějakou pochoutku pro svou malou Pivitku. Jen abychom se tu nesetkali opět s nějakými ošklivými divochy! Vždyť jsem nyní bez ručnice, svou starou karabinu jsem rozbil, bráně se proti černochům.“

„Upokoj se, Fifi,“ těšil ho Kristián, „až doletíme do Sydney, koupím ti pěknou ručnici.“

„Opakovačku?“

„Ano, winchestrovku jako mám sám!“

„Ó, jak se na ni těším!“ zvolal pařížský hoch, tleskaje rukama; „myslíte, že dostaneme podobnou ručnici v Sydney?“

„Doufám, ale v každém případě dostaneme tam remingtonku a výbušné náboje.“

„Výbušné náboje? A nač, proboha?“

„Na zabíjení velikých šelem, příteli! Používají jich lovci v Habeši a v rovníkové Africe. Angličané použili jich dokonce i proti černochům. Nazvali ty koule „dum-dum“; ale poněvadž tento způsob válčení jest příliš ukrutný, zakázali národové užívati těchto nábojů.“

Po několika minutách snášel se Excelsior k zemi. V tom okamžiku, jako by byla čekala jen na toto přistání, nastala náhle noc a bledé osvětlení udržoval již jen svit měsíce.

„Pěkné nadělení, máme noc!“ zvolal Fifi, jenž nemohl zvyknouti náhlým přechodům tropickým. „To nám ještě chybělo! Štěstí, že máme reflektory. Pane Fourniere, mám rozsvítiti?“

„Není třeba,“ odvětil Marcel, „až si naše oči zvyknou, budeme se moci zcela dobře obejíti bez světla. Ostatně svítí měsíc, to stačí.“

„Opravdu,“ pravil hoch, „nikdy jsem neviděl, aby měsíc svítil tak pěkně. Čím to je? Vždyť přece svítí zde týž měsíc, který vidíme v Paříží.“

„Ovšem,“ přisvědčoval Kristián, „ale to záleží hlavně na průhlednosti ovzduší. Pohleď na hvězdy… Viděl jsi je někdy tolik se třpytiti? A přece jejich záření je stále totéž.“

Fifi rozhlédl se kolem sebe a mohl se snadno přesvědčiti, že reílektorů není zapotřebí. Zcela zřetelně bylo lze rozeznávati všecky předměty, ba i vzdálenější, a ty, které byly nejblíže, jevily se v pěkném modravém světle, jež mělo do sebe cosi mírného a uklidňujícího.

„Teď povečeříme,“ pravil Fournier, „a pak vyměním vrtuli. Rychle, Fifi, předlož nám něco k jídlu!“

Pařížský hoch nedal se dvakrát pobízeti. Rozložil po zemi plechové talíře a cínové pohárky, vidličky a nože, pak na kus plátna položil ohromnou uzenou kýtu, kterou koupil ve Valparaisu. A letci zasedli k této zajímavé „večeři při svitu měsíce“.

Potom šel Fifi, aby byl k ruce Marcelovi, jenž se již chystal vyměniti vrtuli.

Pomáhaje svému pánu, nezapomínal Fifi bedlivě naslouchati sebemenšímu šelestu, neboť jsa již poučen zkušeností, nedůvěřoval těm neznámým končinám, kde příroda je sice tak vábná, ale kde dravá zvěř a divoši objevují se vždy v okamžiku, kdy se jich člověk nejméně naděje.

Zdálo se mu nejprve, že slyší slabý, vzdálený hrkot jako klepání mlýna; brzy bylo to blíže a hoch pohlédl neklidně na Fourniera, zatím co Kristián přikládaje k uchu rozevřenou dlaň, bedlivě naslouchal.

„Toť rachot motoru,“ zašeptal náhle chlapec, „poslyšte, blíží se.“

„Hluk přichází od západu,“ potvrzoval námořní důstojník.

„Není již pochybnosti,“ zašeptal Fifi, „jsou to naši nepřátelé. Je to opět ten prokletý Hartmann! Ale pak ten člověk je vtělený ďábel. Jen aby ho nenapadlo tady přistáti. To by nebylo pěkné nadělení!“

„Chybili jsme,“ pravil Kristián, „že jsme nehleděli pilně na obzor. Zatím, co jsme směřovali k tomuto ostrovu, zrychlili asi naši soupeři svůj let a možná, že nás viděli sem přistávati.“

Hluk se přibližoval.

„Již jsou zde!“ zvolal Kristián. „Oh, ti padouši!“

V té chvíli vyrýsoval se na obloze veliký černý stín a snesl se náhle k zemi jako ostříž, který se vrhá na kořist. Byl to Hartmann. Vedla jej to náhoda na ostrov Maria-Tereza? Či vědomě sledoval dráhu Excelsioru a přistával jedině proto, aby se konečně octl tváří v tvář těm, jimž přisahal zkázu?

Brzy ozvalo se krátké zasyčení, motor se zastavil, pak bylo slyšeti na zemi tlumený šelest pneumatik.

Hartmann přistál asi na padesát metrů od Excelsioru. Ten byl na štěstí zakryt skupinou stromů a nemohl býti zpozorován.

„Tiše!“ zašeptal Marcel Kristiánovi do ucha. „Ani slova! Uvidíme, co budou dělati.“

Ležíce na břiše, Marcel, Kristián a Fifi naslouchali pozorně. Nejprve bylo slyšeti dupavé pobíhání, pak tlumený hovor. Fifi, jenž se travou proplazil na výzvědy, vrátil se brzy ke svým druhům a oznamoval jim:

„Všichni se vzdalují a směřují k jižnímu konci ostrova.“

„Možná, že nás hledají,“ zašeptal Kristián.

Pařížský hoch měl svůj plán. Zatím co zmizel v travnaté houštině, Marcel a Kristián rozmlouvali spolu tlumeným hlasem.

„Opravdu, Marcele, nechápu tě. Tvoje velkodušnost tě zničí. Nepřítel je nepřítel a vždy nutno těžiti z jeho ohyb a neopatrnosti, aby se zajistilo vítězství. Chlapec má pravdu. Měl by se poškoditi jejich stroj. Kdož ví, dostaví-li se kdy podobná příležitost?“

„Nikoli, Kristiáne,“ odvětil Marcel; „něco takového se příčí mým zásadám. Teď však rychle musím vyměniti vrtuli, abychom mohli odletěti co nejdříve.“

„Kolik potřebuješ času k té práci?“

„Čtvrt hodiny nanejvýše.“ A tlumeně zavolal: „Pojď, Fifi! Pomůžeš mi!“

Ale pařížský hoch neodpovídal a jak také mohl! Bylť v té době u letadla soupeřů a s anglickým klíčem v ruce odšroubovával rychle některé podstatné součástky motoru, o nichž předpokládal, že se nedají nahraditi.

FIFI DOKAZUJE, ŽE DOVEDE JEDNOPLOŠNÍK NEJEN SPRAVITI, ALE TAKÉ ZKAZITI

Tak dosáhl odvážný hoch svého cíle; „sabotoval“ letadlo odpůrců a činil to s takovou znalostí mechaniky, že bylo více než pravděpodobno, že Hartmann a jeho druhové nebudou moci pokračovati dále ve svém letu. A Fifi pracoval tiše jako dokonalý mechanik. Sotva bylo občas slyšeti slabé zaskřípnutí nebo lehký úder, způsobený dotykem jeho nástroje o některou kovovou součástku. Často se zastavoval, bedlivě naslouchal, pak opět pokračoval ve své práci.

Již ležela na zemi vrtule nepřátelského jednoplošníku, sňata se svého hřídele s vrškem motoru a různým jiným příslušenstvím. Záklopky a svíčky učinil Fifi neupotřebitelnými, prvé překroutiv a druhé zlámav. Teď se dával do elektrického vedení motoru, když tu náhle vyskočily před ním stíny tří osob, kterých tu prve neviděl, poněvadž byly patrně schouleny v trávě.

Ruka dopadla na jeho rámě, zatím co rána pěstí důkladně zasazená povalila ho napolo k zemi. Ale chlapec, nabývaje v hrozícím nebezpečí neobyčejné energie, vytrhl se prudce, nabyl opět rovnováhy a mistrným kopnutím položil jednoho ze svých útočníků na zem, zatím co druhému jako dovedný boxer zasadil mocnou ránu pěstí přímo pod bradu.

Třetí útočník hotovil se skočiti na pařížského hocha a dal by mu bezpochyby draze odpykati jeho hrdinnou obranu, ale Fifi nečekal a zmizel s obdivuhodnou rychlostí.

Za necelých dvacet vteřin doběhl k svým druhům.

„Pryč odtud!“ pravil jim, „odleťme rychle! Stíhají mne, budou tu co nevidět. Odleťme, neztrácejme ani minuty! Hned vám vysvětlím proč.“

A při těch slovech pařížský hoch roztáčel prudce vrtuli, kterou Marcel právě vyměnil. K Fifiho domluvám rozhodli se Kristián i Marcel skočiti do letadla též.

To vše odbylo se za kratší dobu než bylo potřebí k napsání těchto řádků a když Hartmann a jeho společníci doběhli k místu, kde se nalézal Excelsior, dával se tento jíž v let širým ovzduším.

Třeskl výstřel jako prásknutí bičem a koule zahvízdla Kristiánovi kolem ucha.

„Pozdě, pánové!“ křičel Fifi svým pronikavým hlasem. „Na shledanou! Nenamáhejte se tuze! Dáme si snad ještě dostaveníčko jednoho dne, až budeme míti kdy.“

Aeroplán letěl velkou rychlostí a ve svitu měsíčním byl ostrov Maria-Tereza brzy jen temným bodem na stříbřitých vodách Tichého oceánu.

„Fifi, vysvětlíš mně konečně, co to znamená všecko?“ otázal se Marcel.

„Oh, to je velmi jednoduché, pane Fourniere,“ odvětil mladý Pařížan; „zatím co jste hovořil s panem Kristiánem, odběhl jsem se podívati na jednoplošník našich soupeřů. Je to krásný stroj podivuhodné soustavy, jenž byl schopen vykonati ještě dalekou cestu. Jest opatřen nosnými plochami a stabilisátory nového typu a jeho motor o osmi válcích jest malým zázrakem mechaniky. Byl jsem zvědav prohlédnouti si ten aeroplán podrobně a proto sňal jsem nejprve vrtuli, pak vršek motoru. Přirozeně oddělal jsem také záklopky a písty. Všecko bylo v dobrém stavu, jako by právě vyšlo z rukou konstruktérových. Když jsem všecko rozdělal, věřte mně, netroufal jsem si pak, že věci opět složím, ba vidím, že jsem z roztržitostí zapomněl ve svých kapsách několik součástek nezbytných k činnosti aeroplánu.“

A pronášeje tato slova, vytahoval hoch ze svých kapes táhla pístů, svíčky a záklopky.

„Ale, nešťastníce!“ zvolal Marcel, „to je „sabotáž“, cos to provedl.“

„Na mou věru, vypadá to tak!“ odvětil hoch se smíchem, „ale připusťte, závod byl opravdu již nemožný s tím Hartmannem a jeho společníky. Dnes nebo zítra provedli by nám ti chlapíci nějaký škaredý kousek a já raději učinil jsem je neškodnými. Teď alespoň budeme míti pokoj. Zbývá nám již jen jeden vážný soupeř, Miss Margaret, ale myslím, že ta mladá Američanka se někde zatoulala.“

„Chybil jsi, hochu,“ pravil Marcel; „až dosud měli jsme mravní převahu nad svými protivníky, teď snížili jsme se na jejich úroveň a budou rovněž oprávněni stěžovati si na nás u Mezinárodního svazu vzduchoplaveckého.“

„Ale kdežpak!“ poznamenal Kristián, „ti se neodváží. Ostatně nikdo nebyl svědkem činu chlapcova, kdežto my můžeme dokázati, že v San-Francisku nás vlákal Hartmann do nástrahy a zbavil nás svobody. Vrchní policejní inspektor bude to mocí dosvědčiti.“

„A obžaluje-li nás Hartmann,“ podotkl Fifi, „nikdo nebude moci dokázati, že mluví pravdu. Kdo nás viděl sestupovati na ostrov Maria-Tereza?“

Fournier neodpověděl, ale jeho čelo brázdila vráska.

Nemohl kárati Fifiho, jenž konec konců užil spravedlivé odvety, ale v hloubí duše neschvaloval asi jednání hochova, neboť by si byl přál, ukazovati se až do posledního okamžiku velkodušnějším než jeho soupeří a nesahati k prostředkům, kterých oni užívali s takovým cynismem. Přece však po dalším přemýšlení uznal za dobré omluviti pařížského hocha.

Vždyť jednal ten chlapec v zájmu všech a možná, že díky jemu byla konečně odvrácena pohroma, které se strachovali každým okamžikem.

Fifi vida, že Fourníerova tvář opět se vyjasnila, nabyl své obvyklé veselé nálady,

„Myslím, že jsme nejednali tuze špatně. Po Cherlokollsoví zbavili jsme se konečně toho zločince Hartmanna a možno říci, že nám okolnosti velíce přály. Nyní jsme jisti vítězstvím.“

„Ještě se neraduj!“ odvětil Kristián; „nic nám neručí za to, že se nepodaří našim soupeřům pokračovati v letu.“

„To je nemožné!“ zvolal Fili; „nikdy nedokáží složiti opět svůj motor, neboť jeho podstatné součástky mám v kapse.“

„A ty myslíš, že se vydali na cestu a nevzali s sebou náhradních součástek?“

Fifi zmlkl na několik okamžiků, pak pokračoval:

„Máte pravdu. Měl jsem také „sabotovati“ jejich truhlici s nářadím, ale přes to myslím, že nemají náhradních pístů ani záklopek. Ostatně nebudou si věděti rady, nejsou mechanikové z povolání jako my, nýbrž jen aviatičtí podloudníci.“

Kristián již ničeho nenamítal a nechal Fifiho v klidu okoušeti radost z jeho vítězství.

POSLEDNÍ PŘÁNÍ TROSEČNÍKOVO

Excelsior letěl nízko nad malým ostrůvkem zvaným Noki, když tu jeho cestující zahlédli na písčitém pobřeží ležeti jakéhosi muže, patrně raněného.

Marcel ihned opsal se svým strojem rychlou křivku, snesl se co nejníže, takže mohli docela dobře pozorovati onoho ubožáka, jenž ležel téměř bez pohnutí. Tvář jeho prozrazovala bělocha a soudě podle jeho rozedraných šatů, byl to nejspíše námořník, jejž asi zanesla bouře na toto pobřeží.

Excelsior přistál opodál, letci seskočili k zemi a spěchali k neznámému trosečníkovi.

„Pomozte mi! Pomozte mi!“ francouzsky volal jím vstříc slábnoucí hlas.

Tentokráte se v letcích sevřelo srdce.

Toto volání, tato dvě slova, pronesená v jejich mateřštině dojala je do hloubi duše.

Fifi ihned přiklekl k ubohému muži, jenž s námahou vztahoval k němu své vyhublé paže. Na hlavě i na těle měl několik ran zalitých sraženou krví, patrně poranění způsobená ostrými skalisky.

Fifi, jenž nezapomněl vzíti s sebou příruční lékárničku, vyňal bórovou vodu, arniku, několik náplastí a jal se obvazovati raněného.

Ubohý námořník nechal se klidně ošetřiti, pak pronesl slabým hlasem:

„Žízním!“

Posilniv se dvěma doušky vína, vzhlédl vděčně na své dobrodince, ale v jeho pohledu bylo cosi bolestného a beznadějného.

„Jste již dlouho na tomto ostrově?“ otázal se Marcel.

„Několik dní,“

„A jak jste se sem dostal?“

Muž chvilku oddychoval, pak odvětil slabým hlasem: „Byl jsem námořníkem na palubě plachetní lodi Sciotot, jež konala dlouhé plavby. Vraceli jsme se z města Limy s nákladem kampešového a ebenového dříví. Po čtyřdenní plavbě překvapila nás strašlivá bouře. Byli jsme vrženi na skálu a Sciotot počala tonouti. Bylo nás dvaatřicet mužů posádky. Nevím, co se stalo s mými druhy. Utonuli nejspíše nebo se stali obětí žraloků.“

Zsinalou, vyhublou jeho tváří přelétl opět stín beznaděje. Bylo patrno, že muž ten neoddává se ilusím o svém osudu.

„Bude vám zase dobře,“ těšil jej Fifi, „vaše rány brzy se zahojí, uvidíte. Vezmeme vás s sebou do vlasti. Jste Francouz… a z kterého města?“

„Z Paříže,“ odvětil raněný.

„Z Paříže… to je náhoda! Já jsem také Pařížan a kdyby mně někdo byl řekl, že na tichomořském ostrově sejdu se s krajanem, nikdy bych tomu nebyl věřil. Máte v Paříži ještě rodiče?“

„Ano, v ulici Lecourbe,“ odvětil námořník dušeným hlasem.

„A je tomu již dávno, co jste je opustil?“

„Třináct let. Byl jsem nezdárný syn.“

Raněný pozbýval vůčihledě sil. Jeho obličej hrozně se měnil. Oči, pod nimiž byly temné kruhy, zapadly ještě hlouběji a nabývaly příšerné ztrnulosti a skleněného lesku.

Pařížský hoch se snažil všemožnou péčí přivésti námořníka ze zmáhající se mdloby, ale ten, cítě svůj blízký konec, vyrážel ze sebe jen bolestné stony.

Kristián sáhl na ruce nešťastníkovy. Byly ledově studené.

„Můj Bože!“ zašeptal Fifi k důstojníkovi, „snad nezemře?“

„Bojím se, že se z toho již neprobéře,“ odvětil Kristián; „síly mu docházejí.“

„Což abychom mu dali trochu koňaku,“ pravil chlapec, „zkusme vše!“

Fifi rozevřel rty námořníkovy a nalil mu do úst několik doušků lihoviny.

Nemocný po chvíli slabě promluvil:

„Byl bych rád spatřil opět své staré rodiče, kteří mne tam v dáli stále čekají. Ale osud rozhodl jinak.“

Pak, upíraje svůj hasnoucí zrak na Fifiho, pronášel slabě:

„Ty opět spatříš Francii… Ty vrátíš se do Paříže… nuže… jakmile přijdeš…“

Tu námořníka překonala mdloba, po chvíli však přece nabyl ještě síly, aby pokračoval.

„Hochu… kde jsi? Já tě nevidím…“

„Jsem zde,“ odvětil Fifi, nachyluje se k obličeji umírajícího.

„Ach ano, vidím tě nyní… poslyš, tady v mé kapse je pouzdro… v něm zápisník… dopis a fotografie. Zaneseš ty věci do ulice Lecourbe, číslo 184… šesté poschodí, tam najdeš dva staroušky… A odevzdáš jim ten dopis a mou podobenku a řekneš jim: váš syn mnoho vytrpěl a krutě odpykal své viny, odpusťte mu. Řekneš jim to, viď… slib mně!“

„Ano, slibuji vám to,“ zašeptal Fifi chvějícím se hlasem.

„Jsi dobrý hochu, děkuji ti… přistup blíže, abych tě políbil… za rodiče. Políbíš je také… viď? A řekneš jim ještě toto: Váš syn byl…“

Více nemohl říci. Jeho rty pootevíraly se ještě, ale slovo utkvělo mu v ústech. Pak náhle oči obrátily se mu v sloup, údy jeho tuhly a tělem zachvělo poslední křečovité škubnutí.

„Ubohý muž!“ povzdychl Kristián; „umírá ve chvíli, kdy se mohl s námi vrátiti do vlasti.“

Všichni tři letci obnažili své hlavy, potom Fifi, pokleknuv, vzal z námořníkovy kapsy zápisník, v němž byl dopis a podobenka.

Byly to prosté destičky ze šedého plátna, opotřebované časem, na nichž četla se tato slova: „Jan Robiere, námořník na palubě lodi Sciotot, zápis 2743.“

„Co učiníme s tímto ubožákem?“ otázal se Fifi, „vezmeme ho s sebou do Sydney?“

„Ne,“ odvětil Kristián; „kdybychom byli blízko břehů Francie, snad bychom jej mohli vzíti na palubu, ale bude-li tento nešťastník pochován zde nebo v Austrálii, je to pro něho jedno. Vykopeme mu hrob na tomto ostrově. Bude tu v klidu, a pokoji spáti svůj věčný sen.“

Fifi pohlížel na námořníka s něžnou soustrastí a vzlykot dral se mu chvílemi z prsou. Snad v tom okamžiku myslil chlapec na svého otce, svou matku a na tu ubohou Blanušku, s kterou se snad již neshledá po svém návratu, vrátí-li se vůbec z té nebezpečné cesty, kterou podnikl, aby zahnal bídu, jež plížila se ke krbu jeho drahých. Nicméně vzchopil se nakonec, utřel si rukávem oči a jal se s Kristiánem upravovati v písčitém pobřeží ostrova poslední příbytek námořníkovi. Když tato truchlivá práce byla skončena, pochovali tělo v plátně vzatém s paluby aeroplánu. Potom zasypali hrob, na nějž navalili veliké balvany, aby nemohla vyhrabati mrtvolu dravá zvěř, byla-li v těch končinách. Větévka araukárie, utržená Fifim, ozdobila rov a letci připravili se k odletu.

UPÍR

Šlo nyní o to, jak dohoniti ztracený čas a zvláště jak uhájiti vůči německému závodníku vážný nádskok.

Hartmannovi se snad podaří vydati se na další cestu; záleželo na tom, aby nikdy nemohl dohoniti Excelsioru.

Když se však již chystali k odletu, zpozorovali, že na palubě nemají vody, a Fiíí, vzav prázdný bidon, odběhl k praménku, jehož zurčení bylo slyšeti pod větvovím stromů. Kristiána napadlo jednu chvíli, že chlapce doprovodí, ale uznal, že je to zbytečné. Čeho se také bylo obávati na tom maličkém ostrůvku, jehož nepatrnou rozlohu přehlíželi v měsíčním svitu?

Fifi stanul na okraji praménku, jenž tekl poblíž houštiny araukárií a zonií, a klekl, aby naplnil svůj bidon.

A v tom okamžiku zdálo se mu, jako by mu cosi lehce zašustilo nad hlavou; pozvedl oči a nejprve neviděl ničeho. Když však měsíc plně ozářil stromy, připadalo mu, jako by se hýbalo něco černého na konci větve. Kdyby měl svou karabinu, možná že by pro jistotu střelil po tom hýbajícím se předmětu, ale ježto byl beze zbraně od svého dobrodružství na ostrově Marawáh, uznal za moudřejší rychle naplniti svou nádobu a vrátiti se ke svým druhům.

Již povstal a chystal se učiniti půlobrat, když vtom ucítil, jako by ho uchopily dvě studené ruce, které dopadly na jeho hlavu a ihned mu zakrývaly oči. Vykřikl hrůzou, hledě se přitom nicméně vytrhnouti neviditelnému nepříteli, jenž se na něho vrhl.

Marcel a Kristián uslyšeli jeho volání a hned spěchali mu na pomoc, volajíce:

„Nedej se, Fifi! Nedej se! Běžíme k tobě!“

Jaký však byl jejich úžas, když doběhnuvše k pařížskému hochu, zastihli ho, jak s křikem poskakuje sem a tam a marně se namáhá zbaviti se jakéhosi černého zvířete, jež mu zakrývalo hlavu a ramena.

Kristián byl ve velikých rozpacích, neboť nemohl zasáhnouti zvířete a neporaniti přitom Fifiho. Rozhodl se k jediné možné věci v takovém případě a uchopil svýma mocnýma rukama obludu, která se jako polyp přissála k chlapcovi.

Bylo slyšeti zachrustění, pak šelest podobný zamávnutí křídel a zvíře uvolnilo pozvolna své sevření.

Byl to veliký netopýr, jeden z těch obrovských netopýrů dosti zhusta se vyskytujících na ostrovech Tichého oceánu – „vespertilio“. ( Vespertilio neboli upír, velmi obávaný pro své krvežíznivé choutky, jest netopýr, který napadá zvířata, ba i lidi, aby jim ssál krev. Někteří dosahují rozpětí až dvou metrů. Žijí v Austrálii, na Tichomoří, na Novém Zélandě a zvláště na ostrovech Galapagos. Maji zavalité, vejčité tělo a k jejích hrudi pojí se mocné svaly, jež pohybují velikými blanitými křídly o pěti prstech.)

Zvíře se ještě energicky bránilo a ačkoli mu Kristián rozmáčkl svýma rukama hlavu, zůstávalo připjato ke své oběti a bylo nutno přelámati mu veliká blanitá křídla, aby pustilo co drželo. Ta křídla totiž tvořila příssavku a lnula pevně ke kůži Fifiho.

Když chlapec byl zbaven ohyzdného netopýra, umyl si důkladně hlavu i krk ve studánce, pak se sklonil nad upírem, jenž ležel nyní roztažen na zemi.

„Ach, to ošklivé zvíře!“ pravil; „zdá se mi, že je mám ještě stále na hlavě. Trochu déle a vytrhalo by mně všecky vlasy. Kdo by si pomyslil, že jsou podobní netopýři! Ale hleďte, já krvácím! Kousl mne do čela.“

Opravdu, krůpěje krve objevily se na tváři hochově i ponořil si hlavu ještě jednou do vody. Rána byla na štěstí lehká a jakmile se vrátili k Excelsioru, vymyl ji Kristián bórovou vodou a přiložil na ni obvaz.

Pět minut později vznášel se Excelsior opět nad Tichým oceánem.

„Teď již nebude zastávka až v Sydney,“ prohodil Kristián.

Tím lépe,“ odvětil Fifi, „nebot nemáme štěstí se zastávkami. Nejsme-li obětí nějaké nástrahy, jsme napadáni medvědy, hady, levharty, černochy nebo netopýry a nejsme ještě ani v polovici své cesty. Rozhodně myslím, pane Kristiáne, že winchestrovka, kterou jste mně slíbil, nebude bez užitku a že budu míti příležitost použíti jí občas. Neřekl jste mi ostatně, že v Austrálii jsou ohavní domorodci, kteří pojídají lidi?“

„Neznepokojujme se předčasně,“ odvětil námořní důstojník, „buďme ustavičně na stráži a nikdy neztrácejme chladnokrevnosti. Jen za této podmínky možno překonati všecky nesnáze! A pak máme po ruce dopravní prostředek, který nám dovoluje zavčas vyhnouti se zdvořilosti těch, kteří by se k nám tlačili tuze blízko. Naše postavení jest celkem výt tečné u porovnání s postavením ubohých cestovatelů, těch neznámých hrdinů, kteří se vydávají v pustiny s puškou v ruce a nemají často jiného východiska než se zastřeliti, aby unikli svým nepřátelům.“

„To je pravda,“ přisvědčoval pařížský hoch, „ale což kdyby nám naše letadlo vypovědělo službu právě ve chvíli, kdy poletíme nad územím obývaným Kanaky?“

„Zapuď ty ošklivé myšlenky, Fifi a hleď si raději své opičky, na kterou, zdá se mi, zapomínáš.“

„Opravdu,“ odvětil chlapec, „pro tolik jiných starostí neměl jsem kdy mysliti na Pivitku. Ubožátko, ta bude asi hladová! Na štěstí zbylo mi ještě něco ovoce. Není sice tuze čerstvé, ale to nevadí. V Sydney, jež jest patrně veliké město, najdu již, čím ji vyčastovati.“

A opatrně otevřel bedničku, v níž choval Pivitku. Ouístiti se tvářila velmi smutně. Schoulena v koutku, třásla se jako dítě, které se bojí bití, a ustrašeně koulela očkama.

„Copak jí asi je?“ zvolal Fifi; „byla by snad nemocna?“

Vzal zvířátko do náručí a shledal, že má nožky studené jako led. Tu si uvědomil, co se stalo. Bednička, ve které byla uzavřena ouistiti, popraskala vlivem denního žáru a širokými skulinami ve stěnách procházel průvan, který mrazil ubohé zvíře.

Chlapec zabalil opičku do kusu pletené vlněné látky, ucpal štěrbiny ve stěnách bedničky a za několik okamžiků projevovala Pívitka pištivým hláskem své uspokojení, že jí je teploučko a není již vystavena chladnému průvanu.

„Chceš-li si zachovati svou opičku,“ pravil Kristián k hochovi, „musíš ji zahalovati do teplého šatu, neboť ouistiti jsou velmi choulostivé vůči teplotním změnám a rychle si uženou plicní nemoc.“

Chlapec si umínil pečovati napříště o své zviřátko co nejsvědomitěji.

NOVÁ NEHODA

Excelsior rychle pokračoval v cestě a jen zvučný rachot jeho motoru rušil hluboké ticho tropických samot. Měsíc již slabě ji ozařoval klidné vody Tichého oceánu a bylo znáti, že brzy nastane den.

Marcel se otázal, na které zeměpisné šířce se nalézají, a Kristián, jenž ustavičně sledoval cestu s námořnickou vytrvalostí, rychle mu odvětil:

„Jsme nad místem, zvaným „Gazelí jáma“, mezi Novou Kaledonií a Novým Zélandem, deset mil před ostrovem Kermadekem… Do Sydney nám zbývá uraziti ještě 1200 kilometrů.“

„Stejně to ubývá pomalu,“ poznamenal Fifi; „dlouho ještě neuvidím pevninu…“

Pařížský hoch pochopitelně miloval změnu a toužil stále po nějaké nové podívané. Chtěl také co nejvíce těžiti z výborné příležitosti, která se mu skýtala k sebevzdělání.

Divil se, že vidí občas na moři množství zářících teček, jakoby malých světélek na vodě zavěšených; byl velmi překvapen, když ho Kristián poučil, že to, co považuje za světélka, jsou prostě roje zářícího hmyzu „luciol“ neboli světlušek, které šíří někdy takový jas, že ozařují tichomořskou hladinu daleko široko.

Také podívaná na fosforeskující ryby uváděla v úžas mladého Pařížana a ukazovala mu v podivuhodném světle zajímavé zjevy krajin jihomořských.

Letěli stále vpřed. Excelsior rychle a hlučně prolétal klidným ovzduším jako nějaký pohádkový pták Velikánovič. Fifi podřimoval, zatím co Kristián dával bedlivý pozor na směr, neboť v nejbližší době měli přistáti v Sydney a námořní důstojník dával si velice záležeti na tom, aby sledoval – jak říkal – „přímou vzdušnou linii“.

Pojednou šlehl přímo k obloze ohnivý sloup, pak rozložil se v nekonečné množství malých hvězdiček, které jako dešť padaly opět do moře.

To patrně nějaký parník zaslechl rachot motoru a vypustil námořní raketu, aby si posvítil na aeroplán… Volání ozývalo se nocí, dělový výstřel rozlehl se vzduchem, pak ztichlo opět všecko.

Za několik hodin zpozorovali letci světla majáku Southheardu a když se rozbřesklo, dostávali se nad zátoku Port-Jackson, vroubenou zelenými vrchy, jež od severu k jihu vysílaly do moře množství malých poloostrovů, členících záliv asi na čtyřicet zátok.

Čtyři kilometry odtud leželo veliké město australské Sydney, „Královna Jihu“, jak nazývají toto průmyslové středisko, čítající dnes na milion obyvatelů.

Sydney leží na poloostrově zakončeném na severu trojitým výběžkem na způsob trojzubce. Východní zátoka nazývá se Wollamooloo, západní slově Darling-Harbour: to jest obchodní přístav.

Obě menší zátoky, jež oddělují výběžky trojzubce, tvoří tzv. Farm Cove na východě, vyhrazenou válečným lodím, a Sydney Cove na západě, v níž přistávají veliké parolodi.

Jakmile byl zpozorován Excelsior, zahřměla městem dělová rána a lodi, kotvící v přístave, vyvěsily své vlajky, zatím co na všech stranách zvučely nepřetržitě lodní sirény.

Letcům se zdálo, jako by náhle byli přeneseni nad město obývané obry, kteří vyjadřovali svou radost ohlušujícím, nadlidským hlasem.

„Tady jsme alespoň v hlučném městě,“ zvolal Fifi, „a je rozkoší slyšeti opět trochu lidského hluku; člověku je, jako by znovu ožíval… Opravdu, to nám dodává nové odvahy. A což tamhle, není to francouzský obrněnec?“

„Taky že je… a to, nemýlím-li se, Surcouf,“ odvětil Kristián. „Zajel do těchto končin asi k vůli nedávným nepokojům v Nové Kaledonii.“

Excelsior přistál uprostřed poloostrova na místě zvaném Hyde-Park, kde vše bylo přichystáno k slavnému uvítání letců.

„Tentokrát jsme alespoň první!“ zvolal Fifi, seskakuje na zem a tiskna vřele ruce, které se k němu vztahovaly.

Ale vtom proklestil si cestu davem jakýsi muž a přiblíživ se k letcům, představil se ve své úřední hodnosti:

„Jsem vrchní inspektor policie sydneyské,“ pravil po francouzsku, „a mám rozkaz přikročiti ihned k vašemu výslechu.“

„K našemu výslechu?“ zvolal udiveně Kristián,

„Ano… Račte mne následovati se svými společníky na policejní komisařství.“

Kdyby z čistá jasná udeřil blesk před nohama letců, nebyl by je více překvapil než toto náhlé objevení. Co jim asi chce ten policejní úředník? Jakým zločinem, či spíše jakým přestupkem mohli se to asi proviniti?

Marcel nejprve protestoval, ale zástupce australských úřadů byl z těch chladných mužů, kteří znají jen svou povinnost a nenechávají se přemluviti ani oblomiti.

„Pojďte!“ odvětil krátce.

„Alespoň nám povězte, z čeho jsme obviněni?“ naléhal Kristián.

„To se dozvíte na policejním úřadě.“

„A náš aeroplán?… Nemůžeme ho takto beze všeho opustiti,“ protestoval Marcel; „což kdyby jej poškodili za naší nepřítomnosti?“

„Nemějte obav,“ odvětil policista; „bude dobře střežen.“

A anglicky dal několik stručných rozkazů svým mužům, kteří, zatlačivše násilím dav, rozestavili se ihned kolem Excelsioru.

„To máme zas pěkné nadělení!“ nemohl se ubrániti Fifi, aby neprohodil, kráčeje přitom těsně za policejním inspektorem.

„Kdyby nás tu byl předešel Hartmann, myslil bych jistojistě, že zase něco zosnoval.“

„Jsme obětí nějakého omylu,“ odvětil Kristián; „všecko se vysvětlí.“

„Doufejme,“ rozmrzele prohodil chlapec a dodal zamyšleně:

„Je to přece jen nepřízeň osudu!… Právě v okamžiku, kdy se nám všecko dobře dařilo! Byli jsme zbaveni banditů, kteří nás pronásledovali, a naše cesta slibovala býti již jen zábavním výletem… Konečně, vyčkejme! Není možné, aby se nám nepodařilo dostati se z této situace.“

Letci došli ve společnosti inspektora před budovu z červených cihel, na jejíchž dveřích se četlo: Policejní úřad.

„Vstupte!“ pravil k nim jejich průvodce.

Fournier, Kristián a Fifi vešli do úřadovny komisařovy. Ten se brzy objevil a spatřiv letce, otázal se: „Kdo jsou tito lidé?“

„Ti, kteří nám byli hlášeni ze San-Franciska a z Valparaisa,“ odvětil vrchní inspektor.

Kristián rozuměl dosti anglicky, aby pochopil smysl těchto slov.

Komisař mluvil velmi správně francouzsky a sám vyslýchal vzduchoplavce.

„Podnikáte let pod vlajkou, která vám nepatří,“ pravil k nim.

„Jak to?“ zvolal Fournier; „toť očividný omyl!“

„Nuže, vy se tedy vydáváte za Francouze.“

„Ovšemže.“

Komisař se usmál, potom přehrabával se ve svazku listin, ležících na stole. Vyňal z něho tři telegramy, které pozorně přečetl, potom znovu ujal se slova:

„Vrchní inspektor ze San-Franciska mně hlásí, že brzy přiletí do Sydney tři zločinci, kteří se po dvakrát pokusili přivoditi smrt svých spoluzávodníků…“

„To je správné,“ pravil Fournier, „ale těmi spoluzávodníky byli jsme my.“

„Počkejte, mám zde podrobný popis osob, které mám rozkaz zatknouti.“

„V tom případě musíte uznati, že v ničem nesouhlasí s popisem naším.“

„To se mýlíte! Poslyšte raději.“

A policejní komisař četl hlasitě obsah telegrafické depeše, kterou vzal se stolu a postupně překládal:

„Nařizuje se vrchnímu inspektoru v Sydney, aby okamžitě zatkl tři muže, kteří jsou prokázaní zločinci a účastní se okružního letu „Kolem světa“ pod francouzskou vlajkou… Jeden tvrdí o sobě, že se jmenuje Fournier, je prostřední postavy, normálně urostlého těla, brunet, s knírkem pod nosem; ve skutečnosti jmenuje se Harven a je hledán anglickou policií. Druhý, postavy vysoké, plavovlasý, s plnovousem zastřiženým do špičky, vydává se za námořního důstojníka a nosí docela i čapku lodního poručíka. Mužem tím není nikdo jiný než nebezpečný lupič Dickson, který měl účast na přepadení vlaku Pacifické dráhy. Třetí společník, mladík neurčitého věku, který se vydává za Pařížana, jest Kolumbían jménem Miguel, uteklý z vancouverské polepšovny.“

„Pěkně děkuji,“ pravil pařížský hoch, ukláněje se; „ten popis se podařil a podobenka není tuze lichotivá…“

Také Kristián se ozval.

„To vše je nesmysl,“ pravil; „za tím se tají ošemetné pletichy.“

„Vidíte však, že popisy jsou správné,“ odvětil komisař.

„Zde v Sydney je francouzský konsul,“ poznamenal námořní důstojník; „račte nás k němu uvésti a tam vyjde pravda najevo.“

„Konsul tu nic nepomůže, pane! Zná vás jistě tak málo jako já.“

„To se mýlíte,“ trval na svém Kristián; „francouzský konsul v Sydney jmenuje se Eugen Tchieret a jest můj dobrý přítel.“

Komisař podíval se na námořního důstojníka udiveně, pak pokrčil rameny a pravil:

„Ano, znám tu písničku. Všichni zločinci ji zpívají, když nevědí kudy kam. Nejsem nováčkem ve svém úřadě. Cizinci, které zatknu, dovolávají se vždy doporučení svého konsula. Je to vytáčka… Chtějí tak získati času, já se však nenechám chytiti na takové věci. Byla na vás v náležité a řádné formě podána žaloba a dokud se nedokáže vaše nevina, považuji vás za provinilce.“

„Ale tohle to je přespříliš!“ rozhorleně zvolal Kristián, kterého počínal přemáhati hněv; „zapomínáte, pane, že jsme podnikli závodní let kolem světa a že každým ztraceným dnem ohrožuje se náš úspěch…“

„Nu, a co já mám v tom dělati?“ prohodil suše komisař.

„Měl byste nás ihned podrobiti výslechu, o němž mluvíte… a neztráceti ani hodiny… ani minuty…“

„Vy mně nemáte co poroučeti… vím, co je má povinnost.“

„Vaší povinností rozhodně není, svévolně proti všem zákonům zadržovati tři muže, kteří vám dokazují na svou čest, že nejsou zločinci, které hledáte.“

Komisař se usmál a suše prohodil tato slova:

„Vím, co platí čestné slovo lidí vašeho druhu.“

Kristián zesinal a kdyby ho Marcel nezadržel, jistě by se vrhl na tohoto obmezeného policistu, který, tvrdošíjně trvaje na svém omylu, dovoloval si ho ještě urážeti.

„Ach, pane!“ vzkřikl námořní důstojník, „z této urážky budete se mně odpovídati, za to vám ručím.“

Komisař pokrčil rameny, potom stiskl knoflík elektrického zvonku.

Objevil se strážník.

„Čtyři muže!“ velel komisař.

Téměř v zápětí vstoupili do úřadovny čtyři silní policisté.

„Odveďte tyto muže do Gresham-Gaol,“ pravil jim, „a dávejte na ně obzvláště pilný pozor. Při nejmenším pokusu o odpor, při nejmenším výhružném posunku použijte bez milosti střelné zbraně!“

„Oh, toť přílišné!“ zvolal Fournier, „alespoň vyslechněte mne, pane… Ani jste se neptal po našich listinách. Hle, tu jsou!… Budete se moci z nich přesvědčiti, že se mýlíte…“

Komisař obrátil se k letcům zády a kyna rukou strážníkům, pravil:

„Odveďte ty lidi!“

Kristián, Fournier a Fifi byli okamžitě obstoupeni a mohutné ruce jim ovinuly kolem zápěstí ty hrozné řetízky, jimž Angličané říkají „handcuffs“.

Fournier, jenž byl filosof, nechal se klidně spoutati, ale Fifi a Kristián pokusili se o odpor. Dva strážníci přiskočili na pomoc a zabránili pohybům obou vzpurníků, kteří se musili poddati svému smutnému osudu.

Letci byli vedeni s řetízky na rukou ulicemi sydneyskými za pokřikování davu. Lidé jim spílali, někteří se pokoušeli je dokonce bíti.

„Ošklivá země!“ ulevoval si pro sebe Fifi, kráčeje statečně vedle svých druhů.

CELA ČÍSLO 13

Za dvacet minut došli konečně policisté i jejich zajatci k veliké ponuré budově s úzkými zamřížovanými okny, nad jejímž vchodem třepetala se anglická vlajka. Bylo to jedno ze sydneyských vězení, určené k zajišťovací vazbě osob pouze obžalovaných, jejichž záležitost nebyla ještě vyšetřena.

Železné dveře se skřipotem otočily se na svých závěsech, žalářník odpuzující tváře objevil se za přepážkou a hned rozezvučel se veliký zvonec.

Tak se totiž v Anglii a ve všech koloniích Spojeného království ohlašuje příchod vězňů. Skupina strážců, oděných modrým a červeným stejnokrojem vystoupila ze stínu na pokyn žalářníkův a hned se zmocnila našich letců, jimž odejmuli pouta.

„Mají se nechati pohromadě?“ tázal se jeden ze strážců.

„Prozatím ano,“ odvětil vrchní žalářník; „odveďte je do cely číslo třináct.“

Byla to úzká, vlhká a špinavá komůrka, do níž padalo denní světlo kosočtverečným okénkem, rozděleným v poloviční výší železnou příčkou.

Na podlaze byly rozprostřeny slamníky, v jednom koutě stál rozviklaný stůl a vedle něho dřevěná stolička, řetězem připevněná ke zdi. Na dveřích, v nichž byl upraven zamřížovaný otvor, hlásala anglická úřední vyhláška dočasným obyvatelům této ošklivé komůrky, že vyšetřující soudce vyslýchá osoby v zajišťovací vazbě obyčejně třetí den po jejich uvěznění, že však tato třídenní lhůta může se prodloužiti na týden a někdy i více, je-li vězňů příliš mnoho.

„To nás čekají blahé dni!“ prohodil rozmrzele Kristián, když si přečetl toto návěští. „Z libovůle obmezeného policisty jsme tu zavřeni na tři dny a snad i déle… Zatím Hartmann, opraví-li svůj jednoplošník, což je pravděpodobno, bude klidně pokračovati ve svém letu a když ne on, pak jistě miss Margaret, s kterou jsme již nepočítali, vyjde vítězně z tohoto závodu kolem světa… Toť, abychom si tloukli hlavou o zeď!“

„Doufejme ještě!“ pravil Fournier. „Poněvadž náš případ je celkem výjimečný, možná, že nás podrobí bezodkladnému výslechu.“

„A nechají-li nás čekati týden?“

„V tom případě,“ odvětil tiše Marcel, „budeme nuceni smířiti se s osudem a vzdáti se závodu.“

„Ach, rozhodně máme jen samé neštěstí,“ prohodil Kristián; „kdybych alespoň mohl vyhledati francouzského konsula sydneyského, pana Evžena Tchiereta, dobrého muže, s nímž jsem se kdysi seznámil v Brestu, ten by nám okamžitě pomohl na svobodu!… Ve zdejším přístavě je také válečná loď Surcouf… Znám téměř všecky její důstojníky, stačilo by mně, abych se ukázal na palubě, a hned bych byl poznán.“

Fifi mlčel. Zdálo se, že o něčem přemýšlí.

Pojednou přisunul ke zdi rozviklaný stůl, jenž tvořil se stoličkou všechen nábytek této cely.

„Co to děláš?“ tázal se Kristián.

Chlapec již vystoupil na stůl.

„Rád bych nahlédl ven,“ odvětil.

„Co ti to bude platno?“ mrzutě podotkl Fournier.

„I to se nikdy neví… Vždy si rád prohlížím okolí místa, kde se nalézám… Aj! Máme byt do ulice… do ulice velmi tiché a úzké…“

„Bude to asi ulička uvnitř vězení,“ poznamenal Kristián.

„Nikoli,“ namítl pařížský hoch; „dokazuje to jedoucí bryčka… poslouchejte její hrkot! A teď přicházejí dva muži… teď nějaká žena… ne… je to ulice… A nejsme ani tuze vysoko… v prvním poschodí!… Ach, nebýti té zlořečené mříže, bylo by hračkou seskočiti do ulice!“

„Tobě možná,“ odvětil Kristián, „ale jak bys chtěl, abychom se Marcel a já protáhli tímto úzkým vikýřem? Ostatně útěk by nám nic nepomohl… Musili bychom se vrátiti k Excelsioru, a ten je hlídán policisty.“

Fifi sestoupil se své rozhledny, uznávaje, že útěk, i kdyby byl možný, nedopomohl by jim naprosto k ničemu.

Nastala noc a nikdo ještě nepřišel učiniti vězňům návštěvu.

„To jistě na nás zapomněli,“ pravil Kristián, „a nebudeme dnes již vyslýcháni. Snad až zítra.“

„Zítra!“ mrzutě opakoval Marcel. „To znamená opět ztrátu jednoho dne!“

„Kdybychom jen neztratili více!“ povzdychl si námořní důstojník.

NOVÝ NÁPAD FIFIHO

Fifi zamyšleně přecházel po cele s rukama založenýma vzadu; náhle se zastavil před svými společníky,

„Poslyšte,“ pravil jim, „myslím, že jsem našel způsob, jak bychom se odtud dostali… Řekl jste před chvílí, pane Kristiáne, že v Sydney kotví loď Surcouf –“

„Ano… ale co to pro nás znamená?“

„Jen mne vyslechněte. „uvidíte, že moje myšlenka není tak zpozdilá jak se snad zdá… Znáte důstojníky na palubě Surcoufu?“

„Znám je téměř všecky.“

„A oni… znají také vás?“

„Ovšemže! Jistě alespoň velitel lodi David a poručík Simon.“

„Nuže,“ pokračoval Fifi, „vyhledám je… ledaže by mříž v našem okénku byla příliš pevná a my jí nemohli vylomiti… Já pak se snadno protáhnu okénkem, seskočím na ulici a poběžím do přístavu… Tam vyhledám Surcouf, vystoupím na palubu a zpravím lodního velitele Davida nebo poručíka Simona, že jste byli omylem uvězněni. Oni si již budou věděti rady, na koho se mají obrátiti… a okamžitě jsme propuštěni na svobodu.“

„Fifi, pojď na má prsa!“ zvolal Kristián. „Tys věru báječný!“

A řka to, námořní důstojník stiskl vřele pařížského hocha do své náruče.

„Oh, to nebylo těžké najíti!“ poznamenal skromně chlapec. „Teďˇ jde o to, budu-li moci provésti svůj plán.“

A Fifi opět vystoupil na stoličku.

Ale v tom okamžiku ozval se na chodbě hluk a někdo se zastavil před jejich komůrkou.

Chlapec okamžitě seskočil na zem a zaujal místo vedle svých společníků.

Zaskřípal zámek, dveře se etevřely a objevili se dva strážci, přinášejíce hrnec a tři plechové misky.

„Hle, naše večeře,“ prohodil Kristián.

„Polévka!…“ pravil chladným tónem jeden ze žalářníků. A naplnil tři misky, které po řadě podával letcům.

Tito byli již notně vyhladovělí a dali se ihned do jídla, zatím co je oba strážci mlčky pozorovali.

„Nápoj!“ pronesl jeden z nich, když vězňové dojedli svou polévku. A ukázal jim na džbán piva, který postavil do kouta vedle stolu.

„Díky!“ pravil Fifi, ukláněje se komicky.

Žalářníci, překvapeni touto zdvořilostí, s kterou nebyli zvyklí setkávati se u vězňů, uklonili se také, potom odešli a uzamkli dveře.

Když na chodbě zanikla ozvěna jejich kroků, vystoupil Fifi znovu na svou stoličku a jal se pozorně zkoumati okno.

„Ten chlapec je čiperný jako opička,“ prohodil Kristián k Fournierovi.

Při slově „opička“ chlapec náhle zbledl. Vzpomněl si na Pivitku, svou ubohou ouistiti, která se snad tluče v té své bedničce na palubě Excelsioru… Co s ní bude? Jen aby ji zvědavci nevyslídili v jejím úkrytu!…

Zmocnil se ho neklid a nechybělo mu mnoho do pláče… Přece se však vzchopil a pomyšlení, že Pivitka je snad v nebezpečí, dodalo mu nové energie.

„Nuže, schvalujete můj plán, pane Kristiáne?“ otázal se důstojníka, sestupuje se stoličky.

„Ano, Fifi… ano, schvaluji jej… jenomže je to pokus nebezpečný… Okolí této věznice jest jistě hlídáno. Kdyby…“

„Nemějte takových obav,“ přerušil ho chlapec; „rychle odstraňte mříž. Ostatek si beru na starost sám a uvidíte, že se mi můj záměr podaří… Jedině bych se mohl obávati, aby loď Surcouf neodplula již ze Sydney, ale tomu bych se opravdu divil a v tom případě bych šel přímo k francouzskému konsulovi, panu Evženu Tchieretovi, nemýlím-li se…“

„Ano… tak se jmenuje, ale ke konsulům není přístup tak snadný, jak si myslíš… a pak jsi ještě chlapec, sotva si vymůžeš slyšení.“

„O to nemějte starosti, pane Kristiáne! Vezme-li si Fifi něco do hlavy, musí to provésti za každou cenu… I kdybych měl ke konsulovi vlézti oknem…“

Pak poprosil důstojníka, aby vystoupil na stoličku a odstranil železnou mříž, která rozdělovala okno po celé jeho výšce.

Kristián nedal se dlouho prosíti. Když dosáhl mříže, silně jí zalomcoval, ale ona se ani nepohnula… pouze ji lehce prohnul, to bylo vše.

„Kýho šlaka,“ zlobil se, „je pevnější, než jsem si myslil.“

Podařilo se mu nicméně mříž trochu vyviklati, cloumaje jí dopředu a dozadu; konečně povolil jeden kámen, pak druhý a železná tyč se na dolním konci uvolnila. Zůstávala však tkvíti pevně ve zdivu hořejším koncem a bylo nutno ji ohnouti, aby Fifi mohl prolézti oknem.

„O mne se nestrachujte,“ pravil pařížský hoch, „budu brzo zpátky, poletím jako zebra… Až potom uslyšíte mé zapísknutí na ulici, hodíte mi flanelový pás a vytáhnete mě rychle nahoru… Tedy na brzkou shledanou! Uvidíte, že se brzo odtud dostaneme…“

Fifi, sotva dořekl tato slova, již zmizel v otvoru… ale náhle se znovu objevil.

„Nemohu!“ pravil. „Je to vyšší, než jsem si myslil… Váš pás, pane Kristiáne!“

Námořník rychle odvázal dlouhý pruh flanelu, který měl ovinut kolem těla, potom podal jeden konec Fifimu.

„Dobrá… držím,“ zašeptal chlapec; „popouštějte…“

Po deseti vteřinách odvážný hoch pařížský dotkl se země a jeho druhové slyšeli, s dlažby tlumený šelest jeho kroků.

„Kéž by měl štěstí!“ zašeptal Fournier.

„Jistě, že je bude míti,“ odvětil Kristián; „ten klučina je úskočnější než Indián… a pak… nepochybuje o ničem… Teď záleží na tom, aby nám naši žalářníci neučinili návštěvu…“

„To je málo pravděpodobno… Neuvidíme jich do zítřejšího rána. A mezitím nám Fifi přinese něco nového.“

NA PALUBĚ „SURCOUFU“

Ulice, do níž bylo obráceno okno vězení, vedla k náměstí zvanému Quadrant Circus.

Tam přišel Fifi do velikých rozpaků. Kterou cestou se měl dáti, aby dospěl k přístavu a jmenovitě k místu, kde byl zakotven Surcouf? Neboť sydneyské molo tvoří, jak jsme řekli, množství malých poloostrovů, členících záliv asi na čtyřicet zátok.

Vězení se nalézalo v předměstí Darlinghurst a tudíž dosti daleko od moře.

Fifi byl nucen dotazovati se mnoha lidí, kteří nerozuměli slova francouzsky. Konečně potkal námořníka, na jehož čapce pyšnilo se zlatými písmeny jméno válečné lodi francouzské Surcouf. Štěstí hochovi přálo: námořník ten vracel se právě na palubu. Lepšího nemohl si Fifi přáti.

Ale námořník mu cestou dal na srozuměnou, že Surcouf není holubník, do něhož se může jen tak volně létati, kromě toho že válečná tato loď kotví v rejdě a že kdo se chce na ni dostati, musí použíti služebního člunu.

„Nuže dobrá,“ prohlásil chlapec, „vsednu do služebního člunu.“

„Oh… pomalu!“ odvětil námořník. „Do člunu vsednouti možno jen tomu, kdo patří k naší posádce, anebo kdo má doporučení od některé „veličiny“ v přístavě… Co však chceš dělat na palubě Surcoufu?… Máš snad mezi námořníky někoho příbuzného, kterého bys rád navštívil?“

„Ne… jsem poslán k veliteli Davidovi…“

„A od koho?“

„Od lodního poručíka Kristiána Loganeca.“

„Pana Kristiána Loganeca? Ale toho znám… je krajan, Bretoňec jako já, a sloužil jsem pod ním přede dvěma lety, když byl velitelem podmořského člunu Pluviose… Však jednou bychom byli málem všichni zůstali v té zlořečené ocelové skořápce… Vrtule se zapletla do řetězu a měli jsme co dělat, abychom se dostali opět na povrch. Nebýti energie velitele Loganeca, nikdy bychom už nebyli spatřili denního světla…“

Došli k přístavu.

„Hle,“ pravil námořník, ukazuje na lodici, která se houpala na vlnách několik metrů od pobřeží, „tamhle je náš člun… Oh, již se chystá odrazit od břehu! Mám svrchovaný čas, abych do něho skočil…“

A již sestupoval po kamenných schůdkách, jež vedly k dřevěnému přístavišti. Fifi následoval v patách námořníka a když tento vsedl do člunu, usedl si vedle něho.

„Kdo je ten mládenec?“ otázal se poddůstojník, který byl u kormidla.

„Ale hoch, poslaný od poručíka Loganeca,“ odvětil námořník, „chce mluviti s velitelem.“

„Dobře,“ zamumlal poddůstojník… „velitel je právě na palubě.“

A změřiv Fifiho zkoumavým pohledem, přiložil k ústům kovovou píšťalku.

Muži, kteří byli u vesel, ihned mocně se do nich opřeli a lodice rozjela se rychle po hladině.

Za necelých deset minut dostihli Surcoufu, jehož šedý trup tyčil se na vlnách, podoben obrovské ocelové budově. V okrouhlých lodních okénkách zářila světla a červený reflektor, umístěný na přídi, vrhal po moři dlouhou, krvavě rudou brázdu.

Člun přirazil k boku pod lodním můstkem. Lano bylo shozeno do vody, jež vystříkla navšecky strany a námořníci jeden po druhém vyšplhali se na palubu.

Fifi je následoval. Jakmile se chlapec octl na palubě, čekal, až ho někdo ohlásí u velitele, jenž byl právě v mezipalubí. V té chvíli pařížskému hochu tlouklo silně srdce, neboť mladistvý posel nebyl si docela jist, jak dopadne jeho poslání.

Konečně ozval se hlas: „Hej, ty civile, tam!.. Pojď rychle… hni sebou… Tos ty žádal o rozmluvu s kapitánem?“

„Ano,“ odvětil hoch.

„Pojď se mnou!… Ale upozorňuji tě, musíš se pěkně chovat… velitel je zlý.“

Poněkud zastrašen následoval Fifi svého průvodce.

Sestoupil po srázných schůdkách a octl se v mezipalubí, kde panoval ohlušující hlomoz. Námořníci pobíhali sem a tam pod přísným dohledem poddůstojníků a bylo patrno, že ten zmatek je odůvodněn nějakou nepředvídanou příčinou. Vskutku, loď chystala se na další plavbu. Surcouf měl druhého dne odplouti do Evropy a byly konány poslední přípravy.

Když velitel spatřil pařížského hocha, zvolal, obraceje se k jednomu ze svých důstojníků:

„Co ten tu chce? Odkud přichází?“

Poddůstojník, který to zaslechl, odvětil ihned:

„Je to mladík, který chce s vámi mluviti, pane veliteli!“

„Se mnou?… Ať tedy přistoupí!“

Fifi se přiblížil, čepici mačkaje v ruce, a přišed před důstojníka, uctivě se uklonil: „Chceš mi něco říci?“

„Ano, pane veliteli,“ odvětil hoch.

„Jak se jmenuješ?“

„Moje jméno by vám nic nepovědělo… Přicházím od pana Kristiána Loganeca.“

„Je tedy v Sydney?“

„Ano, pane veliteli, a byl by rád z tohoto města pryč, ujišťuji vás… tak jakož i já ostatně… Ale stihla nás neobyčejná příhoda… Je vám snad známo, že konáme okružní let světem?“

„Ano… vím… Kristián Loganec je mezi cestujícími.“

„Nuže… po svém příletu do Sydney byli jsme zatčeni jako sprostí zločinci. Marně jsme protestovali… vrchní inspektor dal nás vsaditi do žaláře… Vím, že se všecko vysvětlí, to je nutné, ale při takovém zdržování vydáváme se v nebezpečí, že budeme poraženi svými soupeři!“

Velitel byl velmi překvapen.

„Hleďme, hleďme,“ pravil; „snad přeháníš, příteli… přece se neuvězňují takoví lidé… Austrálie je zemí civilisovanou… V tom musí býti něco jiného.“

„Přisahám, pane veliteli, že vám říkám pravdu… Pan Kristián Loganec marně se dokládal, že je námořním důstojníkem; policejní komisař považuje ho tvrdošíjně za banditu a nepřipouští žádných námitek… všecko svědčí patrně proti nám.“

„Ale jak to, že neuvěznili i tebe?“

„S odpuštěním, pane veliteli, zavřeli mě do basy jako ty druhé, ale já jsem utekl… abych vám dal zprávu…“

Důstojník chvíli přemítal, potom prohlásil: „Dobrá… půjdu hned ke konsulovi.“

A uděliv několik rozkazů svému zástupci, vzal plášť a pravil k jednomu námořníkovi: „Připravit člun! Jedu na pevninu.“

U FRANCOUZSKÉHO KONSULA V SYDNEY

Za čtvrt hodiny vystoupili velitel David a Fifi na nábřeží. Bylo deset hodin večer.

Námořní důstojník zavolal hansom a pravil cabmanovi:

„K francouzskému konsulátu!“

Kočí pobídnul svého koně a brzy hansom zastavil se před kamennou budovou, nad jejímž vchodem vlál trojbarevmý prapor.

Konsul, pan Eugen Tchieret, přijal hned lodního velitele i jeho společníka a okamžitě se vyptal na účel jejich návštěvy.

Když důstojník a Fifi vyložili věc, zavolal pan Tchieret svého tajemníka, který se ihned telefonicky spojil se sydneyským ministrem spravedlností.

S té i oné strany bylo dlouhé vyjednávání, potom vrchní inspektor – ten, jenž zatkl naše letce – byl povolán na konsulát. Lze si představiti jeho údiv, když spatřil Fifiho! Tvrdil ovšem vytrvale, že zatčení jsou zločinci a že se neprávem vydávají za Francouze.

Tu pravil konsul, obraceje se k vrchnímu inspektoru:

„Račte, prosím, poslati pro uvězněné.“

Policista se uklonil a odešel.

„Toť vskutku nepochopitelné,“ prohlásil konsul; „pod tím se jistě skrývá nějaké tajemství.“

„Oh… toť velmi jednoduché, pane,“ odvětil chlapec. „Našimi soupeři v závodním letu jsou tři zločinci nejhoršího druhu, a to jsou jistojistě oni, kteří poslali ty depeše…“

„Jaké depeše?“

„Ale přece… ty, ve kterých se podává náš popis!… Je to pěkně nastrojeno, ale na štěstí nikdo se na to nechytí. Hartmann a jeho druhové přitom pohoří… a vrchní inspektor možná taky…“

Konsul a velitel David, zaujati chlapcovými výpověďmi, dali si podrobně vypravovati všecky cestovní příhody, počínajíc odletem z Havru, a brzy nabyli přesvědčení, že francouzští letci stali se obětí ohavného úkladu.

Fifi ještě mluvil když se najednou otevřely dveře a jimi vstupovali Marcel Fournier a Kristián,

„Loganecu… můj milý Loganecu!…“ zvolal velitel David, vrhaje se Kristiánovi do náruče. „Je to tedy pravda!… Zatkli tě jako sprostého zločince? Aoh, toť je trochu tuze silné, na mou věru!“

Vrchní inspektor, který vešel za našimi vězni, stál nehybně na prahu dveří.

Konsul se na něho zostra podíval a pravil studeně:

„Pochybujete nyní, pane, že ten, kterého jste dal zatknouti, jest pan Kristián Loganec, důstojník francouzského loďstva?“

Policista se uklonil a odpověděl:

„0 tom není pochybností, ale kde mám důkaz, že ti, kteří ho doprovázejí, nejsou osobami, naznačenými v telegramech, jež mně byly odeslány ze San Franciska a z Valparaisa?“

Kristián pokrčil rameny, potom, obraceje se ke konsulovi, pravil:

„Pane, jste nyní jist mou totožností díky svědectví velitele Davida. Uvěříte mi, ujišťuji-li vás na svou čest, že mojí průvodci jsou nejřádnější lidé na světě?“

„Ano, věřím vám, pane,“ odvětil konsul. Potom, obraceje se k vrchnímu inspektorovi, pravil: „A vy, pane… máte ještě pochybnosti? Chcete, abych šel s vámi k ministru spravedlnosti a dal úředně zjistiti omyl?“

„To je zbytečno,“ odvětil policista; „nicméně telegrafické depeše…“

„Eh, pane,“ zvolal velitel David, „přestaňte již s těmi depešemi! Byl jste podveden, zkrátka a dobře… Přiznejte si to upřímně a nehledejte vytáček, neboť budete-li tvrdošíjně státi na svém zpozdilém omylu, nezbude mně než připojiti se k panu Tchieretovi a žádati zadostučinění… slavné zadostučinění, rozumíte?… Bude z toho veřejný skandál, ale co na tom!… Provedu věc až do konce.“

Vrchní inspektor byl donucen uznati svou porážku. A nejen to. Musil se letcům i omluviti. Učinil tak sice s velikým přemáháním a všecek zardělý, ale konec konců mohl býti rád, že jeho přehmat neměl nemilých veřejných následků.

Letci, poděkovavše jak se slušelo svému ochránci, vyšli z konsulátu ve společnosti velitele Surcoufa.

„Nyní,“ pravil Fournier, „nesmíme již ztratiti ani minuty… Rychle, zaměřme k Excelsioru a vydejme se na další let!“

„Nevyčkáte dne?“ otázal se velitel.

„Ne… Máme jedenáct hodin a do rozbřesknutí scházejí čtyři hodiny… nuže, za tu dobu můžeme uletěti šest set kilometrů.“

NOVÉ ZKLAMÁNÍ

Za čtvrt hodiny byli naši letci u Excelsioru. Shledali jej v dobrém stavu. Policisté hlídali dobře.

Fifi spěchal otevříti bedničku, v níž byla uzavřena Pivitka, a shledal k svému potěšení, že se jí za jeho nepřítomnosti nic nestalo… Hoch hledal v příhradě Excelsioru, doufaje nalézti nějaké ovoce pro svou opičku, ale zásoba byla vyčerpána.

„Ach, milí přátelé!“ zvolal chlapec dojatým hlasem, „nemám co dáti Pivitce a my jsme na odletu!… Jisté ubožátko zajde hladem!…“

Zatím co Fifi takto naříkal, hledal Fournier rychle letecké zásobiště, aby si doplnil docházející zásobu benzinu. Hangár byl však zavřen a muž, který měl od něho klíč, domnívaje se, že Excelsior odletí až za dne, považoval za zbytečné u něho bdíti. Bylo nutno opatřiti si adresu toho člověka, probuditi ho a přivésti k hangáru.

Tento úkol připadl Fifimu a poštěstilo se mu, neboť člověk pověřený rozdílením benzinu, bydlil v malém domku, obklopeném ovocnými stromy. Netřeba připomínati, že pařížský hoch natrhal si do zásoby třešní, švestek a malých granátových jablíček, jimž v Sydney říkají „sweets“. Naplnil si jimi kapsy, čepici i kapesník a když chtěl platiti, obchodník benzinem ničeho nepřijal.

Vraceje se v průvodu tohoto dobráckého Australana, zahlédl v ulici blízko leteckého přístaviště obchod se zbraněmi, jehož výkladní skříň po anglickém způsobu zůstávala otevřena i přes noc a vida krásné ručnice tam vyložené, lítostivě si povzdychl…

Chvíle odletu je blízko, Fournier tak rozhodl a než obchodník zbraněmi otevře svůj krám, bude již Excelsior daleko.

Přece však, když hoch dostihl svých druhů, nemohl se zdržeti, aby se nezmínil poručíkovi o svém objevu a dodal: „Jaká škoda, že k vůli tomu ošklivému policistovi musíme odletěti takto v noci.“

Kristián přistoupil k Marcelovi. „Dal bys mí čtvrt hodinky?“ optal se. „Ano,“ odvětil Fournier, „třebas dvacet minut, neboť až doplním benzinovou nádrž, budu nucen ohledati jisté části motoru.“

Za několik okamžiků stáli chlapec a námořní důstojník před výkladem obchodu se zbraněmi, nad nímž velikými písmeny v pozlaceném věnci bylo napsáno: Fire-A r m s.

Kristián zabušil několikrát na dveře a brzy vyhlédla z okna hlava v noční bavlněné čepici.

„What do you want?“ ozval se ochraptělý hlas.

Kristián, který, jak víme, rozuměl dosti dobře anglicky, odvětil týmž jazykem:

„Rádi bychom nějakou winchestrovku.“

„Teď je noc… v této době se nechodí kupovat zbraně.“

„Jsme vzduchoplavci… Odletíme za čtvrt hodiny a potřebujeme ručnici… Otevřte nám rychle. Nebudeme smlouvati.“

Tato poslední věta nejspíše účinkovala.

Brzy oteřely se dveře, ale obchodník, který patrně nedůvěřoval, držel v ruce nabitý revolver.

„Rychle!… Winchestrovku!“ pravil Kristián; „něco dobrého… co máte nejlepšího!“

Obchodník zbraněmi ukázal pušku, kterou vzal z výkladní skříně. Důstojník vyzkoušel mechanismus zbraně, prohlédl ji rychle při světle elektrické žárovky, jež zářila v pozadí krámu, potom prohlásil:

„Dobrá, vezmu si tuto pušku. Kolik stojí?“

„Osm liber… ani penny méně.“

„Platí… Nyní rychle náboje… patrony s velkými broky a s výbušnými kulemi… je to na střílení dravé zvěře.“

A zatím co obchodník probíral se ve svých příhradách, Kristián podával winchestrovku Fifimu se slovy:

„Tu máš ručnicí, kterou jsem ti slíbil… Pěkně si ji opatruj!“

„Ó, díky, pane Kristiáne!..“ zvolal hoch. „Budu si na ni dávat pozor, ujišťuji vás; tuhletu mně nikdo nevezme.“

Když náboje byly zabaleny, Kristián zaplatil a vrátil se s hochem k Fournierovi. Ten již čekal jen na ně. Stěžoval si jim, že nemohl nalézti v hangáru takovou zásobu benzinu, jaké by si byl přál s sebou vzíti.

Kristián, jenž se s opatrovníkem hangáru lépe mohl dorozuměti, otázal se ho po anglicku:

„Jak to, že jste měl zde tak málo benzinu?“

„Bylo ho dosti, pane,“ odvětil tázaný, „ale veliké množství vzali s sebou letci, kteří včera večer odletěli… více než čtyři sta litrů… vy jste ho vzali tolikéž… tedy vidíte, ale chcete-li počkati, opatřím novou zásobu.“

„0 jakých letcích mluvíte?“ otázal se Kristián.

„Inu o těch, co přiletěli včera kolem páté hodiny večer a hned zase odletěli.“

„Zpropadeně!“ vybuchl rozhorleně námořní důstojník. „Tomu padouchu Hartmanaovi podařilo se opraviti svůj jednoplošník a je teď před námi o sedm hodin!“

Fournier slyšel, ale nedal ničeho znáti ze svého znepokojení. Zato Fifi byl všecek bez sebe. Po důkladné, soustavné sabotáži, kterou provedl na jejich letadle, nedovedl pochopiti, jak se mohli soupeři vydati opět na cestu.

Jednu chvíli si myslil, že to byli jiní závodníci, kteří je předletělí, ale opatrovník hangáru, dotazován Kristiánem, podal popis letců tak přesný, že nemohlo býti více pochybnosti. Hartmann tudy prošel!… Hartmann brázdil nyní ovzduší nad australskými rovinami.

„Kupředu!“ velel Fournier. Cestující zaujali místa na palubě; vrtule se s hvizdotem roztočila a brzy se Excelsior nořil v temnou noc.

Až dosud letěl nad krajinami sice pustými, ale přece jen civilisovanými, kde občas střídala se města a vesnice… Nyní obydlených středisk bude pořídku… Téměř všady budou to divoké houštiny, pouště, budou to neproniknutelné lesy, obrovské hory, nad nimiž řádí strašlivé cyklony.

Ačkoli jest Austrálie od roku 1844 anglickou državou, chybí ještě mnoho, než bude tato země úplně cíivilisována.

Dosud v ní žijí divoši obávaní pro svou zuřivost, kteří se vymykají anglickému panství. Přece však díky přistěhovaleckému přílivu, který se rok od roku vzmáhá, slibuje tento největší ostrov na zeměkouli – neměříť méně než 3.800 kilometrů od východu na západ a 3.170 kilometrů od severu k jihu – že bude jednou z nejčilejších a nejlépe vzkvétajících zemí na světě.

Úmyslem Fournierovým bylo, přeletěti Austrálii napříč, od Sydney k mysu Londonderry.

Tento let představoval asi 3.400 kilometrů, ale sliboval nejkrušnější oddíl cesty. Mimo jiné bylo se zvláště obávati v těchto pustých končinách, aby Excelsior, který dosud statečně odolával, nebyl konečně přemožen bouří a vržen k zemi jednou z těch strašlivých vichrových smrští, které drtí všecko na své cestě.

PRVNÍ SETKANÍ S KANAKY

Excelsior letěl rychle nad krajinami ještě obydlenými. V jemném svitu luny bylo chvílemi pozorovati obydlí a budovy.

Ale všechen hluk ustal, když přeletěli Darling, konečnou stanici vlaků Tichomořské dráhy. Tu nastalo strašlivé ticho, přerušované občas skřekem nočního ptáka.

Rozednilo se zatím úplně a Marcel Fournier udržoval stroj asi padesát metrů nad zemí, kde mírný větřík podporoval let jednoplošníku.

Náhle veliký žlutavý mrak, podobný vrcholku nějaké hory ozářené sluncem, vyvstal před aeroplánem.

To letěl obrovský roj včel a brzy bylo zřetelně slyšeti bzučení tohoto hmyzu.

„Rychle do výše!“ velel Kristián.

Byl svrchovaný čas.

0 několik vteřin déle a Excelsior byl by letěl středem včel.

„Jsme mimo nebezpečí,“ pravil námořní důstojník, když předletěli onen veliký oblak, který měl při nejmenším stopadesáit metrů zdéli a dvě stě metrů zšíři. Australské včely, dvakráte tak veliké jako naše, jsou neobyčejně zlé a jejich bodnutí je často smrtelné.“

„Jak se asi brání domorodci proti tomuto hmyzu?“ otázal se Fifi.

„Když Kanakové vidí se ohroženi, zapalují veliké ohně z eukalyptového listí navlhčeného vodou a kouř, který vychází z těchto ohnišť, včely zahání.“

„Totéž asi dělají, když jdou vybírati jejich med?“

„Australci nikdy nepožívají medu, neboť bývá často otráven.“

„Není možná!“

„Ano… V australských houštinách rostou pestré byliny o modrých nebo žlutých květech, jež se jmenují akonity. Nuže, květiny ty velmi vyhledávané včelami těchto krajin, obsahují prudký jed, který usmrcuje člověka v několika hodinách.

Tyto výklady byly přerušeny podivnou příhodou.

Hoch, poslouchaje se zájmem Kristiánovy výklady, bloudil zrakem po širé rovině, když tu náhle vykřikl.

„Co se děje?“ ptal se Kristián.

„Hleďte, pane poručíku… podívejte se tamto… buď se silně mýlím nebo vidím Kanaky.“

„Opravdu,“ pravil Marcel, „a myslím, že by bylo záhodno držeti se na slušnou dálku.“

„Oh!“ odvětil Fifi, „teď když mám winchestrovku a výbušné koule, nebojím se těch ošklivých divochů… Ostatně, hleďte, není jich mnoho. Ale co to dělají?… Vypadá to, jako by se bavili… Ale ano… jeden z nich se houpá na provaze… Nuže, to si nechám líbit, tihleti jsou veselí…“

Excelsior byl již jen asi na sto metrů od skupiny černochů.

„Kýho šlaka,“ prohodil náhle Fournier… „co považuješ, Fifi, za zábavu, je prostě poprava… Právě někoho věší…“

„Na mou věru, opravdu,“ zvolal Fili… „Oh, ty opice… hleďte… dávají oprátky na krk třem jiným černochům… Ale to je hrozné… podívejte se přece na ty děti a ty ženy, které, jak se zdá, úpěnlivě prosí ony katany… vrhají se k jejich nohám… Ó, pane Fourniere, necháme snad povražditi ty nešťastníky?… Můžeme je tak snadno vysvobodit!… v desíti minutách bude všecko hotovo…“

„Na mou věru, opravdu,“ zvolal Fournier… Marcele?… Zdá se mi, že by tu byla příležitost vykonati dobrý skutek… Fifi má pravdu, ten křik dětí a žen rozdírá srdce.“

Marcel neodpověděl, ale ihned zařídil kormidlo na klesání a Excelsior mířil k zemi. Několik minut později přistál a Fifi se svou winchestrovkou v ruce pádil, následován Kristiánem, směrem ke skupině Kanaků.

Tito jati panickým strachem, rozutekli se na všecky strany. U zajatců vytrvalo jen asi deset nejsmělejších černochů, kteří, jak se zdálo, nehodlali jen tak opustiti svou kořist.

Tvořili kruh kolem stromu, na jehož větvích se houpal jeden ubožák.

Fifi a Kristián váhali ještě použíti střelné zbraně, když v tom něco zasvištělo nad hlavou námořního důstojníka.

Byl to „bumerang“, ta hrozná zbraň Australců, druh to zakřivené šavle, zhotovené ze dřeva jako železo tvrdého, která, vržena jsouc obratnou rukou, vrací se vždy zpátky na své místo, když se chybí cíle.

Brzy jiný „bumerang“ srazil Fifimu čepici s hlavy.

Nebylo možno déle šetřiti útočníků. Kristián vystřelil do houfu. Mezi divochy povstal zmatek; někteří prchli a námořní důstojník, podporován Fifim, snadno zahnal ostatní. Kristián rychle přeřezal smyčku, na níž se houpala oběť Kanaků. Pověšený dopadl na nohy, zhroutil se na zem, pak, rychle se sbíraje, protřel si oči a odpelášil, co mu nohy stačily. Hoch, mezitím jat zvědavostí, vystoupil na malý pahorek a položiv se na břicho, svou pušku maje vedle sebe, pozoroval bedlivě pohyby Kanaků. Ti se stáhli do houštin a všichni seskupili se kolem vysokého starce, který jim patrně udílel rozkazy.

Trochu dále prchali nějací černoši. To byli zajatci, kteří hleděli uniknouti svým katům, ale pronásledovalo je s křikem asi dvacet Kanaků ozbrojených oštěpy, kteří nechtěli jen tak beze všeho pustiti své oběti.

„Nuže, pojď, Fifi!“ poroučel námořní důstojník, „nemáme tu již co dělat… Snad se nechceš pustiti za těmi divochy do houštin?“

Fifi nalézal se v té chvíli asi na dvacet metrů od Kristiána. Tento se již obrátil a chystal se zamířiti opět k Excelsioru, když se tu náhle rozvlnila hustá tráva mezi ním a chlapcem.

Asi deset Kanaků, jakoby se vynořivších ze země, náhle vyskočilo a zatím co jedni odhodlaně čelili námořnímu důstojníkovi, zmocnili se druzí nebohého Fifi.

Uchopen z nenadání dvěma železnými pažemi a ohrožován negrem, který mu nastavil k hrdlu ostří svého oštěpu, házel sebou chlapec zuřivě a volal ze všech svých sil:

„Pane Kristiáne!… Pane Kristiáne!… Pomozte mi!“

Důstojník vystřelil na útočníky, skolil jich několik a ostatní zahnal pažbou, ale když přišel na místo, odkud předtím doléhal křik pařížského hocha, neviděl tu více nikoho.

Pojednou zavadil nohou o nějaký předmět. Byla to winchestrovka nebohého Fifi… ta zbraň, které si byl tolik přál a která mu nyní byla bez užitku.

Kristián sebral pušku, přehodil si ji přes rámě a pokračoval v prohledávání houštiny, volaje ze všech sil:

„Fifi!… Fifi!…“

Odpovědělo mu vzdálené zaúpění, pak neslyšel více ničeho.

Všecek bez sebe pádil Kristián k malému pahorku, odkud doufal, že bude mocí přehlédnouti „bush“ a spatřiti chlapcovy únosce.

Širé houštiny byly prázdné!

„FifiI… Fifi!…“ volal znovu nešťastný letec…

Vzdálená ozvěna opakovala mu poslední slabiku jeho volání.

Námořní důstojník se pustil odhodlaně do houštin, ale po čtvrthodinovém hledání mohl se přesvědčiti, že jeho úsilí nepovede k ničemu.

Před ním sotva na nějakých padesát metrů rozkládal se hustolistý les.

Tam odvedli Kanakové nebohého chlapce.

Snad by se pustil námořní důstojník do tohoto pralesa, kde smrt číhala na něho také, když tu náhle zatřeskly výstřely z okolí Excelsioru.

Posuďte, v jakém krutém postavení ocital se tu ubohý Kristián!

S jedné strany Fifi, ten hoch, kterého miloval jako své dítě, Fifi, jenž jistě spoléhal na něho, že ho vysvobodí, s druhé strany Marcel, jeho přítel z dětských let, v boji s tlupou Kanaků, kterému by měl jistě také ihned pomoci!

Kristián se rychle rozhodl.

Rozběhl se nejprve na pomoc Fournierovi, ale s pevným předsevzetím, že jakmile ten bude mimo nebezpečí, odvede jej s sebou do lesa, aby hledali chlapce.

Když doběhl k Excelsioru, spatřil Marcela, jak s revolverem v ruce čelí houfci Kanaků, obklopujících aeroplán.

Byl svrchovaný čas, Marcel sotva by se byl ubránil přesile nepřátel. Výsledek boje byl nyní nepochybný. Útočníci, zastrašeni výstřely Kristiánovými, rozprchli se jako zajíci před myslivcem.

První slovo Marcelovo k příteli bylo:

„Kde je Fifi?“

Důstojník učinil beznadějný posunek a oči se mu zalily.

„Je mrtev?“ zvolal Fournier, přistupuje ke svému příteli.

„Ne.. ,“ odvětil Kristián, „ne… není mrtev, ale nevydáme-li se okamžitě na jeho hledání, je ztracen!“

„Unesli ho Kanakové?“

„Ano…“

„Ubohý hoch!“ zvolal Marcel, „tak dobrý, tak oddaný!… Oh, Kristiáne… musíme ho nalézti… nalézti za každou cenu… i kdybychom měli prohledati celou tuto strašnou houštinu, proniknouti do nejtemnějších lesů, nalézti smrt v těchto tajuplných samotách.“

„To je také můj názor, Marcele… Rychle na cestu!… Poletíme co možná nejníže nad zemí a jakmile něco zpozorujeme, okamžitě přistaneme.“

Za několik vteřin vzlétl Excelsior a zamířil přímo nad les.

Když se nad ním vznášeli, zpozorovali letci, že jest nesmírně rozlehlý a že se táhne od východu na západ. Byl však mnohem delší než širší a mohlo se snadno v případě potřeby přistáti bud na severní nebo na jižní straně. Fournier při své známé obratností překonával hravě všecky nesnáze, jež mu působilo řízení letadla klikatým směrem, a Kristián, vychýlen přes okraj s winchestrovkou v ruce, pozoroval půdu, která se tu a tam objevovala mezí větvemi. Po dvaceti minutách tohoto letu, nesmírně únavného pro Marcela Fourniera, neodkryli ještě ničeho.

Les byl pustý a tichý a žádný nářek, žádné volání nedoléhalo z jeho temných houštin.

Občas jen některý vyplašený pták vyletěl s velkým máváním křídel, nebo některý čtvernožec poděšeně přeběhl po zemi, a to bylo vše.

Nic neprozrazovalo pod těmi hustými větvemi přítomnost lidských bytostí.

„To je nepochopitelné,“ prohodil Marcel ke Kristiánovi… „Jsi jist, že Kanakové vnikli do tohoto lesa?“

„Naprosto jist.“

„Nemohli přece postupovati tak rychle jako aeroplán… Ze dvojího je možné jen jedno, buďto se před námi ukryli v nějaké houštině anebo vyšli z lesa, odbočivše vpravo nebo vlevo… Musíme si v té věci opatřiti okamžitě jistotu. Povylétneme do větší výše, spatříme je možná na rovině.“

To řka, zařídil Fournier své kormidlo na stoupání. Ve výší asi dvou set metrů ustálil letadlo v rovnováze a s té výše mohli snadno přehlížeti šíré okolí.

Rovina byla pustá.

„Sestupme opět,“ pravil Kristián, když se byl nějakou chvílí rozhlížel svým kukátkem na všecky strany. „Rozhodně jsou pod námi.. a musíme je vypátrati za každou cenu.“

Novým pohybem Fournierovým počal aeroplán klesati a o několik minut později vznášel se jako prve nad rozložitými stromy, pod nimiž se snad připravovalo smutné divadlo.

JESKYNĚ MUK

Co se stalo s Fifim?

Jak to, že nedával nejmenší známky života a nenalézal prostředku, jak zpraviti své přátele, on, který byl přece tak chytrý a tak vynalézavý?

Protože Fifi byl svázán a měl ústa ucpána… a že ležel v hloubi tmavé jeskyně, kde ho hlídali Kanakové, dokud nerozhodnou o jeho osudu.

Les, do kterého byl zavlečen, nepodobal se v ničem hlubokým pralesům jihoamerickým, přece však byl dosti hustý. Liány a plazivé rostliny proplétaly se všemi směry, opínaly se kolem kokosovníků, araukáríí, banianů a niaulí a bránily namnoze přístupu světla.

Kanakové, zvyklí raziti si cestu tímto tmavým bludištěm, proplétali se jako hadové sotva viditelnými stezkami, které však znali podivuhodně.

Na konci jedné z těchto stezek otvírala se jeskyně, jakých se nalézá mnoho na australských pláních. Představte si díru nebo šachtu, která se ponenáhlu noří pod zem a prodlužuje se do nekonečna, tu a tam jsouc osvětlována řídkými otvory, způsobenými propadnutím půdy, nebo náhle přerušována skalami.

Brzy jsou to tmavé, vlhké a studené chodby, brzy opět rozsáhlé prostory pod širým nebem, vroubené nahoře zeleným hustým porostem, který je zakrývá zrakům.

Ty jeskyně jmenují se „napty“ a přemnozí Australci nalézají v nich úkryt, úkryt nad pomyšlení bezpečný, ve kterém nelze jich vypátrati.

Tam se uchylují, když větrné cyklony řádí na stepi, tam odvádějí také zajatce, které pochytají v četných bojích, jež denně svádějí mezi sebou.

Australec jest od přírody velmi bojovný a téměř stále vyhledává dobrodružství. Není vzácností viděti některé kmeny válčiti mezi sebou několikrát za měsíc, a to z nejmalichernějších pohnutek.

Jakmile jest válka mezi dvěma kmeny vypověděna, ihned začíná nepřátelství. Některý Kanak hodí oštěp do nepřátelského ležení a hned se pustí divoši do sebe. Jest to nejprve zuřivá, hrozná vřava, strašlivé zápolení muže proti muži, potom přemožení jsou svázáni a odvedeni do „told“, chýší to upravených z banánového a pandanusového listí.

Tam nejstarší Kanak, který je vždy náčelníkem, rozhodne o osudu zajatců.

Drobná kořist je bez okolků pověšena; význačnější osoby jsou mučeny, pak upečeny a snědeny svými protivníky.

Angličané již několikrát se pokoušeli učiniti lidojedství přítrž, ale až dosud zůstalo jejich úsilí bez výsledku. Kanak je kanibal a jeho rozkoší je, pochutnati si na mase svých obětí. Nade všecko jiné pak mu lahodí maso bělocha. K tomu však se mu skýtá jen málokdy příležitost.

Možno si představiti jejich radost, když chytivše Fifiho, odvedli ho do jeskyně.

Veliký náčelník, stařec, který se jmenoval Hanawó, prohlížel si dlouho mladého Pařížana, ohmatával jej pečlivě, pak, shledav patrně, že zajatec je trochu hubený, rozkázal krmiti ho „iňamem“.

Odvedli ubohého chlapce do hloubi jeskyně a počali ho „cpáti“.

Fifi pochopil ihned, jaký cíl sledují Kanakové, ale tentokráte při všem svém důvtipu cítil se bezbranným. Tušil sice, že jeho přátelé ho hledají a že Excelsior asi oblétá nad lesem. Několikrát zdálo se mu, že slyší dokonce hrčení motoru, ale křik, který ze sebe chlapec vyrážel, ztrácel se v podzemních chodbách.

Tentokrát viděl, že se musí vzdáti veškeré naděje.

Byl ztracen… neodvratně ztracen a ti, kteří ho čekali tam v dáli, v tom malém bytě v grenellské čtvrti, neshledají se s ním více.

Chtěl přinésti krbu své rodiny štěstí a blaho, a zatím takto bídně skončí jeho krásný, ušlechtilý pokus! Z jeho postavení nebylo východiska, chápal to dobře a nemohl již spoléhati leda na náhodu, ale ta naděje byla tak pranepatrná, že si jí ani nepřipouštěl na mysl.

Slabý paprsek zelenavého světla vnikal do jeskyně a Fifi mohl chvílemi rozeznati dosti zřetelně osoby a věci kolem sebe.

Nebyl sám v té sluji. Šest negrů, zajatců jako on, nalézalo se vedle něho. Ach, kdyby se mohl s nimi dorozuměti, snad by s nimi připadl na nějaký plán útěku, ale na to nebylo možno mysliti.

Často náhlým škubnutím pokoušel se nebohý hoch přetrhnouti svá zoniová pouta, ale jen si rozedřel kotníky a zápěstí. Tu vydával ze sebe tlumený vzlyk, volaje Marcela a Kristiána.

Jeho společníci, kteří pochopovali jeho bolest, odpovídali mu nesouvislými, jednoslabičnými slovy nebo tajemným šepotem.

Jednu chvíli dokonce připlazil se k hochovi jeden ze zajatých černochů, přiblížil svou hlavu k jeho a zašeptal smutným hlasem:

„Ta-yo! Ta-yo!“

Co značily tyto slabiky?

Pro všechen případ opakoval Fifi ta dvě slova a černoch tiše zajásal. Ale v tom již blížili se dva žalářníci zuřivého vzezření, s oštěpem v ruce.

Fifi pozoroval své hlídače.

Kráčeli vedle sebe, došli až na konec chodby, pak se vraceli svým, vždy stejným, vážným a odměřeným krokem.

Ach, kdyby se mohl hoch volně pohybovati, jak brzy by vyzrál na svých ošklivých věznitelích! Při své obvyklé pružnosti a obratnosti proplazil by se tiše mezi velkými balvany, které ležely tu a tam na zemi. Pak by si jistě pomohl z tohoto podzemí, oklamal by také bdělost těch, kteří střežili z něho východ a vrhl by se do lesa.

Tam by vyšplhal na strom, na ten nejvyšší, který by mohl nalézt a jistě by spatřil Excelsior, neboť byl přesvědčen, že jeho přátelé ho hledají stále, že jistě se vznášejí v okolí a že neodletí, dokud nezvědí, co se stalo s jejich ubohým Fifim.

Bohužel, byly to všecko jen plány, plány neuskutečnitelné, kterých bylo nutno se zříci!

VYSVOBOZENÍ

V podzemním přítmí oddával se Fifi svým smutným myšlenkám, když vtom uslyšel vedle sebe slabé zašustění… Bylo to jako rychlý šelest, jakési tlumené smýkání.

Fifi, jenž ležel na zemi, rychle povstal a spatřil dvě oči, které na něho hleděly… dvě veliké bílé oči, které neměly do sebe nic zlého ani příšerného a v nichž četl jakoby povzbuzení. Hoch vztáhl spoutané paže a jeho prsty dotkly se těla ležícího vedle něho…

Jeden ze spoluzajatců přiblížil se k chlapci, ale za jakým účelem? Náhle zajatec ten položil hlavu na ruce Fifiho a tehdy chlapec pochopil. Černoch svými zuby překusoval jeho pouta!

Ó, jak by ho rád pařížský hoch objal!

Když se stráž opět blížila, černoch se poněkud oddálil a zůstal ležeti na břiše, potom, jak se hlídači obrátili zády, pokračoval ve své pomalé práci.

Pouta konečně povolila a Fifi mohl sáhnouti do kapsy.

Na štěstí nevzali mu jeho nůž. Otevřel jej, přeřezal traviny, které mu svazovaly nohy, a pak rychle vyprostil i černocha z jeho pout.

Veden svým osvoboditelem, Fifi postupně a ve vší tichosti přeřezal pouta i ostatním zajatcům a tito, schouleni ve stínu, čekali na vhodný okamžik k činu.

Fifi počítal své druhy. Bylo jich šest, více než bylo potřebí na zdolání hlídačů. Ostatně nebylo úkolem pařížského hocha, říditi útočný plán. To vzal si na starost černoch, který jej osvobodil. Potichu dal některé pokyny svým soudruhům, stiskl Fifimu ruku, aby mu naznačil, že má býti pohotově, a v okamžiku, kdy žalářníci s kopím na rameni se otočili na patě, plazil se rychle za nimi, následován ostatními černochy a Fifim. Náhle vyskočili jako černé stíny a pomocí ostrých kamenů v jeskyni sebraných, šťastně zdolali kanackou stráž.

S nesmírnou opatrností pronikli uprchlicí až k jeskynnímu východu. Seděli tu dva negři. Ti, dříve než měli čas se vzchopiti, byli uchopeni a učiněni neškodnými. Jejich někdejší zajatci, nyní volní, vrhli se rychle do lesa.

Když uběhli několik set metrů, černoši se zastavili, přitiskli ucho k zemi a poslouchali. Fifi to učinil po nich. Nebylo slyšeti ničeho.

Ještě se nestrhl poplach. Bylo nutno využitkovati toho, utéci co možná nejdále a vyhledati bezpečný úkryt.

Ten rychlý běh, jemuž se oddával ve společností černochů, počal chlapce znepokojovati. Čím více se vzdaloval končinám, kde ztratil své přátele, tím více vzrůstala jeho starost. Najednou se zastavil a dal znamení černochům, aby učinili taktéž.

Všichni stanuli udiveně.

CHVÍLE ÚZKOSTI

Tu se Fifi uchýlil k jedné z nejvýmluvnějších mimik, aby naznačil černochům, že by rád co nejrychleji vyhledal opět své přátele. Negři pohlíželi na něho udiveně, snažili se porozuměti jeho posunkům, ale patrně nechápali, co jim chce říci, neboť krčili rameny a pronášeli nesrozumitelná slova.

Pojednou se ozval vzdálený štěkot a černoši, jati opravdovou hrůzou, dali se na překotný útěk.

Fifi chtěl učiniti totéž, když tu od konce lesa ozval se výstřel, bezprostředně následován druhým. Tentokráte neváhal chlapec déle k čemu se má rozhodnouti.

Obrátil se k černochům zády a úprkem běžel zpátky, odkud přišel.

Dva nové výstřely se rozlehly.

„Není více pochyby,“ řekl si Fifi, „pan Fournier a pan Kristián mne hledají… v této chvíli utkávají se s Kanaky…“

A běžel, co mu nohy stačily.

Doufal, že další výstřely mu ještě naznačí směr, kterým by se měl bráti, ale neslyšel více ničeho.

Co se asi stalo?

Jeho přátelé byli snad napadeni, vystřelili na své útočníky a tito utekli…

Nicméně pařížského hocha zmocňoval se ponenáhlu nepokoj.

Šel stále, orientoval se, jak mohl o správném směru, ale občas byl nucen činiti dlouhé zacházky, aby se vyhnul neproniknutelným houštinám, a tu se nepozorovaně uchyloval se své cesty.

Až dosud mohl nalézti stopy, zanechané na zemí černochy, v jichžto společnosti uprchl, teď setkával se všude jen s hladkou, panenskou půdou…

Zastavil se, přitiskl ucho k zemi, ale neslyšel naprosto ničeho.

Tu se náhle rozhodnuv, vyšplhal na jednu niauli, ale když dostihl vrcholu, neviděl nic než nehybnou spoustu zeleně.

Zvedl oči.

Nad sebou, na širé moudré obloze, zahlédl jen několik ptáků rychle brázdících ovzduším ve výši několika set metrů.

A přece strom, na němž se nalézal, byl jedním z nejvyšších v lese a kdyby Excelsior byl v těchto končinách, jistě by jej byl Fifi zpozoroval.

Chlapec cítil, jak mu srdce buší a slzy ženou se do očí. Měl chuť volati, křičeti, ale jeho hlas by zanikl v těch pustinách… nebyl by slyšen jeho přáteli a snad by prozradil Kanakům místo jeho úkrytu.

Chtěl slézti se stromu, když tu štěkot se ozval znovu, ale tentokráte blíže.

„To jsou psi Kanaků, kteří nás hledají,“ pomyslil si Fifi; „zpozorovali náš útěk.“

Štěkání pokračovalo a chlapec dokonce zaslechl na zemi šelest kroků.

Hned ho napadla dobrá myšlenka.

Psi asi hledali v houští, křovínách a šli po stopě uprchlíků… Což, ztastaví-li se pod jeho stromem?…

Fifi déle neváhal.

Jedním skokem dosáhl větví sousedního stromu, pak dalšího a po pěti minutách tohoto nebezpečného cvičení v provazolezectví octl se dobrých sto metrů od místa, kde se nalézal původně.

Tato taktika jej zachránila.

Vskutku, jakmile došli psi k niauli, dali se do zuřivého štěkání a hrabali půdu svými prackami. Kanakové zkoumali peň stromu a objevili na něm patrně něco podezřelého, neboť chvilku se radili, pak se jeden z nich vyšplhal až do samého vršku niaule.

Za několik okamžiků slezl opět dolů a poněvadž psi nepřestávali štěkati, jiný Kanak vyšplhal se na strom, aby se ještě lépe přesvědčil, neskrývá-li se přece některý uprchlík ve větvích. Také jeho výzvědy zůstaly bez žádoucího výsledku.

Tu divoši pobízeli psy, aby vyhledali opět stopu, kterou byli ztratili, a tito obešedše okolní stromy, vrátili se ke svému východisku a čenichem slídíce po zemi, pustili se směrem, kterým se předtím dali Fifi a jeho společníci.

MANIOWA

Hoch čekal ještě nějakou chvíli, pak, když byl jist, že Kanakové odtáhli, sešplhal se stromu a dal se na další pochod.

Strašná žízeň mu vysušovala hrdlo. Aby utišil horečku, která se ho již zmocňovala, jal se žvýkati několik listů, doufaje takto osvěžiti své hrdlo, ale pocítil ihned ostrou palčivost. Překonávaje bolest, Fifi postupoval dále, brzo si raze cestu hložinami, brzy opět plaze se po břiše pod liánami.

Posléze vyčerpán a nemoha dále, usedl. Trpěl hrozně. Co by za to dal v té chvíli, kdyby našel pramen nebo aspoň kaluž stojaté vody, aby si mohl ovlažiti kvé rty! Hlad je strašná věc, ale není ničím u porovnání s žízní. Hlad poráží člověka k zemi, ubírá mu schopnost veškerého pohybu; žízeň naopak činí jej šíleným a dohání ho k nejhoršímu.

Ubohý Fifi cítil, že nebude moci déle odolávati těm strašlivým mukám, a každou minutu dral se mu zoufalý výkřik z vyschlého hrdla.

Jak se tak opíral o strom, ucítil náhle pod rukou něco chladného, vlhkého. Popatřil a s překvapením shledal, že z kmene toho stromu prýští tekutina podobná vodě.

Vzal nůž a učinil hluboký zářez do stromu; brzy načerpal vody čisté a chuti příjemné, která okamžitě občerstvila jeho rozpálený jícen.

Blahodárný strom, který se mu právě nabídl, byl strom „maniowa“, druh to sosny o listech věčně zelených, z jejíž poraněné kůry teče velmi hojná míza.

„Maniowa“ je velmi známa mezi Australci, kteří ji pojmenovali „stromem božím“, neboť věří, že jejich bůh Guizány schválně jej postavil do lesů, aby utišoval žízeň lesních pocestných.

Někteří ptáci, mezí jinými „wilkli“, druh zeleného datla se zakřiveným zobákem, utišují žízeň, rozklovávajíce kůru „maníowa“.

Fifi byl zachráněn, alespoň pro okamžik. Díky stromu „maniowa“ unikl nejstrašnější smrti. Co se s ním stane dále?

FIFI SHLEDÁ SE S EXCELSIOREM

Neušel ani sto metrů, když zahlédl lianami několik Kanaků, kteří opatrně prohledávali houštiny. Byli to jeho stihatelé! Fifi se zoufalou energií vrhl se hlouběji do ostružinoví, plaze se jako had ostnatými „naziemi“, rozdíraje si ruce i tvář o trny, ale přesto rychle se vzdaluje s nebezpečného místa.

Snad by byl unikl nepřátelům, neboť ho nezahlédli, ale hoch nepočítal se psy, těmi zlopověstnými psy australskými, zvanými „dingos“, kteří jsou věrnými pomocníky Kanaků. Pobízeni svými pány, očenichali „dingové“ půdu, pak se štěkotem pustili se směrem, kterým prchal Fifi.

Teď byli Kanakové hochovi na stopě; nebude to dlouho trvat a dohoní jej. Vrhli se do ostružinatého houští za svými psy a brzy mohl pařížský chlapec slyšet udýchaný šupot zvířat, puštěných za ním.

Pomáhaje si lokty i koleny, Fifi vyšplhal se na sráznou skalinu, která se šťastnou náhodou zvedala v cestě, a dosáhnuv jejího temene, viděl se nad jakousi mýtinou a v dáli rozeznával zcela zřetelně rovinu, která se do nedohledna šířila před jeho zraky.

Aby psi našli opět jeho stopu, budou nuceni obejíti skálu a to mu ponechávalo několik minut oddechu. Měl však opustiti les a vrhnouti se do širé stepi, kde se nebude moci krýti?

Snad by byl odbočil vlevo a pokračoval ve svém běhu lesem, když ozval se nad ním velmi povědomý hluk, který mu rozechvěl srdce nevypověditelnou radostí… Byl to pravidelný klepot, rychlý, zvučný… jenž se přibližoval čím dále tím více… a zdál se přicházeti od roviny.

„Excelsior!… Excelsior!…“ volal chlapec, běže vpřed se vztaženýma rukama, jako by se již již chtěl zachytiti vzpěr aeroplánu a vyhoupnouti se na palubu ke svým milým druhům.

Na konci skal, po nichž běžel, rozkládal se ještě les, ale stromy byly v tom místě velmi prořidlé a chlapec mohl zahlédnouti mezi jich sporými větvemi milý Excelsior, jak se vznáší v modré obloze asi na padesát metrů od země.

Několika skoky dostihl chlapec okraje lesa. Před ním rozkládala se nyní rovina: žlutá, vyprahlá rovina, tu a tam přerušovaná houštinami zonií a jiných hložin. Vrhl se do ní s hlasitým křikem, mávaje pažemi.

Ale v tom okamžiku i Kanakové, kteří učinili okliku, aby se vyhnuli řadě skal, která jim zahrazovala cestu, objevili se se svými psy asi na dvě stě metrů od hocha. Jakmile jej spatřili běžeti po rovině, strhli hrozný křik a hnali se za ním, předbíháni svými „dingy“, kteří vyli jako vlci.

Zatím však byl chlapec zpozorován z Excelsioru, neboť Kristián s dalekohledem v ruce nepřestával starostlivě zkoumati hlubiny pustin.

„Tamhle jest! Tamhle jest!…“ zvolal námořní důstojník, ukazuje Fournierovi malý černý bod na rovině. „Tam jest Fifi!… Náš dobrý malý Fifi!“

Letci dali se naznačeným směrem.

Chlapec byl již jen na nějakých sto metrů a psi ho mohli dostihnouti každým okamžikem.

Excelsior dolétal přímo nad chlapce.

Kristián vzal lano, upevnil je na vzpěrák letadla a spustil dolů. Psi se již chystali skočiti na Fifiho, aby ho rozsápali, ale zastrašeni rachotem motoru se zastavili.

„Pozor, Fifi,“ křičel Kristián, „pozor… uchop se lana!“

Se zoufalou energií po několika marných pokusech křečovitě zachytil se hoch spuštěného konopného provazu a Kristiánovi přese všecko kymácení Excelsioru podařilo se vytáhnouti hocha šťastně na palubu.

Bylo by nemožno vypsati radost dobrého Kristiána a Fourniera, když se konečně shledali opět s drahým chlapcem, kterého již považovali za navždy ztraceného. Námořní důstojník sevřel hocha do náručí a Marcel, nedbaje nebezpečí, jež mohlo hroziti letadlu z neopatrného řízení, obrátil se, aby narychlo políbil mladistvého zachráněnce.

Fifi plakal radostí a slova, jež chtěl pronésti, vázla mu v hrdle. Teprve později, když se již aeroplán s nimi rychle vzdaloval z těch neblahých míst, vypravoval úryvkovitě Kristiánovi vše, co se s ním bylo sběhlo.

„Statečný, dobrý hochu!“ zašeptal Kristián, tiskna mu ruce. Pak také on vypravoval Fifimu, co s Marcelem zakusili úzkostí o něho a jak ho všady usilovně hledali.

„A co moje Pivitka?“ vzpomněl si náhle hoch a již otvíral bedničku, ve které tak dlouho na něho čekala jeho malá ouistiti. Spatřivši svého pána, radostně zapištěla a vztahovala po něm své malé pacičky.

„Ubohá opičko,“ pravil hoch, hýčkaje zviřátko, „tvůj pán zažil krušné chvíle… oškliví divoši mě zavřeli do jeskyně, kde mne chtěli vykrmiti jako kapouna a pak si mne upéci na rožni. Na štěstí vysvobodili mne moji dobří přátelé a Kanakové musí mě škrtnout ze svého jídelního lístku.“

Ouistiti dívala se na Fifiho svýma nepokojnýma očkama a tvářila se, jako by rozuměla, co jí říká. Fifi ji podaroval nějakým ovocem, potom ji dal opět do bedničky, jejíž dvířka pečlivě uzavřel.

Velice se také zaradoval, když mu Kristián ukázal na novou, blýštící se ručnici, která visela na jedné ze vzpěr jednoplošníku.

„Oh, jaké štěstí!“ zvolal chlapec. „Já již myslil, že se nikdy neshledám se svou pěknou winchestrovkou!… Teď si na ni dám pozor, abych jí už nikdy více neztratil!“

Když se Fifi posilnil jídlem a nápojem, opřel se o záď letadla a přemožen únavou, brzy usnul, zatím co Excelsior pokračoval ve svém prudkém letu na severozápad…

STROM SMRTI

Právě přeletěli Grey River (Šedou řeku) a dosahovali končin Austrálie, kde půda, přestávajíc býti suchou a vyprahlou, jest naopak zavlažována četnými toky vod, jež s rozmarnými oklikami protékají zelené lučiny, přerušované tu a tam pahorky a vyvýšeninami porostlými obrovskými stromy.

Kraje tyto se nazývají Green Fields, Zelená půda. Tam končí Queensland a začíná území Mulligan.

Stáda pasou se na těchto úrodných nivách a četné jsou karavany, které tudy procházejí.

Tento civilisovaný kout zdá se oasou, ztracenou uprostřed australských pustin.

Ale utěšená krajina brzy ustupuje truchlivému území, zvanému od cestovatelů „územím mrtvých krajů“.

Tam r. 1859 zahynuli vysílením Brooks a jeho družina, když byli zápasili s hladem po dvacet pět dní. Tam také krutým způsobem usmrtili tonawásští Kanakové námořníky výpravy Hornbugovy.

Krajina tato je velmi často pustošena cyklony. V létě – které připadá na prosinec, leden a únor, tedy na zimní měsíce severní polokoule – stoupá náhle teplota a z toho povstávají strašlivá sucha.

Kristián, který Austrálii dobře znal, strachoval se okamžiku, až se dostanou do těchto vyprahlých krajin, kde se nenajde jediného stromu, jediné křoviny a kde voda jezer jest otrávena vodními rostlinami, zvanými „zilovás“. Kromě toho vystupují z těchto jezer morové výpary, jež činí jejich břehy neobývatelnými. Jest to prokletá země, kde přírodě se zlíbilo nahromaditi všecka neštěstí. A tyto hrozné krajiny šíří se téměř na dvanáct set kilometrů daleko. Jestli se kdy mohlo přistání jeviti nebezpečným, bylo to zde, proto také Kristián úzkostlivě naslouchal hukotu stroje.

Excelsior se držel stále statečně a zdálo se, jako by chtěl dohoniti ztracený čas. Hrozně supaje, promykal se horkým ovzduším. Stromy se nyní objevovaly tu a tam, ale jedna věc Fifiho velmi překvapovala. Ty stromy byly pěkně zelené, jejich koruny husté a přece země kolem nich byla suchá, vyprahlá.

„Hle, to je divná věc,“ pravil náhle chlapec, obraceje se k námořnímu důstojníkovi… „Jsme v krajině, kde je všecko spáleno sluncem, a ty stromy, které spatřujeme tam dole, jsou tak krásně zelené, jako by je někdo každého rána zaléval!“

„To jsou stromy upa,“ odvětil Kristián, „a Kanakové jím říkají stromy smrti.“

„Ó, jak ošklivé jméno!… A proč je tak nazývají?“

„Máme-lí v té věci věřiti botaniku Thumbergovi, jenž upu dlouho studoval, vyznačuje se strom ten podivnými vlastnostmi. Zdá se, že vydává ze sebe výpary, které způsobují křeče a zmalátnělost. Ptáci s námahou přeletují nad ním a usedne-li některý na jeho větve, spadne okamžitě mrtev. Šťáva upová jest prudkým jedem a zdejší divoši jí užívají k otravování svých oštěpů. Aby si ji opatřili, počínají si s velikou opatrností. Nejprve si zahalí hlavu, ruce a celé tělo, aby se uchránili před výpary stromu a zvláště před krůpějemi štávy, které s něho padají. Chrání se dokonce, přijíti k němu tuze blízko. Proto užívají bambusových holí, zakončených železným hrotem a žlábkovitě upravených. Asi dvacet takových bambusových holí zabodnou do stromového kmene a když nateče do nich šťáva, nechá se v nich ztuhnouti. Pak ji vybírají a stačí potříti jí hrot zbraně, aby tato způsobovala smrtelné rány.“

„Ošklivý strom!…“ podotkl Fifi. „Nebylo by dobré sestoupiti na tuto rovinu.“

„Také na ni nesestoupíme… Ztratili jsme ostatně příliš mnoho času a zastávky budou nyní řídké.“

Aeroplán pokračoval stále v prudkém letu a krajina rychle měnila svou tvářnost. Přeletěli pásmo skal, které protínalo rovinu po její šířce, a hluboké rozsedliny, podobné sopečným jícnům, otvíraly se místy na zemi. Nic nebylo tak smutné, nic tak příšerné jako tyto truchlivé kraje. Živé bytosti nebylo tu viděti. Jen obrovští ptáci, supi nažloutlého peří, seděli tu a tam na skalách nebo kroužili váhavě ovzduším.

„Kde se přesně nalézáme?“ tázal se náhle Fournier.

Kristián rychle počítal, pak odvětil:

„Jsme na dvacátém sedmém stupni zeměpisné šířky… v blízkostí jezera Eyrova a myslím, že bude radno vznésti se hodně vysoko, neboť z jezera toho vystupují nebezpečné páry.“

Fournier zatočil kormidlem a Excelsior rychle se zvedal.

JEZERO EYROVO

Brzy spatřili nesmírnou hladinu vodní, ultramarínově modrou, která podivně odrážela se od bělavé roviny. Mohlo by se říci, že nějaká obří ruka rozlila tu ohromné množství modrého inkoustu.

„Aj!“ zvolal Fifi; „mluví se stále o Středozemním moři, ale já pochybuji, že je tak krásně modré jako toto jezero.“

„Opravdu,“ odvětil Kristián, „jezero Eyrovo jest ještě temněji zbarveno než Středozemní moře a to pro množství soli, které obsahuje. Moře a jezera jsou vůbec tím modřejší, čím jsou slanější… Voda moří studených o slabší slanosti je naopak zbarvení zeleného.“

„Aj, to jsem nevěděl,“ pravil chlapec překvapen. „Tedy sůl dodává mořím zbarvení…“

„Ne vždy; jsou moře, jež děkují za svou barvu jiné příčině… Na příklad moře Rudé odvozuje své jméno od červené řasy, která plove po jeho povrchu; moře Žluté je zbarvováno spoustami rostlin, které zanáší do něho řeka Hoang-Ho.“

„A Bílé moře?“

„Má své jméno od ledu, který je pokrývá po větší část roku. Pokud se týče moře Černého, zdají se jeho vlny temné, protože se prostírá pod nebem, které je téměř stále zataženo mraky a dodává jeho vodám tmavého zbarvení.“

Tyto výklady, pro Fifiho tak zajímavé, přerušil Marcelův hlas:

„Přátelé, pohleďte, co je to tam dole?“ A rukou ukazoval k jezerním bažinám.

Námořní důstojník namířil dalekohled naznačeným směrem a díval se několik vteřin. Současně i Fifi pouhým okem rozpoznával dva černé předměty, jako těla nějakých živočichů, jež se zmítala v bahně.

„To jsou černoši,“ pravil konečně Kristián, „dva nešťastníci, kteří zabloudili v bažinách obklopujících jezero a nemohou se z nich dostati… Zapadnou ponenáhlu do toho řídkého bláta a zmizí docela.“

„Oh! To je však hrozná smrt,“ zvolal Fifi; „Což abychom jim přispěli ku pomoci?“

„Hle, jeden již téměř úplně zmizel,“ pravil Marcel; „druhý, jenž se položil naznak, možná že vybředne…“

„Nikoli,“ pravil Kristián, „z australských bažin nelze nikdy vybřednouti. Kdo začne do nich zapadati, zůstane v nich…“

Excelsior dolétal nad oba nešťastné negry.

„Hoďme jim provaz,“ pravil Fifi, „chytí se ho a my je odvlečeme na suchou zemi.“

„Eh, co by!“ odtušil Kristián. „Vždyť jsou to divoši…“

„Je pravda,“ odpověděl Fifi, „ale jsou to přece lidé… Neměli bychom nechati takto zahynout dvě lidské bytosti, když můžeme učiniti jen pohyb a zachrániti je.“

Aeroplán přeletěl bažinu a Fifi byl již všecek nešťastný při myšlence na hrozná muka, která vytrpí oba nešťastní černoší, když Fournier náhle zakroužil letadlem a začal se snášeti k bažině.

„Ó, díky, pane Fourniere!“ zvolal Fifi; „věděl jsem, že se smilujete nad těmi dvěma ubožáky.“

A již chlapec vymrštil přes palubu provaz, jemuž sám děkoval za svou záchranu, když před několika hodinami pomocí jeho šťastně unikl Kanakům.

Bohužel, teď bylo pozdě… oba černoši zapadli do bahna a na místě, kde zmizeli, nezůstalo nic než veliká černá skvrna, způsobená rozbředlým bahnem.

Excelsior pokračoval ve své dráze a Fifi nadlouho zůstal zamlklý.

Myslil na oba zmizelé, na ty nešťastníky, které by býval chtěl zachrániti a kteří dřímali teď v bezedné propasti. Letci byli nyní nad jezerem Eyrovým a se značné výše rozeznávali velmi zřetelně ohromnou hladinu vodní, nad níž zahlédli občas zalesknouti se i stříbrošupinatou rybu.

Ostrý, odpuzující zápach poletoval ve vzduchu a Kristián radil Marcelovi, aby vystoupil do pásma ještě vyššího, což také letec bez váhání učinil.

PODIVNÝ OBJEV

Ponenáhlu dostali se z truchlivých těch krajů a počaly se opět objevovati utěšené, zelené roviny.

Chýše krčily se na pokraji malého lesíka a domorodci, kteří zaslechli hluk motoru, vybíhali se všech stran.

Při spatření aeroplánu spustili divoký křik a dva šípy zabodly se do spodku Excelsioru.

„Jen si křičte a řvete, vy divoši!“ volal Fifi, hroze Kanakům pěstí. Ale náhle povstal a zmocniv se rychle důstojníkova kukátka, počal si prohlížeti vyjící dav, který s hrozivými posunky pobíhal pod aeroplánem.

„Oh!“ zvolal, „Tohleto je prazvláštní.“

„Nu, co?“ tázal se Kristián.

„Hleďte, podívejte se na ty negry tam dole… Na ty, co stojí blízko chýší…“

„Nuže?“

„Zdá se, že drží vrtuli letadla.“

„Blázníš?“

„Podívejte se sám!“

Ale Excelsior již přeletěl kanackou vesnici.

K prosbám Fifiho i k přímluvě Kristiána, jenž chtěl chlapce přesvědčiti, že se jistě mýlil, zakroužil Fournier prudce letadlem a zůstávaje přitom ve stejné výši, letěl zpátky touže cestou, kterou právě urazil.

Spatřivše opět aeroplán, strhli divoši nový křik, mávajíce oštěpy a kopími.

Chatrče, které tvořily vesnici, byly asi deset metrů jedna od druhé a uprostřed malého kruhovitého prostranství zvedalo se obydlí, kryté pandanusovými listy a zdobené jakousi verandou.

Bylo to nepochybně obydlí náčelníkovo. Před touto chýší byla vztyčena jakási záclona, bílá opona oválového tvaru, která se podivně odrážela svou elegancí od chudého okolí. Bílá opona, která se skvěla na slunci, nutně upoutala pozornost letců a náhle jeden a týž výkřik vyšel z jejich úst: „Křídlo aeroplánu!“

Bylo to vskutku křídlo aeroplánu, poznávali je nyní zcela určitě.

„Vidíte, že jsem měl pravdu!“ pravil chlapec. „Před chvílí viděl jsem vrtuli, teď tu máme křídlo… Nějaký aeroplán přistál v těchto končinách a divoši jej rozbili na kusy… Ach, kdyby to byl Hartmannův jednoplošník!… Hned bych chtěl sestoupiti a zhubičkovati ty dobré černochy…“

„Neraduj se předčasně, Fifi,“ poznamenal Fournier, „především křídlo aeroplánu, které jest před tou chatrčí, nepodobá se docela nic křídlům Hartmannova jednoplošníku.“

„Že jest jinak zakončeno… oh! To nedokazuje ničeho, můj pane… Černoši si je mohli upraviti… ostatně, jak je postaveno, není to tuze dobře viděti… Hledte, je částečně zakryto střechou chatrče…“

„Nuže,“ pravil Kristián, „jestliže je to zbytek Hartmannova letadla… pak je velmi pravděpodobno, že náš soupeř i jeho společníci byli pobiti.“

„Na to bych se chtěl vsadit,“ pravil pařížský hoch, „ti černoši zdají se velmi zlí.“

„Měli bychom se přece jen blíže přesvědčiti,“ podotkl Marcel.

Excelsior, podoben velikému ptáku, jenž hledá, kam by usedl, kroužil prudce kolem vesnice, a černoši, kteří se domýšleli, že chce přistáti, hotovili se k útoku.

Náčelník vyšel ze své chýše a aby měl volnou cestu, odstavili aeroplánové křídlo, které bylo přede dveřmi. Tu se letci mohli přesvědčiti, že toto křídlo nepatří Hartmannovu jednoplošníku – tvar jeho byl zcela jiný.

Kromě toho zjistili ke svému úžasu další podrobnost. Za křovinatým houštím ležel rozbitý trup rozebraného letadla, a ten rovněž se nepodobal v ničem Hartmannovu jednoplošníku.

Kdo byl, tedy oním letcem, jenž přiletěl ztroskotati do těchto končin?

Byly tu možné různé výklady, ale konec konců byly to jen pouhé domněnky.

„Což abychom sestoupili?“ navrhoval Kristián.

„Je to nebezpečné,“ namítl Fournier; „těch divochů je spousta… vybíhají se všech stran a nic nám neslibuje, že obdržíme nad nimi vrch.“

„Nezapomínej, že máme nyní dvě winchestrovky a zásobu výbušných kulí,“ odvětil námořní důstojník. „Jak by nám mohli za takových okolností odolat tihleti černoší! Ostatně, nebudeme tak zpozdilí, abychom přistáli uprostřed jejich vesnice. Zaletíme tamhle k tomu lesíku a vyčkáme pěkně jejich příchod. Hlavně bude záležeti na tom, abychom zachovali chladnokrevnost a nenechali se obklíčiti nepřítelem. Mohli bychom ovšem pokračovati ve své cestě a nestarati se o to, co se děje pod námi; máme-li však právo jednati tímto způsobem? Kdybychom byli jisti, že letadlo zničené černochy patří Hartmannovi, já první bych ti radil k odletu. Víme však, kdo je ten nešťastník, jenž se této chvíle nalézá v moci Kanaků? Což kdyby to byl Smithson, ten poctivý soupeř, který měl proti sobě hrozné vichřice severoamerické, nebo kdyby to byla Miss Margaret?“

Pří tom jméně se Fournier zachvěl, pak obraceje se ke Kristiánovi, pravil: „To není možné; Miss Margaret zůstala přece v Americe.“

„Víme to jistě? Za těch několik hodin, co jsme zůstali v Sydney, uzavřeni ve vězení jako zločinci, přihodily se možná věci, o kterých nevíme. My vlastně jen hádáme, že je Hartmann před námi. Mohli jsme býti třeba špatně zpraveni.“

Fournier neodpověděl, ale zařídil kormidlo na klesání a zamířil přímo k lesíku, jenž sousedil s vesnicí.

ZUŘIVÝ ÚTOK

Excelsior snesl se k zemi a černoši, kteří ho ani na okamžik nespustili s očí, s křikem pádili k místu, kde přistál.

Ve vzdálenosti asi padesátí metrů se zastavili a seskupili se ve tři řady, vzdálené od sebe asi pět metrů, pak s válečným křikem „Hawoi! Hawoi!“ vyrazili kupředu bojovníci první řady s napřaženými oštěpy, chráníce prsa a část obličeje dřevěnými štíty, na nichž byly namalovány hrubé podoby zvířat.

„Pozor!“ velel Kristián, dívaje se na Fifiho, jenž zcela klidně, svou winchestrovku maje přiloženu k líci, mířil již na jednoho z útočníků.

Kanakové byli již jen na třicet metrů a mávali svými oštěpy, hotovi vymrštiti je na letce. Jiní měli dřevěné luky, na nichž se již chvěly opeřené šípy.

„Miřme na ty, kteří mají luky,“ pravil Kristián chlapci, „těch nutno se nejvíce obávati.

„Jsi připraven?“

„Ano, pane poručíku,“ odvětil chladně pařížský hoch.

„Nuže… pal!“ zavelel námořní důstojník.

Rozlehl se dvojnásobný výstřel jako ohlušující hromová rána a bylo viděti tři černochy káceti se k zemí.

„Palme! Palme!“ velel znovu Kristián.

Výbušné kule zaryly se do nových těl a černoši, polekáni spoustami, jež způsobila mezi nimi tato vražedná palba, ustoupili v nepořádku k druhé řadě, zatím co důstojník a chlapec pokračovali ve střelbě.

Několik šípů zasvištělo letcům kolem uší.

„Lehněme na břicho!“ velel Kristián. Důstojník věděl, že je nutno skýtati šípům útočníků co možná nejmenší cíl, nebot šípy byly otrávené.

„Střílejme stále,“ rozkazoval znova námořní důstojník, „palme bez přestání!“

A déšť výbušných kulí snášel se na divochy. V jejich řadách povstal nevylíčitelný zmatek. Černoši prchali na všecky strany.

Pojednou Kristián, který se odvážil trochu daleko kupředu, pocítil prudkou bolest a nemohl potlačiti zoufalého výkřiku. Šíp se mu zabodl do předloktí. Námořní důstojník si byl vědom, že jest ztracen, nevytáhne-li střelu okamžitě a zvláště nevypálí-li ránu, neboť šíp byl jistě otráven.

Rychle vytrhnuv opeřený stvol, který na štěstí vnikl jen asi tři centimetry hluboko do masa, shodil se sebe kazajku, vykasal rukáv košile a utíkaje k Fournierovi, pravil mu sotva dechu popadaje: „Rychle! Rychle motouz!… Zavaž mi ruku a hodně utáhni nad zápěstím a pod loktem… pospěš si… jed brzy vnikne do krve…“

Fifi hodil Marcelovi svitek motouzu a tento ihned pevně podvázal ránu na obou koncích.

„Tiskni ránu ze všech sil,“ poroučel důstojník svému příteli, „a ty, Fifi, dej rychle rozžhaviti kus železa do našich kamínek!“

Chlapec s obvyklou hbitostí připravil kamínka, zapálil je a do plamene vložil anglický klíč, který vyhledal v přihrádce na náčiní. Když bylo železo do běla rozžhaveno, přiložil je Fournier podle Kristiánových pokynů na ránu.

Spalované maso syčelo a vydávalo čpavý zápach, ale důstojník nehnul brvou.

„Tak!… Tak!“ promlouval k svému příteli, který byl bledý jako vosk. „Vypal ještě toto místo. Dobře… Nyní doufám, že šťastně vyváznu, leda že by ten jed působil tuze rychle… Uvidíme…“

A Kristián se stoickým klidem stál tu s napřaženou paží, dívaje se beze všeho znepokojení na ránu, kterou Marcel právě vypaloval.

Fifi byl pln úzkosti. Pocit smíšený ze strachu a bolesti se ho zmocnil. Což kdyby jeho přítel Kristián podlehl! Kdyby jeho zranění bylo smrtelné!

A při pomyšlení, že by mohl umříti ten, kterého miloval jako svého otce, zamžily se mu náhle oči a musil se velmi přemáhati, aby nepropukl v usedavý pláč.

Zatím však Kristián byl zachráněn.

Bolest trvala stále, ale otrava, které se obávali, byla zažehnána.

Nicméně uznáno za dobré, ponechati ještě oba obvazky, které zadržovaly oběh krve.

Fifi přinesl pro všechen případ cestovní lékárničku. Na Kristiánův příkaz vyňal z ní bórovou vodu a sublimát, jež nalil na vatu, a vymyv ránu svému příteli, přiložil na ní náplast, kterou obtočil obvazem.

Kristián jej pozoroval s úsměvem.

Když byla operace hotova, popleskal svou zdravou paží přátelsky chlapce po tváři:

„Velmi dobře, Fifi,“ pravil; „počínáš si jako opravdový ošetřovatel nemocných.“

„Ach, pane Kristiáne,“ odvětil hoch, „vyvázl jste z velikého nebezpečí. Jen chvilku déle…“

„A zůstal bych v této ošklivé zemi. Musíme si z toho však vzíti poučení. Je možné, že, ti satanští divoši nám pošlou ještě nějaký šíp, nutno tedy se proti ním zajistiti… Nejprve si oblékneme kožené šaty, přes ně navlečeme své kožichy, hlavu ukryjeme pod koženou čepici s ušima a takto obrněni nebudeme se Kanaků více obávati. Budou si nás moci vzíti dokonce za terč, jejich otrávené zbraně neproniknou našimi krunýři.“

Za méně než pět minut oblékli si naši tři letci své kožené kazajky a kožichy a takto vyšňořeni podobali se huňatým medvědům.

MINWAOVÉ

Toto opatření bylo však zbytečné, neboť domorodci nedávali o sobě vědět. Zmizeli jako když se propadnou do země. Po prvé měli co činiti s nepřátelí tak strašnými a z dobré příčiny neochávali si zajíti chuť na nový útok. Výbušné koule je naprosto zastrašily. Snad zalezlí do svých chýší nebo ukryti za stromy, špehovali Francouze, ale neodvažovali se projeviti známky života.

Vesnice mohla čítati asi dvě stě obyvatelů. Nebyli to vlastně již Kanakové, nýbrž Minwaové, t. j. Australci vnitrozemští, kteří se hlavně zabývají lovem a chytáním ryb. Tito Minwaové nejsou již černí jako Kanakové východoaustralští, nýbrž mají pleť čokoládové barvy a také místo kučeravých vlasů pyšní se podivuhodnou kšticí ebenově černou, kterou si sčesávají do výše k temeni hlavy. Jejich těla jsou tetována bizarními obrazy, jež představují zvířata a různé obludy. Na zápěstích a nad kotníky nosí dřevěné náramky hezky zpracované nebo řetězce velmi dovedně spletené z rostlin.

V knihách pojednávajících o Australcích se mnoho vypráví o Minwaech, a to pro jistý jejich obyčej, který vskutku překvapuje.

U nich každé dítě, které do věku pěti let nedosáhne jisté výšky, jest bez milosti obětováno bohu „Manjaká“. Každoročně slaví se velké svátky, které trvají čtyři dny a za nichž obětovány jsou tyto ubohé zakrnělé děti. Ověnčí je rostlinami, ováží je jakýmisi povijany z listí a odvádějí je na břeh jezera Oyáno. Tam koná se slavný obřad, provázený tanci, zpěvy, zápasy a hodováním, potom veliký náčelník ujme se slova.

Velebí sílu, odvahu a statečnost, které mají býti hlavními vlastnostmi Miriwaů, dává si přinésti děti určené k záhubě, udílí jim poslední požehnání, které doprovází několika lítostivými slovy, pak nešťastné děti jsou ponechány na břehu jezera Oyáno na pospas aguidóům. Uvidíme dále, co jsou tyto nebezpečné obludy.

Minwaové jsou také neobyčejně pověrčiví.

Věří, že když se v jejich území objeví běloch, znamená to brzkou zkázu jejich kmene. I musí do čtyř dnů po jeho příchodu usmrtiti toho bělocha a spáliti ho, chtějí-li se uvarovati velikého neštěstí.

Jak viděti, špatně si posloužili Marcel Fournier a jeho přátelé, že přistáli u této vesnice. Byla dosti rozlehlá. Četné chatrče, vzdálené od sebe asi deset metrů, táhly se středem lesíka eukalyptů, araukáríí a niauli. Dostati se dovnitř vesnice nebylo snadnou věcí. Mohli v ní býti přepadeni a pobiti. Domorodci, kteří se skrývali té chvíle ve svých doupatech, jistě by se objevili, když by viděli své nepřátele zapleteny do bludiště přepodivných těch uliček a stezek, hadovitě se vinoucích mezi chýšemi a stromovím.

Po dlouhém uvažování rozhodli se Marcel a Kristián, že prozkoumají okolí za použití letadla.

Poněvadž půda byla velmi hladká, mohli objížděti po zemi kolem vesnice a občas vzlétnouti. Přitom vyšetřovali okolí dalekohledem.

Žádný domorodec se neukázal, ale letcům podařilo se učiniti zajímavý objev. Spatřili totiž blízko jedné chýše aeroplánový motor a o něco dále část letadlového trupu s polámanými vzpěrami.

A z toho mohli konečně poznati, čí byl ten nešťastný jednoplošník od divochů zničený.

Byl to jednoplošník Miss Margarety!

VYJEDNÁVAČI

Skončivše svou obhlídku, naši tři Francouzové ukryli aeroplán za skupinou velkých niauli a usedli ke skrovnému jídlu.

Kristián stále trpěl od zraněné paže, ale nenechával na sobě nic znáti.

Fifi obsluhoval své přátele a přitom po očku dával pozor na okraj lesíka, obávaje se, že každým okamžikem vyrojí se z něho divoši.

Než tito zůstávali stále neviditelní.

„Možná, že už vůbec nevylezou ze svých děr,“ pravil se smíchem Fifi.

„Tomu bych se divil,“ odpověděl Kristián, „byli překvapeni, naše výbušné koule je zastrašily, ale můžeš býti jist, že se s nimi ještě uvidíme. Minwaové jsou mstiví a jistě se pokusí o to, aby nám dali draze zaplatiti ztráty, které jsme jim způsobili.“

„To se dá čekati,“ prohodil Fournier, „ale přesto je nutno, abychom zvěděli, co se stalo s Miss Margaret. Je-li zajatkyní těch černochů, musíme ji osvoboditi stůj co stůj!“

„Nejtěžší věc je, jak se dostati do vesnice,“ poznamenal Kristián. „Z každého otvoru stěn číhají na nás oči, míří na nás šípy; a odvážiti se do lesa, znamená to běžeti jisté smrti vstříc. Sám jen s obtíží vládnu rukou a nemohu proto stříleti s takovou jistotou.“

„Přece musíme něco podniknouti, nemůžeme takto zůstati nečinní,“ namítl Marcel; „kdybychom alespoň mohli vyjednávati s těmi černochy!“

„Učinili jsme špatný počátek,“ odvětil námořní důstojník, „nyní všeliké vyjednávání bude nemožné.“

„Vím to, ale mohli jsme jednati jinak? Kdybychom se neukázali energickými, byli bychom nyní také my jejich zajatci.“

Zatím co takto rozmlouvali, objevilo se nesměle několik černých hlav mezi listím ve vzdálenosti asi třicíti metrů, pak zmizely téměř okamžitě.

„Přišli se podívat, jsme-li-ještě tu,“ žertovně prohodil Fifi; „jistě jim zde velmi vadíme a myslím, že by za to dali nevím co, kdyby nás viděli daleko odtud.“

Jeden domorodec dodal si odvahy a vyšel z lesa, nejprve bojácně, pak, vida, že si ho letci nevšímají, osmělil se postoupiti blíže.

Vytrval nehybně na témž místě několik okamžiků a pak náhle odběhl zpátky do lesa. Za nějakou chvíli opět se objevil, provázen čtyřmi jinými černochy. Všichni byli beze zbraně a z jejich chování dalo se souditi, že nemají nepřátelských úmyslů.

Marcel, Kristián a Fifi postoupili o několik kroků. Černoši utekli. Patrně je zastrašovala chlapcorwa winchestrovka, ta smrtonosná zbraň, která mezi nimi způsobila takovou spoušť.

A přece naši letci neradi používali násili proti černoohům! Kdyby tito nezačali nepřátelství, nikdy by naši přátelé nesáhli ke svým zbraním.

„Jaká škoda,“ pravil Fifi, „že nutno takto zabíjeti lidi, kterým chceme přece jen dobré.“

„Jsem tvého názoru,“ odvětil Kristián, „ale jaká pomoc? Nutno se brániti. Až jednou pochopí divocí kmenové, že Evropané nejsou nepřáteli, pak nebude docházeti ke krveprolitím, jež jsou vždy politováníhodná. Ale bude ještě třeba dlouhých let, než dojdou národové k tomuto výsledku. Podívej se na Afriku, i tam jsou ještě častá povstání a řeže. A přece národové afričtí již namnoze poznali dobrodiní civilisace. Díky jí neživoří již černoši ve vyprahlých územích, nežijí již jako zvířata, ale povznesli se a uznali výhody evropské kolonisace.“

Tato slova byla přerušena náhlým objevením se několika černochů, kteří vyšli z lesa a blížili se beze zbraně v ústrety letcům. Podle všech známek bylo to poselstvo.

„Odlož pušku,“ pravil Kristián Fifimu, „a čekejme!“

Divoši, došedše asi na deset metrů před letce, zastavili se a klekli na kolena.

„Aj, aj!“ pravil Kristián, pokročiv poněkud vpřed, „tohle je dobré znamení.“

Černoši lezli nyní směrem k letcům, ale na Kristiánův pokyn se zastavili.

Námořní důstojník znal několik slov z řeči domorodců a usoudil, že je vhodná příležitost jich použíti.

„Tayos,“ (Příte.) pronesl Kristián.

„Tayos! Tayos!“ odvětili sborem Minwaové, lezouce blíže po kolenou.

„Undotarai,“( Jen náčelník) pokračoval Kristián silným hlasem.

Jeden z černochů povstal a bojácně se přiblížil. Byl to muž ještě mladý, herkulovské postavy, a jako odznak své náčelnické důstojnosti měl bílou zástěrku, splývající od pasu ke kolenům. Došed před Kristiána a Fifiho, uklonil se, obě paže vztahuje vpřed, a opakoval po dvakrát: Tayos!… Tayos!

Kristián se usmál a podal černochovi svou zdravou ruku, kterou tento uctivě políbil.

Mír byl uzavřen, ale bylo přece jen nutno míti se na pozoru. Minwaové platí za velmi potměšilé a snadno zrušují dané slovo. Kristián, který znal velmi dobře divošské způsoby, umínil si, že bude opatrný.

Pokynuv černochovi, aby ho následoval, vrátil se k aeroplánu, u něhož se nalézal Marcel, a tam, ukazuje na Excelsior, snažil se posunky i několika tuzemskými slovy naznačiti náčelníkovi, že by rád věděl, co se stalo s Evropany, kteří seděli v letadle, jehož trosky ležely tu a tam porůznu po okolní krajině.

Minwa dlouho nechápal, konečně vztáhl ruku směrem k lesíku a pokynul Kristiánovi, aby ho následoval.

Ale námořní důstojník, obávaje se úkladu, neuposlechl, nýbrž dupl nohou a dal na srozuměnou, že se nehodlá hnouti s tohoto místa. Přitom vzpomenuv si na jisté slovo, jež slyšel kdysi v Melbourně a v Sydney, zvolal: „Biawalós!… Biawalós!…“ (Zajatci)

Tentokrát Australec pochopil. Vzal Kristiána za rukáv a chtěl jej odvésti, řka: „Waki!… Waki!…“

Ale námořní důstojník snažil se všemožným způsobem dáti na srozuměnou, že si přeje, aby zajatci byli k němu přivedeni. A nebude-li mu v tom vyhověno, hrozil, že se svými druhy vypálí a vyhubí celou vesnici.

Po dlouhém váhání požádal náčelník, aby na něho počkali malou chvíli, že se poradí s obcí, pak se obrátil a rychle se vzdálil se svými průvodci.

Když zmizeli za stromovím, pravil Kristián ke svým přátelům:

„S těmito lidmi nikdy nevíme, na čem jsme. Buďme připraveni na útok. Pro větší jistotu skryjme se za aeroplán a dívejme se stále kolem sebe. Černoši mají takovou taktiku, že vždy překvapují své nepřátele zezadu; musíme býti na stráži.“

Fifi přecházel sem tam, bedlivě pozoruje okolí.

Jakmile se pohnula nějaká větvička v lesíku, jakmile se ozval sebe menší šelest v houští, přikládal k líci svou winchestrovku, hotov vystřeliti na prvního útočníka, který se objeví.

Fournier nabil svůj browning.

„Nechávají na sebe hodně dlouho čekati,“ pravil hoch; „já myslím, že už nepřijdou, uvidíte.“

„Mýlíš se, Fifi,“ odvětil Kristián, „neboť tamhle již přicházejí. A beze zbraní! Jejich úmysly jsou tedy mírumilovné.“

ZAJATCI

Téměř současně ozval se z úst letců výkřik údivu.

Divoši přiváděli ve svém středu dva bělochy: jednoho šedovlasého, který měl paže přivázány k tělu, a druhého zajatce drobné postavy, zuboženého vzezření, hrozně bledého.

Tímto druhým zajatcem byla Miss Margaret!

Jistě, kdyby Francouzi nevěděli, že mladistvá Američanka jest mezi Minwaji, nikdy by jí nebyli mohli poznati. To již nebyla ta krásná letkyně, tak roztomilá ve svém mužském úboru! Teď vypadala jako pravá žebračka.

Muž, který ji provázel, nebyl nikdo jiný než její strýc Mr. Barnett. Nebožák podobal se však spíše jednomu z těch tuláků, jaké potkáváme na zaprášených silnicích s mošnou nebo pytlem na zádech, než statnému Američanovi, jakého naši letci poznali na počátku závodu. Vedle nich kráčel ohromný černoch v kostkovaném obleku, z něhož jeden rukáv byl utržen a s proraženou čepicí, která nechávala vyčnívati temeno hlavy. Tím černochem byl Delmoniko, mechanik Miss Margarety, a z podlitin na jeho tváři dalo se souditi, že divoši s ním právě šetrně nenakládali.

Kristián, Fournier a Fifi vyšli vstříc zajatcům, které Minwaové nechali předejíti. Možno si představiti, s jakou radostí přijala Miss Margaret i oba její společníci své zachránce. Po projevech radosti bylo však nutno rozhodnouti se rychle k nějakému činu. Náčelník žádal, aby letci opustili vesnici ještě před východem měsíce. Pro Fourniera a jeho dva přátele nebylo nic snazšího, ale co Miss Margaret, její strýc a její mechanik?

Excelsior mohl by konečně přijmouti na palubu ještě dva cestující ač i to znamenalo by nebezpečné přetížení. Aby vzal tři osoby, na to nebylo ani pomyšlení. Ale což mohli nechati ubohé americké letce na milost a nemilost těm potměšilým divochům?

Marcel a Kristián rychle se spolu dohodli, pak se důstojník dotazoval Miss Margaret a jejího strýce.

„Náš aeroplán je rozbit na kusy,“ pravila mladá Američanka. „Přistáli jsme u tohoto lesa, abychom si trochu odpočinuli po strašlivém letu, za něhož jsme se stokrát octli v nebezpečí smrti. Tu z nenadání byli jsme přepadeni těmito černochy. Ó, ti padouši! Co jsme od nich vytrpěli! A poněvadž Delmoniko, náš dobrý mechanik, nás chtěl brániti, zasypali jej ranami a potom nás všecky svázali a uvrhli do ošklivého brlohu zamořeného krysami. Ti divoši nás zabijí, toť jisté…“

„Váš aeroplán je úplně zničen?“ otázal se pařížský hoch.

„Ano… černoši jej roztloukli před našima očima. Odnesli křídla, odšroubovali vrtuli, rozbili trup i podvozek…“

„Snad bychom se mohli pokusiti o jeho spravení, třeba jen prozatímně,“ pravil Marcel. „V postavení, v jakém se nacházíme, nutno zkoušeti všecko.“

„Myslím, že to bude nemožné,“ odvětila Miss Margaret, „neboť když rozbili náš aeroplán, rozebrali a roznesli všecky podstatné součástky…“

Kristián obrátil se k černochům, kteří zůstali poněkud stranou. Zavolal jejich náčelníka a ten se, ihned přiblížil s jedním ze svých mužů, který, znaje něco anglicky, sloužil mu za tlumočníka.

Kristián dal náčelníkovi na srozuměnou, že si přeje, aby byly přineseny všecky zbytky letadla, jež rozbili jeho lidé.

Tlumočník hovořil s náčelníkem, potom odvětil:

„A což neuposlechneme-li?“

„Pak vás postřílíme bez milosti a vypálíme vaši osadu,“ odvětil Kristián.

Tato odpověď zdála se účinkovati na náčelníka.

Přemýšlel několik vteřin, pak dal tuto odpověď:

„Stane se, jak žádá bílý muž.“

FIFI JDE NA VÝZKUMY

Černoši, obdrževše rozkazy, rozběhli se po vesnici za hledáním různých částí jednoplošníku a za půl hodiny snesli je všecky před naše letce. Chyběla ještě vrtule, kormidlo a kus trupu. Křídla i motor byly neporušeny.

Aby odměnil černochy, dal jim Fournier několik náprstků lihovin a tím znovu podnítil jejich horlivost. Odkvapili, aby hledali kusy, které ještě chyběly. Kormidlo bylo nalezeno, část trupu také, ale chyběla již pouze vrtule. Kde byla?

Konečně jeden černoch, dotazován náčelníkem, kterého lákala nabídka nové sklenky lihoviny, přiznal se, že vrtuli hodil do jezera „Oyanó“, protože mu ji chtěl vzíti jeden z jeho druhů.

„Kde je to jezero?“ tázal se Kristián.

Tlumočník ukázal prstem k modré hladině vodní, kterou bylo možno zahlédnouti mezi stromy.

„Nuže, ať jí tam jdou hledat!“ poroučel Kristián.

Ale černoši, vyslechnuvše tlumočníka, dívali se nepokojně na sebe a nehýbali se s místa.

„Nerozumějí?“ tázal se Kristián.

„Ó, ano,“ odvětil tlumočník, „rozumějí, ale nikomu se nechce do jezera Oyanó…“

„Proč?“

„Protože se bojí „aguidů“.“

Minwaové, pověrčiví jako všichni černoši, věřili patrně, že jezero jest obýváno zlými duchy, a proto se báli do něho vstoupiti.

Tak se domníval Kristián a tak to vysvětloval i svým druhům. Nato prohlásil Fifi:

„Nuže, půjdu hledati vrtuli sám! Já si zhola nic nedělám z jejich „aguidů“; ať mně jen ukáží, kam ji hodili. Ostatně bude plovati na povrchu a jistě ji najdu.“

Jeden černoch se nabídl, že mu ukáže to místo, a Fifi, provázen Kristiánem a strýcem Miss Margarety, panem Barnettem, zamířil k jezeru Oyanó.

Vedla k němu úzká stezka.

Minwaové zůstali opatrně na kraji lesa, i ten, který se nabídl letcům za vůdce, vrátil se po několikaminutovém pochodu.

„Všecko to je velmi podezřelé,“ pravil Fifi Kristiánovi, „a myslím, že byste udělal lépe, kdybyste se vrátil k mému pánovi. Mám obavu, že nám ti oškliví černoši chtějí provésti některý ze svých kousků. Uposlechněte mne a vraťte se k panu Fournierovi. Za naší nepřítomnosti mohli by ho napadnouti, i Miss Margaretu.“

„Nevzdálíme se nadlouho,“ odvětil Kristián, „a pak má Marcel jednu winchestrovku ke své disposici. Dovede již udržeti divochy na uzdě.“

„Nepochybuji o tom, ale opatrností nikdy nezbývá. Hleďte, odtud je již viděti jezero… Zůstaňte tedy na tomto místě, na poloviční cestě, tak abyste mohl v případě potřeby přispěti na pomoc jak mně tak i panu Fournierovi.“

„Budiž tedy,“ pravil Kristián, „ale počínej si opatrně. Budeš-li pozorovati na příklad, že jezero je zarostlé rákosím, nepouštěj se tuze daleko, abys nezapadl do bažin.“

„Oh, buďte bez starosti, pane Kristiáne,“ odvětil Fifi, „budu postupovati jen tam, kde ucítím pod nohama pevnou půdu. V opačném případě zřídím si narychlo vor z větví a suchého klestí.“

A dříve než ho mohl zadržeti jeho přítel, sestupoval hoch rychle úzkou stezkou k močálu.

Došed na břeh jezera, bedlivě se rozhlížel. Jaké štěstí! Vrtule byla tu! Plovala jen několik metrů od břehu.

Zul střevíce i punčochy, vykasal si kalhoty až do polovic stehen, pak vstoupil do vody. Pod nohama cítil jemný, pevný písek.

Odhodlaně postupoval dále. Již chtěl uchopiti vrtuli, která byla na dosah jeho ruky, když tu před ním počala vířiti voda a dvě hrozná zvířata s krvavýma očima a se špičatou tlamou, plnou ostrých zubů, vynořila se náhle z vody.

Chlapec zděšeně ucouvl, ale v okamžiku, kdy chtěl co nejrychleji vybřednouti z toho proklatého jezera, přilezla po zemi třetí veliká a hrozná obluda, zahrazujíc mu cestu.

Fifi octl se mezi krokodily, těmi strašnými krokodily australskými, jež cestovatelé nazývají „aligátory jezer“ a kteří, jak se zdá, předstihují v dravosti kajmany nilské i indické.

Liší se od těchto také tím, že se pohybují po zemi mnohem rychleji než jiní krokodilové. Jejich ohromná, protáhlá čelist je opatřena špičatými zuby, které jsou s to, rozdrtiti železnou tyč.

Australci obzvláště se bojí těchto zvířat, neboť jen nesnadno podaří se jim je zabíti; jednak pro tvrdost jejich krunýře, jednak pro rychlost, s jakou se pohybují ve vodě i na souši.

Minwaové mají pověrčivý strach před těmito ještěry, které nazývají „aguidó“, nebot věří, že po smrti uchylují se duše zlých do těl těchto zvířat.

Žádný Australec neodváží se na břeh některého jezera, dokud nehodil na všecky strany kamením, aby zastrašil krokodily, a přece pří vší opatrnosti mnoho domorodců padne každoročně za oběť „aguidům“ (duchům zlým).

Těmto hrozným obludám octl se tedy tváří v tvář náš mladistvý Pařížan a při vší jeho obratnosti a hbitosti hrozila mu jistá záhuba.

Na vodě dvě hrozivé hlavy blížily se víc a více; na zemi jiný krokodil zdál se na něho čekati, chystaje se ho uchvátiti, jakmile přijde na dosah.

Na štěstí napadla chlapce náhlá myšlenka, myšlenka, která ho zachránila. Měl v kapse benzinový zapalovač. Otevřel jej, plamének vyšlehl a hoch, uškubnuv ihned hrst trávy sežehlé sluncem, zapálil ji rychle a hodil ji na nejbližšího krokodila. Hrozný ještěr účinkem bolesti rychle se potopil a zmizel.

Pařížský hoch použil téže taktiky vůči druhému krokodilovi a osvědčila se podivuhodně, jenže se mu nyní nedostávalo suché trávy a byla obava, že až se obě zvířata objeví znovu, což jistě se stane brzy, nebude jíž moci házeti na ně hořící trsy.

Již se chtěl vysvléci ze šatů a zapáliti je svým zapalovačem, aby zastrašil třetí obludu, která na něj číhala na břehu, když tu třeskla rána a obrovské zvíře roztáhlo se na zemí, zuřivě chňapajíc svou dlouhou špičatou tlamou. Křečovíté škubání netrvalo dlouho a ještěr zůstal nehybný. Byl mrtev.

Pařížský hoch strhl vítězný pokřik a spěšně vylezl z jezera. Ve vzdálenosti asi desíti metrů spatřil Kristiána držícího v pravici svou winchestrovku, z jejíž hlavně se ještě kouřilo.

„Zpropadený hochu,“ zvolal námořní důstojník, jakmile byl Fifi u něho, „tys nám nahnal strachu! Když jsem slyšel tvůj křik, běžel jsem k tobě hned, ale viděl jsem zdaleka, jak zápasíš s krokodily, i obával jsem se, že nedoběhnu včas. Měl jsi šťastný nápad, žes zapálil tu trávu. To byl dobrý prostředek… konečně… jsi zachráněn… To je hlavní věc. A co vrtule? Máš ji?

„Bohužel, nemám!… Pochopíte, že jsem ji nechal tam, kde byla, když jsem viděl, jak se po mně ženou ty ošklivé obludy. Ale teď ji dostaneme. Jest ji vidět, plove několik metrů od břehu.“

V Austrálii je takový sluneční žár, že spálí a vysuší i vodní rostliny. Kdežto část stonku, která se noří do vody, uchovává svou svěžest, část, která je vystavena slunečnímu úpalu, zmírá a usychá v několika hodinách, takže hoří jako seno.

To řka, vyhlédl si hoch niaulovou větev pěkně rovnou a silnou, která mohla míti čtyři až pět metrů délky.

„S tímhle, doufám, dostanu vrtuli snadno.“

A přistoupiv opatrně k jezeru, snažil se, aniž by vstoupil do vody, vyloviti svým prutem plovoucí vrtuli. To se mu konečně podařilo.

„Nuže, seber vrtuli a rychle pojďme,“ pobízel Kristián; „Fournier bude jistě jíž míti smrtelné úzkosti.“

AERO-SPRÁVKÁRNA POD ŠIRÝM NEBEM

Několik minut později Kristián a Fifi, který před ním nesl na rameně vrtuli amerického jednoplošníku, stanuli u Excelsioru.

„Ó, naše vrtule! Jaké štěstí!“ zvolala Miss Margaret; „snad přece budeme moci odletěti.“

„Doufám tak,“ odvětil Fournier, který již skládal k sobě různé kusy, jak je černoši vytrvale přinášeli.

„V tom případě,“ pravil pan Barnett, strýc Miss Margarety, „budeme vám dvojnásobně zavázáni za svůj život, pane Fourniere!“

„Oh, nemluvme o tom,“ poznamenal Marcel; „což si nemáme navzájem pomáhati?“

„Toť pravda,“ připouštěl starý Američan, „ale tolik lidí by na vašem místě klidně pokračovalo ve své cestě. Což nejsme vlastně soupeři?“

„Byli jsme jimi,“ vmísila se do řeči rychle Miss Margaret, „ale poněvadž jsme vynechali jednu zastávku, nemůžeme si již činiti nárok na cenu New York Heraldu. Teď jsme turisté, pouzí turisté, nic více…“

„Věru, jak to, že jste se nestavili ve Valparaisu?“ divil se Marcel, který společně s Fifim pilně spravoval jednoplošník mladistvé Američanky. „Co se vám přihodilo? Kudy jste letěli?“

„Oh, to je celá historie, pane Fourniere, a historie velmi dlouhá, kterou vám však vypovím zcela krátce. Když jsme opustili Nový York, zmýlili jsme se ve směru, takže místo abychom letěli k San-Francisku, směřovali jsme na Vancouver. Zpozorovavše svůj omyl, odbočili jsme ihned vlevo, ale přiletěli jsme do San Franciska již s celodenním zpožděním. Přes to byli bychom mohli dohoniti ztracený čas, ale nad Tichým oceánem, v okolí kalifornského pobřeží, byli jsme napadeni prudkou vichřicí, jež nás zahnala k jihozápadu. Vypověděti vám útrapy, kterých jsme zakusili, bylo by nemožné… Řeknu jen, že když jsme postupně přistáli na třech nebo čtyřech pustých ostrovech, dostihli jsme konečně Nové Guinee. Tam jsme si šťastně mohli doplniti zásobu benzinu, pak jsme přeletěli úžinu Torres a dosáhli jsme mysu York.

Naším cílem bylo dostihnouti Sydneye nebo Melbournu a vsednouti na loď v jednom z obou těchto měst, poněvadž jsme se již nemohli účastniti soutěže. Byli jsme však zahnáni do těchto končin a víte již, co se nám přihodilo. Sotva jsme sestoupili k zemi, byli jsme přepadeni divochy, vrhli se na nás, spoutali nás a uvěznili v hnusném brlohu.“

„Jak dlouho jste byli v tomto zajetí?“ tázal Fifi.

„Asi čtyřiadvacet hodin, pokud mohu posouditi, neboť bylo nám nemožno v tmavém našem vězení činiti rozdíl mezi dnem a nocí.“

„Můžete říci, že jste vyvázla z velikého nebezpečí. Kdybychom nebyli přišli, ti divoši by vás usmrtili…“

„To je jisté.“

„A potom by si vás upekli a snědli.“

„Toť strašné!“

„Ano, zcela pravdivé. Byl jsem ve stejném nebezpečí jako vy a mohl jsem si učiniti úsudek o australských mravech.“

„Slyšíte, strýčku?“ zvolala dívka, obracejíc se k panu Bamettovi. „Ti černoši by nás byli snědli…“

„Yes,“ odvětil Američan.

„Tušil jste to?…“

„Yes…“

„A proč jste to neřekl?“

„Zbytečně bych vás lekal, moje drahá… Ostatně, nebyli by vás mučili, neboť jsem byl odhodlán spíše vás zabíti než přihlížeti k vašim mukám.“

„Dobrý strýčku!“ povzdychla si mladá Američanka, „a pomyslím-li si, že já vás přivedla do tohoto nemilého dobrodružství… jistě se na mne horšíte, viďte… a ty také, můj dobrý Delmoniko?…“

Oslovený černoch, Herkules ebenově černý, rozšklebil ústa k širokému úsměvu a odvětil:

„Já být velmi spokojen, Miss Margaret… vy zachráněna… All is well.

A dobrý Delmoniko tvářil se tak šťastný, jeho černý obličej zářil takovou spokojeností, že se Fifi cítil jat náhlou sympatií k tomuto negru, tak oddanému svým pánům.

Fournier pracoval horlivě na sestavení jednoplošníku, pří čemž mu pomáhal Fifi i černoch Delmoniko. Letadlo bylo opravdu velmi poškozeno. Kromě křídel, která byla neporušena, všecky ostatní části konstrukce nalézaly se v ubohém stavu. Na štěstí motor sám byl nepoškozen, jakož i řídící ústrojí. Proto také bylo možno letadlo sestaviti a učiniti letu schopné, ačkoliv bylo nutno některé dřevěné součástky nahraditi novými, které si naši letci na místě zhotovili.

Aeroplán pomalu nabýval tvar.

„Kdo by si byl pomyslil, že náš jednoplošník bude moci ještě lítat!“ zvolala Miss Margaret. „Když jsem viděla divochy, jak jej rozebírají, jak se na něj sápají jako na škodné zvíře, ztrácela jsem všecku naději. Přiznávám se, že mi nenapadlo ani ve snách, že náhle zjeví se mým zrakům anděl spásy v podobě krásného Excelsioru, jemuž kyne vítězství v závodním letu kolem světa.“

„Oh, nejsme ještě u cíle svého úsilí,“ odvětil Marcel; „zbývá nám ještě uraditi hodně kilometrů, překonati mnoho nebezpečí než dostihneme Havru, naší konečné stanice. Ztratili jsme již několik dní a potká-li nás ještě nějaká nehoda, jsme v nebezpečí, že nedokončíme svou cestu.“

„To je vyloučeno,“ odporovala dívka; „nic vám nyní nebrání, abyste nedolétli první. Nemáte se již čeho báti, poněvadž všichni vaši spoluzávodníci již odpadli.“

„Ne všichni,“ zašeptal Marcel, „máme ještě Hartmanna, toho Kolumbiána, který se vydává za Němce a který je ve skutečnosti nejsprostším zločincem. Kdož ví, nečíhá-li na nás někde v houštinách a nezvítězí-li přece jen konečně nad námi?“

„K tomu by bylo zapotřebí, aby vás dohonil.“

„Bohužel, již nás dohonil… ba o několik hodin i předhonil.“

„Je-li možná?“

„Ano, již je tomu tak!“

Tu vmísil se do řeči Kristián:

„Můj přítel zapomíná vám říci, že náš soupeř je diskvalifikován a jeho vítězství že je nyní nemožné… Může nás předhoniti, doletěti do Francie před námi, sportovní komise, zpravena o jeho přečinech, nepotvrdí tohoto vítězství…“

„Kdož ví?“ povzdychl Marcel. „Ničemové, s nimiž máme co činit, jsou schopni všeho.“

„Jen ne vítězství,“ zvolala Miss Margaret s milým úsměvem. „Upokojte se, pane Fourniere, vy vyjdete co vítěz ze závodního letu kolem světa, to vám předpovídám já a vězte, že mé předpovědi se vždycky vyplňují.“

„Přijímáme, slečno, vaši dobrou předpověd,“ pravil Kristián s úklonou, „kéž by se vskutku vyplnila!“

NA DALŠÍ CESTU!

Všecko je hotovo,“ hlásil Fournier, obraceje se k Miss Margaretě a jejímu strýci… a přejete-li si odletěti…“

„To se rozumí, že si přejeme,“ zvolal strýc Barnett, „a nikdy nezapomeneme, že jsme vám zavázáni za svůj život.“

„Nemluvme již o tom, pane,“ odvětil mu Marcel, „jednali jsme prostě tak, jak byste i vy byli učinili na našem místě. Kterou stranou se dáte? Nyní jste v rovinách Fergussonských asi na poloviční cestě mezi Sydney a mysem Londonderry.“

„Nuže, poletíme do Sydney,“ pravil pan Barnet.

„Ale, strýčku!“ zvolala Miss Margaret s prosebným posunkem.

„Co je na tom divného?“

„Proč do Sydney?“ zašeptala dívka.

„Protože tam najdeme parník, který nás odveze do Ameriky, za několik dní budeme zas pěkně ve svém domě v Baltimore. Mám zato, že nehodláš pokračovati v cestě, která se nyní stala zbytečnou.“

Miss Margaret roztomile sešpulila ústa.

„Milý strýčku,“ prohlásila, „já bych si i tak přála pokračovati v závodě.“

Pan Barnett podíval se zděšeně na svou neteř.

„A proč?“ zvolal; „vždyf je to šílenství.“

„Nazvete si to, strýčku, jak chcete, ale já si přeji letěti dále na západ.“

„Jako turistka tedy?“

„Ano, jako turístka, správně jste řekl.“

„To je směšné.“

„Proč, prosím vás?“

„Protože je nesmyslem konati cestu, která nemá praktického účelu.“

„Uvidíme cizí země… Indii na příklad… vždy jsem si přála, zajeti si do Indie… na Ceylon… abych viděla lovení perel.“

„Na Ceylon možno se dostati spolehlivým parníkem.“

„Ano, ale to je tuze všední… to není americké… Když jsme podnikli cestu aeroplánem, pokračujme v ní. Nebo se snad bojíte, pane strýčku?“

Pan Barnett se usmál. Byl odzbrojen.

„To děvče mne dostane, kam chce,“ pravil, obraceje se k francouzským letcům.

„Nuže, přijímáte, milý strýčku?“ zvolala vesele Miss Margaret.

„Musím,“ povzdychl si starý Američan.

„Oh, uvidíte jak ta cesta bude zajímavá! A pak, kdož ví? Možná, že budeme míti zase my příležitost, prokázati službu panu Fournierovi.“

Hned potom přistoupil Marcel ke zkoušení jednoplošníku Miss Margarety. Stroj pracoval bezvadně.

Mladistvá Američanka zaujala konečně místo u volantu, její strýc a mechanik uvelebili se ve svých sedadlech a brzy Miss Margaret, provázena nadšeným voláním našich tří Francouzů, odstartovala a zamířila k severozápadu.

„Teď je řada na nás,“ pravil Marcel.

„A poletíme bez zastávky, abychom dohonili ztracený čas,“ podotkl Fifi.

Pět minut později vznášel se Excelsior v ovzduší a sledoval v jisté vzdálenosti jednoplošník Miss Margarety, jejž brzy dohonil.

„Na shledanou! Na shledanou!“ volala na letce mladistvá Američanka, když projížděli mimo.

„Na brzkou shledanou!“ vykřikl Fifi, mávaje čapkou.

Excelsior letěl velikou rychlostí a jednoplošník mladé Američanky brzy zůstal vzadu a úplně zmizel s obzoru.

„Jen aby opět nezbloudila,“ poznamenal náhle Fournier.

„Nemyslím,“ odvětil Kristián, „neboť jsem jí dal některé pokyny. Může se říditi jen svým kompasem a ustavičně se držeti severozápadně. Trať je snadná, ale obávám se pro ni přechodu hor Davenportských, se kterými se brzy setkáme.“

„Ta slečna je přece velmi obratná,“ poznamenal Fifi; „dovede podivuhodně říditi svůj jednoplošník. Ostatně přeletěla již americké hory, které byly jistě nebezpečnější než ty, které máme nyní před sebou.“

„To se mýlíš, Fifi,“ odvětil námořní důstojník. „Nevyrovnávají-li se australské hory ani výškou, ani velkolepým vzhledem horstvům jihoamerickým, honosí se nicméně vrcholy, jež měří neméně než 2500 metrů, jako na příklad hora Kosciuzskova. Kromě toho žijí v nich ptáci podobní rackům, jejichž jméno jest „okiti“. Tito opeřenci jsou na horstvech australských tak četní, že se jimi hemží jejich temena. Při nejmenším vyplašení vzlétají tito ptáci a tvoří na obloze jakoby obrovský šedý mrak několik set metrů dlouhý. Kdybychom nešťastnou náhodou narazili na tuto pohyblivou massu, bylí bychom ztraceni, neboť Excelsior při vší své ryhlosti a síle nebyl by s to, aby prorazil ta hejna „okitů“. Naše vrtule by se zlomila o tu živou překážku. Až se budeme blížiti k horám Davenportským, budeme se musiti vznésti velmi vysoko.“

„Jak vysoké je to pohoří?“ otázal se Marcel.

„1900 metrů.“

„Stačí, vzneseme-li se do 2000 metrů?“

„Ano, s podmínkou, že se nepotkáme s nepříznivými větry.“

Na štěstí hory byly přeletěny bez nesnází a „okiti“ se neukázali.

Excelsior ponenáhlu sestoupil opět níže a pokračoval ve svém letu nad sopečnými, hněděčervenými vrchy, uprostřed nichž bylo viděti hluboké propasti, kouřící černým dýmem.

Klokani skákali tu a tam.

Občas dolehlo k letcům temné dunění, podobné vzdálenému dělovému výstřelu.

To skály, podemleté podzemním ohněm, řítily se s rachotem do propastí.

„Nebylo by radno přistáti zde,“ pravil pařížský hoch, dívaje se pod sebe… „to je ošklivá krajina… jistě, že není obydlena?“

„To jsi na omylu,“ odvětil Kristián, „toto území, jež slove „ohnivým“, jest obýváno Australci, zajímavými v nejedné příčině. Podle cestovatele Keana, který před několika lety navštívil tyto končiny, žijí zde černoši líliputánské postavy, což jím nevadí, aby nebyli krajně divocí a bojovní. Kean vypravuje, že jednoho dne byl překvapen se svou družinou asi stem těchto černochů, jež nazývá „uraká“, a že musil sváděti s nimi úporný boj po několik hodin.“

„To jistě neměl winchestrovku, ten pan Kean?“

„I ano, měl jich dokonce několik, ale nemohl jích použíti.“

„A proč to?“

„Protože neviděl svých nepřátel. Urakové schovali se za skály, které vidíš, a z této zálohy zasypávali Evropany kamením a balvany. Měl deset raněných a jen útěkem zachránil sebe a zbytek své družiny.“

Náhle se zvedl vzdálený hluk podobný hukotu dravé řeky a obzor nabýval po celé své šířce temného, měděného zabarvení. Brzy bylo slyšeti kameny, jak narážejí na sebe jako oblásky na břehu mořském za bouře, a zcela zřetelně doléhal k uchu rachot, který stále vzrůstal.

Letci podívali se na sebe znepokojeně, nepronášejíce slova.

Uvědomovali si, že jim hrozí nějaké nebezpečí, ale nepodařilo se jim ještě poznati jeho povahu.

Fournier zařídil okamžitě kormidlo na stoupání a dosáhl vysokých poloh, ale bylo již pozdě.

Excelsior, zachycen jedním z těch strašných australských uraganů, jež se nazývají „hurrikany“, byl unášen jako pírko. Díky samočinnému přizpůsobování křídel mohl se ještě po několik minut držeti v ovzduší, ale náhlý úder vichru nebo spíše větrný vír nad jiné prudký naklonil jej k zemi.

Fournier vypnul motor a stroj přestal pracovati.

Excelsior, stále unášen vichrem, klesal prudce jako padající meteor.

Na štěstí zahnal jej vichr s dosahu skal, nad nimiž se vznášel ještě před chvilkou, a nyní letěl nad nesmírnou rovinou, jakousi pouští, jejíhož konce nebylo viděti.

„Můžeme přistáti,“ pravil Marcel, „ale pozor na náraz!“

PŘEKVAPENÍ

Když se letadlo dotklo země, pocítili letci prudký náraz, ale stroj pojížděl dále po zemi, poháněn větrem. Zastavil se asi za dvacet vteřin, když ustal vítr a úplné bezvětří vystřídalo tu strašnou bouři.

Marcel a Fifi vyšetřili ihned svůj stroj. Kromě lehké deformace pravého křídla Excelsior tuze neutrpěl. Za několik okamžiků bylo toto křídlo spraveno, všecky součásti byly pečlivě prohlédnuty, a letci hotovili se na další cestu.

„Můžeme mluviti o štěstí,“ zvolal Fifi, tleskaje rukama. „Kdyby vítr nás byl vmetl do těch ošklivých skal, jež jsme viděli ještě před chvilkou, byli bychom ztraceni. Náš dobrý Excelsior by se byl rozbil jako sklo a my bychom byli nuceni jíti pěšky až k mysu Londonderry. A to by nebylo právě příjemné, nehledíc ani k tomu, že bychom se cestou jistě sešli s domorodci možná ještě divočejšími nežli byli ti, s kterými jsme jíž měli co činit.“

„To je pravděpodobné,“ odvětil Kristián, „neboť několik kilometrů odtud bydlí Australci nejméně civilisovaní, s jakými se možno vůbec potkati. Jmenují se „Sowakové“ a loňského roku povraždili výpravu Burtonovu.“

Naši letci chystali se již k odletu, když se Marcelovi, bedlivě pozorujícímu rovinu, náhle zdálo, že vidí lidské bytosti na malém návrší, vzdáleném asi dvacet metrů od místa, kde přistál Excelsior.

„Pohleďte tamto,“ pravil, ukazuje prstem k pahorku, porostlému křovinami.

„Co je?“ tázal se Kristián. „Zdálo se mi, že vidím lidi.“

„Divochy?“ zvolal Fifi.

„Nevím, neměl jsem času si je prohlédnouti, neboť ihned zmizeli. Ostatně je možné, že se mýlím. Mohlo to býti též křoví, které se pohybovalo.“

„Aby se však pohybovalo, musil by vanouti vítr a zatím je úplné bezvětří,“ poznamenal Kristián.

„Což abychom se podívali blíže?“ navrhoval Fifi.

„Nikoli,“ odvětil Marcel; „je zbytečno, abychom se vysazovali ještě nějakému novému nebezpečí…“

A již se letci chystali zaujmouti svá místa v Excelsioru, když tu náhle zasvištěla koule Fourierovi kolem hlavy.

„Tentokráte to nejsou divoši,“ zvolal Fifi; „to jsou civilisovaní lidé, neboť mají střelnou zbraň.“

Nová střela zaryla se s hvizdotem do přídě Excelsioru.

„Ach, ti bandité!“ vzkřikl Kristián, připravuje svojí zbraň k výstřelu, zatím co Fifi taktéž se chopil své winchestrovky.

A námořní důstojník hnal se vpřed, následován pařížským chlapcem.

Ve svém rozlícení zapomněl statečný Kristián na všecku opatrnost i na to, že jest raněn, a že má rámě ještě stále v obvazu.

Když doběhl k úpatí pahorku, zastavil se na několik vteřin, potom, sebrav všecku svou energii, vyběhl po jeho svahu, provázen jsa věrným Fifim.

V okamžiku, kdy dobíhal k temeni pahorku, opět mu hvízdla koule u samého ucha.

„Chybila!“ zvolal důstojník, míře na svého útočníka, kterým nebyl nikdo jiný nežli Hartmann.

„Ruce vzhůru, nebo střelím!“ vzkřikl Fifi, bera si jednoho z banditů na mušku.

Zlosyni, kteří se nenadali tak rychlého útoku, zůstali jako ohromeni a když spatřili Marcela Fourniera, jak s revolverem v pěsti se připojuje ke svým druhům, pochopili, že nepodrží vrchu.

„Ach, konečně se s vámi setkáváme!“ zvolal sípavým hlasem Fournier.

A ježto se jeden z nepřátelských letců pokoušel dobýti z pochvy svůj revolver, Kristián na něj namířil, řka:

„Složte zbraně, nebo vás bez milosti postřílíme, zločinná chásko!“

Hartmann a jeho druhové se nehýbali.

„Slyšeli jste?“ zařval Kristián. „Složte zbraně nebo střelím…“

Zločinci konečně uposlechli.

„Dobrá,“ pravil Kristián, kráčeje blíže, „nyní si spolu budeme moci pohovořiti… Fifi, seber revolvery těchto pánů!“

Hoch se nedal pobízeti k vykonání tohoto rozkazu. Sebral zbraně a položil je před sebe na zem.

Hartmann a jeho přátelé byli nyní vydáni na milost a nemilost svým soupeřům.

„Za všecky vaše zločinné úklady,“ pravil k nim Kristián, „mohli bychom vás nyní zabíti, neboť jste v naší moci. Nám se však příčí takové jednání, my nejsme vrahové. Ale poněvadž nás svedla spolu náhoda, povíme si něco upřímně, bez okolků. Hartmanne, vy jste padouch!…“

Hartmann se zachvěl vztekem.

„Padouch, opakuji,“ pokračoval klidným tónem námořní důstojník; „kdo jedná jako vy jste jednal, nezasluhuje jiného jména.“

„Nevím, co tím myslíte,“ zamumlal Hartmann.

Marcel vmísil se do věci.

„Pomohu vaší paměti… V Havru jste mi nabídl číši šampaňského, do něhož jste přimísil uspávači prášek. Nebýti duchapřítomnosti a odvahy mých společníků, zahynul bych na širém oceánu… V Novém Yorku za pomoci nepravého lékaře pokusil jste se opakovati tento úklad, který se vám opětně nepodařil… V San Francisku chtěl jste nás připraviti o život najatými vrahy… Je to pravda či ne?“

Hartmann mlčel.

„Nuže, odpovězte přece… učinil jste to?“

„Ano, přiznávám se,“ pravil Kolumbíán.

„A nad Tichým oceánem, když jsme se již považovali v bezpečí před vašimi útoky, ještě jste nás pronásledoval… ba i zde před několika okamžiky pokusil jste se mne zabíti, neboť na mne byly namířeny vaše koule… Přiznejte se!“

„Ano,“ odvětil temní Hartmainn.

„Jste tedy náš nepřítel, náš vyslovený nepřítel; vůči vám nemusíne tedy šetřiti žádných ohledů. Vám jde o pět set tisíc dolarů, vypsaných New-York Heraldem… Nuže, té ceny vy nedostanete.“

Kolumbián se potměšile usmál a odvětil:

„Chcete mne tedy sprovoditi se světa…“

„Nikoli,“ pravil Fournier, „naším řemeslem není zabíjeti lidi, ale když se ocitáme tváří v tvář nepříteli vašeho druhu, neváháme se brániti.“

„Čekám, k čemu se rozhodnete,“ pravil chladně Hartmann.

„Jeden z nás dvou musí zůstati zde,“ prohlásil Fournier.

„To je také můj názor…“

Tu se vložil do věcí Kristian.

„Snad bys nechtěl, Marcele, vyzývati na souboj tohoto zločince?“

„Nech mne jednati,“ pravil Marcel; „mně samému náleží vyvoditi důsledky z této záležitosti… neboť napadeným jsem já…“

„A co my?“ zvolal námořní důstojník. „Což nemáme já a Fifi tolikéž práva jako ty, žádati zadostučinění od tohoto bídníka?“

To mluvě, přistoupil Kristián blíže ke svému protivníku; pak, stoje před Hartmannem, náhle vzkřikl:

„Oh, teď vás poznávám!… V Havru při našem odletu jsem vás jen letmo zahlédl, ale nyní vás dobře vidím… ano… nemýlím se… vy jste to, jenž pod jménem Guardia přišel jste jednoho dne do Bizerta navštíviti válečnou loď Brennus… na které jsem byl velitelem…“

Hartmann sklopil oči.

„Ano, jste to vy, jenž jste se vloudil do mé kabiny, zatím co jsem řídil na palubě jistý manévr, a jenž jste odcizil ze zásuvky plány přístavu bizertského.“

„Nevím, co tím myslíte,“ odvětil Kolumbián, pozvedaje opět hlavu; „jste na omylu… já nikdy nebyl v Bizertu.

Kristián okamžik váhal. Snad se přece jen mýlil… Možná, že jej svedla nějaká podobnost.

Hartmann, uhodnuv rozpaky námořního důstojníka, nabýval opět drzého sebevědomí, když se najednou Kristián udeřil do čela.

„Oh, ano… teď si vzpomínám… s jistotou si vzpomínám… tomu muži z Bizerta… tomu, jenž se vám tak nápadně podobal, chyběl prst u pravé ruky… Pane Hartmanne, ukažte mi svou pravici.“

Zločinec se ani nehýbal.

„Ukažte mně svou ruku, pravím vám.“

A ježto se Hartmann tvrdošíjně zdráhal, Kristián přistoupil, uchopil jej za obě zápěstí a přes jeho odpor natáhl mu ruce před sebe.

Hartmann sevřel obě pěsti.

Důstojník mu uchopil pravici, otevřel ji a drže ji ve svém železném sevření, pravil k Marcelovi a Fifimu:

„Podívejte se, že jsem se nemýlil, tento člověk, který nám tolikrát ukládal o život, je také vyzvědač. Vydává se za Němce, a jest Kolumbián… vím to, neboť po jeho odchodu, když jsem zpozoroval krádež, kterou spáchal, dal jsem zavésti vyšetřování. Jeden z jeho pomocníků byl zatčen námořní policií a vyznal všecko.“

Hartmann se podíval na Kristiána s potměšilým úsměvem… pak pronesl sípavým hlasem:

„Nuž tedy, ano… jsem to já, ale co z toho? Deset let uběhlo od té doby… záležitost ta je promlčena. Nelze ničeho podniknouti proti mně.“

„Oh, ten bídník!“ vzkřikl Kristián. „Nevím, co mne zdržuje, že ho nezaškrtím…“

„Můžete mne zabíti,“ pravil Hartmann, „jsem bezbranný.“

„Nikoli,“ pravil Kristián, „nikoli, nejsem zbabělý padouch jako ty… Fifi, podej mi revolver!“

ZUŘIVÝ ÚTOK

Hoch podal Kristiánovi zbraň a tento poodstoupil asi na dvacet kroků.

„Nyní dej revolver tomu muži!“ volal důstojník na pařížského hocha.

„Ale, Kristiáne,“ odporoval Marcel, „snad bys nechtěl sváděti souboj s takovým darebákem!“

„Fifi… poslechni mne,“ křičel námořní důstojník. „Ničím nebudeš moci, Marcele, odvrátit mne od mého úmyslu. Chci zabíti toho bídníka, ale čestně, po francouzsku.“

Na důstojníkovo naléhání vzal chlapec jeden z revolverů, jež odebral zločinecké chásce.

„Tuto zbraň dáš mému protivníku,“ pravil Kristián, „a hned budeš veleti: Palte! ráz… dva… tři…“

Poněvadž oba Hartmannovi společníci se trochu přiblížili, bezpochyby aby se zmocnili svých revolverů, které ležely několik kroků před nimi, vzal si je Fifi na mušku své winchestrovky, volaje.

„Pozor na ruce, pánové, nebo střelím a víte, že v mé bouchačce jsou výbušné koule.“

Bandité ucouvli, stále střeženi Fifim a Fournierem.

„Nuže!… Čekám,“ křičel námořní důstojník.

Fifi přistoupil k Hartmannovi a nerad podal mu revolver, ale dříve než měl čas pronésti povel: Palte!…, Kristiánův protivník vystřelil.

Důstojník zaslechl zasvištěti kouli vedle ucha, ale nehnul ani brvou.

Hartmann hotovil se k druhé ráně, ale najednou bolestně vykřikl a jeho rámě náhle skleslo, jsouc prostřeleno nad loketním ohbím.

„Chybil jsem se!“ zvolal Kristián. „Teď již nemohu stříleti na bezbranného nepřítele.“

Jeden z Hartmanových pomocníků vrhl se ke svému příteli, jako by ho chtěl ošetřiti, ale jak se shýbal pro revolver, koule vystřelená Kristiánem, projela mu ruku.

„Na, tu máš!“ zvolal Fifi… zasloužil sis to… Na každého dojde!“

Nepřátelských letců nebylo se již co báti a trest, který měli již dávno dostati, konečně je stihl. Poněvadž Hartmann zřejmě trpěl, byl to Fifi, který na Marcelův příkaz, obvázal mu narychlo ránu.

„Můžete mluvit o štěstí,“ zašeptal Fifi, skláněje se nad Hartmannem, „zlí mají štěstí, dobrý člověk byl by na místě zabit.“

Hartmann neodpověděl. Ve svém nitru považoval se za šťastna, že tak lacino ze všeho vyvázl, a jistě si sliboval, že se pomstí.

Také druhému raněnému, jímž nebyl nikdo jiný než Benson, dostalo se nejnutnějšího ošetření; kuli, která mu zůstala v mase, Fifi pečlivě nožíkem vytáhl a ránu spěšné obvázal.

Ale nepřátelští letci, místo aby byli odzbrojeni šlechetností svých odtpůrců, nevražili na ně jistě ještě více než předtím.

„Nuže,“ pravil Kristián, „na cestu! Nemáme zde již co dělati.“

A následován Fournierem, zamířil k Excelsioru, zatím co Fifi, který právě sebral revolvery a nastrkal si je do kapes, pravil ke svým nepřátelům:

„Nuže, pánové, na shledanou! Mějte se tu dobře!“

Hartmann pohodil rameny a Fifi zaslechl, jak si ulevil poznámkou:

„Ještě není všecko ztraceno!“

Vtom zavolal Marcel na chlapce, aby již šel.

„Hned! Hned, můj pane! Již jdu,“ odvětil Fifi. Přece však, místo aby zamířil k Excelsioru, rychle odbočil a vyběhl na malý pahorek, za nímž se nalézal Hartmannův jednoplošník.

Brzy zaslechli výstřel a viděli hocha, jak se úprkem vrací. Když doběhl ke svým druhům, otázal se ho Fournier:

„Nač jsi střílel, Fifi?“

„Inu, na aeroplán těch pánů.“

„Nejednal jsi dobře. Kdo ti to poroučel?“

„Nikdo, pane, ale ve chvíli, kdy jsem se za vámi rozbíhal, zaslechl jsem toho potměšilce Hartmanna, jak povídá svým přátelům: „Ještě není všecko ztraceno…“ To znamenalo patrně, že se nevzdají boje a že doufají provésti nám ještě nějaký kousek po svém způsobu. Proto jsem se přiblížil k jejich jednoplošníku a…“

„A?“ rychle vskočil do řeči Marcel.

„Vypálil jsem výbušnou kouli do jejich benzinové nádrže.

„Fifi, tos nejednal správně,“ pravil Fournier přísným tónem.

„Odpusťte mně, pane, ale pokušení bylo silnější než já. Ostatně upokojte se, mířil jsem jako nováček. Místo abych prostřelil nádrž, pouze jsem jim rozbil vrtuli. Zatím co se budou bavit s její opravou, my budeme daleko…“

„Na svá místa!“ velel Fournier.

Fifi a Kristián nasedli, pak Marcel stiskl spouštěč. Motor rachotil prudkými výbuchy a Excelsior rychle se rozjížděl po zemi.

Právě v okamžiku, kdy se odpoutával od země, střela roztříštila jedno z ocelových lan aeroplánu.

„Vida,“ pravil Fifi, „měli tedy ještě zbraně!“

Dole na rovině bylo viděti Hartmanna se svými druhy, jak hrozí pěstmi Excelsioru.

TŘI ZLOSYNOVÉ

Nyní,“ pravil Kristián, když aeroplán letěl plnou rychlostí, „jsme zbaveni těch ničemů na dlouho.“

„To není tak jisté,“ odvětil Marcel.

„Eh což! Budeme daleko od Austrálie, než oni se vydají na cestu.“

„Nezdrží-li nás ovšem nějaká nehoda… porucha stroje…“

„Předvídáš nějakou?“

„Pro tu chvíli ne.“

„Nuže tedy?…“

Nastalo mlčení, pak pokračoval Marcel:

„Bylo by lépe, kdybychom se nebyli setkali se svými odpůrci.“

„Nejsem tvého názoru. Já naopak dávno jsem si přál sejíti se s nimi. Ti lidé se pokusili připraviti nás o život, dali jsme jim za vyučenou, mají jen, čeho zasluhují.“

„Podaří-li se jim návrat do Francie, obžalují nás, že jsme ukládali o jejich život…“

„My dokážeme opak.“

„A nebude-li se nám věřiti?“

„Mezí naším a jejich slovem nikdo nebude váhati. Ostatně Hartmann se cítí odhalen a myslím, že nebude míti té odvahy, aby pokračoval v závodu… Budu moci jen vypravovati příhodu z Bizerta, po případě dám předvolati svědky… Ne, ne, upokoj se, našich soupeřů není se již co obávati…“

A Kristián pronesl tato slova s takovým přesvědčením, že nadobro vrátil klid do Marcelovy duše.

Kdyby však naši Francouzi mohli v té chvíli viděti své nepřátele a slyšeti jejich rozmluvu, byli by asi méně upokojeni.

Nechme na okamžik ujížděti Excelsior k severozápadu a vraťme se k Hartmannovi a jeho druhům.

Hned po odletu svých nepřátel pádili všichni tří bandité ke svému aeroplánu, o kterém předpokládali, že jest více poškozen, než byl ve skutečnosti.

Pouze vrtule byla zlomena.

Hartmann však měl náhradní vrtuli, neboť ve své opatrností předvídal všecky možné případy.

Poněvadž také Benson byl raněn, ujal se okamžitě opravy Vogel.

Poškozenou vrtuli nahradil v několika minutách jinou, z brusu novou a zlosynové se rozhodli vydati se okamžitě na další cestu.

Vogel měl se ujmouti řízení. Třebaže nebyl tak vynikajícím pilotem jako Hartmann, byl jedním z odvážných letců, kteří nedbají žádného nebezpečí, i bylo se nadíti, že šílenou rychlostí vynahradí ztracený čas. Dohoní Fourniera a jeho společníky, kteří měli nyní vážný náskok? To nemohl nikdo říci, ale bylo jisto, že k dosažení toho Vogel nasadí všecko.

Nyní měli Hartmann a jeho kumpáni pouze jeden jediný cíl: překvapiti francouzské letce a zničiti je bez milosti. Jedině tak mohl dosíci vítězství, neboť Kolumbíán chápal, že doletí-li do Francie, nebude se moci dožadovati ceny vypsané New York Heraldem, i kdyby nakrásně doletěl první. Hrozilo mu naopak trestní vyšetřování a byl by nucen prchnouti i se svými pomocníky.

Zbýval mu od nynějška jen jediný prostředek, jak zabezpečiti si vítězství í beztrestnost, a tím bylo, sprovoditi se světa cestující Excelsioru. Jestliže dosud při svých odvážných pokusech jednal přece jen s jistou opatrností, teď nebude ho zdržovati již nic a Fournier, svede-li jej s ním náhoda, setká se na své cestě se zjevným nepřítelem.

Zlosynům zbyl jen revolver, který našli ve své truhlici, ale doufali opatřiti si zbraně v Batavíi na ostrově Jávě. Brzo i oni budou míti ručnice a pak nastane vážný zápas.

Cestující Excelsioru, kteří se cítili v bezpečí, nebyli možná nikdy tak ohroženi. Dnem i nocí, každým okamžikem budou míti za sebou ozbrojené muže, kteří je budou pronásledovati, všady je stopovati, číhajíce na vhodnou chvíli, aby je zavraždili.

Zraněná paže působila Hartmannovi značné bolesti a Benson rovněž nemohl vládnouti rukou, ale zbýval tu Vogel, herkules, vrah a nenapravitelný lupič, jemuž vražda zdála se býti životní potřebou.

Uvidíme dále, jak si počínali ti tři bídnící a jaké ďábelské lsti použili, aby se pomstili francouzským letcům.

OSTROV TIMOR

Excelsior, jehož motor fungoval jako nikdy, letěl podél pohoří Murchisonova, které leží mezí Víktoriinou řekou a Velkou písčitou pouští, a brzy měl dosáhnouti mysu Londonderry, jehož skalnatý hrotec vybíhá daleko do moře Timorského, kterým jest oddělován ostrov Timor od Austrálie.

Další cesta povede letce přes Jávu, Borneo, poloostrov Malakku a záliv Bengálský.

Podmínky soutěže nepředpisovaly zastávku dříve než na Borneu, ale Marcel hodlal zastaviti se v Batavii, aby si doplnil zásobu benzinu, která počínala docházeti.

Přejdeme konec tohoto přeletu nad Austrálií, jenž se nevyznačoval žádnou vážnější událostí.

Byl to stále tentýž prudký let nad vyprahlými krajinami, močály a horami, plnými smutku a ticha.

Konečně dosáhli mysu Londonderry. Mys ten nezasluhuje zvláštního popisu. Jest obydlen několika australskými rybáři, ale skaliska, která jej obklopují, jsou do té míry nebezpečná, že se žádná větší loď neodváží do jeho vod.

Aeroplán, uhnuv lehce vpravo, pustil se nad moře a po šťastném přeletu dosáhl konečně ostrova Timoru, nejvýchodnějšího z velkých ostrovů Sundských, jenž leží na 8°20’ a 10°22’ jižní šířky a na 121°17’ a 124°40’ východní délky.

„Ejhle, to je utěšená krajinka!“ zvolal Fifi, „obyvatelů však je zde nějak málo.“

„Ostrov Timor,“ odvětil Kristián, „k němuž jsem kdysi přistál u mysu Batu-Puti, jest obýván Papuy, Malajci a Belonajci. Divoši ti jsou dosud oddáni lidojedství.“

„V tom případě zůstaneme raději ve vzduchu,“ poznamenal Fifi.

„Není také naším úmyslem sestoupiti,“ pravil Fournier.

Tu a tam bylo viděti malé vodostrysky, jež prudce vytryskovaly ze země.

„To jsou sirné geysiry,“ poučoval chlapce Kristián.

Tvářnost krajiny měnila se vůčihledě.

Místo zelených rovin, jež spatřovali před chvílí, objevovaly se nyní skalnaté kraje, porostlé tu a tam štíhlými stromy.

„Hleďte tam na ty divochy,“ zvolal náhle Fifi, „copak to dělají? Tančí kolem špičaté skály, která se podobá obelisku na pařížském náměstí Svornosti.“

„Papuové jsou zajímavý kmen,“ odvětil Kristián, jenž jako všichni námořní důstojníci znal velmi dobře zvyky a obyčeje různých národů země; „vzdávají božskou úctu dvěma věcem: hvězdám a skalám.“

„Hvězdám, to bych ještě chápal, ale proč skalám?“

„To je tak… Ti divoši věří, že po smrti odlétá duše do nebe a září v podobě hvězdy, kdežto tělo zůstává na zemi a proměňuje se ve skálu…“

„Hle, teď nás zpozorovali,“ pravil chlapec, „dívají se na nás… Oh, nejsou velkými hrdiny ti Papuové… podívejte se, jak utíkají!… Ti mají strachu! Vsadil bych se, že považují Excelsior za velikého dravého ptáka…“

Vskutku, polekání objevením se aeroplánu, prchali divoši všemi směry, vydávajíce pronikavý křik. Brzy zmizeli, aniž bylo možno zjistiti, kam se poděli.

VZNĚTLIVÉ TRAVINY A BAHNITÉ SOPKY

Vidím tamto velmi pěkné stromy,“ pravil Fifi, dívaje se dalekohledem, „a je docela dobře viděti ovoce mezi listím… Jaká škoda, že si nemohu nadělati zásobu pro Pivitku.“

Opička, slyšíc vyslovovati své jméno, počala ve své bedničce pištivě naříkati.

„Ubohá Pivitka,“ pravil hoch, „málem bych na ni zapomněl! Jistě má již pořádný hlad.“

A chlapec hned vytáhl ouistiti z jejího vězení.

„Na, Pivitko, tu máš!“ pravil, ukazuje opičce bobulky již poněkud seschlé, „na, pochutnej si!“

Ale ouistiti, místo aby chňapla jak obyčejně dychtivě po ovoci, které jí podával její mladičký pán, jen smutně zaskučela.

„Co to děláš, Pivitko? Jez přece,“ pravil hoch mazlivým hlasem.

Opička podívala se na něho tak smutnýma očima, že to Fifiho opravdu dojalo.

„Zdá se, že je nemocna,“ zašeptal.

„Ano… všecko tomu nasvědčuje,“ odvětil Kristián; „hleď, jak se třese po celém těle… zdá se, že má zimnici.“

Chlapec všecek polekán ukryl Pivitku pod kabát, aby ji zahřál, a ubohé zviřátko odměnilo se mu vděčným pohledem.

„Nebohá Pivitko, nebohá Pivitko,“ šeptal něžně pařížský hoch, „neudělal jsem dobře, že jsem tě vzal s sebou. Byl jsem ukrutný. Měl jsem tě nechat ve tvé domovině. Tam jsi měla krásné stromy s dobrým ovocem, teplé slunečko, byla jsi šťastná. Ale proto se na mne nesmíš hněvat, maličká. Já jsem ti chtěl prospěti. Byla by jsi sama, opuštěna a bylo mi tě líto. Což jsem mohl tušiti, že mně onemocníš?“

Opička povážlivě zakašlala.

Fifi ji zabalil do kusu flanelu, potom ji opět uložil do její bedničky, kde jí pečlivě ukryl, dav jí dříve napíti kapku šampaňského.

Pivitka se nejprve ošklíbala, pak spolkla doušek, který ji trochu oživil. Chvíli se přehazovala, pak usnula jako dítě, jemuž se dá utišující lék. Ale kašel i ve spánku poškubával občas její malou hrudí.

„Myslíte, že z toho vyjde, pane Kristiáne?“ tázal se chlapec s neklidem.

„Kdo může vědět, ta zvířátka jsou velmi choulostivá… a pak tvé ubohé Pivitce nesvědčí tuze pobyt v aeroplánu, zvláště za noci, kdy vzduch je tak studený. Myslím, Fifi, že uděláš lépe, pustíš-li ji do lesa na nejbližší zastávce, na ostrově Jávě… Teplota bude tam skoro stejná jako v Jižní Americe a tvá opička se bude moci úplně zotaviti.“

„Já, že bych opustil Pivítku?“ zvolal Fifi; ,,oh, to se nestane nikdy!“

„Dělej si, jak chceš, milý hochu,“ pravil Kristián, „ale mám obavu.“

Důstojník, vida ulekaný obličej Fifiho, nedokončil své věty. Ostatně naskytlo se náhle zrakům prazvláštní divadlo a vytrhlo Fifiho na drahnou chvíli z jeho starostlivých myšlenek.

Dole na rovině zvedl se právě hustý dým a bylo viděti lidi, jak utíkají se všech stran, vyrážejíce křik, jejž bylo zřetelně slyšeti v aeroplánu.

„Co se to děje?“ tázal se Fifi.

„Jak vidíš, chytila náhle travnatá step, která se rozkládá pod námi, a černoši hledí se spasiti útěkem…“

„Ach, hleďte! Teď vyšlehují plameny.“

„Oheň se šíří příšernou rychlostí.“

„To je hrozné… Podívejte se, plameny již dostihují ubíhající dav… všechno utíká šíleným během.“

Opravdu, oheň se rozmáhal od vteřiny k vteřině. Traviny hořely jako střelný prach a různá ohniska plápolající tu a tam, brzy se spojila v jednu výheň.

Zvířata – hyeny, klokani, vačice, opossum – prchala v celé směsici, proplétajíce se mezi muži, ženami a dětmi. A byl to chaos, nepopsatelný zmatek.

„Ó, ti ubozí lidé,“ zvolal Fifi. „To je strašné. Jak hrozná taková smrt! Kteří bídníci asi zapálili tu step.“

V těchto končinách odvětil Kristián, rostou traviny zvané „nitttol“, jež hnitím se zapařují a vlivem slunečního žáru samy od sebe se zapalují. Papuánci, kteří se bojí těchto travin, a právem, čas od časuu je vytrhávají, ale některá místa ujdou jejich pozornosti, a od těch pak vzniká požár. Ale lidé tady musí se práti s jiným nepřítelem, stejně hrozným jakoo oheň; jsou to zemětřesení a bahnité sopky.“

„Bahnité sopky?“

„Ano… podzemní proudy, které ze spodu podmílají ostrov, jsou v jistých dobách ztlačovány tlakem mořských přílivů hluboko do země; tam se vytvoří bahniska, jež tlakem a spoustami vod brzy prorazí zemský povrch s neslýchanou prudkostí rozlejou se na všecny strany… Toto bláto je možná ještě strašnější než láva. Anglický cestoval Stephenson se stal svědkem jednoho takového výbuchu a ten píše, že nikdy neviděl nic hrůznějšího. Lidé, stáda, domy, vše je brzy pohlceno tímto přívalem bahna, které zaplaví širý kraj a dosahuje často tří nebo čtyř metrů hloubky.“

„Toť je věru nešťastná země!“

„A tak je tomu, bohužel, téměř se všemi ostrovy Sundskými, které patrně zmizí jednoho dne pod vodami Oceánu.“

Excelsior přeletěl ostrov Timor a mířil nyní k Jávě. Ovzduší stávalo se náhle velmi vlhkým a bělavé páry skrývaly letcům neklidné moře malajského souostroví. Letěli v husté mlze a jejich šaty nasakovaly ponenáhlu vodou. Přece však, jak se blížili k velikému tomu ostrovu, mlha se trhala a chvílemi spatřovali mocné vlny, jak se tříští o skalní útesy.

Brzy objevila se na obzoru zelená masa.

Byl to ostrov Jáva.

Viděti tu bylo vysoké palmy, které vroubily pobřeží po celé jeho délce; za touto zelenou listnanou oponou zvedala se volně půda až k patě pohoří, které se táhlo středem ostrova.

Když se Excelsior vznášel nad touto novou krajinou, nabyla podívaná ještě větší velkoleposti. Bylo viděti pěkně obdělávaná pole a úhledné vesnice s domky zbudovanými z bambusu a rákosí, ohraničenými ploty a stíněnými pestrobarevným stromovím. To vše se jasně odráželo od rozsáhlých polí rýžových, stupňovitě se rozkládajících po svazích kopců, s nichž tu a tam stékaly říčky a vodopády, jimž země tato děkuje za svou překvapující úrodnost.

0 Jávě možno říci, že žádná země na světě nejeví na tak malé prostoře větší bujnost života rostlinného.

Když byli nad mysem Gentengem, zahnul Fournier na Kristiánovu radu náhle vlevo, aby v přímé linii přeletěl dlouhý pás ostrova a dostihl tak Batavie, kde hodlal doplniti zásobu benzinu.

Tento přelet proveden hladce, díky vánku, vanoucímu od jihozápadu.

Konečně dosáhli Batavie, hlavního města celé východoindické državy holandské, prvního města Oceánie se stanoviska obchodního.

Fournier, doletěv nad město, hotovil se přistáti.

BATAVIE

Pozorována s ptačí perspektivy, ničím nepřipomínala tato rozlehlá osada, že jest hlavním městem Holandské Indie.

Nebylo tu viděti shluky vysokých domů o několika patrech, ani chrámů vypínajících k nebi své věže a kopule, ani továrních komí– nů, jejichž husté kotouče dýmů zatemňují ovzduší, ani nebylo slyšeti temného hluku, jakým se rozléhají průmyslová střediska. Neviděli nic než rozsáhlý park v obvodu mnoha kilometrů, tvořící jakoby síť bujné zeleně a nechávající zahlédnouti tu a tam nádherné vily, ztracené v stinných zahradách… V dáli rýsovaly se prosté bambusové chýše, ukryté pod obrovskými fíkovníky a na obzoru, podobná vlnícímu se oceánu, prostírala se rýžová pole, přerušovaná tu a tam pahorky s bílými domky o plochých střechách.

Excelsior snesl se k zemi na místě zvaném Buitenzorg a ležícím nedaleko Botanické zahrady. Ihned přihnal se k nim houf Číňanů, Malajců a Arabů, aby si prohlédli zajímavé pro ně letadlo.

Ale v zápětí přiblížili se též vojíni v podivném stejnokroji a na velitelův rozkaz obklíčili jednoplošník. Fournier chtěl projít tímto vojenským kordonem, aby vyhledal obchodníka benzínem, když mu v tom směšně vyšňořený důstojník v polo čínském a v polo evropském úboru dal velitelsky pokyn, jenž znamenal „ani krok dále!“

Kristián chtěl vyjednávati nejprve francouzsky, pak anglicky. Nikdo mu nerozuměl.

„Jsou to polena, tihle hnědoši!“ s rozhorleným posunkem prohodil námořní důstojník.

„Ba, věru,“ zvolal Fifi, „jsme mezi Malajci. Ale já malajsky znám, neboť tak mluvili i v dílně… já uměl dokonce nejlío. Počkejte a uvidíte hned.“

A chlapec se sebevědomím, jež nutilo jeho společníky k úsměvu, oslovil velitele těmito slovy: „Má-vra… po-vro-klo-vro-na-vra… pa-vra-ne-vre…“

Velitel podíval se na hocha všecek vyjeven.

„Tohle jistě není Malajec,“ pravil hoch, „neboť nerozumí.“

Fournier i Kristián smáli se na plné hrdlo.

„Milý hochu,“ pravil Fournier, „malajština, kterou jste mluvili v dílně, nemá nic společného s malajštinou batavskou.“

„Nuže, jak se dorozumíte?

„Počkej trochu,“ pravil Kristian. „Pomůže nám tato jazyková příručka, která obsahuje zdejší dialekt. A pak s její pomocí požádal přítomné o povolání francouzského či anglického tlumočníka. A po chvíli se i tak stalo.

Vojín, který byl pro něj vyslán se vrátil se statným mužem, s velikým strakatým turbanem.

„Přátelé“, pravil jim, „těší mne, že se zde potkávám se svými krajany. Pro vyhnance jako já vždy je to veliká radost… Než musím vám dáti jednu radu. Odcestujte ihned, poslechněte mne, jinak za vás neručím.“

„Jakže?…“ divil se Marcel. „Nespáchali jsme ničeho, proč by se Jávané měli na nás hněvati…“

„Odcestujte okamžitě, pravím… jinak jste ztraceni!“

„Vysvětlete nám, pane, prosím vás… povězte nám aspoň, čím jsme mohli uraziti zdejší obyvatele… Či snad chovají zvláštní nenávist vůči Francouzům?“

„To nikoli… Na ostrově Jávě jsou Francouzi velice oblíbeni. Kvůli své národnosti nejste odtud vyháněni. Ale úřady se bojí, abyste sem nezavlekli strašnou nemoc… a tou nemocí je mor… Město Batavie bylo, bohužel, nedávno hrozně postiženo touto metlou. V méně než dvou měsících zemřelo zde morem 16.000 lidí. Byl k nám zavlečen vzduchoplavci přilétlými ze Sumatry, kde, jak vám známo, nemoc tato řádí neustále. Nuže, vzduchoplavci oni – byli to vyslanečtí atašé – vzlétli balonem, aby unikli nákaze, a vítr je zahnal až sem. Jeden z nich však byl jíž nakažen a v několika dnech strašná ta nemoc rozšířila se zde s úžasnou rychlostí. Pochopujete nyní, proč při vašem přistání utvořili kolem vás zdravotní kordon. Kdybyste se pokusili o jeho proražení, byli byste okamžitě zastřeleni… tak zní guvernérův rozkaz.“

„Chápu,“ pravil Marcel, „a poněvadž se věci mají tak, nevstoupíme do města. Vše, oč žádáme, jest, aby nám bylo dodáno asi deset bidonů benzinu… zaplatíme každou cenu… třeba dvojnásobnou… trojnásobnou… potom hned odletíme.“

„Obstarám vám, čeho potřebujete, ale promiňte mi, od tohoto okamžiku přerušuji s vámi všecky styky. Již jsem s vámi mluvil příliš dlouho a budu jako tito vojáci podroben přísné karanténě. Tlumočnictví, jak vidíte, přijde mně draho.“

„Opravdu,“ řekl Marcel, „a věřte, že nás velice mrzí, že jsme toho všeho příčinou.“

„Z toho si nic nedělejte,“ pravil statečný muž, „já jsem zcela klidný. Vím, že nejste nemocni, ale zdejší úřady jsou přesvědčeny, že cizinci zavlékají sem všecky nemoci. Na shledanou, pánové, nepodám vám ruky, neboť tito vojáci nás pozorují. Dám vám dopraviti benzin tamto na tu louku… až si jej budete moci odebrati, dají vám znamení.“

Tlumočník odešel, kordon vojínů ustoupil o sto metrů a letci zůstali sami uprostřed.

„Jen kdyby nám aspoň poslali benzín, kterého tak potřebujeme!“ prohodil Fournier.

„Oh, v té příčině můžeš býti klidný,“ odvětil Kristián. „Bataviané si jen přejí, aby nás viděli odletěti a hleď, nemýlím-li se, tamto jsou již naše bidony, přivezli je právě na vozíku.“

„Opravdu! Podívejme se, ti lidé přese všecky své směšné obavy jsou rozhodně inteligentnější než jsem myslil.“

„Nezapomínej, Marcele, že město, v němž se nalézáme, jest jedním z nejcivilisovanějších na světě. To ti vysvětluje, proč zacházejí zde ve všem do krajnosti. Čím zajisté je obec pokročilejší, tím jest opatrnější a nedůvěřivější.“

Bidony benzinu kupily se na louce, jejich bílé plechové krychle třpytily se na slunci.

Náhle ozvalo se krátké zapísknutí, vojenský kordon ustoupil ještě dále a letci pochopili, že mohou odebrati si svůj benzin, což bez meškání učinili.

Když vyprázdnily do své nádrže všecky bidony, které jim byly dodány, vydali se ihned na cestu.

„Ale zapomněli jsme platit,“ pravil Kristián.

„I což!“ odvětil Fifi; „není tu pokladník, stávkuje ze strachu před morem… zaplatíme až na zpáteční cestě…“

Kristián se dal do upřímného smíchu nad chlapcovou poznámkou.

S výše spatřili letci veliký oheň, vyšlehující z místa, které právě opustili. Jávané vyčišťovali prostranství, kde před chvílí stál Excelsior a jeho cestující.

ZAJÍMAVÝ LOV NA MOŘI

Letci vznášeli se nyní nad Jávským mořem, nad tím hrozivě se dmoucím mořem, na němž tak často řádí větrné bouře.

Kristián doufal říditi směr přímo k Pontianaku. Trať naznačená New York Heraldem neudávala žádné město na ostrově Borneu a závodníci mohli si tedy přistáti, kde jim bylo libo.

„Vrátíme se opět k rovníku, který jsme přeletěli v Quitu, hlavním městě republiky Ekuatorské,“ pravil Kristián.

„Nuže, to se zase propotíme ve svých flanelových kazajkách,“ poznamenal Fifi.

„Buď bez starosti, Fifi,“ odvětil námořní důstojník; „ostrov Borneo, třebas že leží na rovníku, těší se mírnému podnebí. Vedra jsoutam snesitelná, neboť ovzduší je neustále osvěžováno mořskými i horskými větry, jakož i častými dešti.“

„Je to jistě opět divošská země,“ prohodil Fifi se skrytou obavou.

„Přijde na to. Blízko pobřeží domorodci jsou civilisovaní a během času smířili se s Malajci a Číňany, ale ve vnitrozemí ostrova žije kmen Dajaků, který až dosud vzdoruje vší civilisaci, přestože duševně vyniká nad Kanaky a Papuy.“

„Aj,“ zvolal náhle chlapec, jenž pozoroval moře, „podívejte se, pane Kristiáne, na tu bárku, jak ujíždí plnou rychlostí, ačkoli nemá plachet ani vesel. Oh, mýlím se, je vlečena jinou lodí, podle všeho parníkem.“

Kristián se dal do smíchu a pravil pařížskému hochu: „Vezmi si dalekohled a podívej se. Budeš svědkem zajímavého divadla… lovení velryby.“

„Je to možné? Já myslil, že velryby jsou pouze ve vodách studených. Žijí tedy také v horkém pásmu?“

„Ano, jak vidíš. Jsou tu černé velryby, které dosahují až dvaceti metrů délky; říká se jím australní neboli jihomořské velryby. Jsou velmi obávané, ačkoli nedosahují tak obrovských rozměrů jako velryby arktických neboli severních moří. Jsou-li znepokojeny, plovou rychlostí až osmnácti kilometrů za hodinu.“

Excelsior doletěl nad kytovce, jehož supění bylo dobře slyšeti.

Zvíře, jež bylo zasaženo lovci, táhlo tyto s sebou a bylo viděti lano harpuny, jak se odvinuje s neobyčejnou rychlostí. Někdy se bárka naklonila na bok nebo se dostala do nebezpečných vln, rozvířených ujíždějící velrybou a mizela chvilkami v pěnivé spoustě vod.

Fournier, také zaujat touto podívanou, zmírnil let aeroplánu a křižoval nad rybáři, kteří se v té chvíli velmi málo starali o Excelsior. Nemohli ostatně slyšeti motoru, neboť mocné funění kytovcovo přehlušovalo všecky okolní zvuky.

Velryba ujížděla stále, ale její běh se zvolňoval. Bylo viděti, že síly její ochabují, k čemuž přispívala jistě bolest i tíha harpunového lana, jež vlekla za sebou a jež stávalo se čím dál tím těžší. Oddychovala rychleji, do velké výše vystupoval její supot a brzy bylo viděti dva krvavé sloupce, jež zbarvovaly moře. Zvíře „prokvétalo“, podle mluvy velrybářů. Její smrtelný zápas trval několik minut, za hrozného a nebezpečného zmítání, potom zvedla hlavu a zvrátila se naznak, plovouc na povrchu vody břichem vzhůru. Byla mrtva.

Tu se všech stran pobřeží vyrojilo se množství plavidel, jež přijížděla odvléci zvíře a dopraviti je až na břeh.

„Toť opravdu zajímavé divadlo,“ pravil Fifi; „četl jsem již mnohá líčení lovu velryb, ale nikdy jsem si nemyslil, že je to tak vzrušující. Ti rybáři mají věru odvahu, jaké není rovno.“

„Zde se všecko dobře odbylo,“ poznamenal Kristián; „velryba byla zasažena na správném místě a dala se na útěk, táhnouc za sebou lano. Stává se však často, že se harpunář chybí zvířete anebo je poraní jen lehce; tu mrsknutím ocasu vyhodí velryba bárku i lovce do vzduchu, a to tak prudce, že lidé jsou zabiti a plavidlo roztříštěno na kusy.“

Excelsior dal se opět v rychlý let a nebylo již viděti ani odvážných velrybářů, ani černý trup, který vlekli po vodě.

V NEZNÁMU

Ostrovy zmizely a nastoupila nyní široširá mořská samota, tak uklidňující a milá, ale zároveň tak záludná v těchto končinách, které bývají dostaveníčkem strašlivých větrů západních.

Letci dlouho předtím, než dostihli Bornea, spatřili jeho obrysy a hory, neboť tento ohromný ostrov, jenž neměří méně než 675.000 čtverečných kilometrů, jest tvořen sítí horských pásem, jež se paprskovitě rozbíhají k jeho okrajům.

Konečně se pozvolna rozptýlila slézově fialová mlha, která zahalovala Borneo, a Francouzi mohli zřetelně rozeznati novou krajinu, nad níž brzo poletí.

Dospěv nad mys Sambar, který vybíhá na západ k úžině Karímata, Excelsior byl náhle zachycen vírem větru, který jej neodolatelně unášel k severozápadu, a Marcel marně snažil se udržeti západní směr, to jest vlevo – byl znovu a znovu vrhán vpravo.

Nic nebylo platno, že na něho volal Kristián:

„K severozápadu! K severopápadu!…“

Fournier nebyl jíž pánem svého jednoplošníku. Marně se pokoušel vystoupiti výše nebo snésti se níže. Ať se držel v kterékoli výšce, setkával se stále s protivnými větry, s nimiž zápasiti bylo mu nemožno.

Místo, aby se přiblížil k ostrovu Borneu od mysu Sambarského a odtud dostihl Pontianaku, byl hnán ke krajině Tampang podél široké řeky, zvané Barito.

Přece se mu podařilo, když se již octl nad zemí, zaříditi trochu na západ, ale jen nepatrně.

Roviny střídaly se s údolími, lesy s horami.

Zde byly to háje muškátové, kafrovníkové, háje palem ságových a cítronníků; tam opět pole rýžová, iňamová a pole třtiny cukrové.

Dále vypínaly se hory o temenech věnčených zelení nebo otvíraly se hluboké soutěsky, v nichž se hukot motoru odrážel mnohonásobnou ozvěnou.

„Krásná země!… Krásná země!…“ nepřestával opakovati Fifi. „Přistaneme zde, pane Fourniere?“

„Co možná nejpozději,“ odvětil Marcel; „musím se dříve dostati více na západ. Nyní vítr ustal, snad se mi tedy podaří vrátiti se opět k správné cestě, s které jsme sešli. Ale zdá se mi, že nepokračujeme tuze kupředu. Kolik urážíme za vteřinu, Kristiáne?“

„Třicet pět metrů,“ odvětil po chvíli námořní důstojník.

„Toť zvláštní! Nemohu si to vysvětliti…“

A Fournier, nakláněje se nad motor, pozorně naslouchal jeho tepotu.

„Chod je nepravidelný,“ pravil konečně; „myslím, že by bylo radno přistáti.“

Louka rovná jako koberec prostírala se pod letci. Byla protékána dosti širokou řekou a lemována zelenými lesy.

Přistání bylo snadné. Excelsior, zastavil se asi dvacet metrů od řeky.

„Jéjej!“ zvolal Fifi; „to se to pěkně šlape opět trochu po zemi…“

A pařížský hoch začal poskakovati, vesele si při tom zpívaje.

„Nekřič tolik,“ pravil mu Kristián; „jsou-li v okolí divoši, mohl bys je na nás upozorniti.“

„Eh, což!“ pravil nedbale chlapec. „Zaženeme je na útěk jako ty Australce.“

„Na to tuze nespoléhej, milý příteli,“ domlouval důstojník; „domorodci ostrova Bornea nezadají v divokosti australským, ba jsou ještě úskočnější a chytřejší. Pronikla k nim civilísace a odkoukali Evropanům jejích chytrost a odvahu. Někteří mají docela střelné zbraně, staré předovky, kterých nicméně užívají s velkou obratností.“

Mezitím sňal Fournier motorový kryt a bedlivě prohlížel motor letadla. „Jíž vím, kde to vězí. Přetrhl se jeden z kabelů. Stačí, když jej vyměním. Nepravidelnost chodu, kterou jsme pozorovali, byla zaviněna tím, že jeden z našich válců byl napolo vypnut.“

„Mám vám pomoci?“ otázal se Fifi.

„Není třeba. Podej mi jen isolační tkanici a náhradní svíčku.“

Chlapec hledal chvíli v truhlici aeroplánu, potom podal Marcelovi žádané předměty.

NA POKRAJI ZÁHUBY

Mezitím pozoroval námořní důstojník bedlivě půdu.

„Nač se to díváte, pane Kristiáne?“ optal se Fifi.

„Pozoruji stopy kročejů… Zdají se mi trochu podivné.“

Opravdu, v trávě bylo viděti hluboké šlápoty, patrně čerstvé.

„Toť jistě nejsou stopy lidských kroků,“ pravil chlapec.

„Ne… to je zřejmé; ty otisky zanechalo nějaké zvíře, obrovské zvíře…“

„Snad slon?“

„To nikoli, slon zanechává stopy daleko širší. Tyto pocházejí od zvířete z řádu kopytníků…“

Kristián se odmlčel a Fifi pozoroval na jeho tváři jakýsi neklid.

Důstojník nebyl mužem, který by snadno podléhal strachu, obava tedy, která se zdála jej naplňovati, byla asi velmi vážná.

Pozoroval upřeně zem, potom pokročil o několik kroků, maje hlavu stále schýlenu.

Fifi ho následoval, rozrušen přese všecko přemáhání.

Náhle popadnul Kristián hocha za rameno a rychle jej odvedl směrem k aeroplánu, řka:

„Zde není radno zůstati…“

A obraceje se k Marcelovi, dodal:

„Budeš brzy hotov se svou opravou?“

„Potřebuji ještě asi pět minut,“ odvětil Fournier.

„Pospěš si!“

„Proč to?“

Kristián přistoupil ke svému příteli a pošeptal mu do ucha: „Protože nám hrozí nebezpečí.“

„Snad opětně od divochů?“

„Ne… ale pospěš si, poslechni mne!“

Ačkoli se tato rozmluva dala šeptem, přece z ní pochytil Fifi několik drobtů. Aby Kristián mluvil s takovou rozhodností, musilo se tu jistě díti něco podezřelého; proto uznal hoch za dobré, chopiti se wínchestrovky.

A štěstí, že tak učinil, neboť sotvaže měl zbraň v rukou, ozval se za oponou stromů vroubících řeku podivný řev, cosi mezi koňským řehtáním a mručením medvěda.

„Pozor!“ vzkřikl Kristián, chápaje se pušky, zavěšené na jedné z aeroplánových vzpěr.

Téměř v zápětí bylo viděti pohybovati se listí, zapraskaly větve a šedé, netvorné, obrovské zvíře vyrazilo proti letcům. Byl to nosorožec, obrovský nosorožec sumatranský, jenž v divokosti a odvaze nemá sobě rovna.“

Kristián postavil se odhodlaně několik kroků před Fifiho a vystřelil na zvíře, ale buď že byla jeho koule špatně mířena nebo, že se snad sklouzla po tlusté kůži netvora, tento se nezastavil.

Zařičel strašlivě, sklonil svou ohromnou hlavu a napadl Kristiána dříve než měl tento kdy vystřeliti po druhé.

Povalen nosorožcem, zůstal důstojník ležeti na zemi a rozzuřené zvíře bylo by ho jistě rozsápalo v nejbližším okamžiku, když se vtom ozval výstřel.

Byl to Fifi.

Jiní než tento hoch ztratili by všecku chladnokrevnost za podobných okolností, ale mladý Pařížan osvědčil v té chvíli podivuhodnou duchapřítomnost. Zapomínaje na nebezpečí, které jemu hrozilo, a mysle jen na ono, ve kterém byl jeho přítel, rychle přiložil pušku k líci a ježto se mu zvíře stavělo ze tří čtvrtin, zamířil na oko a stiskl spoušť.

To vše se odbylo ve zlomcích vteřiny.

Nosorožec, zasažen v nejcitlivějším místě výbušnou koulí, která mu roztrhala mozek na kousky, zatočil se prudce a shroutil se na zem s temným lomozem.

Kristián byl zachráněn, díky svému mladému příteli, chlapci, kterého měl rád, jako kdyby to bylo jeho vlastmi dítě, a v němž od prvního spatření tušil jinocha plného odvahy a rozhodnosti.

„Můj drahý Fifíčku… můj zlatý hochu!“ volal Kristián, vrhaje se mu do náručí, „bez tebe byl bych ztracen… Díky!… Nezapomenu nikdy, co jsi právě učinil a věru nevím, jak se ti kdy budu moci odsloužiti.“

„Oh, pane Kristiáne,“ odvětil chlapec všecek dojat; „vždyť já zůstávám ještě vaším dlužníkem. Což nezachránil jste mi život již několikrát za této naší cesty?“

„Nemluv o tom,“ přerušil chlapce námořní důstojník, „ale vstupme raději rychle na palubu, neboť nosorožci putují vždy v tlupách.

V témž okamžiku ozval se za lesíkem dupot běžícího stáda a bylo slyšeti supající dech rozzuřených zvířat.

Marcel a hoch rychle otočili Excelsior, který nemohl se rozjeti směrem k řece, a po několika vteřinách zvedal se aeroplán od země a stoupal do ovzduší.

Byl svrchovaný čas.

Pět nosorožců ještě větších, než byl první, vyběhlo z lesního mlází a s hrozným řičením ryli půdu svými rohy.

„Oh, ty ošklivé obludy!“ zvolal Fifi; „podívejte se, jak rozrývají zemí. Věru, kdybychom jim nebyli utekli, dopadlo by to s námi zle, milí přátelé! Nezůstalo by z nás nic, ani z Excelsioru. Rozhodně jsou mně milejší ještě divoši, jsou méně nebezpeční…“

„Nosorožec,“ pravil Kristián, „je nejzuřivější ze všech zvířat, zvláště je-li poraněn. Ani slon při vší své obrovské síle není strašnější.“

„Ten je spíše plachý,“ mínil Fifi.

„Mýlíš se. Poraněný slon je rovněž nebezpečný. Proto lovci, když jej vidí vztyčovati uši a zvedati chobot do výše, rychle utíkají, mají-li k tomu čas, nebo se zachraňují šplháním na stromy, ale musejí si k tomu vybrati mohutné stromy, kterých tlustokožec nemůže vyvrátiti.“

„Opět motor nejde pravidelně,“ mrzutě pronesl Fournier, nakláněje se nad motor. „Oprava byla provedena narychlo a bude nutno znovu přistáti.“

„Kýho šlaka!“ zvolal Kristián. „Místo je špatně voleno. Měli bychom se aspoň dostati z tohoto kraje, abychom se vyhnuli nosorožcům. Snad najdeme někde rovinu dosti širokou, abychom mohli viděti přicházejícího nepřítele.“

„Pokusím se udržeti se ve vzduchu co možná nejdéle,“ odvětil Fournier, přikývnuv hlavou; „obávám se však, že budeme brzo nuceni snésti se k zemi.“

NUCENÉ PŘISTÁNÍ

Vskutku, motor místo aby pracoval pravidelně, pracoval přerušovaně a bylo lze předvídati, že tato porucha ve výkonnosti stroje stane se brzo nebezpečnou.

Excelsior urazil ještě několik kilometrů, pak náhle klesal přímo k zemi. Motor se zastavil!

Několik metrů nad zemí podařilo se Fournierovi zvednouti výškové kormidlo a přistáti bez závady, sotva několik metrů od stromové opony, jež vroubila okraj lesa. Byl to patrně velmi rozsáhlý hvozd a hned s kraje znemožňovaly do něho přístup liány a plazivé rostliny.

„Ošklivé místo!“ pravil Kristián

„Zde jsme vydáni na milost a nemilost prvnímu nepříteli, který se ukáže. Couvněme s aeroplánem až k tomu malému pahorku, který tamto vidíme; tím získáme volnější prostor a budeme se moci snáze brániti v případě nějakého přepadení. Nuže, Fifi, vezmi svou winchestrovku. Zatím co Fournier bude zaměstnán opravou, my obstaráme stráž.“

Sotva důstojník pronesl tato slova, zatemnila se náhle obloha a nastala rázem noc. Západ zůstal na chvíli ozářen mléčným svitem, pak i tato záře zmizela a po obzoru počal volně plynouti měsíc.

„Nemohla ta noc počkati ještě nějakou chvíli!“ durdil se Fifi. „Je to jako naschvál. Vždyť ani nebude viděti na opravu!“

„Musíš rozsvítiti jeden z našich reflektorů,“ odvětil Fournier.

Fifi vzal jednu z velkých svítilen s parabolickými skly, jež byly umístěny na přídi Excelsioru, rychle ji rozžal a šel ji postaviti na zem, poblíž Marcela.

Dlouhý pruh světla ozářil planinu a ve světelném kuželi, který se šířil do dálky po zemi, zpozorovali letci mihnouti se náhle cosi černého, jež se chvilku pohybovalo, pak zmizelo.

„Viděl jste?“ otázal se hoch důstojníka.

„Ano,“ odvětil tento.

„Byl by to zase nosorožec?“

„To rozhodně nikoli… bylo to menší.“

„Jaké šelmy žijí v těchto končinách? Jsou na Borneu levharti?“

„Ano, levhart se však zdržuje obyčejně v lesích. Ostatně by náš reflektor zahnal podobné šelmy na útěk… i buvola a orangutana, který však rovněž žije jen v lesích. Myslím, že bude dobré, rozsvítíme-li pro větší jistotu i druhý reflektor. Divoká zvířata bojí se ohně. Budeme tak chráněni.“

Fifi ihned vyplnil Kristiánovo přání a zařídil ohnisko druhého reflektoru směrem k lesu.

„Takto budeme chráněni se dvou stran,“ pravil; „škoda jen, že nemáme ještě dvě jiné svítilny, byli bychom lépe zajištěni.“

„Stačí nám,“ podotkl Kristián, „budeme-li reflektory občas otáčeti a vrhati jejich záři kolem sebe. Ostatně nebudeme zde přenocovati, Fournier bude brzy hotov se svou opravou.“

„Bude to vyžadovati delšího času než jsem předpokládal,“ odvětil Marcel; „jeden válec je poškozen a myslím, že se také ohnul píst. Olejová pumpa špatně pracovala a já jsem si toho nepovšiml. Chudák motor! Již také počíná být unaven. Žádali jsme od něho již tolik za tu dobu, co jsme na cestách!“

TAJEMNÉ STÍNY

Kolem letců panovalo ticho, to hluboké ticho rovníkových nocí, tak dojímající a tak děsivé! Chvílemi zapraskala větev v blízkém lese, někdy zase bylo slyšeti rychlé zašustění, pak opět zavládl klid.

Naši tři Francouzové bedlivě naslouchali a chvílemi zachytili podivné zvuky, kterým jejich vzrušené smysly dodávaly ještě větší příšernosti.

Zdálo se jim také co chvíli, že vidí tančiti před sebou fantastické bytosti, které brzy se krčily k zemi, brzy se tyčily v temné noci. Fifi občas zamířil světlo reflektoru k podezřelým místům a tu slyšeli jakoby šelest tichých kroků po zemi.

„Mně se všecko zdá, že nejsme sami na této plání,“ prohodil Fifi; „něco mi praví, že máme tu na pár kroků od sebe nepřátele, kteří nás špehují a čekají jen na příležitost, aby se na nás vrhli. Jsou to zvířata či lidé?“

„Nemaluj si zbytečně strašáky,“ odvětil Kristián, který hleděl uklidniti své druhy; „v noci vznikají podivné představy… co se považuje za živoucí bytosti, bývá často pouhý keř, kmen stromu…“

„To je možné, pane Kristiáne,“ pravil hoch, „ale přes to musíme býti na stráži.“

A chlapec vrhl znovu záři reflektoru na pláň, po níž do nekonečna rozléval měsíc svůj svit.

Tentokráte uzřel něco a uzřel to dobře.

„Pane Kristiáne,“ zašeptal, „právě jsem zahlédl černé obrysy postav…“

„Já také,“ pravil námořní důstojník.

„Řekl bych, že jsou to lidé,“

„Zatoč reflektor jinam… jeho světlo nás oslňuje… Pokusíme se rozeznati něco ve svitu měsíčním.“

Fournier, který na okamžik opustil svou práci, přistoupil ke Kristiánovi a Fifimu. Chvíli, oslepeni světlem reflektorů, neviděli naprosto ničeho, ale když si jejich oči počaly zvykati na pološero, které panovalo na pláni, pocítili všichni tři letci, jak je obchází hrůza.

Nebyli opravdu sami v těchto pustinách. Pozorovali je ve stínu nějací lidé, divoši bezpochyby, vyčkávajíce vhodný okamžik, by se na ně vrhli.

„Mohli by to být ti pověstní Dajakové,“ pravil Fifi, „o nichž jste se zmiňoval, pane Kristiáne!“

„Možná,“ zašeptal důstojník, „musíme býti pohotově…“

„Myslíte, že na nás podniknou útok?“ ptal se hoch.

„To nikdo nemůže vědět… v každém případě záleží na tom, abychom se nenechali překvapiti. Je patrno, že naši nepřátelé jsou neklidni, překvapení… to světlo je zastrašuje a dřív než se o něco pokusí, snaží se zjistiti, s kým mají co činit. Až to zvědí, pak se odváží postoupiti kupředu… A právě v tom okamžiku nutno býti ostražitu a zvláště dobře stříleti… Je více než jisto, že naše výbušné koule naženou těm individuím náležitého strachu a že nás pak nechají na pokoji až do rána.“

„Ano, ale až vyjde slunce, my už budeme daleko,“ podotkl Fournier. „Bude-li ovšem v pořádku můj motor.“

Fournier zabral se opět do práce. Bylo slyšeti jeho anglický klíč skřípati o šroubové matice a občas cinkla o zem nějaká součástka. Kristián a Fifi, každý s puškou v ruce, dávali pozor na planinu. Ta zdála se nyní opuštěna.

„Aj,“ poznamenal Fifi, „snad se nepřátelé nedali na ústup, aby si šli pro posilu?“

„Možná, že si lehli do trávy,“ odvětil Kristián.

Několikrát pokoušel se Fifi proplazití se několik metrů po břiše, zda by snad zahlédl něco v tiché stepi, pokaždé ho však zadržela mocná paže Kristiánova.

„Nesmíš se, hochu, vydávati zbytečně v nebezpečí,“ domlouval důstojník… „zvláště není radno se teď oddělovati. Slídí-li kolem nás opravdu Dajakové, mohli by tě odvléci do lesa a byl bys ztracen.“

„Myslím, že se nepřátelé asi vzdálili,“ po chvílí zašeptal chlapec, „neboť na rovině se již nic nehýbe a všude je ticho. Možná, že je zastrašily naše reflektory. Ti domorodci jsou pověrčiví jako staré baby, snad nás považují za strašidla… za obludy spadlé s onoho světa a odešli bezpochyby poraditi se s čarodějem svého kmene, aby zvěděli, na čem jsou.“

CHVÍLE HRŮZY

Náhle ozval se nocí pronikavý křik.

„Co to znamená?“ tázal se Fifi; „je to snad smluvené znamení?“

„Ne,“ odvětil Kristián, „tento křik nevyšel z lidského hrdla…“

„Myslíte?“

„Jsem tím jist.“

Tentýž křik se opakoval, ale tentokráte zdál se přicházeti s bližšího místa.

„Ho, ho!“ poznamenal tlumeně Fifi. „Myslím, že se nutno míti na pozoru…“

„Posviť reflektorem před nás,“ poručil Kristián.

Hoch uposlechl.

Tři muži objevili se tu několik metrů od letců.

Teď již nebylo pochybnosti.

Kristián hotovil se k výstřelu, ale nepřátelé zmizeli.

„Lehli asi na zem,“ pravil.

A čekal.

V záři reflektoru šířila se holá, opuštěná pláň bez jakékoli vyvýšeniny. Jediný strom tyčil se opodál, skláněje k zemí své husté haluze.

„Naši nepřátelé jistě se skrývají blízko toho stromu,“ pravil potichu Kristián; „kdybychom je ohrožovali, chránili by se za jeho větvemi. Nyní je jisto, že těch, co na nás číhají, není mnoho. Snadno je zdoláme. Hlavní věcí jest, nenechati se zaskočiti.“

„Což kdyby ti tři muži byli Hartmann a jeho společníci?“ prohodil po chvilce mlčení pařížský hoch.

Kristián přemýšlel několik okamžiků, pak odvětil:

„Nikoli… to je nemožné.“

„A proč?“

„Protože jsme přistáli na tomto místě za jasného dne a tu bychom jistě zpozorovali aeroplán svých soupeřů.“

„Toť pravda, ale kdo nám praví, že nepřistáli zde před námi… za lesem na příklad?“

„Tento les je nesmírně veliký. S výše Excelsioru změřil jsem jeho rozlohu. Ostatně Hartmann a jeho druhové měli ještě revolver ve své truhlici, neboť ve chvíli našeho odletu po nás střelili. Uznáš tedy, že za tu hodinu, co tu jsme, byli by nám již poslali několik kulí. Byli bychom pro ně výborným terčem, poněvadž jsme v plném světle a oni ve tmě. Nikoli, Fifi, to nejsou oni. Já se držím své první myšlenky: individua, jež máme před sebou, jsou divoši, kteří přivábeni světlem našich reflektorů přišli se podívati, co jsme zač. Nyní již vědí, co chtěli, ale neodvažují se nás napadnouti, protože si nejsou jisti svou převahou. Možná, že čekají posilu…“

„Kéž by ta posila mohla přijíti až ráno!“ zašeptal Fifi.

Za té řečí hoch i důstojník poodešli trochu od aeroplánu. Marcel, stále zaměstnán opravou svého motoru, pracoval s horečným úsilím, neboť by rád co nejdříve opustil tu planinu, kde se necítili v bezpečí.

Pojednou ustal v práci a pravil hlasitě, obraceje se k Fifimu a Kristiánovi, kterých neviděl:

„Ale, co to děláte? Netřeste mi tak aeroplánem, nemohu pracovati.“

Kristián a Fifi překvapeně přiskočili.

„Vždyť jsme přece hodný kus od aeroplánu,“ odvětil námořní důstojník.

„Oh, toť věru podivná věc!“ divil se Marcel. „Kdo jiný tedy než vy mohl by mi tak třásti strojem?“

Fifi již skočil s reflektorem v ruce za Excelsior, ale téměř v zápětí ozval se hrozný výkřik.

Reflektor, jejž držel, kutálel se k zemí a z chlapcova hrdla dralo se chraptivé volání:

„Pomoc! Pomoc!“

Kristián, následován Marcelem, hnal se střemhlav k místu, odkud se ozývalo volání, sebral reflektor, který chlapci vypadl z ruky, a rychle osvítil pozadí aeroplánu.

Fifi byl ve spárech černé, zavalité bytosti, s níž energicky zápolil.

„Podrž reflektor,“ řekl rychle důstojník Marcelovi, „a posviť mi, abych dobře viděl na ránu.“

Vtom však útočník pustil rychle hocha a zmizel s pronikavým skřekem. Chvíli bylo viděti jeho stín hopkovati ve světelném pruhu vrhaném reflektorem.

Kristián vystřelil.

Stín ponořil se k zemi, pak se opět vyhoupl, dvě černé siluety mihly se po jeho stranách, bylo slyšeti šelest rychlých kroků po zemi a to bylo vše.

„Chybil jsem se,“ se zlostným posunkem zaláteřil Kristián. Potom přistoupil rychle k Fifimu:

„Jen nejsi-li aspoň raněn?“

„Ne,“ odvětil hoch, „ale bylo se mnou zle, to věřte. Ach, jakou sílu má to zvíře. Svíralo mne děsně. Kdybyste nepřiběhli, jistě by mě uškrtilo. Podívejte se, roztrhalo mi kazajku svými zuby…“

„Myslil jsem, že máme co činit s Dajaky a zatím to byla opice.“

„Ano, viděl jsem ji dobře v záři reflektoru. Měla ošklivý šedý obličej s ohrouhlýma očima, škaredý ploský nos a prsa zarostlá dlouhými chlupy… byla to jistě gorila…“

„Gorily se nevyskytují na Borneu,“ tvrdil námořní důstojník.

„Pak to byl šimpanz nebo orangutan a nebyl sám, měl s sebou ještě dvě jiné škaredé opice, které jsem velmi dobře zahlédl. Seděly na aeroplánu a jedna z nich dokonce hrabala se v naší truhlici.“

„Ano, byli to orangutani,“ prohlásil Kristián, „naše světlo je přilákalo a jsouce zvědavi jako všecky opice, přiblížili se k aeroplánu. Ještě dobře, že nám udělali návštěvu oni a ne Dajakové.“

„Přece však, kdybyste nebyli přišli, byl by mě uškrtil. Jsem ještě všecek pomačkán.“

„Považuj se za šťastna, že se ti nestalo nic horšího. Ale musím ti něco vytknouti.“

„A co, pane Kristiáne?“

„Jsi stále tak neopatrný a teď vidíš, kam by tě to mohlo přivésti. Kdybys byl místo do spárů orangutanů padl do moci Dajaků, byli by tě zabili nebo odvlékli do hlubin tohoto lesa, kde bychom tě možná nikdy již nenašli.“

„Toť pravda,“ odvětil pařížský hoch, „ale co jsem měl dělati, když jsem viděl, že někdo lomcuje naším aeroplánem a že jej chce snad zničiti? Tu mne nic nemohlo zadržeti. Neměl jsem kdy na rozmýšlenou a skočil jsem, abych viděl, kdo nám to chce zkazit náš dobrý Excelsior.“

„Vím, můj milý Fifi, že jsi odvážný hoch, dokázal jsi nám to již mnohokrát, ale nezapomínej, že v končinách, kterými cestujeme, nutno býti opatrný a chladnokrevný. My tři, jsouce tak ozbrojeni, jak jsme, můžeme bohdá s úspěchem čeliti všem nepřátelům, s kterými se střetneme na své cestě, ale jen s podmínkou, že se nikdy od sebe neodloučíme, že zůstaneme vždycky spojeni ve chvíli nebezpečenství.“

„Uznávám, že máte pravdu, pane Kristiáne, a slibuji vám, že se budoucně ukáži opatrnějším. Jako vám, tak i mně záleží na tom, abych se opět shledal s Paříží, věřte mi, neboť mám tam rodiče, kteří mne čekají netrpělivě.“

NĚKOLIK SLOV O ŽIVOTĚ ORANGUTANŮ

Fournier zabral se opět do své práce a Kristián ve společnosti chlapcově pokračoval v přerušené hlídce. Fifi v zápase s orangutanem nepustil winchestrovku z ruky, ale tiskl ji zoufale ke svým prsům.

„To by bylo pěkné nadělení,“ pravil pojednou k námořnímu důstojníku, „kdyby mně ten škaredý orangutan ukradl moji winchestrovku! Jaká by to byla hanba, nechati se odzbrojiti opicí! To by mě mrzelo do smrti.“

Nastalo chvíli mlčení, potom chlapec pokračoval:

„Myslíte, že se vrátí?“

„To je možné, ba pravděpodobné.“

„Předpokládáte tedy, že se znovu odváží k aeroplánu? Přece však náš výstřel jistě je zastrašil, jak náleží.“

„Orangutani jsou neobyčejně zvědaví,“ odvětil Kristián, „a často byli viděni, že se vracejí k místu, odkud byli zahnání vražednou střelbou. Jedna věc mi však nejde do hlavy, že totiž opustili les a vydali se až sem.“

„Ta zvířata nezdržují se tedy nikdy v rovinách?“

„Ne, žijí stále v nejodlehlejších zákoutích lesů a odtud také jejich jméno „orangutani“, což značí v malajštině „lesní muži“.

„Jaké výšky dosahují tito tvorové? Potmě nemohl jsem dobře viděti svého protivníka, ale zdál se mi hodně veliký.“

„Někteří orangutani dorůstají až stosedmdesátipěti centimetrů výšky od paty k temeni hlavy. Jejich rozpjaté paže měří však velmi často více než dva metry.“

„Jejich síla jest jistě znamenitá?“

„Ano, jsou velmi silní a když jsou rozzuřeni, lámou s překvapující snadností a rychlostí mocné větve stromů a podaří-li se jim zmocniti se ručnice, hravě přelomí ocelovou hlaveň.“

„Není asi tuze lehké zmocniti se těchto zvířat?“

„Chytání jejich je spojeno s velikými obtížemi. Předně, jakmile spatří člověka, prchají hluboko do lesů; zuřivými stávají se teprve, jsou-li poraněni. Tu vyrážejí pronikavý křik, skáčou s větve na větev, pak se náhle spustí s výše stromu na lovce, který je postřelil a zardousí ho v okamžiku.“

„Žijí v tlupách?“

„Ne, naopak, a je dokonce s podivem, že jsme viděli tři pohromadě. Orangutan jest většinou samotář. Až do věku tří let chodí mláďata s matkou, potom, jak se stávají soběstačnými, rozcházejí se. Ostatně způsob života těchto zvířat nedovoluje jim žíti v houfech. Orangutan živí se ovocem a potřebuje ho denně veliké množství, k jehož opatření musí konati velké cesty. Deset orangutanů na jednom a témž území nenašlo by dosti potravy a brzo by zahynuli hlady.“

„Je pravda, že přebývají na stromech?“

„Ano, orangutani stavějí si na nich hnízda nebo spíše úkryty, upravené z propletených haluzí. Vane-li studený vítr nebo prší-li, rádi se schovávají pod listy pandánu. Jak jsem ti již řekl, lov na orangutany jest velmi nebezpečný. Proto Dajakové, kteří jsou velmi chytří, raději tu používají lsti, Vykopou hluboké jámy, které pokryjí větvemi a listím, snadno povolujícím pod tíhou zvířete. Doprostřed krytu položí pak pěkně nápadně ovoce, které slouží za návnadu.“

„Zdalipak se dají ochočiti ta zvířata?“

„Velmi snadno. Cuvier uvádí příkladem jednoho orangutana právě odtud, z Bornea, který se stal nerozlučným druhem dvou malých dětí. Chránil je s úzkostlivou péčí a byl k nim pln pozorností. Orangutan tento, jemuž říkali Jack, posluhoval u stolu jako opravdový sluha…“

„Ach, to by bylo pěkné,“ zvolal Fifi, „kdybychom přivezli domů jednoho takového orangutánka! Mohl byste, pane Kristiáne, udělati ho svým komorníkem. Dal byste mu kabát červeně a černě proužkovaný a bílou zástěru a otvíral by dveře návštěvníkům. Také by se staral o mou ubohou Pivitku, hýčkal by ji a mluvil by s ní. Opice si přece musí rozuměti mezi sebou…“

„Bylo by to velmi originální, to je pravda,“ odvětil s úsměvem námořní důstojník, „ale nejprve bychom si musili chytiti nějakého orangutana, což není snadné, a pak dopraviti ho do Francie, což by bylo nemožné, zvláště aeroplánem.“

„Ano, uznávám, že mluvím hlouposti. Vždyť již mám jednu opičku a špatně se o ni starám. Ba, teď si vzpomínám, ti škaredí orangutani vlezli nám do Excelsioru, snad nerozbili bedničku mé Pivitky?“

A hoch, kterého při té myšlence náhle pojaly obavy, vzal reflektor a běžel k aeroplánu, na nějž se vyhoupl s obvyklou hbitostí.

PODIVNÍ LUPIČI

Za několik okamžiků bylo jej slyšeti, jak rozpráví se svou opičkou.

Orangutani Pivitce nic neudělali.

Přece však zlomili jednu lať a zpřeházeli věci v truhlicích, které se nalézaly na palulbě.

„No, ti tady udělali pěkný pořádek, co je pravda!“ huboval Fifi, ukládaje každou věc na místo.

Pojednou zavolal: „Pane Kristiáne!“

„Co je?“ tázal se důstojník, který zůstal poblíž Marcela.

„Kam jste dal svou skříňku se sextantem? Nevidím jí tady.“

„Kam bych ji dával! Hledej dobře, možná, že zapadla mezi jiné věci…“

Uběhlo několik vteřin, potom ozval se chlapec opět:

„Ne, není na palubě, ujišťuji vás…“

„Ale to je přece nemožné,“ zvolal důstojník, vylézaje na palubu Excelsioru.

„Podívejte se tedy sám. Nemám vlčí mlhu.“

Kristián přerovnal všecky truhlice, skřínky však, která obsahovala sextant, nenašel. Kromě toho zjistil, že mahagonové pouzdro, obsahující jeho kompensační kompas a jeho theodolit, zmizelo rovněž.

„Oh, toť je přílišné!“ zvolal; „nemohu si to vysvětliti. Vím přece jistě, že ty přístroje zde byly při našem přistání.“

„To jistě nám je uloupili ti zpropadení orangutani…“ poznamenal hoch.

„Již tomu bude tak Jen oni mohli provésti ten kousek. Teď jsme ale v pěkné bryndě!“

„Snad se budete moci obejíti bez těch přístrojů?“ vyzvídal Fifi.

„Jak bych se bez nich mohl obejíti! Co tě to napadá! Jsou mně nezbytně potřebné. Bez nich nemohu říditi směr našeho letadla, ani se držeti vytčené dráhy. Bez těch přístrojů nebudeme věděti, kam směřujeme, budeme cestovati jako slepí. Bude se nám zdáti, že míříme k určitému bodu, a zatím budeme od něho na sta kilometrů. Ó, ty osude!… Ty osude!… Nyní jsme ztraceni.“

„Měli bychom vyhledati ty zloděje,“ radil Fifi.

„Zloděje? Ach, můžeš býti jist, že jsou nyní daleko.

„Možná, že nejsou tak daleko,“ odvětil Fifi, jenž vrhal záři svého reflektoru sem tam po planině, „zahlédl jsem právě jakýsi stín tamto blízko stromu… Popatřte raději sám!“

„Opravdu,“ zašeptal Kristián, „jsou to ony opice, to je nesporné… Obcházejí stále vůkol nás.“

Letci zůstali nějakou chvíli potichu.

Najednou ozval se několik kroků od aeroplánu křik podobný tomu, který již slyšeli.

„Tu jsou!“ pravil Fifi, zakrývaje cípem své kazajky světlo reflektoru; „vidíte, že jsem měl pravdu… Přicházejí učiniti nový pokus.“

Kristián s winchestrovkou v ruce vyčkával úzkostlivě.

Bylo viděti dva stíny hopkovati po pláni, potom třetí, jenž se plížil při zemi.

„Podržte reflektor, pane Fourniere,“ pravil Fifi, „já se postavím na číhanou s ručnicí vedle pana Kristiána.“

Letci vyčkávali stále.

Chvílemi ozval se křik na několik kroků od nich, slyšeli po zemi šelest tlumených kroků, potom zase všecko utichlo.

„Jaké to neštěstí, že musíme takto ztráceti čas,“ láteřil Marcel, „motor mám opraven a již málem hodinu mohli jsme pokračovati v cestě.“

„Ach, ty zlořečené opice, těm my nezůstaneme dlužni,“ huboval Fifi, zimničně svíraje pažbu své winchestrovky.

Čas ubíhal.

Jednou nebo dvakrát zahlédli opět stín orangutanů; jeden z nich přiblížil se dokonce asi na deset metrů k Excelsioru.

Kristián vystřelil, ale bez výsledku.

Jak mířiti do té polotmy, kde všecky předměty se mísily a splývaly?

Noc minula ve vyčkávání a když se konečně rozednilo, spatřili letci tři orangutany, jak utíkají k lesu.

Jeden z nich nesl něco ve svých pažích.

„Ejhle, náš zloděj!“ zvolal hoch, bera si opici na mušku.“

Ale ta již zmizela.

NEBEZPEČNÁ VÝPRAVA

Nesmíme ztráceti ani okamžiku,“ pravil Kristián, „nutno se ihned pustiti za nimi.“

„Za opicemi do lesa?“ nedůvěřivě poznamenal Marcel.

„Je to nutné. Závisí na tom náš zdar. Nepodaří-li se nám přijíti opět ke svým přístrojům, jsme ztraceni. Ty, Marcele, vsedneš na aeroplán spolu s Fifim a budeš křižovati nad okrajem tohoto lesa. Budeš opisovat veliké kruhy o poloměru pěti až šesti set metrů a až se opět objevím, přistaneš k zemi.“

„Vy neodejdete sám, pane Kristiáne,“ zvolal chlapec, „budu vás doprovázeti. Bude-li vám hroziti nebezpečí, budu vás aspoň moci chrániti.“

„Nikoli, Fifi,“ odvětil Kristián, „nikoli, ty zůstaneš s Marcelem… je zbytečno, abychom se vydávali v nejistotu dva.“

„Budu vás doprovázeti,“ opakoval hoch rozhodným tónem, „ano, navzdor všemu, co můžete proti tomu namítati, půjdu s vámi. Nechcete-li, abych šel po vašem boku, půjdu za vámi, ale nepustím vás s očí ani na vteřinu.“

„Statečný, dobrý hochu,“ zašeptal důstojník, dívaje se na chlapce zvlhlým zrakem, „máš tedy přece rád starého Kristiána?“

Místo vší odpovědi vrhl se chlapec s pláčem důstojníkovi do náručí.

„Nuže, budiž,“ pravil tento, „půjdeš se mnou, ale jen s tou podmínkou, že se ode mne ani na píď nehneš.“

„To vám slibuji, pane Kristiáne!“

Oba, rozloučivše se s Marcelem, vydali se na cestu. Letec smutně pohlížel za odcházejícími druhy, pak, když je viděl mizeti v lese, vystoupil do letadla, uvedl motor do chodu pomocí páky a zvedl se do ovzduší, aby podle Kristiánova návrhu křižoval nad okrajem lesa.

Les, do něhož zacházeli oba odvážní letci, byl s kraje porostlý citroníky a bambusem, mezi nimiž se proplétaly Hany a vysoké traviny žlutavých stvolů, zvané „bauka“.

Silná muškátová vůně linula se vzduchem a země sálala zvláštním žárem.

Atmosféra byla těžká, dusivá.

Kristián, jenž měl u sebe kapesní kompas, bedlivě pozoroval místo, v němž se nalézali. Potom ulomil větévku, na niž připevnil kapesník a zarazil ji do země na samém kraji lesa.

„Toto znamení,“ pravil Fifimu, „bude nám orientačním bodem a snadno najdeme pomocí svého kompasu místo, odkud jsme teď vyšli.“

Brzy les, který se zdál neprostupný, jevil široké mýtiny, na nichž vyrážela jen sporá křoviska. Na těch místech byla půda rozryta, rozdupána. Připadalo to, jakoby tyto mýtiny navštěvovala obrovská zvířata, sloni nebo nosorožci, aby se tu oddávali svým skotačivým rejům. Vedle hlubokých dolíků bylo viděti zcela zřetelně i otisky tlap.

„Tento les zdá se mi velmi obydleným,“ pravil Kristián, „buďme na stráži!“

„Ano,“ klidně přizvukoval Fifi, „myslím, že budeme míti brzy příležitost použíti opět několika ze svých výbušných koulí.“

Oba letci došli k husté porostlině.

Při jejich příchodu kmitlo se na zemi něco černého mezí suchým listím.

„To byla asi nějaká krysa,“ pravil chlapec.

„Nikoli,“ odpověděl důstojník, „cos považoval za krysu, byl prostě pták, velechvost neboli lyrovec… jmenuje se tak, protože jeho chvost jeví dokonalý tvar lyry. Je to plachý a nedůvěřivý opeřenec, který se obyčejné skrývá v houští. Potravu svou, červy, hledá na zemi, kterou odhrabává svými pařáty. Velmi rychle běhá a proto jen nesnadno se dá chytiti.

FIFI PADNE NA HROZNÉHO NEPŘÍTELE

Tyto výklady byly přerušeny podivným zvukem, který se zdál přicházeti s výše koruny některého stromu. Bylo slyšeti praskání větví a občas bizarní hvizdot rušil hluboké ticho lesní.

„Pozor!“ pravil Kristián k Fifimu, „zdá se mi, že držíme jednoho ze svých orangutanů.“

A důstojník skrčil se k zemi, hlaveň pušky maje namířenu do koruny stromu, kde se hýbalo listí.

Najednou se z větví vynořila hlava, opravdová lidská hlava s blýskavýma očima, s ústy vyceňujícími hrozné zuby.

Kristián vystřelil, ale v tom okamžiku hlava zmizela s neobyčejnou rychlostí.

„Chybil jsem!“ vzkřikl Kristián; „chraň se, Fifi, neboť, postřelil-li jsem to zvíře, vrhne se na nás.“

Sotva důstojník pronesl tato slova, již černé, mohutné tělo skočilo se stromu na několik kroků od chlapce a náhle vymrštilo se na něho.

Obrovský orangutan sevřel hocha do náručí a znemožnil každý jeho pohyb. Hoch nepustil své winchestrovky, ale nemohl jí použíti. Kristián, jenž okamžitě přiběhl, neodvážil se vystřeliti na zvíře z obavy, aby neporanil hocha. Zatím opice svírala stále svoji oběť, přece však nemohla uplatniti všechnu svou sílu, neboť byla poraněna. Kristiánova koule přerazila jí pravé rámě. Snažila se kousnouti chlapce, ale ten, stočiv se do klubíčka, zabořoval hlavu do kosmaté hrudi obrovského opa a unikal takto z jeho dosahu. Pravicí hleděl sáhnouti si do kapsy pro nůž, ale nepodařilo se mu to.

V okamžiku, kdy se orangutan vztyčoval, aby celou váhou dopadl na svou kořist a rozmačkal ji na zemi, zasadil Kristián prudkým rozmachem mocnou ránu do hlavy netvoru, který omráčen pustil svou oběť.

Fifi se rychle postavil na nohy, učinil dva kroky nazpět, potom namířiv na obrovského opa, vpálil mu kouli mezi oči.

„Pozor!“ zvolal vtom Kristián. „Tu jsou dva noví nepřátelé, tady před námi… Hleďme, abychom se jich nechybili.“

Vskutku, dva orangutani se právě objevili.

Byli mnohem menší než ten, kterého Fifi právě zastřelil, ale byli to nicméně nebezpeční protivníci. Jejích lesklé ostré špičáky cenily se z červených čelistí a jejich krvavé, malé oči blýskaly se příšerně. Přece však, jak se zdálo, váhali vrhnouti se na oba letce.

„To jsou mladí,“ pravil Kristián, „s těmi budeme brzy hotovi.“ Stiskl spoušť své winchestrovky a jeden z orangutanů svalil se do listnatého houští.

Druhý vyrážel ze sebe hrozný křik a zmizel v hlubinách lesa.

„Na mou věru,“ pravil Fifi se spokojeným úsměvem, „to jsou naši lupiči! Naše přístroje nebudou asi daleko.“

„Jen jestli je ta škaredá zvířata nezničila!“ podotkl Kristián.

Fifi a důstojník vstoupili odhodlaně do houští.

Brzy spatřili množství odhozených slupek ovoce podobného melounům a jakousi chýši, upravenou z haluzí a Han. Stěny její tvořily větve spojené lodyhami vetyveru. Jeden otvor sloužil za dveře; střechu tohoto více než primitivního obydlí kryly pandánové listy dovedně spletené.

„Podívejme se, jakou vilu mají ty opice!“ smál se Fifi; „dovedností se téměř vyrovnají lidem.“

A chlapec plazil se po čtyřech úzkým otvorem, ale hned s výkřikem lezl zpátky.

„Co se děje?“ tázal se Kristián, přiskočiv ke chlapci.

„Já zahlédl nějakou hlavu,“ odvětil hoch, „vila je obydlena.“

Byl to patrně mladý orangutan, který, polekán střelnými ranami, zalezl do svého úkrytu. Dospělý op byl by skočil na letce, ale mladí do věku tří let prchají před lovcem.

„Nechme ho!“ pravil Fifi, kterému bylo líto bezbranného zvířete.

„Přece však se musíme dostati do toho brlohu,“ pravil Kristián; „jistě tam budou naše věci.“

„Vy tedy chcete použíti zbraně?“

„Ne, vystrnadíme opici jiným způsobem. Podej mi trochu toho suchého listí, jež tu leží na zemi! Zapálíme je a vykouříme nepohodlného nájemníka. Doufám, že se jistě vystěhuje.“

Fifi rychle nanosil hromádku suchých travin a listí ke vchodu chýše a zažehl ji svým samočinným zapalovačem.

Ihned vyvalil se hustý dým. Bylo slyšeti orangutana kašlati docela tak jako člověk. Poskakoval s místa na místo, funěl zdlouha, pak prudce vyrazil stěnou chýše a zmizel v lese.

Kristián rychle uhasil listí, jež počínalo plápolati, a Fifi vlezl do chýše, ve které nehrozilo již nebezpečí. Náhle zvolal: „Pane Kristiáne, již jsem našel náš kompensační kompas!“

„Je v dobrém stavu?“ tázal se důstojník.

„Ano… myslím, neboť se jim nepodařilo otevříti pouzdro.“

„Vidíš tam někde také můj sextant?“

Fifi pokračoval v hledání nějakou chvíli, potom odvětil:

„Ne, není zde.“

„Hledej dobře!“

„Není zde více ničeho.“

A hoch vylezl pozpátku, nesa v ruce pouzdro s kompasem.

„Jsi jist, žes hledal dobře?“ otázal se Kristián.

„Oh, zcela jist,“ odvětil hoch; „to je vše, co tam bylo.“

Kristián se shýbl a díval se do houštin, které rozhrnoval hlavní své ručnice. Fifi hledal též. Náhle zvolal vesele:

„Tady je váš sextant, pane Kristiáne,“ pravil, zvedaje cosi se země.

„Nikoli,“ pravil důstojník, který se přiblížil, „to je theodolit a v jakém stavu!“

Opravdu, orangutani, kteří měli pro vědecké přístroje svrchované opovržení, zničili theodolit úplně. Šroubky byly překrouceny, tyčinky zprohýbány a některé mosazné součástky byly pohozeny po zemi.

„Nebudete si ho moci spraviti?“ tázal se Fifi.

„Ne, bude to nemožné. Jen aby sextant nebyl v podobném stavu!“

Téměř hodinu pokračovali hoch a důstojník ve svém hledání.

Konečně upoutal jejich pozornost blýskavý předmět, napolo ukrytý v chumáči travin. Bylo to zrcátko, od kterého se odráželo sluneční světlo.

„Ach, konečně!“ zvolal Kristián. A shýbl se pro ten předmět.

Byl to vskutku jeho sextant.

Kovový oblouk a posunovací měřítko byly trochu zkřiveny, ale to se dalo napraviti. Kristiánova tvář se vyjasnila. Zabalil přístroj do cípu své kazajky, utáhl ji koženým opaskem a pravil k svému mladistvému společníkovi: „Nyní se vraťme k Excelsioru, budeme se moci vydati na další cestu.“

BABYRUSA

A již ve společnosti Fifiho směřoval k místu, z něhož se byli vydali do lesa, když se tu ozval veliký hluk ve vzdálenosti několika kroků.

Téměř v zápětí bylo slyšeti divoké chrochtání a objevilo se stádo ohyzdných zvířat, zamezující letcům ústup.

„Rychle! Rychle! Vyšplhejme na nějaký strom,“ pobízel Kristián pařížského hocha, „jinak jsme ztraceni!“

Ale jak tomu již osud často chce v podobných kritických okamžicích, nebylo nablízku žádného stromu. Všude byly to jen křoviny a houští nebo slabé mlází, jehož pně nebyly silnější než ruka.

Přece však bylo nutno nalézti silný, vzdorující strom, neboť noví nepřátelé, kteří ohrožovali naše letce, byli netoliko nebezpečni počtem, ale také svou divokostí.

Kristián a Fifi utíkali, co jim nohy stačily, jsouce pronásledováni ve vzdálenosti asi padesáti metrů hroznými zvířaty, která je právě zpozorovala.

Konečně po několikaminutovém šíleném běhu naskytl se oběma přátelům obrovský strom, jehož větve splývaly až k zemi. Vyšplhali naň, což bylo ostatně snadné a uchytili se na silné větvi asi pět nebo šest metrů od země. Byl již svrchovaný čas!

Stádo hrozných zvířat, s rypáky ozbrojenými čtyřmi kly, chrochtalo pod stromem.

Byli to divocí kanci „babyrusa“, velmi hojně se vyskytující v bornejských lesích, kde jim nejeden cestovatel padl jíž za oběť. Mají velmi dlouhé, nazad ohnuté kly, které jím z čelistí trčí jako rohy. Běhají a plovou výborně. Napadají i člověka.

Svými hlavami a kly jali se dorážeti na strom, na nějž se uchýlili Fifi a Kristián.

„Ošklivé bestie,“ pravil Fifi; „mám sto chutí poslati jim několik výbušných koulí.“

„To by bylo zbytečné,“ odvětil důstojník, „jen bychom je tím více rozdráždili a již by nás nepustili.“

„Myslíte, že odejdou?“

„Ano, jen zachovej klid!“

Strom se prudce zachvíval pod údery kanců, ale odolával vítězně.

Byl to strom „dauna“, zvaný od rostlinopisců „stromem železným“, jeho dřevo je tak tvrdé, že ho používají bornejští obyvatelé k hotovení pluhových radlic a jiného nářadí hospodářského.

„Babyrusa“ stále obléhali obrovitou „daunu“, a byli by snad zůstali pod ní ještě hodně dlouho, kdyby náhodou nepřeběhl mimo jelen.

Ihned se pustili kanci za tímto savcem, aby ho uštvali a sežrali. Byl to divoký běh, hrozná štvanice mezi houštinami a křovinami a brzy nebylo slyšeti více ničeho. Jakmile naši letci sešplhali se stromu, odváděl důstojník rychle Fifiho z těchto míst. Za chvíli se však Kristián zastavil. Nebyl si jist správnou cestou.

Zatím co důstojník zkoumal svůj kompas, usedl si Fifi na malý kopeček, aby si lépe připevnil holenice, které se mu rozepínaly; najednou cítil chlapec, že se země pod ním propadá; chtěl vstáti, ale bořil se do písku a brzy v něm vězel až po ramena.

Nebýti Kristiána, který mu ihned podal pažbu své ručnice a vytáhl jej vší silou k sobě, zmizel by hoch pod zemí. Když konečně byl mimo nebezpečí, cítil po celém těle hrozné svěděni, až křičel bolestí.

Fifi totiž spadl do mraveniště, do jedné z těch obrovských mravenčích kopek, jaké lze viděti jen na Borneu a Sumatře, a byl pln červených mravenců, kteří jej v pravém slova smyslu užírali. Musil se vysvléci, vyklepati si šaty a jen s námahou zhostil se strašného toho hmyzu, z něhož někteří jedinci byli tlustí jako obilná zrna. Konečně se vydali opět na cestu.

ZAJÍMAVÉ ÚČINKY MAGNETICKÉ PŘITAŽLIVOSTI.

Kristián snažil se najíti na zemi stopu svých kroků a chlapcových, ale k svému velikému údivu nemohl se jí dopátrati.

Zbloudil snad? Ne, to nebylo možné, a přece ty křoviny, jež nyní spatřoval, zdály se mu docela nepovědomé.

Znovu se díval na svůj kompas, pozorně jej zkoušel, aby se přesvědčil, ukazuje-li dobře, a postupoval dále ve směru jihovýchodně východním, doufaje, že takto přijde opět na kraj lesa několik kroků od místa, kde zarazil své znamení. Přece však čím déle kráčel, tím více se mu zdálo, že se vzdaluje od svého východiště.

Fifi neodvažoval se něco říkati, ale také on viděl, že kráčejí končinou, kterou dříve nešli. Místo kypré travinaté půdy cítili teď letci pod nohami zemi kamenitou a čím dále postupovali, tím více stromy houstly a byly mohutnější.

„To je divné,“ pravil hoch; „připadá to, jako bychom zacházeli do lesa, místo co bychom z něho měli vyjíti. Nezdá se vám to také, pane Kristiáne?“

„Ano,“ odvětil důstojník, „nemohu si to vysvětliti. Kdybych neměl v ruce kompas, mohl bych si mysliti, že jsme opravdu zbloudili. Ale takto omyl je vyloučen, rozhodně.“

Kristián nedomluvil. Magnetka jeho kompasu, s níž nespouštěl očí, právě poskočila a ustálila se ve směru severozápadním.

„Kýho šlaka!“ zvolal Kristián; „v tomhle něco vězí. Můj kompas blázní.“

Popošel několik kroků zpět. Magnetická střelka zaujala svou původní polohu.

„Nelze více pochybovati, prohlásil Kristián, „Zde je nějaký magnetický činitel.“

Následován chlapcem, vrátil se ještě o několik kroků a brzy nabyl přesvědčení, že v jistém místě lesa působí na jeho kompas neviditelná síla.

Na štěstí měl s sebou ještě kompas kompensační; pohlédl na něj a tu zpozoroval, že nekráčejí k severovýchodu. Ihned dal se správným směrem.

Co asi působilo tak rušivě na jeho magnetku?

Kristián si vysvětlil brzy tu záhadu:

Na zemi pozorovali tu a tam ležeti ohromné černé balvany podivných tvarů. Kristián přistoupil blíže, prohlížel si balvany nějakou chvíli, pak řekl Fifimu:

„Pamatuješ se, před několika dny mluvil jsem ti o povětroněch.“

„Ano,“ odvětil hoch, „když jsme pozorovali déšť létavic v okolí Kordiller.“

„Nuže tedy, podívej se na tyto ohromné balvany, podobají se černým kamenům, ale jsou to vlastně kusy železné rudy, skutečné povětroně, které kdysi spadly v tato místa, snad v době velmi dávné.“

„Opravdu,“ divil se Fifi, klepaje pažbou své ručnice na ty černé balvany, „je to železo.“

„A toto železo působilo na můj kompas,“ dodal Kristián, „podívej se sám!“

Vskutku, bylo viděti, jak se kompasová střelka chvěje nad směrovou růžicí, hrotem obrácena k magnetickým balvanům.

Štěstí, že jsem měl kompensační kompas,“ pravil námořní důstojník; „mohl jsem zameziti rušivý účinek těchto železných hmot, jinak bychom se z lesa nevypletli.“

„Myslíte, pane Kristiáne, že jsme hodně daleko od svého východiska?“

„Aspoň dva kilometry. Upokoj se však, nyní jsem na správné cestě a již jí neztratím. Pospěšme si!“

OBJEVUJÍ SE DAJAKOVÉ

Fifi naslouchal od nějaké chvíle se zbystřenou pozorností.

„Zaslechl jsi něco?“ tázal se Kristián.

„Vzdálený hluk, jakoby koňský dupot.“

Kristián pozorně naslouchal též.

„Snad se to nevracejí babyrusové,“ pravil konečně; „v tom případě bylo by nutno míti se na pozoru, neboť není zde stromů dosti mohutných, aby nám poskytly útočiště a mohly odolati útokům těch zuřivých zvířat.“

Fifi lehl si na bok a maje ucho přitisknuto k zemi, naslouchal.

„Oh! oh!“ zvolal po chvíli; „přibližuje se to… zdá se mi dokonce, že slyším hlasy…“

Chvíli bylo ticho, potom chlapec pokračoval: „Rozhodně, jsou to jezdci. Jsou v lese.“

Hluk doléhal nyní zřetelněji. Byl to rychlý cval, provázený křikem a řevem.

„Jedou tudy,“ zvolal pařížský hoch, sahaje po své winchestrovce.

Kristián zadržel mu ruku.

„Snad by ses nechtěl pouštěti do boje s novými nepřáteli? Skryjeme se do tohoto houští a nechme je přejíti. Bude tak lépe. Stříleti budeme jen v sebeochraně.“

Řev se zmáhal. Větve praskaly na všech stranách lesa, zdálo se, jakaby ruka nějakého obra z pohádky zuřivě rvala křoviny, které mu stály v cestě.

Ze svého úkrytu mohli Kristián a Fifi dobře viděti na širý nezarostlý prostor, jenž se rozkládal před nimi.

Náhle ozvalo se krátké zahvízdnutí a hnědoch na koni, který se právě objevil, shroutil se k zemi, zasažen kopím. Druhý, jenž ho následoval v zápětí, klesl na šíji svého zvířete, střelen do zadní částí krku, a téměř okamžitě jiní jezdci obklopili oba raněné a dobili je s neslýchanou ukrutností.

Vykonavše tuto popravu, usadili se katané kruhem na zemi asi deset metrů od našich letců.

„To jsou Dajakové,“ pošeptal Kristián Fifimu do ucha.

„Zůstanou zde dlouho?“ tázal se hoch.

„Nemyslím. Vadili by nám tuze. Nemůžeme se pustiti do houštin, které se nalézají za námi, a rozhodně musíme vyčkati odchodu těchto lidí, než opustíme svou skrýši.“

Nechť sebe tišeji mluvil Kristián, šepot jeho hlasu dolehl bezpochyby až k divochům, neboť dva z nich se vztyčili, zahleděli se směrem k houštině, kde se ukrývali oba letci, a vydali se tam s kopím v ruce, s tváří výhružnou.

Kristián a Fifi ani se nehýbali, zadržujíce v sobě dech. Vniknou divoši do houštiny? Bez hluku přiložili důstojník a hoch své pušky k líci, hotovi vypáliti na oba nepřátele, kteří se nalézali na několik kroků od nich. Proběhla minuta nevypověditelné úzkosti.

Konečně divoši, rozhrnuvše haluze a vrhnuvše pátravý pohled do temného houští, vrátili se k svým druhům.

Letci zaslechli slovo: „Piawharo,“

Mezi Dajaky povstal šumot, pak bylo je slyšet, jak se smějí z plna hrdla.

Jejich veselost trvala však jen krátce, neboť v zápětí bylo je viděti, jak se zvedají, ženou se ke svým zbraním, jež byli odložili na zem, a jeví veliké znepokojení.

Co se dělo?

Fifi a Kristián sledovali úzkostlivým okem počínání divochů.

Najednou strhl se pokřik, po němž následoval šílený běh. Bylo slyšeti praskání větví a naši letci měli sotva čas lehnouti si na zem, aby nebyli zpozorováni nepřáteli, kteří se právě vrhli do houštin několik kroků od nich.

Dajakové zvětřili bezpochyby nějakou kořist a skryli se do zálohy, aby ji překvapili.

Uběhlo deset minut, deset minut, které se Kristiánovi a Fifimu zdály nekonečnými.

Konečně zaduněla ztvrdlá půda ozvěnou kroků a divoši pustili se vpřed, vydávajíce hrozný křik.

Třeskly dvě rány.

Tentokrát popolezli Fifi a Kristián trochu blíže, puzeni zvědavostí a podívaná, která se jim naskytla, doslova je ohromila.

Dva muži, dva Evropané, zoufale zápasili s divochy. Jeden z těch mužů byl vysoký a hubený, druhý malý a zavalitý. Oba měli bílý flanelový oděv a na hlavách koloniální přílbu.

Pod nátlakem Dajaků couvali pozvolna, střílejíce na své útočníky, ale jejich odpor nemohl dlouho trvati, neboť nepřátelé dostávali se jim vzad, hotovíce se prokláti je svými oštěpy.

Kristián a Fifi nepotřebovali spolu mluviti. Jedním pohledem se dorozuměli. Povinnost jim kázala běžeti na pomoc oběma Evropanům, i neváhali ani vteřinu.

Vplížíli se za houštiny, dostali se brzo na několik metrů od divochů a když právě jeden z nich napřahoval svou sekeru na jednoho bělocha, stiskl Kristián spoušť své ručnice a divoch se skácel s výkřikem k zemi.

Útočníci zmateni chvílí váhali, čehož Evropané ihned využitkovali k opětnému nabití svých ručnic.

OBJEVÍ SE PAN BRINDAVOINE

Boj mohl býti tuhý, neboť domorodci se brzy vzpamatovali a hromadně vyrazili proti svým obětem, ale výbušné koule Fifiho a Kristiána způsobily takové spousty v jejich řadách, že porážka jejích byla zpečetěna.

Oba Evropané přiskočili k houštině, kde bylí ukryti jejich dva zachránci, a brzy se s nimi spojili. Nyní měli divoši co činiti se čtyřmi muži ozbrojenými puškami a výborně ukrytými mezi Hanami a vysokou travou. Pokusili se sice o nový útok, ale před krupobitím kulek, které se na ně sneslo, obrátili se na útěk se zuřivými výkřiky.

Když zmizeli, odložili oba Evropané pušky a vřele tiskli ruce Fifiho a Kristiána.

„Díky, díky, pánové,“ zvolal větší z obou mužů, „bez vás byli jsme ztraceni.“

„Aj, Francouzi, Francouzi!“ zvolal Fifi, tiskna ze všech sil ruce oběma neznámým.

„Ano, jsme Francouzi a vy bezpochyby též,“ odvětil muž; „však dovolte, abychom se představili.“

A ukázal na svého společníka, tlustého mužíka s úctyhodným bříškem a s tváří jako melounek:

„Pan Brindavoine, člen Akademie věd, profesor entomologie při přírodopisném Museu…“

Potom zase tlustý pán představil svého druha:

„Dělostřelecký kapitán Emil Lecotite, který byl tak laskav a vyžádal si tříměsíční dovolenou, aby mne mohl doprovázeti v těchto končinách…“

Kristián a Fifi sdělili také svá jména.

„Jste badatelé?“ tázal se pan Brindavoine, otíraje si brýle ohromným kostkovaným kapesníkem.

„Ne,“ odvětil Kristián, „konáme prostě cestu kolem světa.“

„Pěšky?“

„Ne, aeroplánem.“

„Jste snad náhodou těmi odvážnými Francouzi, kteří se účastní soutěže pořádané New York Heraldem?“

„Tak jest, pane,“ odvětil Fifi.

„Všecka čest, pánové! Co podnikáte, zasluhuje rozhodně obdivu. Četl jsem před několika dny v jednom sumatranském deníku, že jste opustili Francii, ale nenadál jsem se, že budu míti potěšení vás poznati a dokonce, že vám budu děkovati za svůj život. Ale jak to, že se tu potulujete lesem? Přihodila se vám nějaká nehoda? Je váš aeroplán snad poškozen?“

„Nikoli,“ odvětil Fifi, „lupiči ukradli nám kompensační busolu a sextant a my se vydali za jich hledáním.“

„Tomu se nedivím,“ pravil pan Brindavoine, „ti Dajakové jsou hrozní taškáři.“

„Nejsou to Dajakové, kteří nás vykradli.“

„Aha,“ pravil tlustý pán, nasazuje si brýle na nosík, který se rděl jako třešně, „to jste byli tedy oloupeni Číňany. Je jich tu mnoho a co se týče poctivosti, nezadají si tuze s Dajaky.“

Když Kristián vysvětlil, že lupiči těmi byly opice, zvolal pan Brindavoine:

„Aj! Toť je podivné, ano, velmi podivné, hned si poznamenám tento poznatek. Podám o tom zprávu v Akademií věd. Orangutani lupiči! Aj, aj! Nebyl bych to nikdy pokládal za možné. Ale tohle jest opravdu zajímavé… ano, velmi zajímavé.“

A pan Brindavoine, vytáhnuv z kapsy své flanelové kazajky malý zápisník, jal se plnícím perem čmárati několik spěšných poznámek.

Kapitán Leconte s úsměvem pozoroval svého společníka.

Kristián osmělil se k otázce:

„Cestujete jako turisté, ze zábavy?“

„Oh, to nikoliv,“ odvětil kapitán, „konáme vědeckou cestu, alespoň můj přítel.“

„Ano,“ doložil rychle pan Brindavoine, „vydali jsme se za hledáním argyronety bornejské. Ach, dal nám již práce ten zatrolený pavouk, ale my ho nakonec přece jen dostaneme.“

„A pak?“ zvědavě vyzvídal Fifi.

„Pak mu propíchneme tělo špendlíkem,“ pronesl starý učenec, „zabodneme ho do krabice a odvezeme do Francie.“

Hoch vyvalil udiveně oči.

„Pro pavouka vydáváte se v tak mnohá nebezpečí?“ pravil s údivem.

Starý učenec vrhl přes brýle přísný pohled na chlapce.

„Ano, příteli, pro pavouka,“ opakoval štiplavě, „ale pavouk ten, objevím-li ho, zajistí mně nesmrtelnost.“

A pan Brindavoine pronesl tato poslední slova vážným a slavnostním hlasem.

„Vím,“ dodal, „že v očích obyčejných lidí platím za blázna, za fantastu. Procestovati tisíce a tisíce kilometrů, odvážiti se do divokých zemí, probádati neproniknutelné lesy, a to vše jen proto, aby se našel pavouk, není to hloupost? Proto však přece za několik měsíců budou o mně psáti všecky vědecké časopisy a moji kolegové z Akademie věd puknou závistí. Ale co na tom, jen když ulovím vzácný exemplář hmyzu a dám jméno jednomu z nejzajímavějších druhů pavoukovitých: Argyroneta Brindavenensis!… neboť tak se bude jmenovati… za to vám ručím… a to brzy!“

„Cestujete bez ochranného průvodu?“ tázal se Kristián.

„Máme, prosím, ochranný průvod, ale ztratili jsme jej nebo spíše opustil nás, když nás přepadli Dajakové.“

„Jste již dlouho v tomto lese?“ tázal se Kristián.

„Čtrnáct dní, pane!“

„Ale zde jste daleko od všelikého obydleného střediska?“

„Čtyřicet kilometrů odtud je město Zampang,“ vmísil se do řeči kapitán Leconte; „tam je naše hlavní stanoviště.“

„Nuže, tedy celých čtrnáct dní táboříte v samých lesích?“

„Ano,“ odvětil pan Brindavoine, „tu se zdržujeme vysoko na větvích jako ptáci, tu zase přespáváme v temných houštinách jako divoká zvěř.“

„A nikdy jste nebyli napadeni?“

„Ano, babyrusy a hyenami, málem bychom se také byli octli na jídelním lístku Dajaků jako pečeně, neboť tito škaredí divoši jsou dosud lidojedy. Ostatně, podlehneme-li nakonec přece, bude to ve službách vědy a zemřeme na poli cti, není-li pravda, Leconte?“

A starý učenec po těch slovech zamířil k houštině, za kterou zrcadlila se vodní tůň. Bylo jej viděti, jak rozhrnuje Hany a mizí v zeleném prostoru.

„Je trochu komický ten váš společník,“ pravil Kristián ke kapitánu Lecontovi.

„Ano,“ odvětil důstojník, „ale je to poctivec a pak je si své věci zcela jist! Jsem přesvědčen, že kdyby našel svou pověstnou argyronetu, nedal by ji ani za milionové jmění. Nevěřil byste, jak ho polapení toho hmyzu zaměstnává a přímo posedá. V noci sní o argyronetě, ve dne nemluví než o argyronetě. Pro nic jiného nemá zájem. Podívejte, již je zase pryč. Není možná ho udržeti. Marně jsem mu doporoučel, aby byl opatrný, kdežpak! Jíž dvakrát nebo třikrát zachránil jsem ho z největších nebezpečenství, ale dostaví se možná chvíle, že přijdu pozdě.“

Tato kapitánova sdělení byla přerušena divokým řevem, který hrůzou naplnil oba letce.

ÚNOS

Za oponou stromoví, kam zmizel učenec, zazněl křik Brindavoinův: „Pomoc! Pomoc! Leconte! Braňte mne!“

„Hleďte,“ zvolal kapitán, „co jsem vám říkal. Jistě je ve spárech nějaké šelmy. Rychle pospěšme mu ku pomoci!“

Kristián a Fifi s puškami v ruce běželi za kapitánem, který se již pustil vpřed.

Bylo nutno proklestiti si nejprve cestu liánami, což nebyla snadná věc, pak obejíti malé jezírko a dostihnouti na vyvýšeninu chráněnou trojnásobnou řadou pandánů. Brindavoinův křik se ozýval ještě nějakou chvíli, potom znenáhla ustal.

„Jen abychom doběhli včas!“ poznamenal kapitán Leconte, drže pohotově svou remingtonku.

Když oba mužové s Fifim doběhli na vyvýšeninu, spatřili v dáli na rovině prchající Dajaky. Dva z nich nesli na ramenou dlouhou tyč, na níž viselo cosi beztvárného, hmota nějaká, jež se kroutila, točila, kývala a svíjela zběsile.

Ta beztvárná hmota, toť byl pan Brindavoine.

Ano, pan Brindavoine, nešťastný učenec, kterého odnášeli divoši do neznámých končin, a kdož ví, zda ona tyč, která sloužila v té chvíli za dopravní prostředek, nezmění se brzy v rožeň a nebude položena nad plápolající oheň v některé černošské vesnici?

Kristián vypálil na divochy několik ran, ale ti prchali s takovou rychlostí, že brzy byli s dostřelu.

„Musíme jej vysvoboditi,“ pravil kapitán Leconte, „a jsem jist, že mně budete, pánové, nápomocni.

Kdyby Kristián a Fifi mohli tušiti, kam až je zavede toto stihání mezi samými houštinami a kdyby mohli předvídati strašná dobrodružství, která jich čekala, možná, že by odepřeli následovati kapitána. Ale zdaž je kdy na rozmýšlení, jde-li statečnému srdci o záchranu člověka před jistou smrtí?

Dali se tedy do běhu, co jen nohy stačily, a jak se v podobném případě stává, brzy se od sebe oddělili. Fifi, jsa mladší a v běhu cvičenější, byl ovšem napřed; za ním pak Leconte a Kristián, kterému vadila jeho veliká váha, byl posledním.

Po nějaké chvíli Leconte i Kristián, celí udýcháni, se zastavili.

„Je ale ten Fifi neopatrný,“ huboval dobrý Kristián; „již ho není téměř ani viděti. Zpozorují-li ho divoši, je ztracen.“

„A jistě se ti Dajakové co nejdříve zastaví,“ pravil kapitán Leconte; „nemohou přece ti zuřivci utíkati celé hodiny bez oddechu.“

Oba muži dali se opět do běhu.

Na štěstí povrch půdy se nyní pozvolně snižoval, i mohli postupovati rychleji. Vzdálenost, která je dělila od domorodců, ponenáhlu se zmenšovala, i zdvojnásobili úsilí dohoniti únosce, neboť v dáli zahlédli les a bylo nutno zabrániti za každou cenu, aby do něho vnikli. Na volném prostranství byli si Kristián a kapitán Leconte jisti své převahy, ale na území zarostlém stromy byli proti svým nepřátelům ve značné nevýhodě.

Najednou Kristián vykřikl, neboť zahlédl Fifiho, jak zápasí s obrovitým domorodcem, který zůstav pozadu, vrhl se na mladého nerozvážlivce.

Hoch statečně se bránil, ale bylo samozřejmé, že zakrátko podlehne v tom nerovném zápase. K svému nesmírnému údivu spatřil však Kristián, jak hoch se náhle vyprošťuje z objetí, podráží svému protivníkovi nohu, povaluje na záda, pak mu kleká na prsa a přinucuje ho k úplné nehybnosti.

„Výborně! Výborně, Fifi!“ volal námořní důstojník, dobíhaje k chlapci.

Byl však nejvyšší čas, že Kristián a kapitán Leconte přispěchali. Chlapec sotva by byl udržel na zemi divocha, který vší silou snažil se vyprostiti.

Kristián volal na Fifiho:

„Jen ho nech, ať vstane.“

„Ale vždyť nám uteče,“ namítal hoch.

„Jen se neboj.“

Sotva byl Dajak na nohou, uchopil ho námořní důstojník za rameno, známo, že co Kristián sevřel svou železnou pěstí, jen zřídka mu uniklo. Domorodec pochopil, že všeliký odpor je marný, i zaujal ihned zkroušený postoj. Tu přistoupil k němu kapitán Leconte, který se mnoho zabýval řečí Malajců i obyvatelů Jávy, a podrobil divocha výslechu. Dozvěděl se od něho, že náleží ke kmeni Dajaků seravackých a Kmen ten, že obývá údolí Mahakkam.

„Je to odtud daleko?“

„Ne.“

„Proč tvoji bratři odvlekli našeho přítele?“

Dajak mlčel.

„Odpověz, poroučím ti.“

„Odvlekli jej, protože je nepřítelem našinců.“

Kapitán Leconte obrátil se ke Kristiánovi a Fifimu.

„Nemohu,“ pravil, „nechati svého přítele v rukou divochů, kteří ho jistě zabijí. Vypravím se tedy k Dajakům.“

„Půjdeme s vámi,“ pravil Kristián.

„Díky,“ odvětil prostě kapitán.

Uběhly již čtyři hodiny od té chvíle, co Fifi a Kristián opustili Marcela Fourniera. Ten snad stále ještě poletoval nad okrajem lesa; shledá se kdy se svými odvážnými druhy?

LÉČKA

Vedeni Dajakem, vydali se všichni tři Francouzové na cestu. Fifi kráčel v čele s winchestrovkou v ruce, za ním ubíral se Dajak, jejž po stranách střežili Kristián a kapitán Leconte. V dáli zpozorovali chýše o špičatých střechách, ztracené uprostřed jakési zelené oasy. Sloupy dýmu vystupovaly tu a tam k modré obloze.

Průvodce vztáhl ruku, podíval se na kapitána Leconta a pronesl:

„Iwanáh Mahóto.“

Naši tři Francouzi se radili mezi sebou. Mají vstoupiti do té vesnice, jež zdála se velmi obydlenou? Fifi byl toho názoru.

„My tři,“ pravil, „se svými puškami, brzy zdoláme to hnízdo a pak musíme za každou cenu najíti pana Brindavoina. Kdož ví, nechystají-li se již vydati ho na smrt.“

Pařížský hoch byl jat náhlou sympatií ke starému učenci, který se mu nejprve zdál směšný, ale jehož odvahu a chladnokrevnost na konec přece jen s obdivem uznával.

„Kupředu!“ velel Kristián, „ať se stane cokoli! Nemůžeme nechat Francouze na pospas katanům.“

Několik Dajaků se objevilo u vchodu vesnice, jsouce patrně velmi překvapeni, že vidí Evropany ve společnosti jednoho ze svých druhů. Tu najednou zmizeli. Bylo slyšeti varovné hvízdání.

„Buďme připraveni na všechna překvapení,“ pravil Kristián, „neboť je více než jisto, že budeme napadeni.“

Dajak jevil znepokojení. Dvakrát nebo třikrát pokusil se o útěk, než kapitán Leconte jej ještě včas zadržel.

„Tento muž nám bude sloužiti za rukojmí,“ pravil k svým společníkům.

Naši tři Francouzi vnikli do vesnice, u jejíhož vchodu stála dřevěná modla, pomalovaná křiklavými barvami. O kus dále spatřili dosti prostorná obydlí s nevzhlednými vížkami na každém konci, pokrytými vetyverem a připomínajícími poněkud tvar holubníků.

Žádný Dajak se neukázal.

Kristiána a jeho společníků počal se zmocňovati neklid, když náhle z lesíka, vzdáleného asi třicet metrů, vystoupil nějaký divoch.

Muž ten dával znamení, jako by je zval, aby ho následovali.

„Aj, tohle je zajímavé,“ pravil kapitán Leconte. „Místo, aby nás přivítali deštěm šípů a bumerangů, posílají nám Dajakové průvodce! To bude jistě nějaká léčka. V žádném případě nenechme se překvapíti. Pozorujme bedlivě své okolí a zvláště krajinu za námi, neboť taktikou bornejských domorodců jest napadati nepřítele zezadu.“

Dajak neustále kýval na Evropany. A drže se v určité vzdálenosti, aniž by se však k nim přibližoval, když zpozoroval, že ho docházejí, dával se na útěk, zastavuje se teprve tehdy, když se viděl v bezpečí.

Postupovali takto asi čtvrt hodiny. Náhle spatřili Evropané malé okrouhlé prostranství, na němž se tyčila opět nějaká modla, ale modla monumentálních rozměrů, jež mohla měřiti deset metrů zvýši. V bocích nestvůrné sochy byly zaraženy šípy a oštěpy a její ohromná hlava byla ověnčena květinami a listím. Hrubé nápisy bylo viděti na jejích nohách a pažích, na prsou pak měla modře namalovanou umrlčí hlavu, v jejíchž důlkách byly zatknuty dva ebenové šípy, zdobené barevným peřím.

Tři Cesty vedly na toto prostranství, dvě široké a jedna úzká, spíše stezka, ohraničená křovínami všeho druhu a Hanami měděně rudých odstínů.

Kapitán Leconte dotazoval se divocha, který je provázel.

„Kam vede tato stezka?“

„K obydlí velkého náčelníka,“ odvětil průvodce.

Kristián, jemuž kapitán přeložil tuto odpověď, zvolal;

„Co na tom! Jen kupředu, však uvidíme. Ostatně stezka tato není dlouhá, je viděti její konec. Pospěšme si! V případě přepadení srazíme se zády k sobě a budeme páliti do útočníků.“

Naši tři Evropané kráčeli bystře a vypálili několik ran do houštin, aby zastrašili ty, kdož se tam snad skrývali, ale sotvaže ušli asi dvacet metrů, ucítili náhle, jak jim půda mizí pod nohama. Bylo to, jako by se země náhle otevřela před nimi.

„Proklatě!“ vzkřikl Kristián, padaje do hlubiny.

Jáma, ve které zmizeli naši tři přátelé, byla asi čtyři metry hluboká. Nahoře byla užší než dole a Dajakové jí používali k chytání orangutanů. Tenká vrstva písku, udržovaná větvemi a plochými kameny, prostírala se přes celou šířku cesty a bylo nemožno zpozorovati toto propadliště, tak dovedně nastražené.

První starostí naších cestovatelů bylo, zjistiti, zda náhlým pádem neutrpěli nějakých zranění.

Byli sice poněkud omámeni, ale kromě nepatrných odřenin byli v úplném pořádku. Dno pastě bylo vysypáno jemným, poněkud zvlhlým pískem, a jen té okolnosti měli co děkovati, že zůstali celí a zdrávi.

Rozhlíželi se kol sebe a zpozorovali k svému nemalému překvapení, že jejich průvodce není s nimi v jámě. Lstivý Dajak, který dobře věděl o léčce, v pravý čas uskočil stranou.

„To všecko nic není, pravil Fifi, „jen když jsme zachovali zdravé údy. Musíme se odtud dostati, a to co nejdříve. Uděláme živý žebřík a kdo z nás se první dostane nahoru, vytáhne ostatní pomocí flanelového pásu.“

„Zkusme to,“ odvětil Kristián.

Ale v okamžiku, kdy se Fifi hotovil vyšplhati na ramena námořního důstojníka, rozlehl se nad jámou divoký křik. Bylo zřejmé, že nahoře číhali Dajakové, hotovi jsouce pobíti Evropany, kdyby se tito pokusili o útěk.

Náhle něco spadlo do jámy. Byl to věchet hořících bylin, který šířil silný, muškátově pryskyřičný zápach.

„Aj,“ zvolal chlapec, „chtějí si nás vyuditi. Již k tomu dělají přípravy. Jak vidět, padli jsme opravdu mezi divochy.“

Při těch slovech jal se chlapec udupávati věchet hořící před ním. Hustý dým zahalil jámu a všichni tři přátelé počali cítiti nevolnost.

„Jaký to podivný zápach,“ stěžoval si Fifi, „hlava se mi točí a jsem jako omámen.“

Nový věchet hořící trávy dopadl k jeho nohám.

Udupal jej opět svou patou, potom, cítě, že mu dochází dech, rozepal si límec u blůzy.

Pojednou zakopl o nějaké tělo ležící vedle něho. Byl to kapitán Leconte. Tápaje oběma rukama před sebe, chlapec hledal svého přítele Kristiána, ale brzy zavrávoral, do spánků mu bušilo a zhroutil se k zemi s výkřikem, jenž vyjadřoval všecku úzkost jeho duše: „Ó, maminko!… ma… min… ko!…“

Ubohý hoch pochopil, že je ztracen, že zemře a jeho poslední myšlenka platila té, která ho čekala tam v dáli v chudobném obydlí pařížském, kam se on nikdy již nevrátí.

Teď všichni tři Francouzi leželi na dně vlhké jámy nehnutě jako mrtvoly, zatím co nad nimi pod širou modrou oblohou ozývaly se jásavé zpěvy Dajaků.

Tentokráte padli naši přátelé na protivníky stejně úskočné jako ukrutné a divoši nabyli vrchu nad civilisovanými lidmi.

Dajakové, „lovci lebek“, o nichž se mluví v mnoha cestopisech, dělí se na několik kmenů a to Manketany, Pounany a Olo-Oty. Nešťastní cestovatelé měli co činiti s Manketany, to jest nejobávanějšími domorodci ostrova Bornea, kteří dosud holdují lidojedství.

Když Manketání byli jistí, že dým zapálených bylin měl žádoucí účinek, rozšířili otvor propadliště a tu mohli spatřiti Evropany ležící na dně. Pomocí dřevěných háků, upevněných na liánových lanech, vytáhlí je na povrch; potom jeden Dajak sestoupil do jámy a sebral zbraně Evropanů: obě winchestrovky našich letců a remingtonku kapitána Leconta.

Poté, položivše na bambusová nosítka tři těla nebohých Francouzů, zamířili s vítězným křikem k obydlí velikého náčelníka.

VELIKÝ NÁČELNÍK

Náčelník se brzy objevil; před ním kráčelo pět žen, které nesly slunečníky z latanových listů a následován byl dvanácti bojovníky mohutné postavy, kteří měli prsa, záda, nohy a obličej hrozně tetované. Tetování jedněch představovalo obrovské rudé slunce, jiní měli na zádech množství modrých hvězd; kolem nohou a paží byli vytetováni pestrobarevní hadi nebo hrubě kreslené hlavy nosorožců.

Pojednou spustila hrozná muzika vřískavých a pištících tónů a náčelník zaujal místo na jakémsi primitivním trůně. Zadupl nohou a všichni okolo stojící se sklonili, paže vztahujíce kupředu a bradu tisknouce k prsům.

Tu náčelník pronesl několik podivných slov, jež připomínala odříkání žalmů, a ihned předstoupil jakýsi muž. Byl to čaroděj, který s náčelníkem měl svrchovanou moc nad pověrčivými Dajaky. Bedra jeho pokrývala levhartí kůže, obličej měl pomalován modře a kolem očí měl červené kruhy. V ruce držel hůl, ovinutou hadí koží. Potom předstoupili bojovníci, kteří nesli Kristiána, Fifiho a kapitána Leconta.

Ubozí Evropané nejevili známky života a jejich obličeje byly příšerně bledé. Naši ubozí přátelé byli složeni před náčelníka, který je počal bedlivě prohlížeti.

Když jeho zvědavost byla ukojena, opětně zadupal a obrátiv se k čarodějovi, který se hluboce uklonil, pronesl: „Agá!“

Čaroděj vytáhl od pasu ostrý nůž a přistoupil nejprve ke Kristiánovi, který patrně přivábil jeho pozornost pro svou obrovitou postavu. Nakloniv se nad ním, pozoroval ho bedlivě několik okamžiků, pak lehce jej řízl do pravého zápěstí. Totéž učinil kapitánu Lecontovi a Fifimu.

Po této operaci vyňal z brašny z krokodilí kůže dřevěnou lahvičku, odzátkoval ji, přiblížil jí postupně k nosu každému ze tří Evropanů, potom čekal.

Tento kouzelný elixír brzy jevil svůj účinek. Francouzové otevřeli oči. Bylo viděti, jak se jim počínají zvedati prsa, nejprve zvolna, pak rychleji a rychleji a z jejich rtů vycházela slova přerývaná vzdechy.

Oběti Dajaků vracely se k životu.

Hořící byliny, jejichž dým je omámil a přivedl do dlouhého bezvědomí, nijak neuškodily jejich tělesnému ústrojí. Z jejich ztrnulého stavu vyvedl je čaroděj svým kouzelným lékem.

Přece však nebyli ubozí Francouzi na konci svých útrap a snad by bývalo lépe pro ně, kdyby jich nebyli přivedli k životu. Takto by byli zemřeli bez trápení, kdežto nyní jím veliký náčelník Dajaků chystal bezpochyby nejhroznější muka.

První přišel k sobě Kristián. Namáhavě pozvedl tělo, opíraje se rukama o zem, potom vstal a udiveně rozhlížel se kolem sebe. Nemohl se přesně upamatovati, co se s ním stalo.

Rozhlížel se po svých společnících a spatřiv Fifiho a kapitána Leconta, kteří se též pokoušeli vstáti, vykřikl radostí.

„Pane Kristiáne!“ zvolal pařížský hoch.

„Fífi, můj drahý Fifíčku!“ volal k němu námořní důstojník.

„Kde to jsme?“ tázal se chlapec.

„Nevím o tom nic více než ty…“

Tu všiml si hoch, že krvácí na zápěstí, i hleděl si uvědomiti, není-li raněn ještě na jiných částech těla. Ale když viděl, že i Kristián a kapitán Leconte mají podobné rány jako on, usoudil z toho, že Dajakové je mučili.

A strašná myšlenka vyvstala v jeho duši. Neprobudil se to snad náhle pod účinkem bolesti?

Nebudou katané tímto způsobem dále rozřezávati jej a jeho druhy?

Když zahlédl čarodějův nůž, hrůzou se zachvěl a bezděčně hledal kolem sebe svou winchestrovku…

Všichni tři zajatci byli posléze odvedeni do bambusové chýše, spoutáni, ovázáni Hanami a pak pohozeni na zemi, než budou vedeni na popravu.

NEBLAHÉ PŘÍPRAVY

Fifi, plaze se po zemi, doplížíl se až ke stěně chýše a zvědavě díval se jejími štěrbinami. Náhle se obrátil k svým druhům a oznamoval:

„Divoši snášejí dříví a kladou je k té škaredé soše, kterou jsme viděli před chvílí.“

Náhle ozval se podivný křik, jenž se podobal vzdálenému naříkání.

„Co to asi je?“ pomyslil si Fifi. A podíval se pozorněji.

Vykřikl to čaroděj, oděný levhartí koží. Stál vytrvale u nohou modly s nožem v ruce. Oči maje pozvednuty k dřevěné obludě, odříkával patrně nějakou modlitbu, brzy poklekal, brzy opět se vztyčoval s posunky a kroucením, které za jiných okolností působily by nanejvýš komicky. Potom obrátil se k shromážděným Dajakům, máchl nožem a zvolal mocným hlasem:

„Zanakoi! Zanakoi!“

Na ten rozkaz divoši zvedli paže, pak se rozestoupili do velkého půlkruhu, do jehož středu postavili čtyři muži trůn pohlavárův. Náčelník se brzy objevil. Měl na sobě slavnostní plášť a na hlavě směšnou čepici, která jej připodobňovala k opicím, jaké vídáme tančiti u kejklířů. Vedle něho stálí dajačtí hodnostáři, jakož i ženy jeho dvora, které nepřestávaly mávati křiklavě zbarvenými slunečníky.

Pak čtyři hnědoši, ozbrojeni oštěpy, přiblížili se k chýši.

„Již pro nás jdou,“ zakoktal stístěným hlasem pařížský hoch. Úzkost ho přemáhala a příplazil se opět ke svému příteli Kristiánovi, jako by doufal, že tento bude ho moci ještě chrániti. V tom okamžiku vnikli Dajakové do chýše. Divoká radost zářila z jejich žlutých očí.

„Anaki!“ pronesl jeden z nich. Kapitán Leconte, který jediný porozuměl, namáhavě zvedl tělo, opíraje se o lokty. Kristián a Fifi učinili tak po něm.

Námořní důstojník již nespouštěl Fifiho s očí a ubohý hoch rozechvěním nedovedl pronésti jediného slova. Hleděl zajisté již několikráte smrti do tváře, ale žádné z nebezpečí, ve která až dosud vběhl, nemohlo se srovnávati s tím, jež mu hrozilo nyní.

Poslední naděje zbývala ještě pařížskému chlapci, že se snad Fournier objeví náhle nad vesnicí, znepokojen dlouhou jejich nepřítomností a že přistane uprostřed Dajaků. Tito pak, překvapeni příletem obrovského ptáka, rozprchnou se jistě a pak by to znamenalo spásu!

Proto také, jakmile vyšel z chatrče se svými druhy, ihned upřel oči k obloze.

Bohužel, Excelsior se neukázal. Fifi marně zpytoval širý obzor; na modré obloze nejevila se nejmenší skvrna, jen slunce vesele zářilo plným svým jasem.

Fifimu se dokonce zdálo, že to slunce svítí jasněji než jindy, že nebe je krásnější, stromy zelenější, celičká příroda usměvavější a veselejší. Ptáci zpívali v křovínách a snad, aby tím více litoval života, všecko přibíralo na sebe milejší tvářnost, bytosti i věci objevovaly se mu náhle v celém lesku své krásy. Něčí tvář dotkla se lehce jeho. Byl to Kristián, který jej políbil a pod tímto posledním pocelem hoch se vzpamatoval.

„Jen odvahu, milý ubohý Fifi!“ zašeptal námořní důstojník.

PAN BRINDAVOINE OBJEVÍ SE ZNOVU A V PRAVÝ ČAS

Všichni tři odsouzenci kráčeli stále, popoháněni Dajaky. Již byli asi na deset metrů od obětníka, který zběsile mával svým nožem, když v zástupu divochů vznikl veliký šum.

Bylo je viděti, jak se náhle rozestupují, aby uvolnili cestu čemusi bílému, kulatému, co se podobalo velikému balonu, kutálejícímu se po zemi, ale co brzy vzalo na sebe tvar a určitou podobu.

Ta kulatá bílá věc, jež se kutálela takto mezi Dajaky, to byl pan Brindavoine, kulaťoučký pan Brindavoine, na kterého naši zajatci úplně zapomněli v tom svém tragickém postavení.

Hledač voduchů velitelským posunkem odstrkoval divochy, kteří jej obklopovali, a chvátaje k naším třem zajatcům se vztaženou rukou, dotkl se ramene každého z nich s velmi vážným vzezřením, jakého na něm jeho přátelé dříve nepozorovali.

Pan Brindavoine se proměnil.

Nebyl to již do sebe uzavřený a roztržitý učenec, jakým ho znali, ale jakási posvátná osobnost, která mluvila nyní hrobovým hlasem a zaujímala postoj, budící u všech úctu a vážnost.

Sotvaže položil svou boubelatou ručku na rámě svých přátel, ozvalo se mezi Dajaky nadšené volání. Dokonce bylo viděti i velikého náčelníka, jak sestupuje s trůnu a s usměvavou tváří kráčí v ústrety zajatcům, čaroděj s levhartí koží zastrčil svůj nůž opět do pochvy a uklonil se až k zemi, zatím co ostatní divoši uctivě ustupovali s pažemi vztaženými kupředu a s bradou přitisknutou k prsům.

V okamžiku sňal pan Brindavoine pouta, jež tísnila zajatce a nikdo mu v tom nebránil.

„Co je pravda!“ řekl si u sebe Fifi, jenž nabyl opět veškeré své jistoty, „tohle vysvětlit je těžší než hrát v kuželky, jsem z toho Matěj!“

„Co to všecko znamená?“ tázal se kapitán Leconte, dívaje se na svého starého druha.

„Pst!“ děl pan Brindavoine, zachovávaje stále své vážné vzezření; „za chvilku vysvětlím vám všecko. Stačiž vám vědomí, že jste zachráněni, že se již nemáte čeho báti od Dajaků.“

A předcházeje Fifiho, Kristiána a kapitánaLeconta, zamířil k modle, před níž se vrhl na tvář, mumlaje podivná slova. Poté se obrátil, zavolal své druhy a tito se přiblížili. Když se octli před ohyzdnou dřevěnou figurou, vztáhl pan Brindavoine pravici k obludě a dodávaje si prorockého vzezření, pravil svým přátelům: „Dotkněte se modly!“

Fifi, Kristián a kapitán Leconte položili ruce na obrovské nohy boha Dajaků. Ihned zvedlo se jásavé volání na všech stranách a bylo slyšeti slovo, opakované sterými ústy:

„Tabu!… Tabu!“

Veliký náčelník skláněl k zemi svou starou šedivou hlavu, čaroděj s levhartí koží líbal půdu a nadšení Dajakové, otvírajíce svá hrozitánská ústa, nepřestávali křičeti: „Tabu!… Tabu!… Tabu!“

Brzy bylo to pravé delirium, hotové třeštění. Zdálo se, jako by se všech divochů zmocnilo náhlé šílenství.

Pan Brindavoine, pln důstojnosti, usedl na dřevěné stupně, které tvořily podstavec modly, a jeho druhové, stojíce po jeho bocích, udiveným okem pozorovali hlučící dav, který třeštil před nimi.

„Jaký to náhle obrat!“ zvolal Fifi, „člověk by myslil, že je v divadle! To je hotová pohádka! Před několika minutami chtěli nás za živa rozřezati a teď se na nás dívají jako na zázračné bytosti. Ach, to jistě máme co děkovati jen panu Brindavoinovi, neboť nebýti jeho… šmik, šmik!… a už by to bylo!“

A chlapec učinil rukou posunek, jako by si uřezával krk.

„Poslyšte, Brindavoine,“ tázal se kapitán Leconte, „vysvětlete mi přece, jakému tajuplnému vlivu děkujeme za své vysvobození?“

„To je velmi jednoduché,“ odvětil starý učenec, otíraje si brýle svým velkým kostkovaným kapesníkem, „děkujeme za svůj život náhodě.“

„Náhodě?“ divil se Kristián.

„Ano, zcela jednoduše. Nebýti náhody, která, jak vidíte, má někdy do sebe leccos dobrého, vy i já zahynuli bychom v mukách a víte, Dajakové se vyznají v trápení lidí. Přihlížel jsem k jedné popravě a bylo to něco strašného. Pak jsem měl přijíti na řadu já. Přiveden k popravčímu – tomu ohyzdnému čaroději, kterého jste si jistě všimli, pocítil jsem náhlou závrať a abych nepadl, zachytil jsem se modly. To mne zachránilo.“

„Je-li možná?“ zvolal Fifi.

„Ano, u Dajaků je zvyk, kterého jsem neznal. Všichni, kdož se dotknou posvátné modly, boha Tamara, jak jej nazývají, ti hned stávají se tabu, to jest svatými a každý je musí ctíti jako samého boha.“

„Tedy,“ vyzvídal Fifi, „poněvadž jsme položili ruku na tu ošklivou sochu, jsme také tabu, jak říkáte?“

„Ano a můžete si choditi mezí Dajaky a nikdo se neodváží podniknouti něco proti vám.“

„Kdybychom tohle věděli dříve,“ zvolal hoch, „to bychom honem přiskočili k modle a trochu ji pohladili. Byli bychom si tím ušetřili hodně útrap.“

„Zajisté,“ děl pan Brijidavoine; „nyní, jakožto tabu, máme výhody a také jisté nevýhody.“

„Aj! A jaké?“ tázal se hoch úzkostlivě.

„Od okamžiku, kdy jsme se dotkli posvátné sochy, jsme považování za jakési polobohy a podle toho musíme také zaříditi svůj život. Tak na příklad nesmíme již jísti jako obyčejní lidé. Čaroděj má na starosti připravovati zvláštní jídlo pro tabu.“

„Vy jste tedy již ochutnal to jídlo? V čem záleží?“ tázal se kapitán Leconte.

„Je to ohavná míchanina, upravená z všelijakého hmyzu, červených mravenců, červů a žlutých ještěrek zvaných kuriki.“

„Fuj!“ odplivl si pařížský hoch, „což je možno pozříti podobnou patlaninu?“

„Je to nutné.“

„Jakže, snad jste nejedl ty ohavnosti?“

„Bohužel, ano!“ povzdychl si pan Brindavoine, hrozně se ošklíbaje; „tu neplatí žádné zdráhání.“

Však tu se již objevili dva Dajakové, přínášejíce s velikou opatrností jakési korýtko, jež postavili před Evropany. Byla to pověstná kaše, o které mluvil pan Brindavoine.

„Nic platno, musíme se do toho dáti,“ pravil smutně ubohý učenec.

„Za živý svět ne!“ vzpěčoval se Fifi; „mám sice hrozný hlad, ale tohohle se nikdy nedotknu.“

Dajakové podali posvátným vězňům dlouhé dřevěné lžíce a měli patrně uloženo opatrovati Evropany při jídle, neboť jich ani nespouštěli s očí.

Pan Brindavoine, který jako profesor přírodopisu jistě neměl hmyzu v takové ošklivosti jako jeho druhové, ponořil odhodlaně lžíci do korýtka a s hrozným ošklíbáním přiblížil ji k ústům.

Kapitán Leconte chtěl napodobiti svého přítele, ale přese všecku svou odvahu nemohl spolknouti tu nečistou krmi.

Dajakové dávali již najevo svůj údiv. Nemohli pochopiti, že by se tabu ošklíbali takto nad „sajuranem“ neboli posvátným jídlem, které sám náčelník prohlásil za výtečné.

Fifi isi naplnil lžíci, pravou rukou podal si ji ke rtům, potom, zakrývaje si levicí ústa, vylil obratně ohavnou břečku přes límec své kazajky. A tento kejklířský kousek prováděl tak obratně, že ani jeho druhové nezpozorovali klamu.

„Dělejte jako já,“ pravil jim pařížský hoch; „hleďte, jak je to lehké. Přiložíte si lžíti k ústům a zakryjete ji levicí, jako byste se báli, aby vám ani trošku neukáplo té vzácné omáčky, a vylejete ji místo do žaludku za záda.“

Kristián a kapitán Leconte následovali této rady a Dajakové ve své prostomyslnosti věřili, že si „tabu“ opravdu pochutnávají na posvátném jídle.

„Již máme dost,“ pravil Leconte malajským jazykem.

Dajakové nepobízeli, neboť čekali již netrpělivě, až budou „tabu“ hotovi s jídlem, aby mohli shltnouti pak sami, co zbude ze „saju-ranu“.

A s touto prací byli hotovi za několik vteřin.

„Tak je zase po jednom obědě,“ pochvaloval si pan Brindavoine.

„Doufejme, že to byl poslední,“ podotkl pařížský hoch.

„Kdož ví?“ povzdychl si melancholicky učenec.

„Ó, to je jisté!“ odvětil hoch; „za hodinu musíme býti na Excelsioru.“

NOVÉ NESNÁZE

Chaudák Fifi! Nepochyboval o ničem. Jakmile byl na svobodě, jakmile se octl na volném vzduchu, myslil, že všecky nesnáze jsou překonány. Teď byl jist, že brzy upláchne Dajakům. Ale jedna věc mu působila především starosti.

Kam dali divoši jeho a Kristiánovu winchestrovku? Jen jestli jich nepoškodili?

Svěřil se s touto obavou Kristiánovi, který mu odvětil:

„Mohli bychom prostřednictvím kapitána Leconta požádati náčelníka o vrácení našich zbraní.“

„To je dobrá myšlenka,“ pravil chlapec; „jakmile budeme míti ručnice, vysmějeme se těm hloupým Dajakům.“

„Máš ještě náboje?“

„Ano, pane Kristiáne, ty jsou zde, v mém opasku. Mám jich ještě asi dvacet a vy?“

„Mně jich zbývá také tolik,“ odvětil námořní důstojník, chvatně nahlédnuv do koženého váčku, který měl připevněn ke kazajce.

Několik minut později byli naši čtyři přátelé uvedeni k velikému náčelníku, který je ihned přijal co nejvlídněji.

„Tabu“ pozdravili pohlavára s přehnanou uctivostí, potom se kapitán Leconte ujal slova:

„Veliký náčelníku, pravil, „když jsme přišli do tvého království, měli jsme zbraně. Byly nám odňaty. Teď, když jsme tvými přáteli a posvěceni dotykem boha Tamara, doufáme, že nebudeš dělati obtíží a vrátíš nám je.“

Náčelník zdál se býti na vahách, pak dal zavolati čaroděje. Mezi oběma muži odbyla se potichu krátká porada. Konečně odvětil náčelník vážným hlasem kapitánu Lecontovi:

„Bílý bratře. Ty a tvoji druhové jste nyní svatí a nedotknutelní, nikdo nemůže nic proti vám. Kdo by vás chtěli napadnouti, buďto lidé nebo zvířata, byli by ihned poraženi smrtí, jakmile by se vás dotkli. Nepotřebujete tudíž zbraní. Až vaše svaté poslání bude skončeno a vy odtud půjdete, vaše zbraně se vám vrátí, slibuji vám to.“

„A kdy budeme moci odejíti?“

„Až měsíc šestnáctkráte vyjde nad údolím Mahakkam,“ odvětil pohlavár slavnostním tónem. Leconte se poklonil a obraceje se kesvým druhům, pravil: „Pojdte!“

„Vrátí nám naše zbraně?“ vyzvídal Fifi.

Kapitán neodpověděl. Když byli z dohledu náčelníkova, ztlumočil jim jeho odpověď.

„Šestnáct dní!“ zvolal pařížský hoch, křižuje se. „Nic nečekám od toho starého opičáka. Až měsíc vyjde po prvé, doufám pevně, že budeme již daleko.“

„To se snadno řekne,“ namítl kapitán Leconte, „ale nesnadnější je, dostati se z této vesnice. Jsme hlídáni. To je nade vši pochybnost.“

„Přece však nemůžeme tady zůstat,“ durdil se chlapec.

„Fifi máipravdu,“ přizvukoval Kristián. „Vy, pánové, můžete ztratiti čtrnáct dní, pro vás to nic neznamená, ale my máme hodiny odpočítány!“

„Toť pravda,“ děl kapitán Leconte, „ale kterak se jen odtud dostati?“

„Ach, kdybychom jen mohli opět najíti své zbraně!“ prohodil jakoby pro sebe Fifi.

Pojednou rozlehl se odkudsi nad plání vzdálený hluk, hukot podobající se klepání mlýna.

Kristián a Fifi radostně zvolali jakoby jedněmi ústy: „Excelsior! Excelsior!“

Byl to vskutku Excelsior, který se rýsoval jako obrovský pták na modré obloze. Bylo zřejmo, že Fournier hledá své druhy; kroužil takto nazdařbůh nad lesem, odchyluje se od svého stanoviště, aby se hned zase k němu vrátil. Jednal zkrátka podle pokynů, jež mu dal Kristián.

Marcel totiž, když už čekal téměř dvě hodiny, byl jat snadno pochopitelným neklidem a počal usilovněji prohledávati okolí. Kdyby byl několik vteřin letěl přímým směrem, zaletěl by až k dajacké vesnici, ale obávaje se bezpochyby, aby se příliš neodchýlil od místa, kde se měli s ním sejíti Kristián a Fifi, obrátil se náhle zpět.

Vypsati zklamání našich dvou letců, když viděli mizeti Excelsior s obzoru, bylo by nemožno, Naděje, které se oddávali před chvilkou, rázem se rozplynula.

Tentokráte zmocnila se obou cestujících z Excelsioru hořká sklíčenost a usedli na vyvrácený kmen, hlavu kloníce do dlaní a zoufalejší jsouce než kdy jindy.

Zbývalo jim jen jediné východisko: prchnouti z území velkého náčelníka, obejíti les Mahakma a pustiti se do širé roviny, kde by je Fournier jistě zpozoroval. Ale jak mohli utéci takto Dajakům? Byli střeženi. Za každým keřem byli tu lidé, kteří je špehovali k rozkazu velkého náčelníka. Jako „tabu“ byli svobodni, ale přitom přece jen vězni jakožto Evropané.

Pan Brindavoine, který si z toho zajetí, jak se zdálo, mnoho nedělal, zmizel občas do lesa, kde bylo jej slyšet lámati haluze a pohvizdávati si při tom nějakou dávno zapomenutou melodii. Starý entomolog hledal stále svého voducha, svou argyronetu, a Fifi se skutečnou závistí pozoroval klid a spokojenost tohoto učence, který se více zajímal o nalezení vzácného hmyzu než o svůj vlastní osud.

„Nemůžeme zde zůstati, nutno vymysliti nějaký způsob, jak utéci,“ rozumoval chlapec.

„Vyčkejme, až bude noc,“ radil Kristián, „snad se nám pak podaří oklamati bdělost Dajaků.“

„Do noci jest ještě dlouho,“ namítal Fifi, „a každá hodina, kterou ztrávíme zde, ohrožuje náš podnik, ba že se již ani s panem Fournierem neshledáme. Ach, kdybych mohl dostati zpět naše ručnice!“

Náhoda tomu přála, že Fifi dopomohl brzy ke zbraním sobě i svým přátelům.

DAJACKÁ VESELICE

Veliký náčelník nařídil na počest bílých „tabu“ uspořádati velikou slavnost, při které měly býti předváděny různé tance a hry.

V okamžiku uzrál ve Fifim jistý plán, s kterým se sdělil svým přátelům. Dozvíme se o něm i my brzy. Při slavnosti mezi jiným přišli na řadu také kornakové se svými slony. Ale tato zvířata nezdála se býti tuze chtivá spolupůsobiti na slavnosti. Řičela hrozně a jen s velikým donucováním podrobovala se cvikům, jež se od nich žádaly.

„Myslím, že bych teď mohl přijíti na řadu já,“ pošeptal Fifi do ucha kapitánu Lecontovi; „nebyl byste tak laskav a neohlásil mně velikému náčelníkovi? Zvláště nezapomeňte požádati o ručnice, potřebuji jich nutně ke cvikům, jež chci předvésti našim milým Daja-kům.“

Kapitán Leconte přiblížil se k pohlavárovi a když byl na několik kroků od něho, poklonil se s nejhlubší uctivostí a takto jej oslovil:

„Veliký náčelníku, chlapec, který nás provází, chce ti předvésti velmi zajímavou podívanou, ale k tomu jest nezbytno, abys mu zapůjčil zbraně, které jsme měli u sebe, když jsme sem přišli.“

Náčelník sklonil hlavu na znamení souhlasu a pronesl několik slov k čaroději, jenž ihned odkvapil v průvodu dvou Dajaků.

Za několik okamžiků byli zpět; oba Dajakové přinášeli pušky na svých plecích.

Fifi předstoupil před velikého náčelníka, obřadně jej pozdravil, potom zavolal své tři společníky jednoho po druhém. Ti přiběhli na jeho zavolání.

Čaroděj složil zbraně na zem.

Pařížský hoch skočil po své winchestrovce, vybízeje své druhy, aby se též zmocnili svých zbraní.

„Nyní jsme pány situace,“ pravil hoch, chcete-li mne na několik okamžiků poslouchati, provedeme těmto hlupákům velmi pěkný kousek, po pařížsku.“

„Ujmi se velení!“ pravil Kristián s úsměvem.

Chlapec se vypjal jako mladý kohout na svých ostruhách a zvolal:

„Pánové, pozor! Vpravo hleď! V ruce zbraň! Pochodem pochod!“

A mladý Pařížan, následován Kristiánem, kapitánem Lecomtem a panem Brindavoinem, zamířil do středu prostranství s vážnou a slavnostní tváří.

„Zastavit… stát!“ zavelel náhle. Jeho přátelé se zastavili s vojenskou přesností. Tu Fifi, podávaje svou winchestrovku Kristiánovi, zašeptal rychle:

„Podržte mi pušku na několik okamžiků a zvláště dbejte pilně mých pokynů! Pozor, již to začíná!“

A Fifi náhle provedl dva velkolepé a nebezpečné přemety.

„Baik!… Baik!…“ křičel nadšený dav.

Povzbuzen hlučnou pochvalou, chlapec točil se rychle na špičce nohy, potom se jal choditi po rukách. To se náčelníkovi i jeho lidu velice líbilo, i nepřestávali provolávati „bravo“ mladému akrobatovi.

Fifi provedl ještě dva nebo tři komediantské kousky, pak obrátil se k svým přátelům.

„Pozor!“ velel; „nabijte pušky!“

Kristián, kapitán Leconte a pan Brindavoine rychle vsunuli dvanáct nábojů do zásobníků svých pušek.

„Mou winchestrovku!“ požádal hoch.

Kristián mu podal zbraň, kterou Fifi nabil se zručností starého lovce prérií.

Zatím však veliký náčelník a čaroděj s levhartí koží počínali projevovati zřejmý neklid. Obraceje se ke kapitánu Lecontovi, volal čaroděj: „Teď vraťte pušky!“

„Ano,“ odvětil důstojník, „vrátíme vám je za chvilku, až bude po našem představení.“

„Ne, ne,“ křičel čaroděj; „vraťte je ihned!“

Fifi nerozuměl malajsky, ale i tak vyčetl z rozčilených posunků pohlavárových a čarodějových, že se věci počínají obraceti v neprospěch.

„Neztrácejme ani minuty!“ zvolal; „běžme ke slonům, vylezme jim na hřbet a pusťme se kupředu!“

„Toť výborná myšlenka,“ pochvaloval Kristián, „ale nesmí to vypadati jako útěk. Jinak nás Dajakové zadrží. Dělejme, jako bychom prováděli nějaké cvičení, bychom uklidnili pohlavára.“

„Tak jest,“ pravil kapitán Leconte; „zamiřme ke slonům a dělejme přitom co možná nejvíce šaškovin! Vy, Brindavoine, poskakujte kupředu se sraženýma nohama; vy, pane Kristiáne, skrčte se do dřepu a belhejte směšně za ním a ty, Fifi, dělej, co ti napadne, však máš nápadů dost.“

Brzo bylo viděti tři muže a mladého hocha, jak skáčí jako šaškové, točí se, chodí hned po špičkách hned zase lezou po kolenou a při tom vřeští a výskají jako pominutí.

Náčelník se smál na plné hrdlo a jeho čaroděj popadal se za břicho. Ostatní Dajakové pak projevovali radost skákáním a kroucením těl, snažíce se tak sami napodobiti posunky bílých „tabu“.

Zatím doskákali Evropané ke slonům, na něž se vyšplhali s pitvořením a hbitostí vpravdě opičí k veliké veselosti náčelníka i jeho poddaných, kteří se všichni přihrnuli, aby se zblízka tím lépe pokochali tímto nevídaných divadlem.

Kristián a Fifi uvelebili se v nosítkách na hřbetě velikého slona, který přešlapoval netrpělivostí. Kapitán Leconte a pan Brindavoine usadili se rovněž na jiném tlustokožci.

„Teď myslím, že nadešla naše chvíle,“ pravil Fifi; „pane Kristiáne, udejte nám směr a pusťme se vpřed!“

„Musíme vyjeti z tohoto lesa a dostati se na rovinu,“ odvětil námořní důstojník; „tam se jistě shledáme s Excelsiorem.“

Evropané neměli ještě vyhráno, neboť kornakové drželi slony vší silou. Nesmělo se ztratiti ani minuty.

„Učiňte jako já,“ volal Kristián na kapitána Leconta, „udeřte pažbou kornaka do hlavy, ráz dva!“

A provázeje svá slova činem, námořní důstojník udeřil mocně pažbou své ručnice Dajaka, jenž udržoval slona. Muž, omráčen ranou, pustil provaz, kterým poutal tlustokožce.

Obrovské zvíře, cítíc se najednou volným, zvedlo chobot do výše, s hrozným řičením vssálo nozdrami vzduch a pustilo se plným tryskem směrem k rovině.

„Výborně! Výborně!“ křičel Fifi, přikládaje k líci winchestrovku. „To bylo pěkně sehráno, viďte, páni Dajakové?“

Slon, na němž seděli kapitán Leconte a pan Brindavoine, následoval v malé vzdálenosti, stihán řvoucím davem, který konečně pochopil lest použitou Evropany.

„Hip! Híp!“ pobízel hoch slona, bodaje ho občas špičkou svého nože. Zvíře pádilo s větrem o závod, brzy bylo viděti okraj lesa a tlustokožec, následován svým druhem, vyrazil úprkem do roviny k velikému zoufalství Dajaků, kteří s hrůzou viděli čtyři „tabu“ a dva posvátné slony opouštěti vesnici Minokan, věc to, která se za lidské paměti ještě nikdy nestala.

Je totiž dajacká pověra, že toho dne, kdy sloni zasvěcení kultu boha Tamara utekou z obětní ohrady, veliká pohroma stihne jejich kmen. Proto, místo aby pronásledovali uprchlíky, spěchali ihned k soše svého boha, aby mu přednesli své modlitby a prosili ho o ochranu.

LEVHARTI

Evropané byli volní, aspoň si tak myslili, ale nepočítali se slony. Tato zvířata, dlouho držená v zajetí, žíznila po svobodě a volném prostoru, proto utíkala s úžasnou rychlostí. Mimo to nebyla zvyklá na jezdce a snažila se hroznými údery boků setřásti se sebe nepohodlnou přítěž.

Uprchlíci musili se držeti křečovitě okrajů svých sedel; tato počínala se vážně kymáceti, neboť řemeny, které je přidržovaly, se uvolnily strašným ošíváním slonů a ubozí letci, jakož i jejich druhové, viděli s úzkostí stále vzrůstající blížiti se okamžik, kdy budou prudce mrštěni na zem.

Pád za tak rychlé jízdy mohl býti smrtelný, toho si nikterak netajili. Tlustokožci uháněli stále rychlostí vlaku; rozlehlé pláně střídaly se s porostlinami, porostliny s planinami rychlostí kinematografickou a co bylo hrozného, místo aby přibližovali uprchlíky k Excelsioru, unášeli je posvátní slonové k severu, to jest k nejdivočejším končinám ostrova.

Nelze si učiniti náležitého pojmu o rychlosti splašeného slona; běh velbloudí, který je přece velmi rychlý, není ničím u porovnání s během sloním.

„Zbývá nám již jen jeden prostředek,“ pravil konečně Kristián; „zabíti tohoto slona. Může ještě utíkati celé hodiny a zanésti nás bůhví kam…“

„To bude nesnadné,“ namítl hoch,

„Ano, ale nic jiného nezbývá. Zvolíme si vhodný okamžik, abychom mu vpálili kouli do oka, ale pozor! Padne-li rázem, budeme prudce vymrštěni dopředu a vrženi na zem.“

A Kristián, který přiložil k líci svou winchestrovku, hotovil se již uvésti svůj plán ve skutek, když náhle zmírnil slon svůj běh. Jeho divoký trysk proměnil se v poklus, který se ponenáhlu zvolňoval, až se pojednou zvíře zastavilo.

Byli blízko rohovníkového lesíka.

„To zvíře se něčeho bojí,“ pravil Kristián.

„Ano,“ zašeptal Fifi, „větří patrně nějakého nepřítele.“

Také slon, na němž seděli kapitán Leconte a pan Brindavoine, se zastavil a hrabal divoce půdu svými tlapami, vydávaje ze sebe strašlivé řičení.

„Což abych sekočili na zem?“ navrhoval Fifi; „myslím, že by teď byl vhodný okamžik.“

„Nikoli,“ pravil Kristián, „vyčkejme! Nevíme ještě, s jakým nepřítelem máme co činiti a náš soumar, vzhledem k své obrovské síle, může nám býti k výtečné pomoci.“

Nebylo však slyšeti žádného podezřelého hluku, kromě šelestu, jejž způsoboval větřík v listnatých haluzích rohovníků.

„Možná, že jest to nějaký had,“ podotkl pařížský hoch.

Kristián zavrtěl hlavou, pronášeje tlumeně:

„Na ostrově Borneu není hadů.“

Proběhla minuta nevyličitelné úzkosti.

Sloni stáli nepohnutě se skloněnou hlavou, ryjíce půdu svými choboty.

„Co o tom soudíte?“ otázal se náhle Kristián, obraceje se ke kapitánu Lecontovi.

„Na mou věru,“ odvětil důstojník, „já myslím, že tu budeme míti co činiti s dravými šelmami.“

„To je jisté,“ přizvukoval pan Brindavoine, „z lidí by neměli takového strachu naši slonové.“

Sotva pronesl starý entomolog tato slova, vyběhly z hustých travin dvě obrovské žluté kočky a prohýbajíce boky jako by se hotovily ke skoku, plížily se vpřed.

„Tygři!“ zvolal Fifi.

„Ne, levharti, což jest skoro jedno a totéž,“ odvětil pan Brindavoine, přikládaje k líci svou remingtonku. Sloni krok za krokem ustupovali a ten, na němž seděl pan Brřndavoine, zašel docela poněkud do houštin, jako by doufal, že se schová a tak se vyhne nepřátelům, kteří jej ohrožovali.

Za to však tlustokožec, na němž se nalézali Kristián a Fifi, hotovil se přijmouti boj.

Hrozivě řičel a stavěl se čelem proti levhartům.

Ti se přikrčili k zemi a mezi travinami bylo viděti jen jejich kulaté hlavy s černými skvrnami a jejích veliké zelené oči, podobající se žádovým koulím.

„Miřme dobře, Fifi,“ připomínal Kristián.

Chlapec přiložil pušku k líci.

Náhle levharti vyskočili oba zároveň jako vymrštění perem a téměř současně pocítil Fifi a Kristián prudký otřes.

Zazněl výstřel.

To vypálil Fifi a mířil dobře, neboť jedna z šelem se strašlivým řevem padla na zem, zatím co druhá, která se zavěsila slonu na bok, snažila se dosáhnouti dřevěného sedla, na němž se nalézali oba letci.

Bylo nemožno střeliti po šelmě, i nezbývalo než čekati, až se její hlava objeví na okraji sedla a pak na ni vypáliti.

Zatím slon divoce sebou zmítal a chobotem se oháněl na všechny strany, snaže se uchopiti zvíře, které mu drásalo boky ostrými drápy. Konečně se mu to podařilo a tu bylo viděti, jak se cosi beztvárného točí asi vteřinu ve vzduchu a pak dopadá k zemi s temným úderem, provázeným strašlivým dupáním.

Tlustokožcí se totiž podařilo chobotem uchopiti levharta a nyní ho rozšlapával svými ohromnými tlapami.

Když byla šelma mrtva, slon ji očichal, znovu ji popadl chobotem, vyzdvihl ji do výše a mrštil jí několik metrů daleko s vítězným řičením.

Již se Fifi a Kristián chystali slézti se sedla, ale vtom dal se jejich soumar náhle do zběsilého běhu, jenom že místo, aby zvíře mířilo k severu, pustilo se rovnou na východ, to jest směrem, kde Fournier křižoval s letadlem, hledaje stále svých druhů.

„Výborně!… Výborně!…“ volal Fifi, tleskaje rukama; „tentokráte jsme zachráněni.“

A chlapec se ohlédl následují-li za nimi kapitán Leconte a pan Brindavoine, ale ke svému překvapení zjistil, že po druhém slonu není na rovině ani stopy.

NOVÉ ÚZKOSTI

Budeme-li uháněti stále touže rychlostí jako nyní,“ prohodil Kristián, „budeme brzy u svého aeroplánu. Právě jsem se podíval na kompas a zjistil jsem, že slon nás unáší přímo k tomu místu, kde jsme opustili Fourniera.“

Tlustokožec přiblížil se k lesu, který našim letcům byl již povědomý a zvolnil svůj běh.

Došed ke skupině stromů, kolem níž rostly vysoké traviny, jal se je škubati se spokojeným funěním.

„Měl již hlad, to rád věřím,“ pravil Fifi; „ale až se posilní, poběží opět jako zebra. Měli bychom přece jen slézti.“

„Ještě počkejme,“ radil Kristián; „uvidíme, co bude dělati, až se nažere.“

Najednou se však slon odrazil zadními tlapami od země a pustil se do běhu mezi stromy. Zdálo se, že zná les ku podivu dobře, neboť se vyhýbal houštinám a volil prořídlá místa, takže se nemohli Kristián a Fifi zachytiti větví, jak měli v úmyslu, aby nechali zvíře pod sebou podběhnouti.

Jednu chvílí se zdálo, že se slon zastaví, ale ne! Pustil se do nového běhu a úžas Kristiánův a Fifiho dosáhl svého vrcholu, když viděli, že se dává směrem k vesnici Dajaků.

„Teď se musíme dostati dolů stůj co stůj!“ pravil Kristián. Přece však ještě váhal, neboť si dokonale uvědomoval nebezpečí takovéhoto skoku se hřbetu tryskem uhánějícího zvířete. Nejen že bylo nutno počítati s nevyhnutelným zákonem tíže (slon byl vysoký přibližně tři metry), ale také se silou setrvačnosti, která důstojníka i chlapce vrhne kupředu s neslýchanou prudkostí. Bylo tomu na vlas tak, jako kdyby chtěli vyskočiti z jedoucího vlaku.

Na štěstí pro ně dostavil se okamžik, kdy mýtiny přestávaly a obrovský tlustokožec byl nucen vběhnouti pod stromy. Kristián a Fifi zvolili vhodnou chvíli a chytivše se větví ohromné sosny, mohli konečně dáti vale svému příliš vrtošivému běhounu.

„Uf!…“ vydychl si Fifi, když seskočil k zemi, „opětně jsme zachráněni! Teď však, pane Kristiáne, nesmíme ztratiti správný směr. Nutno dáti se rovnou k místu, kde se nalézá pan Fournier. Jistě bude míti o nás strach a snad nás jíž považuje za mrtvé.“

„Mohli bychom se dostati ke svému východišti přímo lesem,“ pravil Kristián, „ale bude lépe, odbočíme-li do roviny. Tam jistě zpozorujeme Excelsior. Nuže, kupředu, Fifi! Musíme jíti rychle. Mámeť před sebou nejméně sedm až osm kilometrů cesty.“

„Tolik?“

„Ovšemže. Ten zpropadený slon nás zanesl tuze hluboko do lesa; musíme se vrátiti a potom vyjdeme do roviny.“

Oba letci vydali se tedy na cestu. S počátku postupovali velmi rychle, ale náhle byl Fifi nucen se zastaviti. Velké krůpěje potu perlily se mu na čele a tvář jeho byla voskově bledá. Také Kristián přes svou silnou tělesnou soustavu cítil větší a větší zemdlenost.

„Jsi tak strašně unaven?“

„Ani ne tak unaven jako vyhladovělý, div nepadnu a hrdlo mám vyprahlé. Kdybych se alespoň mohl napíti, myslím, že bych se vzpamatoval.“

Hoch pokračoval v cestě, ale motal se jako opilý, před očima se mu dělaly červené mžitky, v uších mu hučelo a automaticky kladl nohu před nohu, nemaje vědomí o tom, co se děje kolem něho.

Konečně pustil se přítelovy ruky a svalil se na zem s bolestným zaúpěním. Omdlel. Shroutil se jako člověk, který dostal prudkou ránu do hlavy a zůstal ležeti na zemi netečný, necitlivý a kdyby nebylo lehkého pohybu, který chvílemi nadzvedal jeho hruď, mohl býti pokládán za mrtvého, tak jeho tvář byla zsinalá.

Upadl v těžký spánek a snil. Zdálo se mu, že jest v jakémsi přístavu a že se chystá spolu s Kristiánem vstoupiti na palubu velkého parníku, který odjížděl do Francie.

Sebrav zbytek svých sil, naložil si námořní důstojník chlapce na záda a vydal se na další cestu. Občas byl nucen se zastaviti, neboť nohy pod ním klesaly; tu položil mladistvého druha na zem, odpočinul si několik vteřin, pak těžce oddychuje, ubíral se dále.

Pojednou zaslechl lehké šumění mezi stromovím, jednotvárné bublání, v němž se nemýlil.

„Voda!“ zvolal radostně, skládaje své živé břímě na zem. A hned pádil k husté skupině pandánů, nad nimiž vysoké manglie rozkládaly své červenavé haluze.

V hebké svěží trávě zrcadlila se studánka, ve které ustavičně vystupovaly k povrchu bublinky, stříbrně se lesknoucí jako perly. Ihned si Kristián lehl na zem a dychtivě smáčel rty v průzračném, čistém zřídle.

Když se do sytosti napil, sundal čepici, naplnil ji vodou a běžel k Fifimu, který ležel bez pohnutí, hlavu maje zvrácenu nazad a ústa široce otevřena. Důstojník mu nejprve nalil trochu vody na obličej, potom mu zvolna vpravil několik kapek do hrdla.

Chlapec otevřel oči, rozhlížel se kolem sebe udiveně, jako by se probíral ze sna, pak pronesl slabým hlasem:

„Díky… pane Kristiáne!“

„Je ti lépe, Fifi?“

„Ano… je mi lépe.“

Snažil se vstáti, ale byl tak sláb, že by se opět zvrátil nazad, kdyby ho Kristián nebyl zadržel.

„Ještě trochu vody,“ koktal hoch.

Důstojník rychle opět odběhl ku prameni.

Když se vrátil, hoch již seděl na trávě a snažil se povstati.

„Na, napij se!“ pravil Kristián, podávaje mu čepici.

Tentokráte Fifi již pil sám a za několik minut mohl se postaviti na nohy.

LIÁNOVÝ MOST

Brzy přešli mýtinu a vkročili opět do vysokého lesa. Vzduch byl těžký; ostrá, omamující vůně dýchala z rohovníků a izomií.

Oba letci postupovali zvolna; voda, které se napili, je trochu osivěžila, ale slabost, kterou způsobuje hlad, ochromoval jim ruce i nohy.

Náhle Fifi ukázal Kristiánovi na strom, stojící na druhé straně hluboké rokliny. Na stromě tom bylo ovoce velmi podobné melounům.

„Kéž bychom si mohli utrhnouti několik těch plodů!“ zatoužil chlapec.

„Pokusíme se o to,“ odvětil námořní důstojník, „ačkoli to nebude tuze snadné.“

Opravdu, rokle byla velmi hluboká a mohla míti sedm nebo osm metrů zšíři. Byla chráněna hustým hložím a trninami velmi pichlavými.

Kristián a Fifi se přiblížili.

„Nikdy se nám nepodaří dostati se na druhou stranu,“ pravil důstojník s beznadějným posunkem. „A přece to ovoce, které spatřujeme, zachovalo by nám život.“

„Myslíte, že bychom se ho mohli najísti bez obavy?“

„Zajisté, je to strom „durio“. Jeho chutné plody jsou oblíbenou, ba téměř výlučnou potravou orangutanů.“

Chlapec již nemluvil. Upřeným zrakem pozoroval druhý okraj rokle. Náhle ukázal Kristiánovi na spletené liány, které poněkud opodál tvořily nad propastí jakoby obrovskou guirlandu. Liány ty byly rostliny zvané „zatana“, vyznačující se velkou pevností. Obyvatelé Jávy a Bornea používají jich k pletení košů a rohoží.

„Zdá se mi,“ pravil hoch, „že bychom se mohli přidržovati těch rostlin a dostati se po nich přes roklinu.“

„Můžeme to zkusiti,“ odvětil Kristián, „ale nutno jednati opatrně, neboť Hany mohou povoliti pod naší tíží.“

„Obádám tu cestu,“ pravil pařížský hoch, kterého nutkal hlad a jenž by se byl všeho odvážil, jen aby si opatřil jeden z těch lákavých plodů, jež se na něho smály zdáli několika metrů.

S nesmírnou opatrností pod starostlivým dohledem námořního důstojníka, přiblížil se k místu, kde Hany tkvěly kořenem v zemi, vyzkoušel jejich pevnost několikerým rychlým trhnutím, potom, zavěsiv se na tenkých šlahounech, které tvořily jakýsi visutý most nad roklinou, jal se pomalu pošinovati přes propast.

Brzy se musil zastaviti. Liány byly na jednom místě tak hustě do sebe zapleteny, že nemohl jich obejmouti rukama. Ale to nepřivedlo hocha z míry. Vytáhl se jako na hrazdě, koleny dostal se na Hany, které nyní tvořily jakousi dlouhou visutou rohožku, po které počal hoch pomalu lézti.

Brzy ucítil, že se tento vzdušný most za ním pohybuje; ohlédl se a spatřil svého přítele, že leze za ním.

„Oh, pane Kristiáne,“ zvolal hoch, „nemusil jste se obtěžovat. To víte, že bych na vás nezapomněl.“

„Vím, můj dobrý Fifi, ale poněvadž jsem se přesvědčil, že Hany nás udrží oba, dovolil jsem si také tu malou vzdušnou vycházku. Ostatně na oné straně propasti můžeš se setkati s nepřáteli a tedy jest zcela přirozeno, že tě neopouštím.“

V tom již dosáhl Fifi okraje rokliny. Seskočil k zemi s obvyklou hbitostí a běžel ke stromu, který mu měl poskytnouti k utišení jeho hladu nejchutnější ovoce.

Kristián brzy jej dohonil.

Již Fifi vyšplhal na „durio“ a shazoval dolů s komickou rychlostí ohromné melouny, které s temnými údery rozbíjely se o zem. Netřeba se zmiňovati, s jakým uspokojením zakousli se oba vyhladovělí do těch chutných „durionů“. S počátku, je pravda, trochu se ošklíbali, ale ponenáhlu si zvykli na nakyslou a trochu štiplavou chuť tohoto bornejského ovoce.

FIFI SE PŘIZNÁVÁ, CO HO TRÁPÍ

Když utišili svůj vlčí hlad, dali se zpátky po liánovém mostě.

„Teď mi je docela pěkně,“ prohlásil Fifi, když se octl na druhé straně se svým společníkem; „zdá se mi, že bych mohl ujíti dvacet kilometrů bez zastávky.“

„Na štěstí nezbývá nám jich už tolik,“ odvětil Kristián; „a teď rychle na cestu! Poněvadž se cítíš pln energie, bude možno dohoniti ztracený čas.“

„Ano,“ zašeptal Fifi, „času jsme ztratili hodně, to je pravda. Ba ptám se v duchu sama sebe, zda budeme moci ještě doletěti k cíli ve stanovené lhůtě.“

„Proč ne?“

„Myslíte tedy vážně, že není ještě všecko ztraceno?“

„Úspěch závisí především na našem dobrém Excelsioru. Bude-li se stále tak osvědčovati jako dosud, jsme si jisti vítězstvím.“

„Kéž byste měl pravdu, pane Kristiáne!“ zvolal Fifi, tiskna silně přítelovo rámě. „Víte, mně se zdá, že jsme již měsíc na cestách. Jak teprve mým rodičům připadá ten čas dlouhým! A pak, když jsem je opouštěl.“

Chlapec nedořekl.

„Když jsi je opouštěl?“ vyzvídal Kristián.

Fifi mlčel. Bylo patrno, že by se rád s něčím svěřil, ale neodvažoval se.

„Jen mluv!“ pobízel námořní důstojník.

Pařížský hoch se zarazil, podíval se na přítele ostýchavě, pak velké slzy vytryskly mu z očí.

„Ach, Fifi! Fifi! To není od tebe hezké,“ domlouval mu dobrý Kristián; „nemáš ke mně důvěry. Víš přece, že jsem tvůj přítel, kterému můžeš všecko říci. Svěř se mi tedy…“

„Oh, pane Kristiáne,“ zajíkal se hoch, vzlykaje, „kdybyste věděl, ale…“

Důstojník položil ruku na hochovo rámě a díval se na něho s něžností, dojat jeho skrytým bolem.

„Jen mluv, Fifi. Čeho se bojíš? Něco tě trápí, vidím to na tobě. Nuže, svěř se mi. Přeji si to.“

Fifi zvedl ke Kristiánovi velké uplakané oči a třesoucím se hlasem pronesl:

„Pane Kristiáne… povím vám tedy vše. Vidíte-li mne smutným od nějaké doby, pláču-li dnes, je to proto, že mne náhle mučí jedna trapná myšlenka. Je vám známo, že jsem jen chudý pařížský dělník a podnikl-li jsem tuto cestu, bylo to jedině za účelem, abych pomohl svým rodičům a sestře. Otec můj je dnes téměř neschopen práce pro úraz v dílně a moje matka dře se každodeně do úpadu, aby vydělala na trochu jídla a na léky pro moji sestřičku Blanušku. Pokud jsem byl s nimi, šlo to ještě dobře, nebyl to sice blahobyt, ale žilo se, konec konců. Ale teď, když jsem pryč, co si jen moji ubozí rodiče počnou? Ta myšlenka, pane Kristiáne, mně odnímá každou radost, že snad tam u nás doma je bída a že moje ubohá Blanuška.“

Fifi nedomluvil.

Kristián přitáhl hocha k sobě a vřele jej políbil, šeptaje pohnutě:

„Pročpak jsi mi to neřekl dříve? Ale buď klidný. Udělám vše, abys byl spokojen. Od nynějška se netrap, Fifi. Jakmile dostihneme některého velkého města, postarám se o tvé rodiče. Již neplač. Než uběhne osmačtyřicet hodin, budeš věděti více…“

Pařížský hoch nechápal přesně, co tím Kristián míní. Věřil však pevně, že pro jeho rodiče něco učiní, proto se mu obličej náhle vyjasnil, ač v hloubí duše se poněkud styděl, že byl nucen přiznati se takto k bídě svých milých.

Oba letci přešli několika mýtinami, kde klokani dávali se před nimi na útěk, prošli lesíky a houštinami a náhle spatřili prokmitávati mezi řídkým stromovím velkou zelenou plochu podobnou nehybnému moři.

Byla to rovina, ona rovina, kde doufali nalézti spásu, spatřiti konečně Excelsior.

Když došli na okraj lesa, Kristián pozoroval bedlivě kompas.

„Musíme se dáti tímto směrem,“ pravil, ukazuje k jednomu bodu na obzoru; „ale zajdeme do roviny, aby nás mohl zahlédnouti Fournier, obletuje-li tu někde, což je velmi pravděpodobné…“

NOVÝ POPLACH

Každých deset minut se Kristián zastavoval, aby zkoumal svůj kompas. Fifiho počínal se jíž zmocňovati neklid.

Náhle za lesem, k němuž se opět přiblížili, zaslechli povědomý hukot, znamenající pro ně vysvobození.

Nebylo pochyby, blížil se Excelsior.

„Hurá!“ zvolal Kristián, zastaviv se a upíraje zraky směrem, odkud přicházel zvuk. „V případě, že by nás Marcel nezpozoroval, připravme se vystřeliti oba najednou. Rána z našich winchestrovek jistě upoutá jeho pozornost.“

Brzy objevil se Excelsior a hoch i námořní důstojník, vidouce opět svůj milý aeroplán, dali se do radostného křiku. Chystali se již vystřeliti do vzduchu, ale Fournier, který je zahlédl, snášel se již dolů. Vtom rázem přestal pracovati jeho motor a Excelsior, jako postřelený pták, padal k zemi strašlivou rychlostí. Jsa dva metry od země, zvedl se náhle a dotkl se povrchu, po němž jel ještě několik metrů.

„Marcele! Marcele!“ volal Kristián,

„Pane Fourniere!… Pane Fourniere!“ křičel Fifi, skákaje radostí jako pominulý.

Marcel, který seskočil k zemi, běžel ke svým přátelům s uděšenou tváří a objav se s nimi chvatně, trhaným hlasem je pobízel:

„Rychle! Rychle! Na palubu! Nesmíme ztratit ani vteřiny… Ach, mílí přátelé, byl svrchovaný čas, že jsem vás spatřil; nebýti toho, bylo po vás veta…“

„Co se děje?“ tázal se Kristián.

„Na palubu, pravím vám! Proč, vysvětlím vám hned.“

Spěšně zaujali místa v letadle a když se toto vzneslo do výše, pravil Marcel:.

„Hrozilo vám veliké nebezpečí. Z aeroplánu jsem spatřil houf ozbrojených jezdců, kteří se blíží lesem. Vypadají hrozivě. Smečka psů běží před nimi…“

Vtom již viděli vyhrnouti se na rovinu jezdce, kteří pro velikou vzdálenost zdáli se docela malí.

„To jsou Dajakové, patrně nás pronásledují,“ zvolal Kristián, dívaje se dalekohledem.

„Měli jsme opravdu svrchovaný čas,“ pochvaloval si Fifi; „jen několik minut a padli bychom do rukou svým divokým stihatelům. Jen aby nechytili kapitána Leconta a toho ubohého pana Brindavoina!“

Při rychlosti, jakou letěl aeroplán, brzy zmizeli Dajakové letcům s očí.

„Na shledanou, pánové!“ volal Fifi, mávaje rukou do vzduchu. „O příštích prázdninách učiníme vám opět návštěvu…“

A hoch s blaženou povídavostí jal se vypravovati Marcelovi o dobrodružstvích, jež zažilí v území velikého náčelníka.

Excelsior letěl velkou rychlostí.

„Aj, aj,“ liboval si Fifi, „náš motor se drží!… pracuje výborně.“

„Ano,“ odvětil Fournier, „za vaší nepřítomnosti podrobil jsem jej důkladné prohlídce a opravil, čeho bylo třeba. Teď, doufám, bude dávati daleko větší výkon a dovolí nám zvýšiti značně svou rychlost.“

„Nyní bylo by třeba přesně věděti, kam vlastně směřujeme,“ poznamenal Kristián.

„Chtěl bych dostihnouti k Pontianaku,“ odvětil Marcel. Důstojník nahlédl do mapy a za chvíli pravil:

„Pontianak na řece Kapuas, stodevátý stupeň zeměpisné délky, dva stupně dvacet čtyři minuty severní šířky. Oh, neletíme dobře. Zahni vlevo. Musíme získati aspoň dva stupně, abychom se dostali na správnou linii.“

A zatím co Marcel měnil směr, pokračoval Kristián v rychlých výpočtech, črtaje do svého zápisníku.

PIVITČINA SMRT

Fifimu připadlo náhle něco na mysl. Rychle se obrátil k bedničce, ve které byla jeho Pivitka. Opička, jakmile ho spatřila, zapištěla naříkavě, zvedla ke svému mladistvému pánu dvě bílá, smutná očka a její hlava klesla opět chabě na hadřík, jímž bylo vystláno dno její bedničky.

„Ach, můj Bože,“ zvolal Fifi, „vždyf umírá hlady. Má ubohá Pivitka!“

„Je nemocna,“ odvětil Fournier; „chtěl jsem jí dáti ovoce, které jsem schválně pro ni natrhal, ale zahodila je s ošklivostí.“

„Tedy nepožila ničeho od našeho odchodu?“

„Ne. Dvakrát nebo třikrát vpravil jsem do ní doušek šampaňského, ale slábne vůčihledně.“

Hoch vzal malou ouistiti do náručí a mluvil k ní mazlivým tónem:

„Ale, ale co ti je, má Pivitečko, není ti dobře? Nastudila ses? Nu, udělej mi to k vůli, sněz jedno z těch jablíček, jež ti natrhal pan Fournier. Je to dobré, uvidíš, jak tě to posilní.“

A Fifi vytrvale nabízel opičce potravu, kterou odmítala.

„Toť je zvláštní,“ pravil hoch; „podívejte se, jak zhubla za těch několik hodin, je jí polovička a celá se třese, jako by jí bylo zima.“

V tom okamžiku zalomcoval opičkou suchý kašel, kašel souchotinářského dítka a slabý pramének krve objevil se na jejích bezbarvých rtech.

Fifi si nevěděl rady; hleděl nalézti léčivý prostředek, který by mohl ulehčiti jeho ubohé Pívitce, ale ta jemně odmítala svými malými, vyhublými pracičkami všecko, co jí podával její mladičký pán, a zdálo se, jako by ta její zvířecí očka, jež v té chvíli odumírání měla opravdu výraz lidský, chtěla mu říci: Nech mne, bláhový, vidíš přece, že je konec a že mne nemůže nic zachrániti.

Pařížský hoch cítil, jak se mu svírá srdce.

Jsa bezmocný zdolati chorobu, která podlamovala život jeho ouistiti, obrátil se ke Kristiánovi, doufaje, že snad jemu se podaří najíti něco na ulehčení útrap malé nemocné.

„Milý hochu,“ pravil důstojník, „pamatuješco jsem ti říkal? Je vždy na pováženou, chtíti vytrhnouti zvířata tohoto druhu z krajin, ve kterých se zrodila, neboť se špatně přizpůsobují změnám teploty. Tvá opička je na tom zrovna tak jako osoba, která nastydne a užene si plicní katar nebo souchotiny.“

„Ale ty nemoci dají se vyléčiti, pane Kristiáne,“ zvolal hoch, dívaje se na námořního důstojníka.

„Ano… samozřejmě, dají se vyléčiti, jenomže nemáme zde po ruce potřebných léčiv a pak i kdybychom je měli, neznamená to ještě, že bychom mohli zachrániti Pívitku… ta malá zvířátka jsou choulostivější než lidé.“

„Myslíte tedy, že moje ubohá Pivitka podlehne?“

„Musíš se na to připravit, milý hochu. Vidíš, jak vůčíhledně slábne. Nemyslil jsi přece, že si tu opičku zachováš po celý svůj život!“

Pařížský hoch neodpověděl, ale oči zalily se mu slzami. Hýčkal na rukou malou ouistiti, promlouvaje k ní nejněžnější slova útěchy, jako by jim mohla rozuměti. Chvílemi jí ukrýval pod kazajku a cítil, jak srdečko nebohé opičky slabě tluče na srdci jeho.

Brzy byla Pivitka zachvácena hrozným dusivým kašlem; lomcovalo to jejím zuboženým tělíčkem a křečovitě se zachycovala vyzáblými pracičkami oděvu svého pána. Po takových záchvatech kašle vydávala ouistiti ze sebe bolestný nářek, že si Fifi nevěděl více rady.

„Můj Bože, co bych jí jen měl dáti pro ulehčení?“ vzdychal hoch. „Je to tak hrozné, dívati se na ní, jak se trápí!“

Kristián mlčky přihlížel, tuše bezpochyby brzké rozuzlení, které, pohříží Fifiho v krutý zármutek.

„Ulož ji opět do bedničky,“ pravil k hochovi; „je lépe, když leží.“

Fifi s něžnou pečlivostí uložil Pivitku opět do bedničky, která jí dosud sloužila za lůžko a která bude brzo její rakvičkou.

Ve stavu nemocné jevilo se zdánlivé zlepšení. Přestala naříkati a Fifi, který se nemohl smířiti s myšlenkou, že jeho opička pojde, jal se opět doufati. Ale jeho naděje netrvala dlouho. Ouistiti brzy začala býti neklidnou. Kladla si pacičky k prsům, jako by z nich chtěla vyrvati něco, co ji pálilo, potom se podívala na Fifiho neklidnýma očkama, ve kterých bylo viděti pozvolna zhasínati plamen života.

A opravdu trapný byl ten smrtelný zápas ubohé opičky. Konečně Pívítka škubla sebou naposledy, položila pacičku na chlapcovu ruku a její hlavička, kterou na chvilku pozvedla, zvrátila se nazad po posledním křečovitém záchvatu. Oči její upíraly se sice na Fifiho, ale hleděly ztrnule.

„Je mrtva,“ zvolal chlapec, propukaje ve vzlykavý pláč.

„Nermuť se tolik, Fifi,“ domlouval mu Kristián, „vždyť bylo to konečně jen zvíře.“

„Je pravda,“ odvětil smutně pařížský hoch, „ale měl jsem ji tak rád! Zdálo se mi, že mně rozumí, že ví, že jsem její přítel.“

Fifi zabalil s pláčem Pivitku do koberečku, který jí sloužíval za pokrývku. Poté přikryl bedničku prkénkem, které nožem přiměřeně přiřízl, pak pohladiv naposledy ubohou ouístiti, připevnil víko pomocí šroubků, jež našel v truhlici na nářadí, a zůstal zamlklý s hlavou skloněnou a s rukama složenýma přes prsa.

ROVNÍKOVÉ VĚTRY

Excelsior letěl stále značnou rychlostí, jako by chtěl dohoniti ztracený čas. Krajiny měnily svou tvářnost každým okamžikem.

Brzy to byly lesy, hned zase roviny, někdy i rozlehlé hladiny vodní, které se třpytily na slunci jako zrcadla položená na zemi.

Jednu chvíli ukázalo se město v záplavě světla, pak zmizelo téměř okamžitě.

„Zvedá se nápadně vítr,“ pravil pojednou Marcel. „Musím vystoupiti výše, neboť se počínáme vážně kymáceti.“

Vskutku od několika minut ocital se Excelsior v podivném větrném proudu, který jím házel napravo a nalevo zneklidňujícím klikatým pohybem.

Fournier zařídil kormidlo na výšku, ale čím výše stoupal, kymácení se zvětšovalo. Letadlo nemohlo docíliti stability a přesto, že mělo samočinně přizpůsobitelná křídla, uchylovalo se čím dále tím více s pravé cesty jako loď unášená na rozbouřeném moři.

„Co to znamená?“ zvolal rozzlobeně Fournier. „Nemohu si to věru vysvětliti.“

„Nalézáme se ve velkých proudech rovníkových,“ odvětil Kristián; „nepodaří-li se nám jich zdolati, zanesou nás k severo-severo-západu.“

„Je ti známo, do které výšky působí jejich největší prudkost?“

„Asi do dvou tisíc metrů, ale dříve než dosáhneme této výše, jsme v nebezpečí, že budeme zachyceni proudem, jenž slove „running wind“, a zahnáni nad Čínské moře.“

„Nad Čínské moře? Žertuješ?“

„Nikoli, mluvím zcela vážně.“

Fournier pokusil se vystoupiti ještě asi o sto metrů, ale se zlou se potázal. Místo aby se letadlo zmítalo nazdařbůh jako dosud rychlostí poměrně mírnou, bylo v tomto pásmu přitahováno jakoby nějakým obrovským sacím strojem a unášeno ohromující rychlostí.

„Teď urazíme kilometrů,“ pochvaloval si Fifi, který si neuvědomoval nebezpečí; „půjdeli to stále tímhle tempem, doletíme k cíli brzo.“

„Bylo by si přáti, abychom letěli pomaleji,“ podotkl Kristián, „Tento šílený let do neznáma je nebezpečnější než si myslíš.“

„Proč to?“

„Protože se uchylujeme se správné cesty. Aby ses o tom přesvědčil, podívej se na busolu.“

Vtom Fifi radostně zvolal:

„Moře!“

Bylo to vskutku moře, které zahlédl dole v dáli, moře rozbouřené, pěnivé, jehož divoký řev doléhal k letcům.

„Čeho jsem se obával, přišlo,“ pravil Kristián; „jsme strženi do větrného proudu kuang-čeuského, který nás unáší k Číně!“

„Ta nebyla na našem programu,“ poznamenal Fifi; „nemýlím-li se, měli jsme směřovati k Ceylonu v Indickém oceánu?“

Kristián neodpověděl. Obličej měl zasmušilý a posunky jeho prozrazovaly nervositu. Fournier u volantu upíral zrak před sebe na obzor, snaže se říditi Excelsior k neviditelnému bodu, jejž mu označil námořní důstojník.

Když konečně vítr, který unášel letadlo, počal ochabovati, byli v polovině cesty mezi jižním výběžkem Číny a ostrovem Borneem. Mohli by nyní odbočiti vlevo, k Saigonu do Indočíny, ale pohyb ten znemožnila jim nová vzduchová vlna, která měla snahu hnáti Excelsior k východu, to jest k ostrovům Filipínským.

Nezbývalo tedy než pokračovati přímým směrem.

Nesčetné množství ostrůvků oživovalo nyní moře. Připadalo to jako četné drobné loďstvo. Byly to ostrovy „Stormovy“, výspy „Riflemanovy“, souostroví „Objevu“ a „Trojzubce“, vesměs ležící při východní straně ostrova Patauanu, úzkého to jazyku odděleného od Filipín, jejž oblévá moře Jolo, pověstné tolikerým ztroskotáním.

NA OSTROVĚ HAI-NAN

Vše, čeho mohl docíliti Fournier s vynaložením nesmírné námahy, bylo to, že zařídil letadlo k ostrovům Paracelsovým, letě mezi výspami Tritonu a Macclesfieldu. Zkrátka podle Kristiánových pokynů využitkovával, pokud to bylo možno, mohutného proudu, jenž unášel ovzduším Excelsior k „říší Středu“.

Brzy dostal se jednoplošník nad ostrov Hai-Nan.

„Budeme nuceni tady přistáti na několik okamžiků,“ pravil Marcel; „výstřední rychlost, jakou pracoval náš motor, chystá nám bezpochyby nemilá překvapení.“

A naleznuv příhodné místo – pláň dosti širokou, která se zdála velmi rovná – ustal Fournier v klikatém letu, zamířil přímo vpřed, pak náhle vypnuv stroj, spustil se klouzavě k zemi.

„Tady je pustina,“ zvolal pařížský hoch; „nevadí, mám ji radši než co jiného. Myslíte, že je tento ostrov obydlen?“

„Ano,“ odvětil Kristián.

„To by nikdo neřekl.“

„Jsme zde na východním svahu a obydlen je hlavně střed a západ.“

„Přece však před chvílí, právě když jsme přistávali, dobře jsem zahlédl jakéhosi muže, který nesl přes ramena zavěšeny rybářské koše.“

„To je možné; v každém případě nutno býti na stráži.“

„A zvláště dávati pozor na tamten lesík,“ pravil hoch, ukazuje na zelenou oasu, která se zvedala na nějakých sto metrů od místa, kde se nalézali naši letci.

Po krátkém jídle, záležejícím z masitých konserv a zavlažovaném šampaňským vínem, chystal se Fournier dáti znamení k odletu, když si Fifi náhle na něco vzpomněl.

„Počkejte ještě pět minut, pane Fourniere,“ prosil snažně.

„Budiž, ale ani minutu déle, neboť naše okamžiky jsou sečteny. Snad si nechceš udělati výlet do vnitra ostrova?“

„Ne, pane Fourniere,“ odvětil hoch smutně, „ale chci zde pochovati svou ubohou Pivitku, blízko té travnaté houštiny, kterou je viděti zde napravo. Potřebuji jen malou chvilku.“

Fournier přikývl a chlapec, vzav truhličku, v níž malá opička dřímala svůj poslední sen, odběhl k označenému místu, kde se jal nožem rychle vyhlubovati jamku. Půda byla dosti tvrdá a ta práce zahnala Fifimu více času, než předpokládal.

Občas slyšel Kristiána, jak na něho volal:

„Nuže, Fifi, kdypak už přijdeš?“

„Hned! Hned!“ odpovídal hoch. „Ještě minutku a už běžím.“

Když vykopal jamku, položil do ní nebohou Pivitku a s pláčem zasypal ji hlínou. Potom uřízl v blízkém křoví kvetoucí haluz a zarazil ji do hrobečku se slovy:

„Sbohem, má Pivitko! Chtěl jsem si tě přivézti do Francie, ale nebylo mí to přáno. Nuže, odpočívej tu sladce! Sbohem!“

Sotva pronesl chlapec tato slova, vyskočili náhle čtyři muži, ležící v trávě, kterých dříve nepozoroval.

Měli široké haleny a černé čapky Číňanů.

Dříve než mohl Fifi vykřiknouti, byla mu ucpána ústa roubíkem a on odnesen silnými pažemi a hozen do vozu, který stál poblíž za lesíkem, vroubícím pláň.

Tam zdáli od Excelsioru volal Kristián neustále:

„Fifi!… Fifi! Jestlipak již přijdeš?“

Nedostávaje odpovědi, popošel až k místu, kde byl hoch před několika minutami, ale důstojník spatřil v dáli jen vůz, jenž rychle ujížděl za stromovím.

Napadlo ho, aby se pustil za tím vozem a zastavil ty, kdož jej řídili, ale viděl, že by jích nedohonil.

I vrátil se k aeroplánu, volaje na Fourniera hlasem, který mu vázl v sevřeném hrdle:

„Rychle! Rychle! Vzleťme!“

„A co Fifi?“ tázal se Marcel,

„Vzleťme! Opakují ti… Jen tak ho najdeme…“

„Stalo se něco?“

„Ano, unesli ho!“

„Ach, rozhodně, máme neštěstí na neštěstí!“ zvolal Fournier. „Tohle jsem já tušil!“

Již Excelsior zamířil přímo směrem, který označil Kristián, ale podivná věc, nepochopitelná! Vůz zmizel s obzoru!

A přece mohli letci přehlédnouti nesmírné pásmo území. Tu a tam pod nimi křižovaly se cesty nebo spíše stezky, lidé chodili semo tamo po šíré krajině. Bylo je viděti, jak zvedají hlavy, hledíce na aeroplán, a bylo zřetelně slyšeti i jejich hlasy.

„Ten vůz nemohl se přece proměniti v páru“, zvolal Kristián. „Nezdálo se mi to, viděl jsem dobře, žlutá kára s plátěnou střechou ujížděla plnou rychlostí. Kdyby byla jela k tomuto lesu, řekl bych, že ji zakrývají stromy, ale ne, ujížděla do rovin touto cestou. Jsem si tím jist.“

A dobrý Kristián, drže se letadlových vzpěr, pátral se zatajeným dechem a nepokojnýma očima po krajině, ležící dole pod nimi. Náhle se zdálo Marcelovi, který ač zaměstnán řízením rovněž dával bedlivý pozor na rovinu, že spatřuje mezi dvěma cestami jakýsi hluboký úvoz, který se nořil pod zem na jistou vzdálenost od lesa.

„Podívej se ty!“ vybídl Kristiána.

Důstojník vzal dalekohled a po chvíli odvětil: „Ano, tamtudy jistě musili zmizeti. Počkej, přibližme se k zemi!“

Marcel jal se ihned sestupovati. Přiběhli Číňané a užaslým okem pozorovali ohromný stroj, který poletoval několik metrů nad jejich hlavami. Někteří s křikem dali se na útěk.

Nic však neprozrazovalo u domorodců ostrova Hai-Nanu nějaké nepřátelství; byli prostě udiveni, ale jejích posunky nebyly výhružné.

„Ti lidé připadají mí zcela pokojní,“ pravil Marcel, „i myslím, že by bylo nejlépe, abychom přistáli a dotázali se jich.“

„Jen to ne! Číňané jsou neslýchané potměšilí. Právě ve chvíli, kdy se zdají nejpřívětivější, mají vždy něco nekalého za lubem.“

„Co tedy máme dělati?“

„Vyčkejme! Uzříme-li vyjížděti odněkud onen vůz, přistaneme k zemi a odhodlaně udeříme na ty, kdož jej řídí.“

FIFI V RUKOU ŽLUTÝCH KATANŮ

Kam se poděl Fifi? Jakým tajemným zásahem náhle zmizel? Především, s jakými nepřáteli měl co činit?

K svému neštěstí dostal se do moci Kuan-Liů, nejobávanějšího ze všech kmenů, které obývají v jižní části Číny.

Kuan-Liové se vzpírají veškeré civilisaci; přese všecko úsilí Číny, podrobiti si ostrov Hai-nan, zůstali téměř ve stavu primitivním. Přijali sice Konfuciovo náboženství, které jím s nebezpečím života přišli hlásati čínští misionáři, ale jsou tak oddání pověrám, že dosud věří v zázračné působení amuletů a fetišů jako nejzaostalejší divoši ostrovů australských.

Ostrov Hain-Nan je rozdělen na deset okresů, jejichž náčelníci se scházejí každoročně v Červené jeskyni, to jest sluji, která leží ve východní části ostrova, a tu rokují po dva dni o potřebách svého lidu.

Po oba ty dní je zakázáno Kuan-Liům jísti, píti i spáti; také nesmějí řezati stromů, kopati a obdělávati zemi.

Ubohý Fifi, jenž neměl ani potuchy o podivných zvycích Kuan-Liů, přestoupil patrně dva zákazy stanovené hai-nanským zákonem: kopal zemi, aby pohřbil Pivitku, a uřízl haluz, kterou chtěl ozdobiti její hrobeček.

Číňané, kteří leželi v trávě, s velikým údivem a nevolí viděli mladíka „bílé tváře“ porušovati posvátné obyčeje; proto se opatrně přikradli a vrhli se na toho cizince, který byl v jejich očích jistě nějakým zloduchem.

Ucpavše mu ústa širokým pásem, odvlekli ho k „mači“ (bambusové káře, kryté plátěnou střechou) a zamířili k Tinganu, hlavní osadě okresu, k němuž náleželi.

Aby nejeli končinou, ve které shromáždění náčelníci konali své porady, použili hlubokého výmolu, který se několik metrů opodál ztrácel pod přirozenou klenbou, dlouhou asi kilometr.

Velmi hrdi na svůj úlovek, Kuan-Liové konali bedlivou stráž kolem nevzhledné káry o skřípajících kolech, jež odvážela Fifiho do neznáma.

Nebohý chlapec, ještě všecek ohromen tím nenadálým přepadnutím a únosem, jehož si nedovedl vysvětliti, snažil se sebrati trochu své myšlenky. Plachta, jež tvořila nad vozem střechu, znemožňovala mu všeliký rozhled; slyšel však kolem sebe hlasy svých věznitelů.

Jednu chvíli pokusil se o útěk, ale sotva nadzvedl plachtu, spatřil tři ohyzdné žluté obličeje výhružných pohledů. Rychle se stulil opět dozadu.

Po jízdě, trvající asi hodinu, „mač“ se zastavila, plachta byla sejmuta a Fifi vytažen ze svého pohyblivého vězení čtyřmi mohutnými pažemi. Tu mu vyňali z úst roubík a odvedli ho stále ještě spoutaného na velké prostranství uprostřed neladného shluku chatrčí a bambusových baráků, jež se podobaly králikárnám. Byla to osada Tingan.

Brzy sběhl se se všech stran zástup mužů a žen žlutých tváří, aby si prohlédli zajatce. Jedni točili se kolem něho a prohlíželi si ho jako zajímavé zvíře, jiní osopovali se na něho drsnou, chraplavou řečí. Fifi snadno pochopil, že by ti oškliví Číňané měli sto chutí ho zabíti, kdyby ho nechránili ti, kteří ho přivedli. Patrně, dříve než ho vydají na smrt, chtěli jej ukázati některému náčelníkovi.

Pařížský hoch nezabýval se tuze divochy, kteří se kupili kolem něho; úzkostlivě hleděl k obloze, doufaje každým okamžikem, že uzří objeviti se Excelsior.

Tu přistoupili k němu dva Číňané s velkým čtverhraným prknem, velmi silným, uprostřed něhož bylo viděti okrouhlý otvor a po stranách dvě užší díry. Do tohoto otvoru strčili Fifimu hlavu, aby mu objímalo krk, a pak dřevěnými klínky utáhli otvor. Pouta, jimiž měl svázány nohy, mu sejmuli, ale z opatrnosti nechali mu ruce spoutány. Pařížský hoch měl podstoupiti muka tzv. kangu, neboli klády.

Fifi cítil na krku hroznou bolest, nebot těžké prkno, postrčeno prudce oběma Číňany, točilo se zprava nalevo. Kromě toho tlačilo jej velice svou tíží.

Kdyby aspoň mohl klidně státi, ale jeho katané jej surově strkali, nutíce ho k chůzi, a když vrávoral vysílen, div že nepadl, propukali okolostojící diváci v smích a veselý řev.

Nadešel okamžik, kdy Fifi přese všecku svou energii nemohl déle vydržeti drtivou tíhu této klády. Zaúpěl děsně a padl na kolena. Ale jeho hlídači donutili jej vstáti a postrkávali ho kupředu hojnými kopanci a ranami.

Tato hrozná muka trvala téměř hodinu a chlapec, uštván únavou a bolestí, konečně klesl k zemi, pozbyv vědomí.

S NASAZENÍM VŠECH SIL

Když opět přišel k sobě, viděl, že leží na zemi, maje krk stále sevřený kládou, a pociťoval hroznou bolest v kříži. Kolem něho zůstalo již jen asi deset Číňanů a jak se zdálo, přestávala i je baviti podívaná, které bývali asi častěji svědky.

Fifi náhle ucítil, že pouta, která objímala jeho zápěstí, se poněkud uvolnila. Kdyby mohl vládnouti rukama, snad by se mu podařilo sejmouti se svých ramen to hrozné prkno, které jej tížilo jako olověný plášť.

Jeho strážcové nedávali na něho již tak bedlivý pozor; zdálo se, že jsou něčím zaujati, a bylo je viděti, jak občas vrhají ustrašené pohledy k šíré pláni. Co se to dělo? Chlapci dostalo se brzy vysvětlení tohoto neklidu, nebot právě dolehl k jeho uším hluk motoru. Byl to zajisté Excelsior; jeho přátelé ho patrně hledají a jsou mu na stopě. Kuan-Liové se hotoví asi svésti boj s cizinci, kteří vpadli na jejich území.

Náhle pojala hocha obava, aby ho Číňané neusmrtili dříve, než k němu budou moci dostihnouti jeho druhové. Také by ho mohli někam ukrýti, uvrhnouti do nějaké sluje, kde by ho Marcel a Kristián nikdy nenašli.

V kritických okamžicích osvědčoval Fifi rozhodnost jako muž, třebas byl ještě chlapcem.

Pochopil, že nutno jednati, a to rychle.

Ach, kdyby se mohl zbaviti té zlořečené klády, která mu drtila ramena, jak by běžel k místu, odkud slyšel stále ohlas pracujícího motoru letadla!

Ale pojednou hluk ten ustal. Marcel a Kristián snad právě přistáli a počínají boj s Číňany. A pařížský hoch, jemuž srdce tlouklo, až se mohlo rozskočit, čekal každou chvíli, že se náhle před ním objeví jeho přátelé. Minuty ubíhaly a on neslyšel více ničeho.

Jedna věc ho však přece upokojovala; poněvadž nezaslechl ani jediného výstřelu, usuzoval z toho, že se „žlutí“ nepustili s letci do boje.

Oddávaje se těmto krátkým úvahám, snažil se hoch uvolněnýma nyní rukama dostati se sebe protivné prkno. Po mnohých trpělivých pokusech podařilo se mu nakloniti hlavu tak daleko stranou, že mohl zachytiti jeden z řemínků, přidržujících desky a překousnouti jej zuby. Desky se uvolnily, ale přece ne tolik, aby mohl z otvoru vyvléci hlavu.

Vtom přiskočil k němu jeden z hlídačů a Fifi pochopil, že je ztracen. Zoufale popadl oba okraje prkna a silou, které by se do sebe nebyl nadál, podařilo se mu tentokrát desky od sebe roztáhnouti tak, že mohl vyprostiti hlavu z otvoru.

Byl nejvyšší čas. Číňan vrhal se na něho.

Ale tu již zasadil mu Fifi tak dovednou ránu hlavou doprostřed prsou, že Kuan-Li odletěl na několik metrů k zemi.

Tento výjev trval sotva vteřinu, ale ostatní věznitelé, vidouce svého druha padnouti na zem, s divokým řevem hnali se na zajatce.

Téměř okamžitě octl se pařížský hoch tváří v tvář třem mužům, třem obrům, a jak dopadne zápas, který měl nyní podstoupiti, o tom nebylo pochybnosti.

Nebezpečí, místo aby ochromovalo jeho síly, zdálo se naopak, že je zdesateronásobňuje.

Shýbl se, sebral desku, kterou zvedl jako pírko, a mrštil jí po Číňanech. Jeden z nich, zasažen doprostřed obličeje, svalil se k zemi; druzí dva ucouvli, poděšení a jaksi uhranuti divým pohledem svého vězně, ale rychle se opět vzpamatovali u vědomí své převahy.

Fifi jich vyčkával. Mocným kopancem, mířeným do holenní kosti jednoho Kuan-Lia a mistrnou ranou pěstí, zasazenou do brady jeho společníka, zbavil se v okamžiku obou svých protivníků, a než tito se postavili opět na nohy, Fifi byl již daleko.

Několika skoky dostal se ze střeženého místa, pak, vida že mu chce skupina nepřátei zaskočiti cestu, učinil náhlou kličku a pokračoval ve svém šíleném běhu.

O něco dále čekali ho Kuan-Liové s napřaženými oštěpy, tvoříce nepřekročitelnou závoru.

Bleskurychle rozhlédnul se vpravo i vlevo, a spatřiv volný prostor mezi bambusovou chýší a skupinou stromů, pustil se tím směrem.

Uzounká ulička se objevila před ním; odhodlaně vběhl do ní, pronásledován houfem řvoucích Číňanů.

Chlapec utíkal úžasnou rychlostí, sotva se nohama dotýkal země.

Živý plot zahrazoval cestu po celé její šířce; Fifi jej spíše proběhl než přeskočil a považoval se za zachráněna!

Ale běda! Nešťastný hoch octl se v bažině, v jedné z těch hrozných bažin, kde zelený povrch skrývá bezednou hlubinu, kde bahno ustupuje pod nohama, alby pohřbilo nerozvážlivce, kteří vstoupí na tuto pohyblivou půdu.

Tentokrát přemohl Fifiho strach!

Chraptivý výkřik vydral se mu z prsou a beznadějně zvedl ruce k nebi.

Ponenáhlu zapadal a pohyby, kterými se namáhal vybřednouti z toho bahniska, tím více ho do něho strhávaly. Nastával konec, strašná smrt, s níž bylo marno zápasiti.

Přece však nešťastný hoch ucítil náhle pod nohama pevnější půdu. Mohl se opět vzpřímiti.

Ohromný peň stromu, zvráceného do bažiny, posloužil mu za oporu. V několika vteřinách dostal se na pevnou zemi a octl se v lese. Opatrně prchal dále. Kolem něho vládlo tioho, ale ticho příšerné, děsivé. Aniž koho viděl, tušil, že se tu skrývají lidé, kteří na něho číhají, hotovi jsouce vrhnouti se na něho. Postupoval vpřed, skrčuje své tělo, aby mohl čeliti prvnímu Číňanovi, který se ukáže.

Najednou uslyšel praskot větví a hustým listovím zahlédl lidské podoby.

Již chtěl uskočiti stranou, aby se vyhnul, možno-li, novým útočníkům, když vtom ozval se v zápětí hlas dobře povědomý, hlas dobrého Kristiána:

„Fifi!… Fifi!…“

Dvěma skoky octl se chlapec v houštině, za níž nalezl k nepopsatelné radosti oba milé druhy, s nimiž nedoufal se více shledati.

Kristián totiž a Marcel, aby vysvobodili chlapce, nechali Excelsior na rovině a odhodlaně vydali se za hledáním svého chráněnce.

„Neztrácejme ani vteřiny!“ pravil Kristián, pojav hocha za rámě.

V tom okamžiku objevili se Kuan-Liové na ohbí cesty. Byli ozbrojeni oštěpy a vyráželi ze sebe hrozivý křik.

„Nestřílejme,“ pravil Marcel Kristiánovi; „hleďme se odtud dostati, aniž bychom použili ručnic. Je zbytečno drážditi ještě ty divochy.“

Ale Kuan-Liové se přibližovali a ohrožovali letce čím dál tím více. I uznal Kristián za nutné, dáti jim výstražný příklad. Přilícil, namířil do houfu Číňanů a bylo viděti dva muže padnouti na tvář.

„Myslím, že teď dají pokoj,“ zvolal Fifi.

Vskutku, „žlutí“ zmizeli, jako když střelí do vrabců.

„Budme nicméně stále na stráži,“ upozorňoval námořní důstojník, „Číňanům nelze nikdy věřiti. Když si člověk myslí, že se jích zbavil, vypadnou na něj znenadání.“

Naši letci dostihli již odkrytého místa, odkud viděli Excelsior. V tom okamžiku ozval se na několik metrů od nich podivný skřek, podobný houkání sovy.

„Hleďme, i ptáci nás chtí postrašit!“ zavtipkoval pařížský hoch.

„Ten skřek nepocházel od ptáka,“ podotkl Kristián.

Vtom ozvalo se nové zahoukání.

Naši tři přátelé se zastavili a přitiskli se k sobě, tušíce nebezpečí.

„V tomhle je něco podezřelého,“ zašeptal Kristián, „doběhněme co nejrychleji k Excelsioru, neboť je jisto, že nám Číňané chystají nějaké překvapení. Ostatně, utekli tuze rychle, to nebylo přirozené.“

Sotva důstojník pronesl tato slova, zašustilo jim cosi nad hlavami. Něco se svezlo nebo spíše padlo se stromu a téměř v zápětí dopadla na Marcela, Kristiána a Fifiho široká síť, spletená z travin a lián, obklopujíc je se všech stran a znemožňujíc jejích pohyby; ba čím více se namáhali vyprostiti se z ní, tím více se zaplétali do této ohromné vrše, kterou přidržovaly k zemí velké zatěžkávací kameny, upevněné na jejích koncích.

Kristiánovi se podařilo protrhnouti několik ok, ale Kuan-Liové hodili novou síť na prvou, takže letci nemohli se hnouti. Ani střelné zbraně nemohli použíti, poněvadž ruce měli vpleteny do proklaté sítě.

Fifi, dobyv přece z kapsy svůj nůž, počal již řezati jím vpravo i vlevo, když tu mocné trhnutí povalilo k zemi jej i jeho druhy.

Číňané totiž, vidouce své nepřátele lapeny, zatáhli síť prudce k sobě.

Nyní asi čtyřicet „žlutých“ obklopilo naše tři Evropany a po každé, kdykoli se tito chtěli postaviti na nohy, nové prudké trhnutí povalilo je k zemi. Byla to situace tragická a komická zároveň.

Přesto přese všecko podařilo se Kristiánovi kleknouti; ihned prostrčil hlaveň své winchestrovky skrze oka sítě a dvakrát vypálil.

Tento útok, jehož se Kuan-Liové nenadali, uvedl jejich řady na okamžik, ve zmatek. Někteří utekli zděšeně, zatím co jíní, smělejší, drželi se na jistou vzdálenost, sledujíce nedůvěřivým okem pohyby svých zajatců. Fifi nelenil. Energicky řezal nožem do sítě. Brzy udělal otvor, jímž se mohl konečně dostati z léčky ven. Tu přiblíživ se ke Kristiánovi, pravil mu:

„Udržujte ty škaredé Číňany v šachu svou winchestrovkou, já zatím proklestím vám cestu i panu Fournierovi.“

A vskutku, chlapec pracoval tak vytrvale a dobře, že brzy vyprostil své oba druhy. Jakmile byli volní, radili se Marcel a Kristián několik vteřin.

Nepřátelé je pozorovali stále, ale z jejich tváří bylo lze vyčísti veliký neklid. Báli se patrně účinku střelné zbraně a byli připraveni na útěk do lesa.

„Kupředu!“ velel Kristián; „a pozor na sítě, teď se již nenecháme lapiti.“

Kuan-Liové, vidouce letce postupovati proti sobě, strhli hrozný křik a ustoupili do lesa.

Stezka dosti příkře se svažující vedla k pláni, kde za stromovím bylo viděti Excelsior. Fifi, jenž pospíchal s Fournierem napřed, nepovšiml si, že Kristián není vedle nich, a teprve, když dostihli jíž aeroplánu, pohřešil svého přítele.

„A kde je pan Kristián?“ otázal se hoch starostlivě,

„Vždyť přece šel za námi,“ odvětil Marcel.

„Bože můj, aby…“

Hoch nedořekl. Zahlédl právě asi na padesát metrů opodál několik Číňanů, kteří vlekli cosi beztvárného.

Byl jat zlým tušením. Potom vydral se mu z prsou výkřik.

„Ale ano, podívejte se, toť on, toť pan Kristián. Ach, můj Bože! Rychle! Leťme mu na pomoc, oni ho zabijí.“

Marcel, jenž byl již u aeroplánu, rychle vyňal z jedné palubní přihrádky svůj browning a Fifimu podal winchestrovku.

„A náboje?“ poznamenal hoch.

Marcel inu podal žádanou krabici a oba pustili se směrem, kde prve zahlédli Kristiána.

V MOCI KUAN-LIŮ

Jak to, že se nechal námořní důstojník polapiti takto žlutými nepřáteli? Byl přece ozbrojen, měl winchestrovku. To jistě byl překvapen znenadání, chycen znovu do sítě v okamžiku, když spěchal za svými společníky. Číňané zmizeli, ale lehký oblak prachu označoval dosud cestu, kudy se brali. Byla to úzká stezka, po obou stranách vroubená živým plotem a zakrslými palmami, mezi nimiž se proplétaly Hany a vysoké traviny.

Fournier náhle zastavil chlapce, položiv mu ruku na rameno.

„To, co hodláme podniknouti, je krajně neopatrné,“ pravil mu. „Vydáváme se prostě v nebezpečí, že budeme chyceni též a svému nebohému Kristiánovi nebudeme již moci přispěti na pomoc. A což, kdyby nám Číňané, zatím co budeme procházeti lesem, rozbili naše letadlo? Ne, ne, my musíme ihned zpátky k Excelsioru, vsedneme do něho a budeme obletovati nízko nad krajinou. Jakmile spatříme Kristiána, přistaneme k zemi a zatím co jeden z nás zůstane na stráži u letadla, druhý poběhne na pomoc našemu příteli.“

To také učinili. Za několik vteřin zvedal se jednoplošník pozvolna nad planinu a ve výši asi dvaceti metrů dal se směrem, který předtím sledovali Číňané.

Brzy vznášel se Excelsior nad okrouhlým prostranstvím, uprostřed něhož bylo viděti chýše pokryté listím. Fifi, vychýlen přes okraj, pozoroval, co se děje v hlubině zející pod ním.

„Sestupte ještě trochu níže, pane Fourniere,“ pravil hoch, „zdá se mi, že vidím něco podezřelého,“

Fournier vznášel se nyní tak nízko, že téměř narážel na vrcholky stromů.

Tak oblétal celou krajinu rozkládající se mezi mořem a čínskou osadou, aniž našel toho, kterého hledal. Kuan-Liové patrně uvrhli Kristiána do nějaké jeskyně.

Náhle zvolal Fournier, ukazuje prstem ke skupině stromů, vedle níž se zvedal obrovský cedr:

„Tamto jest!…“

Zamířiv zpátky nad planinu, Marcel rychle přistál k zemi, zajel s aeroplánem za malý pahorek, aby jej co nejvíce utajil zrakům Číňanů, pak, provázen Fifim, pádil k lesíku.

Zatím co ho druhové usilovně hledali, Kristián byl veden houfem zuřivých Číňanů na lesní mýtinu. Tam se průvod zastavil před jakýmsi pranýřem, za nímž bylo viděti zející jámu.

Jakou popravu chystali asi nešťastnému letci?

Bude zmrzačen, utracen v nejstrašnějších mukách?

Chvatným pohledem přeměřil Kristián své katany. Žádná zbraň neblýskala se v jejich rukou. Žádná hranice, žádné popravní lešení nezvedalo se na mýtině a přece smrt, která byla určena nešťastnému Evropanovi, převyšovala hrůzou všecky jiné.

Měl býti za živa pohřben.

Skutečně jest zvykem u domorodců ostrova Hai-nan, zakopávati za živa odsouzence.

Zákon, starý několik století, zakazuje jim totiž prolévati krev, jde-li o potrestání vinníka.

Kristián byl přiveden k šachtě, která se otvírala v úrovni povrchu země. Byla to „Šui-Tsing Lao-ti“ neboli šachta smrti.

Již dával náčelník znamení Kuan-Liům, kteří obklopovali zajatce, aby do něho strčili, a nešťastný důstojník přes svůj zoufalý odpor, měl býti vržen do jámy, když se tu rozlehl ozvuk rychlých kroků.

VYSVOBOZENÍ

Byl svrchovaný čas.

Mžiknutím oka pochopil pařížský hoch, co se děje, a zatím co Fournier namířil revolver na poděšené Číňany, vrhal se hoch na Kuan-Lie, kteří drželi Kristiána, zasazoval jim do hlav mocné rány pažbou, až konečně se mu podařilo důstojníka vyprostiti.

Zatím domorodci, s počátku poněkud zaražení, rychle se opět vzmužili a pokusili se o zoufalý odpor.

Fifi přilícil, stiskl spoušť své winchestrovky a výbušné koule okamžitě otevřely shluklé řady Číňanů.

Chlapec využitkoval této chvíle zmatku, aby přeřezal Kristiánovi pouta, a brzy všichni tři přátelé pádili úprkem k místu, kde se nalézal Excelsior. Když však k němu doběhli, jaké bylo jejich leknutí!

Houf Kuan-Liů s nepřátelským řevem tlačil se kolem aeroplánu.

„Rychle, rychle!“ křičel Fournier, „chtějí nám rozbíti Excelsior.“

A vskutku několik Číňanů přiblížilo se již k ohromnému stroji, který je s počátku děsil, a dva z nich vyšplhali se již na okraj paluby.

Vystřeliti na ně nebylo radno, mohlo by se poškoditi letadlo; proto se naší přátelé rozhodli udeřiti na Kuan-Lie muž proti muži. Tito se hotovili k odporu.

Náhle vyšla rána ze skupiny Číňanů.

„Jakže!“ zvolal Fifi, „oni mají pušky?“

Ale vtom se již Kristián vrhl na Kuan-Lie od něhož vyšla rána a vytrhl mu zbraň.

Ta zbraň byla vlastní jeho winchestrorvka, kterou mu před nějakou chvíli odňali a kterou si přisvojil onen Číňan.

„Uskočme napravo,“ velel Kristián, „a střílejme na ně se strany, tak nepoškodíme aeroplán.“

Letci rychle couvli stranou a když byli asi na deset metrů od Číňanů, zahrnuli je deštěm kulí.

Útočníci se s křikem vzdálili a Fournier použil tohoto okamžitého ústupu, aby uvedl jednoplošník v činnost.

Ve chvíli, kdy se tento rozjížděl po zemi, Kuan-Liové, se zlostí vidouce prchati své protivníky, vrhali se znovu na Excelsior, ale již ničeho nezmohli.

Evropané byli zachráněni, unikli obyvatelům ostrova Hai-nanu!

VOLANÍ DO ZBRANĚ

Excelsior, maje vítr v zádech, letěl fantastickou rychlostí. Jeho rovnováha nebyla již rušena vzduchovými vlnami, které jej tak značně vyšinuly z jeho dráhy.

Brzy spatřili v mlžné dáli na moři šeděmodravou masu, která se zdála zahrazovati obzor.

Bylo to jižní pobřeží čínské pevniny.

Za hodinu letěl Excelsior nad Makaem, jehož mohutné tvrze rýsovaly na modré obloze zubatou linii svých cimbuří.

Teď vznášeli se letci nad kraji obydlenými, nad úrodnými nivami, zavlažovanými množstvím řek.

Nic nemůže vylíčiti hýřivě bujnou vegetaci tohoto jižního kraje Číny, jejž obyvatelé říše Středu ve své obrazné řeči pojmenovali „Ti-Tien-Ču“, Země Boží.

V dáli hory ultramarínově modré zvedaly k nebesům své sněžné vrcholy; bylo to horstvo Nan-Šan neboli „Jižní vrchy“, jež Číňané také zovou horami svatými.

Blížila se noc, proto Fournier zrychloval svůj let a chtěl dostihnouti anglické kolonie Hong-Kongu, dříve než stín zahalí zemi.

Dík úžasné rychlosti jeho jednoplošníku konečně se mu to podařilo a dotkl se země na rovině zvané Nun-Sin a ležící blízko města Kaulunu.

Angličtí vojáci běželi letcům v ústrety a přátelsky je vítali. Kristián, který mluvil velmi dobře anglicky, poděkoval, jak se slušelo, a hned se poptával po místě, kde by si mohli opatřiti benzin.

Ukázali mu skladiště, stojící na břehu řeky a Kristián, provázen Fifim, ihned se tam vypravil, zatím co Fournier prohlížel motor a různé součásti stroje Excelsioru.

Schýlila se již noc, když se Kristián a pařížský hoch vrátili s Číňanem, který postrkoval vozík s nádobami benzinu.

„Teď máme zase petroleje do lampy!“ volal vesele Fifi, „a zdá se, že bude prima!“

„Přesvědčím se hned,“ pravil Marcel. A odlil trochu benzinu do nádoby, přičichl k němu, vyzkoušel jeho hustotu, pak vyslovil své uspokojení.

Za nějakou chvíli nádrž jednoplošníku byla naplněna až po okraj a letci, kteří již vyňali něco zásob ze svých truhlic, chystali se ke skrovné večeři pod širým nebem, když přistoupil k nim anglický důstojník a velmi zdvořile je pozval, aby přijali dinner v důstojnické jídelně v pevnosti Kaulun.

Marcel by si byl přál odletěti co nejdříve, ale pozvání bylo učiněno způsobem tak milým, že nemohl ho odmítnouti.

Vojáci uklidili Excelsior do hangáru, jenž sloužil za skladiště, k opatrování letadla byla komandována vojenská hlídka a naši letci odebrali se do důstojnické jídelny, která na jejich počest byla vyzdobena barvami francouzskými a anglickými.

Mnoho důstojníků mluvilo francouzsky, proto také nálada při hostině byla velmi družná.

Pronášel se přípitek za přípitkem, ba i Fifi byl nucen pozvednouti svou sklenku a píti na zdraví svých britských hostitelů.

Večeře spěla ke konci a naši letci chystali se rozloučiti se svými novými přáteli, když se dveře jídelny prudce otevřely a do síně vstoupil anglický vojín v služebním stejnokroji.

Fifi a Marcel nerozuměli, co mluvil, ale zpráva, kterou přinášel, byla jistě vážná, neboť na tvářích důstojníků objevil se ihned zřejmý neklid.

Chvatně se opásali, na hlavu vstavili lehké přilbice a rychle se omluvivše svým hostům, kvapili ze síně.

„Co se stalo?“ tázal se Fifi Kristiána.

„Pokud jsem mohl vyrozuměti,“ odvětil námořní důstojník, „jde o jakési přepadení.“

Od nějaké doby totiž pokoušeli se Číňané osady Hong-Kongu rozdmychati povstání proti Angličanům. Spojivše se s Parsy a Birmany, pokusili se o ztečení předních tvrzí britské posádky, avšak byli energicky odraženi.

Tim se nedali Číňané nikterak zastrašiti a své pikle kuli potají dále. Jejich plánem bylo zmocniti se opevněných stanovišť anglických, jmenovitě Kaulunu, neboť kdyby tato pevnost padla do rukou vzbouřenců, velmi by se znesnadnil přístup k řece anglickému loďstvu, kotvícímu několik kilometrů dále v zátoce.

V ustanovený den, učinivše poslední přípravy, plížili se spiklenci s nastávající nocí podél břehů Kantonské zátoky, aby udeřili na anglická stanoviště. Přese všecku bdělost vojenských hlídek podařilo se Číňanům nepozorovaně vniknouti do okruhu pevnosti Kaulunu. Když jejich vpád byl zpozorován, bylo již pozdě odrážeti útočníky, kteří, pobivše strážce, zmocnili se již tří tvrzí, ve kterých nalezli zbraně a hojnost střeliva.

Ve chvíli, kdy se Fifi, Kristián a Fournier chystali vyjíti z důstojnické jídelny, ozývala se venku strašná palba. Boj byl zahájen.

„Za mnou, přátelé!“ zvolal Fournier. „Musíme za každou cenu dostihnouti Excelsioru a odletěti co nejrychleji.“

A naši tři letci, proklouznuvše za anglickými vojíny, kteří se utkáváli s Číňany, dorazili šťastně k hangáru, kde bylo ukryto jejich letadlo.

Již vytáhli jednoplošník a chystali se vzlétnouti, když vtom se mihly podél zdi jakési stíny. Náhle třeskla rána a koule udeřila mezi dráty aeroplánu.

„Ho, ho! tohle začíná nebýti pěkné,“ prohodil pařížský hoch, žena se po winchestrovce. Kristián ho však zadržel: „Nemůžeme se plésti do boje, který tu začíná. Uleťme, je to rozhodně nejmoudřejší.“

Střelba se vzmáhala. V měsíčním svitu bylo viděti anglické vojáky zápoliti s Číňany. Těchto přibývalo od minuty k minutě, rojili se ze všech stran.

Ustupujíce převaze, Angličané se pozvolna stahovali k pevnosti, kde měli patrně úmysl se uzavříti a co možná nejdéle odolávati obléhatelům.

Náhle přiběhl k letcům důstojník, pronásledovaný houfcem útočníků.

„Jsme ztraceni,“ pravil anglicky, „budeme do jednoho muže pobiti, nedostane-li se nám pomoci. Snažně vás prosím, pánové, zaleťte do pevnosti Viktorie a oznamte posádce, co se děje. Je nutno…“

Důstojník nedořekl, koule mu roztříštila čelist.

V BEZNADĚJNÉM POSTAVENÍ

Letci, použivše nejkrajnější chvíle, vstoupili do aeroplánu a vznesli se do výše. Brzy přeletěli město Kauilun, ale nalézti směr k pevnosti Viktorii a vhodné místo k přistání působilo Kristiánovi veliké obtíže. Byla noc a velké množství světel zářilo nad Kantonskou zátokou na všech stranách. V zející tmě bylo lze tušiti rozlehlé plochy, jež mohly býti rovinami, ale neznamenalo-li velkou neopatrnost, snésti se klouzavým letem na tyto osamělé pustiny, jež mohly v sobě tajiti různé překážky nebo propastí?

„Rozsviťme reflektory!“ poručil Kristián, zatím co Marcel prudce kroužil nad pevností. Jakmile světla reflektorů byla zamířena k zemi, mohli se letci přesvědčiti o povaze půdy, ležící pod nimi.

Na přistání nebylo pomyšlení, jevil se tu povrch příliš srázný a bylo nutno najíti jiné místo.

Konečně naskytlo se Kristiánovým očím veliké bílé prostranství.

„Rychle dolů!“ zvolal Kristián. „Hleď přistáti na méně než sto metrů.“

Výkon byl proveden a Excelsior se hladce dotkl země.

„Počkejte na mne,“ pravil Kristián, „půjdu zpraviti velitele pevností a hned se vrátím.“

„To nedělej!“ odporoval Marcel. „Pevnost je nejméně na půl kilometru odtud. Mohou se tady vůkol skrývati Číňané.“

„Přece však nemůžeme nechat slabou posádku kaulunskou jejímu osudu,“ namítal Kristián.

„Zajeďme tedy s Excelsiorem až ku bránám citadely,“

A naši tří přátelé tlačili letadlo co nejrychleji po hladké půdě, na níž se točila gumová kola velmi lehce.

Najednou zaznělo ze tmy zvolání:

„Stop there!“

„Friends,“ odvětil Kristián.

„Stop there!“ opakoval Mas.

„Stůjme,“ pravil námořní důstojník, „neboť by mohl ten vojín po nás střeliti. Zná jen předpisy.“

Sotva pronesl ta slova, zablesklo se ve tmě před nimi a v zápětí rozlehla se rána. Koule zasvištěla Fifimu kolem ucha.

„Shasněme světla a lehněme,“ velel Kristián.

Byl čas, neboť nový výstřel třeskl vzduchem.

„Hlupák!“ durdil se Fifi, „Přinášíme mu možná spásu a on do nás bouchá jako bychom byli nějací ničemové.“

Zatím přiběhla ozbrojená posila ke stráží a svítilna, jež se kolébala několik centimetrů nad zemí, ohlašovala příchod noční hlídky. Přiblížila se patrola.

Rychle vysvětlil Kristián jejímu veliteli, s jakým posláním přichází, ale vojín ve svitu lucerny pohlížel na něho nedůvěřivě. Konečně byl ochoten dovésti letce k veliteli, ale když chtěl Fournier vyčkati na stráží u Excelsioru, vojín se tomu postavil na odpor.

„Pojďte všichni,“ poroučel. Bylo nutno poslechnouti.

Za několik okamžiků prošlí pevnostní branou, jejíž těžká vrata se za nimi ihned zavřela, a bylo jim čekati v jakémsi sklepení, kde leželo na prknech několik mužů a hlučně chrápalo.

Asi za půl hodiny přišel velitel. Byl to obtloustlý pán červený jako rajské jablíčko, malý, břichatý, jehož obličej byl přepažen mohutným bílým knírem.

„Kdo jsou ti lidé?“ ptal se.

Vojín mu vysvětlil, za jakých okolností byli nalezeni ti tři cizinci, a rozmluva mezi velitelem a jeho podřízeným hrozila trvati ještě dlouho, když tu zvolal Kristián:

„Pane veliteli, jsme k vám vysláni od kaulunské posádky, která je obležena čínskými vzbouřenci. Každá ztracená minuta zhoršuje postavení těch nešťastníků. Nutno jednati, a to rychle.“

Zdálo se, že velitel byl vytržen ze své liknavosti.

Podíval se na letce pozorněji, dal jim dvě nebo tři otázky, pak přesvědčen patrně, že má co činiti s lidmi věrohodnými, pravil k nim:

„Dobře, pánové, děkuji vám, ale jsem nucen podržeti vás zde.“

„Nás zde podržeti, a proč to?“ zvolal Kristián.

„Protože se dříve musím přesvědčiti, zdali to, co mluvíte, je pravda.“

„Pochybujete o naší poctivosti?“

„Ne, ale mou povinností jest, ověřiti vaše tvrzení.“

„Dobrá, ale pak dejte hlídati náš aeroplán, který jsme nechali před branou pevnosti.“

„Jakže, vy jste přiletěli aeroplánem?“ udiveně zvolal velitel.

„Ano, pane!“

„To je podezřelé.“

Tentokráte opustila Kristiána trpělivost.

„Pane,“ pravil, „čekali jsme od vás za své služby lepší vděk, zatím jednáte s námi jako s vyzvědači.“

Vtom vstoupila do místností stráž se zděšenou tváří a Kristián zachytil tato slova pronesená vzrušeným hlasem:

„Pane veliteli, v Kauluně se bojuje. Slyšeti odtud střelné rány a vojenské baráky jsou v plamenech.“

Tentokrát velitel pochopil.

„Do zbraně!“ zvolal. A obraceje se k letcům, pravil: „Odpusťte mi, pánové, a přijměte mé díky!“

V okamžiku celá pevnost byla na nohou, po chodbách a nádvořích bylo slyšeti velké řinčení zbraní a rychlé povely.

Najednou rozlehla se dunivá rána jako hřmení hromu a ve vnitřku pevnosti ozval se strašlivý lomoz.

To dělová koule vyrazila hlavní vrata, pravě ta, jimiž se vojsko chystalo vypadnouti.

Číňané stříleli na pevnost Viktorii!

Takové smělosti nikdo by se nebyl nikdy nadál! Ale, aby mohli takto bombardovati citadelu, jistě prorazili obrannou linii, zřízenou dole na rovině!

Velitel pokusil se o výpad, ale musil okamžitě couvnouti se svým vojskem, neboť čínští vzbouřenci obkličovali pevnost. Bylo jich všady, podél hradeb, na rovině i v příkopech, jež chránily přístup k citadele.

„Jsme obleženi,“ zvolal velitel.

Ta slova působila na naše letce jako rána kyjem. Byli-li obleženi, znamenalo to, že okolní rovina byla obsazena nepřítelem. Ústup byl odříznut se všech stran a Excelsior nalézal se té chvíle jistě v moci Číňanů. Jako šílení hnali se naši přátelé ke bráně, kterou byli vešli. Ta brána byla zavřena, ale zvenčí bylo slyšeti řev rozzuřeného davu.

Nepřítel měl obsazeno nejbližší okolí pevnosti! Všecka naděje byla ztracena!

Tu Kristián obrátil se k svým druhům a tiskna jim silně ruce, zvolal zdrceným hlasem:

„Ubozí přátelé! Tentokráte je všemu konec!“

Ta slova působila na letce jako hromová rána.

Po prvé snad, co byli na cestě, pochopili, že jsou ztraceni! Podobné neštěstí se jim dosud repřihodilo. Číňané řvali stále za pevnostní branou a z nesmírného hluku, který se zvenčí ozýval, dalo se tušiti, že oblehatelů je veliké množství,

„Co dělati?“ tázal se Marcel.

Kristián neodpověděl, ba ani Fifi, který se obyčejně ukazoval velkým optimistou, tentokrát nepronesl ani slova.

Střelba kolem nešťastných Evropanů se vzmáhala. Vojíni pevnosti Viktorie bránili se energicky, ale zaplaveni převahou obléhajících musili jisté podlehnouti.

Pojednou se prudce otřásla vrata, za nimiž se nalézali naši letci; útočníci snažili se je vypáčití zvenčí. Nepřítel vypozorovav, že tato část pevnosti není střežena, hleděl se tudy dostati do citadely.

Kristián, jenž předvídal vpád, vrhl rychlý pohled za sebe. Nebylo možno couvnouti, neměli-li padnouti v palbě Číňanů, kteří ustavičně stříleli na anglické vojíny. S druhé strany, až by útočníci, vypáčíce vrata, vnikli do citadely, byli by naši letci jistě pobiti; nemohli by odolati takové převaze.

V tomto nevýslovně těžkém postavení, kdy žádná spasná myšlenka nenapadla naším třem přátelům, rozhlížel se Kristián vůkol sebe, hledaje očima nějaké místo, kde by se mohl ukrýti se svými druhy, až by se Číňané valili do pevnosti.

Konečné zahlédl jakýsi hluboký výklenek upravený ve zdi, který měl patrně sloužiti za úkryt stráži v případě nepohody.

„Skryjme se sem,“ pravil tiše, přistoupiv k výklenku.

„Nikdy se tam všichni tří nesměstnáme,“ odvětil Marcel.

„Musíme, jinak jsme ztraceni.“

Brzy vtlačili se letci do výklenku, nic nedbajíce, že se v něm nemohou ani hnouti.

Hlavní věcí bylo uniknouti Číňanům, kteří v nejbližším okamžiku vniknou do pevnosti, a potom hleděti se dostati k aeroplánu, jestli ho ovšem nepřátelé zatím nezničili.

Vrata povolovala; bylo slyšeti temné bouchání a divokou směsici řvoucích hlasů. Konečně ozval se strašlivý rachot, půda se zachvěla a houf Číňanů vnikl do citadely.

Nepřítel byl v pevnosti.

Povzbuzeni touto posilou, které se bezpochyby sami nenadáli, útočníci, kteří bojovali s anglickým vojskem a počínali poněkud ochabovati, přešli náhle opět k ofensivě.

Tu rozpoutala se divá vřava, v níž veškerá surovost žlutého plemene měla volný běh. Čím je Číňan zbabělejší a malodušnější, když si je vědom slabosti, tím stává se surovějším a divočejším, cítí-li se jist vítězstvím.

Citadela byla nyní naplněna útočícími a přibývalo jich stále, zdálo se, jako by se rojili ze země. Nadešel však přece okamžik, kdy tento příliv ustal a průlom, který tvořila ve zdi vypáčená vrata, byl konečně volný.

„Teď je pravý okamžik,“ zašeptal Fifi, který opatrně vyhlédl z výklenku.

„Východ není střežen?“ otázal se Kristián.

„Ne.“

„V tom případě pojďme, ale buďme pohotovi k obraně!“

A tři přátelé vyplížili se tiše ze svého úkrytu.

Východ byl vskutku volný, ale z roviny přilehlé k citadele bylo slyšeti zmatený hluk, připomínající bzučení včel.

Všichni Číňané nevnikli do pevnosti; zadní voj zůstal venku, hotov patrně pobíti Angličany, kteří by se pokusili o útěk z pevnosti.

„Lehněme!“ velel Kristián.

Marcel s Fifim uposlechli a po několik minut všichni tři letci pozorovali, co se děje kolem nich.

Místo, ve kterém se nalézali, bylo naprosto opuštěné a hluk, který slyšeli stále, přicházel z dosti daleka. Chvílemi ochaboval, téměř mizel, pak se opět zmáhal, až se zvrhal v opravdový řev a třeštění.

„Ti padouši obklopují náš aeroplán,“ pravil Kristián, „snad jej rozbijí na kusy. Není možno váhati, za námi je jistá smrt, před námi možná spása. Pusťme se vpřed, musíme seznati počet nepřátel a podniknouti poslední pokus.“

Ihned naši tři Evropané, jako rudoši plížící se prérií, plazili se kupředu tiše a odhodlaně.

Doplíživše se na několik metrů od skupiny, která se pohybovala ve stínu, přitiskli se druh ke druhu a vyměnili potichu několik krátkých slov.

„Je jich asi třicet,“ pravil Marcel.

V tom případě,“ zašeptal Fifi, „je napadněme svými winchestrovkami.“

A chlapec chtěl již vyskočiti, když jej Kristián zadržel, řka:

„Neprováděj neprozřetelné kousky, Fifi. Nezapomínej, že zde mám velení já.“

Pařížský hoch přitiskl se k zemi a vyčkal rozkazů námořního důstojníka.

HRDINNÝ ZÁPAS

Uběhlo několik vteřin.

Číňané, kteří obklopovali Excelsior, zdáli se býti čímsi zabráni.

Najednou bylo slyšeti temné hrčení provázené krátkými výbuchy.

Kdosi uvedl v činnost vrtuli aeroplánu! Tentokráte se Fifi déle neudržel, vyskočil jedním rázem, s winchestrovkou v ruce vrhl se vpřed a za kratší dobu, než je potřebí k napsání těchto řádků, mlátil pažbou do Číňanů shluklých kolem Excelsioru.

Překvapeni tímto nenadálým útokem, dali se nepřátelé nejprve na útěk a Fifi hotovil se na ně vypáliti, když náhle zpozoroval na aeroplánu jakéhosi muže, jenž se chápal volantu. Téměř v zápětí počal jednoplošník, jejž vpředu přidržovalo několik Číňanů, rozjížděti se po zemi, jako by chtěl vzletěti do ovzduší.

To bylo hotové vidění, opravdový zázrak.

Jak se mohl nalézti mezi žlutými domorodci člověk schopný říditi aeroplán?

Fifi nepozbyl chladnokrevnosti. Přehodiv si pušku přes rameno, zachytil se pevně zádi Excelsioru, vyhoupl se do letadla a když se toto zvedalo od země, pařížský hoch byl na palubě, hotov svésti úporný zápas s nepřítelem, jenž se zmocnil jejich jednoplošníku.

Jsa všecek zabrán do řízení letadla, muž ten nezpozoroval, že veze cestujícího, nanejvýše mohl se snad diviti náhlým otřesům, jež způsoboval Fifi, vylézaje na palubu.

Již se Excelsior vznášel a pozvolna stoupal do výše.

Ten, kdo jej řídil, byl nesporně dokonalý pilot. Jednu chvíli se Fifimu zdálo, že má před sebou Hartmanna, ale brzy dík měsíčnímu světlu mohl dobře rozeznati svého soupeře. Byl oděn čínským krojem, blůzu, aby mu při prácí nevadila, měl v pasu utaženu provazem. Na hlavě měl černou čapku obyvatelů „říše Středu“ a bylo viděti jeho dlouhý cop, jak se zřetelně odráží na světlé látce jeho „šangu“.

Fifi se pomalu plazil po laťoví Excelsioru, dávaje pozor, aby nepůsobil otřesů, a chvílemi zadržuje v sobě dech.

Brzy dostal se do zadního „boxu“, ale neodvážil se do něho vsednouti, protože by se k tomu musil vztyčiti, překročiti opěradlo sedadla a pohyb ten by jistě upoutal Číňanovu pozornost.

Nicméně musil se k něčemu rozhodnouti, neboť aero letělo již slušnou rychlostí a jeho řidič zdál se hledati místo k přistání.

Patrně zmocnil se jednoplošníku, aby mohl odletěti s nějakým rozkazem, k povstalcům shromážděným někde nablízku. Kdyby ho Fifi nechal přistáti, všecko by bylo ztraceno. Musil jednati, a rychle!

Jednu chvíli čínský pilot, jenž ve spěchu, aby co nejdříve uletěl s aeroplánem, zapomněl se přivázati, naklonil se silně na stranu a vyšinul se ze sedadla. Aby opět nabyl rovnováhy, pustil na okamžik volant a zachytil se okraje paluby, ale Fifi, jenž ho nespouštěl s očí, bleskurychle uchopil ho za krk a prudce do něho strčil.

Muž se zřítil do temné hlubiny. Ten výjev odbyl se v necelých dvou vteřinách. Fifi se již zmocnil volantu a snažil se uvésti stroj do rovnováhy. Nebyla to snadná práce, neboť letadlo, jež se silně naklonilo, klesalo strašlivou rychlostí.

Když se konečně dostal do výše, byl překvapen ohnivou září na obzoru.

„To hoří pevnost Viktoria,“ pravil si; „tím směrem se musím dáti a snad najdu své přátele, snad…“

A hrozná myšlenka projela mu hlavou.

Což kdyby Kristián a Marcel byli zabiti? Co by tu dělal? Mohl by sám pokračovati v té dlouhé cestě?

A chlapec, který se před chvílí nezachvěl tváří v tvář nejstrašnějšímu nebezpečí, cítil se nyní malomyslný a jakoby opuštěný, ztracený uprostřed nesmírna.

Záře, která upoutala jeho pozornost, vzmáhala se, čím více se blížil, a rozeznával nyní černé stíny, jak pobíhají na té velké, jasné promítací ploše, kterou vytvořoval požár. Střelba ustala.

Poznával nyní zřetelně pevnost Viktorii. Rovina, na níž zanechal své přátele, musila se tedy nalézati pod ním.

Spouštěl se níže, vznášel se asi na padesát metrů od země a jal se křičeti ze všech sil:

„Pane Marcele!… Pane Kristiáne!“

Nikdo neodpovídal.

Tu rozsvítil jeden z reflektorů, jež se nalézaly na palubě letadla, a zamířil jeho světelný kužel k zemi. Tím jistě upozorní své přátele.

Téměř hodinu kroužil vůkol hořící pevnosti, pak rozšířil ponenáhlu kruh, jejž opisoval kolem citadely. Někdy se mu zdálo, že slyší volání, tu se přiblížil k zemi, ale brzy se přesvědčil, že se mýlí. Tak ztrávil celou noc, poletuje nad pustinami obklopujícími pevnost Viktorii, a když se rozednilo, spatřil k své radosti, že nad citadelou vlaje stále ještě anglická vlajka.

Číňané prchali na všech stranách, pronásledováni vojíny; byl to překotný útěk, „žlutí“ byli přemoženi.

Pařížský hoch byl na rozpacích, má-li přistáti blízko pevnosti, kde se snad nalézali jeho druhové, či dále kroužiti nad rovinou.

Opětně přiblížil se k zemi, když jeho pozornost upoutala skupina Číňanů, kteří prchali hlubokým výmolem, ústícím do rýžového pole.

Těch Číňanů bylo asi deset a odvlekali s sebou dva muže, kterých nemohl Fifi dobře rozeznati. Přiletěl blíže a když byl několik metrů nad nimi, nemohl potlačiti zděšeného výkřiku.

Ti dva muži, jež nepřítel odvlékal, byli Marcel a Kristián! Číňané jim ucpali ústa, svázali ruce a poháněli je kupředu ranami pažbou s neslýchanou surovostí.

Pařížský hoch nelenil ani vteřinu.

Popoletěl vpřed, aby Číňanům odřízl cestu, a rychle přistál. Pak, seskočiv z aeroplánu, běžel se ukrýti za křoviny na svahu úvozu, kterým se nepřátelé ubírali, a z této zálohy počal na ně stříleti.

Ti, považujíce to bezpochyby za nový útok Angličanů, dali se na zmatený útěk, nechavše na místě své zajatce. Hoch rozběhl se k svým přátelům, přeřezal jejich pouta a když byli konečně volni, vrhl se jím do náručí, volaje:

„Rozhodně teď již zvítězíme nade všemi překážkami. Po takovéto příhodě je nemožno, abychom nedospěli k cíli své cesty. Ach, milí přátelé, zažili jsme to krušné chvíle teď za těch několik hodin!“

„Vstupme rychle na palubu,“ pobízel Marcel, jenž právě zpozoroval, že se Číňané vracejí; „nesmíme se vydávati v nová nebezpečí, jsme bezbranní!“

Vskutku, Marcelovi vzali revolver a Kristiánoví pušku. Štěstí ještě, že Fifi mohl si uchovati svou winchestrovku a tak zachrániti své přátele.

KRISTIÁN ZASTŘELÍ DVA BAŽANTY A JEDNOHO BREJLOVCE

Excelsior podle Kristiánových pokynů mířil rovnou k jihozápadu.

„Ke které zemi směřujeme nyní?“ otázal se Fifi.

„K Tonkinu.“

„Tonkin! Ten patří nám Francouzům.“

„Ano, od roku 1885 je přivtělen k francouzské Indočíně.“

„To je dobře, že se konečně setkáme s našinci,“ podotkl Fifi, „počínám jíž míti dost těch divochů.“

Nalézali se teď nad širou pouští, vyprahlou, strašlivou pouští, jakých je mnoho na nesmírném území „říše Středu“.

Excelsior letěl plnou rychlostí, motor pracoval hladce a nic nenasvědčovalo vbrzku nějaké poruše v jeho výkonnosti.

Od té chvíle, co Fifi věděl, že směřují ke končinám obývaným Francouzi, nabyl opět veškeré své jistoty. Po hrozných nebezpečenstvích, jimž se svými druhy právě unikl, nikterak ho nemrzelo, že si teď „trochu odpočine“, jak říkal.

Ale bylo souzeno, aby cesta jejich byla co chvílí přerušována nějakou příhodou. Brzy bylo nutno přistáti za příčinou prohlídky motoru, pak zase vypraviti se za hledáním nějaké potravy, neboť letci neměli v Hong-Kongu času, aby si doplnili příslušné zásoby.

Místo, kde se Excelsior snesl k zemi, nalézalo se mezi dlouhým pásmem velmi vysokých hor a širokou řekou, jež s rozmarnými zatáčkami vinula se rovinou smaragdově zelenou. Poněkud dále vpravo rozkládal se do nedozírna nesmírný les plný bujného rostlinstva.

„Oh, do toho lesa nebylo by radno se pouštěti,“ prohodil pařížský hoch, „bude jistě pln všelijakých zvířat a my nejsme dostatečně ozbrojeni.“

„Přece však se musíme do něho odvážiti,“ odvětil Kristián; „potřebujeme uloviti nějakou zvěř, jinak se vydáváme v nebezpečí, že padneme hlady, dříve než dostihneme města Hanoi.“

„Cožpak není jiných měst před Hanoi?“

„Ano, ale jsou obývána divokými Číňany jménem Swang-Tu, mezi něž nebylo by radno se odvažovati.“

Za několik minut vypravili se Kristián a Fifi do lesa, zatím co Marcel spravoval svůj jednoplošník. Brzo podařilo se jim zastřeliti dva bažanty a jednoho malého savce podobného veverce.

Oba přátelé zamířili opět zpátky k pokraji lesa, když pařížský hoch náhle vykřikl. Sotva na dva metry před ním vztyčoval se na ocase škaredý had, hotově se ke skoku.

„Nehýbej sebou!“ zvolal Kristián. „Učiníš-li sebe menší pohyb, had skočí na tebe. Bez bázně dívej se mu upřeně do očí. Skolím ho jednou ranou.“

Fifi přese všecku smrtelnou hrůzu, která se ho zmocňovala, díval se upřeně na hada, jehož zelená očka zabodávaila se do zraků jeho.

Byl to brejlovec, jeden z nejjedovatějších hadů, žijících v jižní Číně a v Indii a jehož uštknutí je vždy smrtelné.

Kristián přiložil k líci winchestrovku, kterou si k výpravě do lesa vypůjčil od Fifiho, a namířil na hada. Nesměl se chybiti, neboť by se brejlovec okamžitě vymrštil na hocha.

Zazněl výstřel a přeseknutý had zhroutil se do trávy, kde se svíjel několik okamžiků s hrozným škubáním.

„Prchněme rychle odtud!“ poroučel námořní důstojník; „toto místo je zamořeno brejlovcí; vidím dva jiné, kteří se k nám blíží.“

Fifi, jenž se hadů velice bál, nepotřeboval dalších pobídek Kristiánových, aby zrychlil krok. Několika skoky dosáhl východu z lesa a pustil se do roviny, následován svým přítelem.

Fournier ještě stále spravoval aero.

Chlapec jal se rychle oškubávati a upravovati oba ulovené bažanty, jež opekl pěkně do zlatova na ohni. Za rožeň mu posloužily tři silné větve džinkgové.

Letci pojedli se znamenitou chutí předloženou zvěřinu, zapíjeli vodou, v níž Fifi rozředil poslední zbytek koňaku nalezený v láhvi, a tato hostina pod širým nebem zakončila se výbornou kávou, kterou Fifi předložil v kovových šálcích.

„Konečně jsme se mohli jednou klidně naobědvati,“ poznamenal chlapec, srkaje poslední krapet své mokky, „kéž by tomu mohlo býti tak až do konce naší cesty!“

Po nějaké chvíli vypravili se naši přátelé na další let směrem jihozápadním.

K TONKINSKYM HRANICÍM

Sledovali nyní údolí Lien-Čeu, které jest bez odporu jedno z nejkrásnějších v jižní Číně. Proti severu jsouc chráněno vysokými temeny Jižních hor a od moře províváno svěžím větříkem, působí dojmem opravdového ráje. Několik vesnic, ležících poblíž zelených oas, je rozloženo na dlouhé cestě, která vede z Fo-Šan-Ti do Moncay na hranicích Tonkinu.

Letci plavili se v dosti mírné výši i mohli dobře pozorovati, co se děje na zemi. Proto také s nemalým údivem sledovali zvláštní nepokojný ruch, který se jevil mezi čínským obyvatelstvem.

Všady pozorovali vojenské oddíly na pochodu, vozatajstvo, karavany. Připadalo to, jakoby obyvatelé jižních krajů prchali před nějakým nepřátelským vpádem, ale při bližším pozorování přesuny jejich neměly do sebe nikterak ráz útěku, byly soustavné a spořádané.

„Vypadá to, jako by se ti Číňané vypravovali do války,“ prohodil Fifi.

„Chystají se asi napadnouti naše krajany v Tonkinu,“ odvětil Kristián, „neboť všichni ti vojáci směřují k západním hranicím. Vzpomínám si, že již několik dní před naším odletem psaly pařížské noviny o částečných nepokojích na Dálném Východě. Od té doby se patrně stav věcí zhoršil.“

Excelsior vznášel se nyní nad význačnějším městem než byla ta, jež právě přeletěli. Bylo to město Yu-Niam-Ki. Panovala v něm zimničná činnost. Tu shromažďovaly se vojenské oddíly, aby společně vydaly se na pochod k západu.

„Celý kraj je ve zbrani,“ poznamenal Kristián, „a nevím, jsou-li našinci, kteří střeží tonkinské hranice, náležitě zpraveni o tomto nepřátelském soustřeďování.“

„Měli bychom jim dáti výstrahu,“ připomenul Fifi.

„To jest také mým úmyslem.“

Námořní důstojník zabral se pak do přemýšlení.

Letci blížili se jíž k hranicím. Ještě hodinu a budou nad městem Moncay.

Excelsior byl v dobrém stavu a zdálo se, jakoby se jeho rychlost stupňovala od vteřiny k vteřině.

Místo hustých lesů a zelených rovin bylo teď viděti nevzdělané země, uprostřed nichž zvedaly se pevnůstky a tvrze. Vojenské pásmo mezi Čínou a Indočínou bylo již na dohled. Přeletěli poslední řeku, jež dělila obě země, a aeroplán vletěl nad francouzskou državu.

STANICE SEDDIN

Na temeni malé vyvýšeniny rýsoval se pod oblohou shluk domů a vojenských baráků. Bylo to městečko Moncay.

Ještě o něco dříve zpozoroval Kristián ve velikém čtverhranném prostranství, obklopeném dřevěnými domky, vysoký stěžen, který se tyčil vedle pevnůstky.

„Anténa bezdrátové telegrafie!“ zvolal důstojník; „je možné, že tato kupředu posunutá a od světa odloučená stanice neví o přípravách Číňanů? Přistaňme, Marcele, na tom poli vedle pevnůstky.“

Fournier se počal ihned snášeti k zemi, neboť také on pochopil důležitost poslání, jež by mohli vykonati mezi krajany.

Velitel Seddinu (tak se jmenovala opevněná stanice, v níž naši hrdinové právě přistáli) přijal je co nejsrdečněji a blahopřál jim k jejich odvážnému leteckému výkonu.

Vtom přerušil jej Kristián náhlou otázkou:

„Pane veliteli, není pozorovati nějaké nepřátelské vření mezi Číňany?“

„Ano, před čtrnácti dny pokusili se vskutku nepravidelné tlupy a Čang-Tuiové vniknouti do francouzského pásma, ale byli s velkými ztrátami odražení. Myslím, že ponaučení, které jsme jim dali, odejme jim na dlouho chuť odvážiti se jakéhokoli pokusu.“

„Není vám tedy hlášen žádný pohyb čínských vojsk?“

„Žádný. Kdyby bylo něco nového, upozornila by nás stanice Ten-Zi, ležící asi na dvanáct kilometrů odtud, která brání přístup doannamského obvodu. Pozorovali jste snad vy něco?“

„Myslím, že ano.“

„V tom případě mluvte rychle. Poslouchám vás.“

„Nuže tedy,“ ujal se opět slova námořní důstojník, „asi na sto kilometrů odtud viděli jsme ozbrojené Číňany, kteří zřejmě postupují ve válečné pohotovosti v tuto stranu. Ve všech městech a vesnicích, nad nimiž jsme letěli, pozorovali jsme ruch nevěštící nic dobrého. Podle mého soudu připravují „žlutí“ vpád do tohoto území.“

Velitel se na několik okamžiků zamyslil, pak pronesl ke Kristiánovi:

„Děkují vám za zprávy, které jste mi dal, a okamžitě je odešlu bezdrátovou telegrafií příslušným místům. Pojďte se mnou, prosím, podáte nám, bude-li třeba, další podrobnosti.“

A velitel odvedl letce ulicí, jež připomínala ulici anglickou, k malému baráku, v němž byla umístěna telegrafní stanice.

„Lormiere,“ pravil velitel muži v občanských šatech, jenž se nalézal v úřadovně, „telegrafujte okamžitě do Hanoi, aby vojsko bylo pohotově, neboť právě dostáváme zprávu, že čínské oddíly jsou na pochodu proti našim hranicím.“

Úředník ihned uvedl v činnost svůj přístroj, určený k vysílání depeší do stanice přijímací.

Bylo slyšeti slabý praskot, pak klepání klíče na měděné desky.

Vtom rozezvučel se náhle zvonek u telefonu.

Byl to telefon, jenž spojoval stanice Seddin a Ten-Zi mezi sebou.

„Aj, copak nám oznamují?“ pravil velitel, rychle se chápaje obou sluchátek. A hle, co slyšel:

„Stanice Ten-Zí jest napadena čínskými hordami. Rychle nám pospěšte na pomoc. Sotva odoláme.“

Věty náhle uvázly. Nikdo se více nehlásil.

Velitel hrozně zbledl.

„Toť strašné,“ zvolal; „stanice Ten-Zi je v krajním nebezpečí. A my jsme zde bezmocní. Ti nešťastní vojíni nechají se jistě pobíti až do posledního muže. Kdybychom jim mohli aspoň sděliti, že jim pošleme posilu, aby hleděli vydržeti několik hodin.“

„Vaše pokyny vojínům stanice Ten-Zi mohli bychom snad donésti my aeroplánem,“ pravil Kristián.

Velitel nabídku jeho s radostí přijal a za několik minut naši letci, opatřeni velitelovými instrukcemi, zamířili rovnou k pevnůstce Ten-Zi.

Marcel, nachýlen nad volantem, pozoroval neklidným okem širý mlhavý prostor, jenž se rozkládal pod ním, snaže se zahlédnouti v dáli nešťastnou tvrz, nebohou hlídkovou stanici, v níž hrstka mužů zápasila asi v té chvíli s nepřítelem desetkrát početnějším.

Brzy vyrýsovaly se za travnatým pahorkem sruby a šedé zdi. Byla to stanice Ten-Zi!

Jednoplošník vznášel se nad touto malou pevností, jež chránila v této ztracené končině, daleko ode vší pomoci, hraníce indočínské.

Vnitřní dvůr pevnůstky byl naprosto opuštěn, ale z jedné bašty vystupoval již k obloze sloup dýmu.

„Bídníci!“ vzkřikl Fifi, „povraždili vojíny, kteří se tu nalézali, a nyní zapalují tvrz.“

Oheň byl však z vnitřku podle všeho energicky hašen, neboť plameny, které jednu chvíli počaly vyskakovati, zmizely náhle a místo nich vyvalil se černavý dým.

Náhle vykřikl pařížský hoch překvapením.

Asi padesát metrů pod Excelsiorem v dosti prostranném čtverhranném nádvoří hemžila se spousta Číňanů a bylo patrné, že chtí vypáčiti vrata a vniknouti do oné části tvrze, do které se utekli francouzští vojíni.

Tu pochopili letci všechnu marnost svého úsilí. Sami tři nemohli by přispětí na pomoc obleženým. Jsou případy, kde odvaha, není-li podložena nejmenší nadějí na úspěch, stává se prostě lehkomyslností.

Číňané zpozorovali aeroplán. Ozvalo se několik výstřelů a koule s hvizdotem proletěly vedle paluby.

Marcel rychle vznesl se výše a pokračoval v obletování pevnůstky, ale tentokrát nemohly koule zasáhnouti Excelsioru.

„Takto nemůžeme ničeho podniknouti,“ pravil Kristián; „vraťme se okamžitě k veliteli Seddinu a požádejme ho o několik ručních granátů.“

Za deset minut přistál jednoplošník ve stanici Seddinu, odkud mezi tím časem byla vypravena půlbaterie s třemi polními děly na pomoc posádce pevnůstky Ten-Zi.

Velitel spěchal v ústrety letcům.

„Nuže, co jste vyzvěděli?“ tázal se úzkostlivě.

Několika slovy vylíčil Kristián veliteli, jaký je stav věcí.

„Jen kdyby mohli ještě vydržeti hodinu, co přijedou naše děla!“

Tu Kristián rychle sdělil veliteli svůj plán a ten nemohl než schváliti dobrou myšlenku letců. Okamžitě dal přinésti ze skladiště tři výbušné granáty, letci je opatrně uložili v aeroplánu a vydali se ihned na cestu.

„Přeji vám mnoho zdaru,“ volal k nim na rozloučenou bodrý velitel; „v každém případě, ať už se váš pokus zdaří či ne, hleďte zpraviti posádku tvrze Ten-Zi a oznámiti jí brzký příchod posily.“

„Učiníme tak,“ odvětil Kristián, salutuje po vojensku, „spolehněte na nás, pane veliteli!“

Stateční obhájci tvrze Ten-Zi se dosud drželi, ale jistě ne nadlouho, neboť Číňané se již hotovili prolomiti beranem vrata, vedoucí do tvrze, v níž se ukrývali Francouzové. Nádvoří citadely hemžilo se Číňany. Tu objevili se nad ní naši letci.

„Teď je pravá chvíle,“ pravil námořní důstojník, „pošleme jim první granát. Ale musíme dobře mířit a bráti v úvahu rychlost našeho letadla. Stačí jedna desetina vteřiny, aby vržená puma padla mimo tvrz.“

„Bude jednodušší,“ poznamenal rychle Marcel, „abychom sestoupili klouzavým letem téměř v pravém úhlu a ihned se opět vznesli do výše, jakmile vrhneme granát…“

Učinili podle tohoto návrhu. Marcel zamířil k severu, znenáhla stoupal do výše, pak rychle se zatáčeje, vrátil se přímo nad citadelu Ten-Zi.

Když byl již jen asi na sto metrů od hradeb, zastavil motor a spustil se klouzavě do hlubiny. V okamžiku, kdy dopadal právě nad nádvoří hustě naplněné Číňany, Kristián uchopil ruční granát, lehce se vychýlil a mrštil jím s paluby, zatím co Marcel výškovým kormidlem ihned opět zvedl Excelsior a pokračoval ve vodorovném letu.

Granát dopadl přímo doprostřed Číňanů a roztrhl se se strašlivým výbuchem, vykonávaje kolem sebe pravé dílo zkázy. Druhý granát, vržený z letadla, dovršil zmatek mezí Číňany. Bylo je viděti, jak prchají na všecky strany, přeskakují zdi a ohrady a pádí do roviny. Porážka jejich byla úplná.

V PEVNŮSTCE TEN-ZI

Stejně jako Číňané byla i posádka tvrze Ten-Zi překvapena oním nenadálým útokem.

Již se loučili se životem, když tu náhle nečekaná pomoc je zachránila před jistou a ukrutnou smrtí.

Brzy objevilo se několik hlav mezi cimbuřím malé citadely, některé dveře pak se otevřely. Obležení dosud nezpozorovali letců, kteří, vrhnuvše pumy, vzdálili se směrem k rozsáhlé rovině. Marcel rychle zakroužil zpět ke tvrzi a přistál na travnatém prostranství několik metrů od hradební zdi.

Fifi seskočil k zemi a běžel k malé zídce, kterou přelezl. Marcel s Kristiánem marně na něho volali, hoch byl jako hluchý.

Brzy zmizel. Octl se v jakési uličce, a zahlédl pootevřené dveře. Když je otevřel, spatřil vojáky, kteří se vyjeveně na něho dívali, a jeden z nich si ho dokonce bral na mušku.

„Jen žádné hlouposti!“ zvolal Fifi, „já nejsem Číňan!“

Nehorázný výbuch smíchu přijal tato slova a k mladičkému Pařížanovi vztahovaly se ruce. Hned také hrnuly se otázky:

„Kdo jsi?“

„Jak ses dostal sem?“

Chlapec, jenž nemohl všem odpovídati najednou, patřil s úsměvem na vojáky. Tu přistoupil k němu důstojník.

„Odkud přicházíš?“ tázal se ho.

Chlapec mu v krátkosti vypověděl všecko. Svým vyprávěním vzbudil všeobecné nadšení a radost a vojíni obklopili jej se všech stran, tisknouce mu ruce a objímajíce jej. Nikdy nebyl hoch předmětem takových ovací. Málem by se pokládal za hrdinu. V těchto chvílích radosti nezapomínal však na své společníky.

„Přejete si,“ pravil k důstojníkovi, „abych vám představil své druhy?“

„Jakže, tvoji druhové jsou na blízku?“ zvolali vojáci; „vzhůru, vyhledejme je!“

A všecko se hrnulo s hlučným nadšením ke dveřím.

Když za hradbou obhájci pevnůstky Ten-Zi spatřili Excelsior, provolávali letcům slávu a uspořádali Marcelovi i Kristiánovi tytéž ovace jako Fifimu.

Kristián zpravil velitele pevnůstky, že posila je na cestě, a požádal ho, aby mu sdělil, jak došlo k útoku Číňanů.

Důstojník, jehož pokládal za velitele pevnůstky, mu odpověděl:

„Ode dvou dní viděli jsme obcházeti v okolí pevnůstky podezřelé tlupy, než neznepokojovali jsme se tím tuze. Často se totiž stává, že čínští zločinci, stíháni zákonem své země, přebíhají hranici a podrobují se úřadům francouzským. Ale tito tuláci byli zvědové a měli jsme se míti před nimi na pozoru. Někteří z nich prosili nás o chléb nebo o zbytky v naši kuchyni a my jsme jim je rádi dávali. Zatím bídníci zneužívali naší důvěry, aby zjistili početní stav zdejší posádky, a když se přesvědčili, že je nás méně, než předpokládali, vrátili se k předvojí svých tlup, jež tábořily několik kilometrů odtud. Útok byl proveden dnes zrána, znenadání a velmi obratně. Časně zrána postoupili Číňané bez hluku do roviny, potom když spojili se ve velikém počtu, podnikli útok. Ztekli hradební zeď, pobili hlídku, vnikli do úřadovny velitele, kterého bídácky zavraždili. Když jsme se jim chtěli postaviti na odpor, bylo již pozdě. Nádvoří hemžilo se nepřátelským vojskem. Tu, vyčkávajíce posily, o které žádal náš nebohý velitel, zabarikádovali jsme se ve tvrzi, jež se nalézá několik metrů odtud a bránili jsme se zoufale…“

„Kolik vás je celkem v této pevnůstce?“ tázal se Kristián.

„Sto dvacet,“ odvětil důstojník, „ale naši vojíni jsou chlapíci bez bázně a hany. Prodělali již několik tažení a dovedou se bíti.“

„Je to vskutku hrdinství. Sto dvacet proti celé armádě!“

„Oh, vydrželi bychom jistě dlouho a snad by se nám podařilo útočníky zahnati, kdyby se nebyli pokusili o zapálení tvrze. Musili jsme hasiti oheň a to nám po nějakou chvíli bránilo stříleti na Číňany. Mohli se přiblížiti, obklíčiti tvrz a byli bychom neodvratně podlehli, nebýti vaší nenadálé pomoci.“

Kristián a Marcel, provázen důstojníkem, zamířili k chodbě. Fifi je následoval.

„Vnikli těmito dveřmi,“ pravil důstojník, „velitel ihned poručil zavříti všecky východy, ale bylo již pozdě. Ubohý velitel! Hle, vstupme do této místnosti.“

Divadlo, které se tu naskýtalo očím letců, bylo jedním z těch, která zůstávají navždy vryta do paměti.

Na zemi leželi dva zavraždění muži v tratolišti krve. Velitel, jehož hlava byla téměř úplně oddělena od trupu, spočívial vedle desátníka s tváří ohavně znetvořenou.

Důstojník i naši letci obnažili své hlavy. A hluboké, posvátné ticho zavládlo v tom vlhkém sklepení, kde dva Francouzi zemřeli jako hrdinové ve službách vlasti.

Číňané, na chvíli zastrašeni explosemi granátů, uchýlili se za pahorek zvaný „Šan-Hei-je“ (hora noci) a tam, ukryti v husté trávě a za výstupky terénu, zřídili si tábor, chystajíce se k novému útoku.

Posádka pevnůstky Ten-Zi, vyčkávajíc posily každou chvíli, se zatím zabarikádovala, jak mohla nejlépe.

Brzy Číňané počali pevnůstku ostřelovati a jejích palba se čím dále tím více stupňovala. Bylo nemožno déle setrvati na nekrytém místě.

Postavení bylo opravdu kritické. Kdyby se posádka uzavřela v citadele, hrozilo jí nové obležení, které mohlo dopadnouti špatně, zvláště nedospěje-li posila včas. Při uvážení okolností doporučovalo se učiniti pokus o výpad a vypuditi nepřítele s návrší, s něhož ovládal tvrz.

Důstojník, který zastupoval nešťastného velitele zavražděného nepřáteli, shromáždil své mužstvo a stručně jim vysvětlil svůj plán který vzbudil souhlas.

Když se tento výpad zdaří, mohli Francouzové vysvoboditi své zajaté druhy, kteří při první potyčce byli Číňany odvlečeni.

Útok na nepřátelské ležení byl tedy rozhodnut.

SVATÉ MĚSTO

V okamžiku byli připraveni k výpadu a všichni nedočkavě čekali na znamení.

Velící důstojník postavil se v čelo kolony, vytasil šavli a zvolal:

„Kupředu k vítězství!“

Tu nastal šílený běh. S puškou v ruce hnali se vojíni útokem na pahorek, za nímž se skrývali Číňané.

V první řadě bylo viděti malého človíčka, který neměl vojenského stejnokroje. Měl hnědý oblek, na hlavě vlněnou čepici, kolem krku červený šátek a mával puškou, která se zdála býti lehkou jako pírko v jeho rukou.

Fifi běžel k malé zídce. Ten človíček byl Fifi!

Vše, čeho byl právě svědkem, působilo na něho tak mocným dojmem, že neváhal ani na okamžik následovati své krajany vojáky.

Marcel a Kristián marně na něho volali, neslyšel ničeho. Hnal s ostatními útokem, nedbaje výstřelů, jež vycházely s temene návrší. Překvapeni tímto útokem hrdinů, Číňané dali se na ústup, pronásledováni bodly vojínů až k hranám opuštěného města, ležícího pod pahorkem na opačné straně, do něhož se hleděli utéci.

Toto město, kdysi nazývané Městem Svatým, bylo vyklizeno od doby, kdy Francouzi obsadili území.

Působilo dojmem pochmurným a skličujícím, připadalo jako veliký hřbitov. Tráva vyrůstala v ulicích a šedé domy, mezi nimiž se vypínaly pagody s prolamovanými ozdobami, podobaly se tisíciletým náhrobkům.

Důstojníku podařilo se zadržeti rozohněný běh mužstva.

„Stůjte!“ velel. „Nebylo by opatrné, pustiti se nazdařbůh do tohoto města. Spokojme se obsazením pahorku, odtud budeme moci ovládati nepřítele.“

Fifi, vždy zvědavý, odvážil se až k veliké bráně, jež se podobala vchodu do tunelu a byla nahoře lemována cimbuřím jako pevnost. Schován za rohem, bedlivě cosi pozoroval. Pojednou se rychle obrátil, pádil k velícímu důstojníkovi a uděšeně mu sděloval:

„Pane veliteli, pojďte rychle! Snad přijdeme ještě včas!“

„Co se děje?“

„Pohleďte!“ odvětil chlapec, ukazuje na skupinu Číňanů, mezi nimiž se bělalo několik koloniálních přílbic.

Důstojník poznal vskutku vojíny, které Číňané odvlékali dovnitř města.

„To jsou zajatci,“ pravil, „snad je chtí zabíti. Za každou cenu musíme je vysvobodit.“

A důstojník, shromáždiv své lidi, vnikl odhodlaně do čínského města.

Bylo to po prvé, co Evropané prošli branami Svatého města. Jsouc v Číně, stejně jako v Tibeťe, města, kam vkročiti smí jen vyznavači Konfuciova učení. Mnoho badatelů a cestovatelů, kiteří pokoušel se vniknouti do těchto posvátných měst, propadlo hrozné smrti.

Nezřídka Číňané, kteří zbaběle prchali před nepřítelem, nalezli znenadání svou odvahu a statečnost, když vstoupili na půdu svatého města. Tu fanatismus dodal jim nových sil a vystupňoval znovu jejich energii.

Nepotřebujeme připomínati, že Fifi byl mezi těmi, kdož první vkročili pod posvátnou klenbu.

Jednou rukou třímal winchestrovku a druhou ukazoval důstojníkovi místo, kudy Číňané právě zmizeli.

Když Francouzi prošli klenutou branou na širé prostranství, byli velmi udiveni, že nikoho nepotkávají.

Po „žlutých“ nebylo ani památky!

Byla to taktika či zbabělost?

Pro toho, jenž zná úskočnost a licoměrnost Číňanů, útěk ten nevěstil nic dobrého. Francouzi pustili se dále do města za hledáním svých zajatých druhů, které chtěli zachrániti stůj co stůj.

„Prohledáme domy,“ rozkazoval důstojník.

Vojáci vnikli do některých budov a s úžasem zjistili, že jsou prázdny. Věc to podivná, nepochopitelná. Číňané jako by se propadli do země.

Co to znamenalo? Jaké tajemství panovalo v tomto opuštěném městě?

Po čtvrthodinovém bezvýsledném hledání došlo se konečně k úsudku, že Číňané dali se bočním východem z města a uchýlili se do roviny.

Tento podivný postup měl zajisté nějaký účel a opravdu.

Táhlý hřmot, následovaný krátkým zabouchnutím, rozlehl se náhle a připadalo to jako vzdálené zahřmění.

Téměř v zápětí vrátili se k důstojníkovi se vším kvapem vojáci, kteří postupovali napřed, a hlásili mu, že brány města se náhle zavřely.

Svaté město mělo dva východy, jeden na východ, druhý na západ; byla to monumentální železná vrata, zasazená do ohromných žulových pilířů. Zdí vysoké deset metrů, pod nimiž se svažovaly srázné skály, činily z tohoto tajuplného města nedobytnou pevnost, do níž bylo nemožno vniknouti, ale z níž bylo ještě nesnadnější vyjíti.

Číňanům se zdařil jejich záměr; používajíce jako vnadidla francouzských zajatců, vlákali vojáky do této pevností a zavřeli je v ní.

Velící důstojník počal litoivati, že se pustil za Číňany, a hledal způsob, jak se dostati z města.

Několik vojáků vyšplhalo se na městskou zeď, aby prozkoumali hlubinu, která se nalézala pod nimi, ale při pohledu na tu hroznou propast, ustoupili zděšeně zpět. Jiní opět velkými kameny a dubovými fošnami mlátili do zavřené brány.

Ta, jak jsme již pravili, dovedla vzdorovati všemu a čas, který ničí všecko, téměř docela nic neporušil její odolnosti.

V jedné z nich (v těch, jimiž vniklo vojsko do města) utvořil se však přece odpadnutím železné desky malý čtverhranný otvor v neveliké výší od země.

Kdo by jím mohl prolézti?

Jeden vojín se o to pokusil, ale když byl prostrčil hlavu a ramena, uvázl náhle, nemoha ani kupředu ani zpátky, a jen s námahou jej vyprostili z tohoto nebezpečného postavení.

Zkoušeli rozšířiti otvor, ale všecko úsilí bylo marné. Také napadlo jednomu desátníkovi svázati několik kožených pásů a pokusiti se o přelezení vrat. Ale i tento pokus selhal úplně, neboť monumentální východ byl nahoře chráněn přečnívajícím cimbuřím, tvořícím klenuté podsebití, k němuž nebylo možno se dostati.

Francouzům zbývalo jediné východisko: slézti hradby a spustiti se pak po strmých skalách, jež se svážely do roviny.

Velící důstojník, dotázán o radu, neschválil této myšlenky. Provésti ji, znamenalo běžeti vstříc jisté smrti.

NAPŘÍČ TRAVNATOU ROVINOU

Fifi mezitím nezahálel. Zkoumal otvor, jímž se jíž jeden vojín pokusil provléci, a brzy se přesvědčil, že natáhne-li paže kupředu jako kdyby chtěl po hlavě skočiti do vody, jistě se mu podaří dostati se z této pevnosti, ovšem s podmínkou, že mu budou vší silou pomáhati.

Kde nepořídil ničeho dospělý muž, mohl se dodělati úspěchu útlý chlapec.

Vyhledal důstojníka a přednesl mu svůj úmysl. Tento jej pozorně vyslechl a odvětil:

„Připouštím, že by ses mohl odtud dostati, ale až budeš venku, co potom?“

„Nu, půjdu hledat posilu, i kdyby to mělo býti až do Seddinu.“

Důstojník se podíval na hocha s obdivem a doložil:

„Ale víš-li pak, nešťastníce, že se vydáváš v nebezpečí, že padneš do rukou Číňanů? Kdo ti praví, že nečíhá jich spousta u této brány?“

„Mám pušku,“ odvětil hoch.

„Nebudeš moci odolati ozbrojenému houfu.“

„Aj což! Mohu to vždycky zkusiti!“

Tato hrdinská odpověď dojala svou prostomyslností důstojníka tak, že přivinul hocha k sobě a políbil jej, pronášeje šeptem:

„Jakým to vojínem bude jednou tenhle mladý Pařížan!“

Bylo nicméně ujednáno, že Fifi, dostana se z města, vrátí se ihned, spatří-li nepřátelskou přesilu.

Chlapec všecko slíbil, co se po něm žádalo, pak položiv se na zem s pažemi nataženými před sebe, čekal, až jej zvednou, aby jej prostrčili otvorem.

Konečně prošel, ale ne bez námahy, a když zmizel, všichni pochopili, že se nebude již moci vrátiti.

Fifi, jakmile se octl za branou, zvolal:

„Sláva! Již jsem venku…“

„Nevidíš Číňany?“ volali k němu vojáci, bezděky hrozíce se nebezpečí, ve které se vydával chlapec.

„Ne…“ odvětil Fifi, „nevidím ničeho…“

Chvilku rozhlížel se po obzoru.

Šeděfialová mlha stoupala od země, prostírající se pod ním, přece však rozpoznával vlevo za pahorkem, na němž krátce předtím tábořili „žlutí“, hradební zdi pevnůstky Ten-Zi.

Pustil se vpřed. Za necelých pět minut dospěl k úpatí pahorku. Došed na temeno, stanul udýchán, s tlukoucím srdcem.

Po několika vteřinách oddechu chystal se sběhnouti po svahu do roviny, když náhle vyvstali před ním nějací muži. Byli to Číňané. Kolik jich bylo? Toho Fifi ani nevyšetřoval. Přiloživ k líci winchestrovku, vypálil na skupinu. Viděl těla padati na zem, jiná kouleti se po trávě a odpližovati se bůhví kam.

Již se pokládal za zachráněna a znovu pustil se vpřed, když tu noví nepřátelé vyskočili proti němu, vrhli se naň a vytrhli mu ručnici.

Chlapci se nicméně podařilo vyškubnouti se z rukou, které ho svíraly, skrčil se rychle a bleskurychle proklouzl mezi nohami udivených Číňanů. Ale ještě nebyl na konci svých běd.

O něco dále čekal ho muž s nožem v ruce. Fifi rychlým uskočením vyhnul se ráně, kterou se mu nepřítel chystal zasaditi, a uchopiv svého útočníka za hrdlo, povalil jej k zemi prudkým podražením nohou.

Ale již se strhl poplach. Na všech stranách objevovaly se žluté tváře; padly dva nebo tří výstřely.

Chlapec byl nyní bezbranný, nemohl čeliti svým protivníkům. Zbývalo mu jediné útočiště – útěk. Jeho spása závisela na rychlosti jeho nohou.

Koule hvízdla mu kolem ucha, pak druhá.

„Jsem ztracen,“ pomyslil si nebohý Fifi, pokračuje ve svém běhu a obrazy jeho drahých kmitly se mu mysli jako krátké a bolestné zjevení, viděl svou matku, svou ubohou Blanušku, své přátele, Marcela a Kristiána, a bolestně zaúpěl.

Ale téměř v zápětí vykřikl radostně. Před sebou na svahu, jenž vedl k pevnůstce Ten-Zi, zpozoroval porůznu rostoucí křoviny, jež vynikaly z vysoké, husté trávy.

Rychle se položil na zem a jal se lézti nebo spíše plaziti po břiše.

Fifi byl skryt a Číňané stříleli nyní nazdařbůh. Bohužel však křoviny brzy přestaly a tráva nebyla jíž tak vysoká. Počínala se opět objevovati holá, vyprahlá půda. Jen několik pepřových keřů vztyčovalo tu a tam své hubené pně a dlouhé měkké listy, podobné psím uším.

Chlapec podhopil, že se nebude, moci plně ukrývati za těmito křovisky. A zbývalo mu přeběhnouti ještě asi sto metrů, než dosáhne roviny, která sousedila s tvrzí Ten– Zi.

Tu ho napadla šťastná myšlenka.

Četl kdysi v kterémsi cestopisu, že severoameričtí Indiáni, když chtěli překvapit své nepřátele, nařezali si listnatých ratolestí, drželi je svisle u těla a takto ukryti za zelenou clonou postupovali ksvému cíli. Chvatně vytáhl z kapsy nůž, uřízl rícin a použil ho jako ochranného štítu, který jej naprosto skrýval zrakům Číňanů.

Ostatně z místa, kde se nalézali, bylo jim téměř nemožno zpozorovati tuto pohyblivou ratolest. Nicméně pokračovali ve střelbě, pálíce, kam je napadlo, v naději, že některá koule konečně přece jen zasáhne uprchlíka.

Nadcházel nicméně okamžik, kdy hoch bude nucen odvážiti se na nekryté území. Přitisknut k zemi za ricinovou haluzí, díval se pozorně před sebe, když zaslechl náhle dunivé hrčení, provázené křikem a koňským dusotem.

Ó, štěstí! Přijíždělo to seddínské dělostřelectvo. Tentokrát byla zachráněn!

LETCŮM DOSTÁVÁ SE OPĚT PĚKNÝCH, DOBRÝCH ZBRANÍ

Pařížský hoch vítězoslavně vykřikl a odhodlaně postupoval vpřed, stále chráněn ricinovou větví.

Brzy spatřil Excelsior, jenž kroužil před tvrzí.

Ještě několik minut a bude v náručí svých přátel. Přece však se neodvažoval vstáti a rozběhnouti se k pevnůstce, neboť se bál, aby ho Číňané nechytili. Ale pohled dozadu brzy jej úplně uklidnil.

Zastrašeni přicházející posilou, nepřátelé zmizeli. Kde byli? Možná, že se uchýlili ke svým druhům, aby je upozornili na nové ne– bezpečí, které jim hrozilo.

„Nuže, kupředu!“ řekl si hoch.

A mávaje nad hlavou „ochranný ricin“, pádil k pevnůstce.

Cestující Excelsioru právě přistáli, aby přijali dělostřelce a vysvětlili jejich veliteli ty různé událostí, jež se přihodily.

„Fifi! Fifi!“ zvolali Marcel a Kristián, spatřivše pařížského hocha.

„Co se to stalo?“ tázal se Kristián. „Proč jsi sám? Kde jsou vojáci?“

Tu chlapec vypověděl mu stručně celou příhodu, ukazuje k pahorku.

„Zkrátka,“ končil svou výpověď, „vojáci jsou chyceni v pasti mezi čtyřmi zdmi, mně se podařilo proklouznouti dírou jako myš a tu mě máte!“

„Ale kde jsi nechal svou winchestrovku?“

„Vzali mně jí ti proklatí Číňané,“ zvolal rozhořčeně Fifi a div se nedal do pláče.

„Nic si z toho nedělej,“ konejšil ho Kristián, „koupíme jinou. Hlavní je, že ses nám vrátil živ a zdráv.“

Půlbaterie se právě zastavila na několik metrů od letců. Kristián a jeho přátelé přistoupili k veliteli, aby jej zpravili o událostech, jež známe.

Ihned bylo usneseno, že se potáhne na pomoc obleženým vojínům, a to s jedním osmdesátimílimetrovým polním dělem, jehož se mělo použíti k vyražení vrat svatého města.

Ale dříve, než se vydali na pochod, chtěl dělostřelecký velitel, jemuž bylo vypravováno o statečném chování Fifiho, poděkovati hochovi před shromážděnými vojíny. Co řekl, bylo velmi krátké, ale proto neméně roznítil všecky k nadšenému provolání chvály a obdivu a pařížský hooh, všecek zmaten, poznal, co jest to býti předmětem ovací.

Zatím co dělostřelci slézali návrší vedoucí k svatému městu, unášel Excelsior své tří cestující k Seddinu.

Kristián měl jistý důvod, proč se vraceli do této pevnůstky, a ten důvod byl jistě vážný, že odolal naléhavým domluvám Fifiho a Marcela, kteří chtěli vším kvapem pokračovati v cestě bez zastávky až do hlavního města tonkinského Hanoi.

Když byli ve vzdušných výšinách, vysvětlil jim Kristián svůj důvod:

„Poletíme nyní nad územím, jež činí povstalecké tlupy velmi nejistým. Můžeme pří nuceném přistání snadno padnouti mezi odbojné Annamity a vy víte, jak nás přivítají. Nuže, jak se budeme moci brániti, nemajíce zbraní?“

„Toť pravda,“ smutně poznamenal Fifi.

„Potřebujeme tedy pušek a nábojů,“ pokračoval Kristián, „a ty najdeme v Seddinu.“

„Toto je dobrá myšlenka,“ zvolal hoch, tleskaje rukama.

Po několika mimitách snášel se Excelsior k zemi na několik metrů od pevnosti Seddinu a velitel, který již znal naše letce, ihned vyšel jim v ústrety.

Kristián hlásil mu výsledek poslání, jímž byl pověřen se svými druhy, připojiv ještě některé podrobnosti o událostech v Ten-Zi a konečně vyslovil žádost, která byla příčinou jejich nové návštěvy.

„S největší radostí,“ odvětil důstojník; „mohu vám dáti pušek, kolik si budete jen přáti.“

„Tři nám stačí,“ pravil Kristián.

„Chtěli byste také tři vojenské revolvery?“

„Oh, ano, pane!“ zvolal Fifi všecek rozradostněn.

Velitel se usmál, dívaje se na hocha, potom dal některé rozkazy desátníkovi, jenž stál poblíž.

Kristián se vyptával na cestu, kterou se budou bráti, potom vřele poděkoval veliteli.

„Díky jsem povinen já vám,“ odvětil důstojník, „neboť nebýti vás, byla by naše neštastná posádka ten-ziská pobita. Vy jste nám prokázali největší službu a až se vrátíte do Francie, a to jako vítězové, jak doufám, bude vás předcházeti zvěst o vašem skvělém chování. Tu bude také známo, že ti, kteří podnikli let kolem světa, nejsou jen odvážnými vzduchoplavci, ale také dobrými a neohroženými vlastenci, kteří neváhali s nasazením vlastního života přispěti ku pomoci opuštěné stanici, obležené uprostřed pustin.“

„Konali jsme jen svou povinnost,“ odvětil Kristián. „Jsem důstojník a kdyby moje přítomnost byla zde nutná, zůstal bych s vámi.“

„Děkuji vám. Pokračujte jen ve své cestě, hleďte zvítěziti. My zase budeme zde čeliti nepříteli a brániti jeho útokům.“

Desátník se vrátil, provázen mužem, jenž nesl tři pušky soustavy Lebelovy a tři žlutohnědá kožená pouzdra, obsahující vojenské revolvery.

„Tu jsou žádané zbraně,“ pravil.

Potom, rozevíraje plátěný pytlík, který držel pod paždím, dodal:

„A tu je střelivo, patnáct balíčků nábojů do lebelek a dvanáct do revolverů.“

„Toť celý arsenál!“ zvolal Fifi. „Nyní si mohou přijíti Číňané. Přivítají je tentokrát ne jíž kuličky americké výroby, ale poctivé náboje francouzské.“

A pronášeje tato slova, chopil se pařížský hoch jedné lebelky.

„Oh,“ zvolal v zápětí, „to je to těžké, safraporte!“

Velitel se usmál, potom pravil, obraceje se k důstojníkovi:

„Jděte a přineste karabinu Lebelovy soustavy, je lehčí a lépe se hodí pro tohoto jinocha.“

Za několik okamžiků přinášel desátník karabinu a odevzdal ji Fifimu.

„Ach, ta je roztomilá!“ jásal hoch. „S touhle aspoň budu moci mířiti, jak se patří.“

Potom Fifi pečlivě uložil zbraně i střelivo do příhrad Excelsioru a letci rozloučili se s velitelem vřelým stisknutím ruky.

Když se aeroplán vznesl do ovzduší, provolávali vojíni shromáždění kolem pevnůstky hřímavé „Ať žije Francie!“

Letci byli hluboce dojati.

Fifi sňal s hlavy čapku a též volal zvučným hlasem.

„Ať žije Francie!“

Pak, obraceje se ke Kristiánovi, pravil: „Jakou odvahu a naději dodávají ta tři slova!“

Po prvé doopravdy pochopil pařížský hoch, co znamená veliké jméno vlasti.

ÚTOK NA RESIDENCI

Seddinská pevnost dávno již zmizela letcům s obzoru. Excelsior vznášel se velebně, jakoby ozářen aureolou slávy, nad ponurou krajinou. Všude se jevily tytéž známky nepokojů a zimničné činnosti. Tu bylo viděti čínský tábor, tam tlupu na pochodu nebo shluk žlutých vojínů, hotových vytrhnouti do boje. Co bylo příčinou tohoto jitření? Špatně pochopená touha po samostatnosti a též čilá propaganda prováděná ve všech těchto krajích emisary, přicházejícími z Pekingu a z Kanitomu.

Annam, k němuž směřovaly všecky tyto snahy, odolával však přece povstaleckému hnutí. Cítil se spokojen pod protektorátem francouzským a málo bylo těch, kdo se dobrovolně přidávali ke vzbouřencům, ač tito používali nejkrutějšího násilí a útisku. Tou měrou, jak se naši letci blížili k hlavnímu městu Hanoi, viděli častěji pochodovati po cestách i oddíly francouzského vojska.

„Hle!“ zvolal Fifi, jenž se pozorně díval na rovinu, „tamto prchají „žlutí“ před naším koloniálním vojskem. Hleďte, jak utíkají! Ach, teď jsou v pasti. Doběhli na okraj široké rokle. Nebudou moci dále.“

Ale pronásledovaní Číňané, jak se zdálo, bylí odhodlaní chlapíci.

Na zemi ležel stromový kmen. Položili jej přes roklinu a zřídili si tak primitivní most, po němž se dali směle kupředu.

Podívaná na ony lidí, odvážně přecházející propast po pouhém kusu dřeva, byla vskutku vzrušující.

Náhle zvolal Fifi vzrušeně: „Hleďte, pane Kristiáne. Tam.“

Našim letcům objevila se strašná podívaná. Na bambusových kůlech byly nabodnuty hlavy tří Annamitů, a Číňan v rudém plášti s puškou v ruce je hlídal.

Byla to malá ukázka čínské ukrutnosti a pomstychtivosti a naši letci mimoděk cítili mrazení u pomyšlení, že by těmto ukrutníkům padli do rukou.

Dále opět viděli hořící město a plameny zachvacovaly i okolní pole s uzrálou žní. Najednou ukázal Fifi na cosi v dáli.

„Ejhle, nějaké město!“ zvolal.

Bylo to skutečně město a to Hanoi.

„Hotov se k přistání, Marcele!“ pravil Kristián.

„Zůstaneme dlouho na zemi?“ tázal se Fifi s neklidem.

„Ne. Jen co zpravíme residenta o událostech v Seddinu v Ten-Zi a také o pohybech bojovných tlup, jež jsme zpozorovali cestou.“

K městu nebylo možno přistáti se strany Červené řeky; na severu bylo obléváno malým jezerem. Bylo tudíž nutno přistáti v samém Hanoi.

Marcel dlouho kroužil, hledaje příhodné místo.

Konečně našel veliký sad, uprostřed něhož prostírala se široká louka.

„Přistanu zde,“ pravil Marcel a vypnuv rychle motor, přiblížil se k zemi klouzavým letem.

Za několik vteřin pak přistál Excelsior na trávníku.

Letci byli přijati s nadšením, jehož netřeba popisovati. Přicházeliť věru včas, jak hned uslyšíme.

Místo, na němž přistáli, nebylo nic jiného než park náležející k paláci generálního guvernéra hanoiského a tento palác, zvaný „residencí“, byl právě cílem útoku čínských tlup.

Okamžitě byli uvedení k residentovi, panu de Marbeuf, jemuž oznámili události v Ten-Zi a svá pozorování konaná cestou.

„Je to, pánové, opravdová revoluce,“ odvětil resident; „jež připravována po dlouhé měsíce, propukla nyní náhle.“

Tu zvěděli naši přátelé, že v samotném městě jsou povstalci zabarikádovaní v různých ulicích a že i palác residentův je ohrožován.

Palácová stráž čítala dvě stě mužů, Číňanů bylo přes tři tisíce! Nepadl dosud ani jediný výstřel, ale bylo možno čekati, že každým okamžikem nepřátelství propukne.

Náhle byl mrštěn kámen do oken residence. To bylo znamení k útoku.

Útočníci vrhli se na zamřížovanou bránu paláce, jež brzy povolila pod tím hrozným nátlakem, a žlutí vnikli do palácového nádvoří.

Přivítala je ihned neutuchající palba a na několik minut způsobila zmatek v jejich řadách.

Ale vtom se již opět vrhali útočníci s novou silou proti dveřím, zatím co jiní se snažili přelézti zdi, jež vedly do zahrad.

Fifi, jemuž neušlo nic z průběhu té vřavy, přistoupil náhle k Marcelovi.

„Excelsior!“ pravil polohlasem.

„Vniknou-li sem ti padouši, rozbijí náš stroj na kusy.“

Vtom přistoupil k letcům resident.

„Pánové,“ řekl jim klidným tónem, „posily, které čekáme, nepřicházejí. Antény jiskrové telegrafie byly strženy od povstalců. Budete tak laskaví a vypravíte se okamžitě do citadely, kde odevzdáte tento dopis velícímu generálu Meunierovi.“

Kristián přijal dopis a uklonil se.

„Pokud se týče odpovědi,“ doložil resident, „tu mně dá generál vypálením tří dělových ran. Já již budu věděti, co znamenají.“

Přízemní dveře právě povolily a Číňané počali se valiti do chodeb.

Místo, kde se nalézal resident, bylo odděleno od ostatního paláce, ale byla obava, aby nepadlo do moci nepřítele dříve, než dojde očekávaná posila.

RESIDENTOVA RODINA

Naši letci chtěli se dáti na cestu, když ze sousední komnaty upoutal náhle jejich pozornost dětský křik a téměř v zápětí vešel hošík asi sedmiletý rozplývající se v slzách a za ním žena všecka zoufalá.

Byla to paní de Marbeuf a její synáček.

Dosud snažil se jí manžel zatajiti pravdu, ale nenávistný řev, jenž zvenčí doléhal, a prudká střelba, poučil ji konečně o tom, co snažili se před ní skrýti.

Vrhla se k residentovi a držíc se jeho rukou, volala uděšeným hlasem:

„Co se to děje? Ubezpečoval jsi mne, že je to jen bezvýznamná vzpoura a hle, již vnikli do chodeb přízemí…“

Stále klidný, snažil se resident ukonejšiti svoji choť.

Najednou pan de Marbeuf silně zbledl.

Útočníci snažili se prolomiti zeď, která oddělovala komnaty residence od úředních místností a vojáci, bezmocní zadržeti vpád, seskupili se kolem svého pána, hotovi brániti ho svými životy do posledního dechu.

Pan de Marbeuf byl muž statečný. Osvědčil svou chladnokrevnost již za mnohých okolností nejprve na Madagaskaru, pak v Tonkinu.

Ale dnes ztratil všecku tu imponující jistotu, která ho jindy nikdy neopouštěla, teď upadal ve zmatek.

To proto, že pan de Marbeuf myslil na svoji choť, na své dítě, ty dvě drahé bytosti, které jen nerad svolil vzíti s sebou do kolonií.

Znal surovost Číňanů, věděl, že nikdy nedávají přemoženým milost a že nelítostně zohavují ženy i děti. Bylo mu jasno, že nepřijde-li vojsko, které čekal, do čtvrt hodiny, vzbouřenci vniknou do paláce a pak to bude strašný boj, ukrutná řež, ve které jeho milí asi pravděpodobné zahynou. A při pomyšlení, že jeho žena a synáček, jeho drahý René, mohou býti rozsekáni před jeho očima, opouštěla ho všecka odvaha.

Hluk se zdvojnásobňoval, dunivé údery otřásaly zdmi.

Teď se již resident neudržel.

Obraceje se k letcům, kteří již odcházeli k tajným dveřím, vedoucím do parku, pravil jim pohnutým hlasem:

„Pánové, poslyšte mne, musím s vámi promluvit, musím…“

Pan de Marbeuf nedokončil. Marcel, Kristián a Fifi byli již u něho. Resident nepotřeboval říkati více, letci pochopili.

„Chlapečka?“ zvolal Fifi.

„Jeho matku?“ dodal Kristián.

„Ano,“ zašeptal pan de Marbeuf, „musíme je zachrániti, zachrániti za každou cenu. Můžete je vzíti s sebou letadlem?“

„Ano,“ odvětil Marcel.

„A dopraviti je do pevnosti, která se vypíná nad městem?“

„Spolehněte na nás!“

„Tam nebudou se míti čeho báti, budou v bezpečí.“

„Stane se, jak si přejete, pane guvernére!“ pravil Kristián.

Pan de Marbeuf přistoupil ke své choti a svému synáčkovi, objal je něžně, pak k nim promluvil hlasem, jemuž se snažil dodati pevnosti:

„Tito pánové (a ukázal na letce) dopraví vás oba na pevnost Hang-No. Potom se vrátí pro mne. Vydejte se rychle na cestu, ale rychle!“

Nyní odehrál se srdcervoucí výjev; paní de Marbeuf a její synáček nechtěli odejíti. Malý René držel se pevně otce a volal:

„Pojď s námi, tatíčku, pojď s námi! My bez tebe nepůjdeme. Ne, ne, my tě tu nenecháme samotného.“

Bylo však nutno se rozhodnouti, neboť Číňané se blížili; podařilo se jim vylomiti železné dveře, vedoucí ke komnatám. Za několik minut vniknou do guvernérova pokoje a přese všecko úsilí vojínů, nakupených všady po chodbách, na schodišti, na verandě i v parku, přesila „žlutých“ nabude vrchu.

Pan de Marbeuf zavolal k sobě dva důstojníky a ukazuje jim na svou ženu a své dítě, pravil chvějícím se hlasem:

„Odveďte je… odveďte je!“

Důstojníci odvlekli přes jejich odpor paní de Marbeuf a malého René, jenž volal stále:

„Tatíčku!… tatíčku!… Já tě neopustím… já…“

Chlapcův hlas zanikl na chodbách residence…

Jakmile byli v parku, uvedli letci motor letadla v pohyb a s pomocí vojínů usadili guvernérovu choť i jejího synáčka do letadla. Za několik vteřin vznesl se aeroplán do výše a zamířil přímo k pevnosti Hang-No.

V okamžiku, kdy Excelsior přelétal poslední domy města, spatřili aviatikové vojenský oddíl, jež s nasazenými bodly směřoval rychlým krokem k residenci. Byla to posila, kterou čekali obležení. Dělostřelecká baterie vyrazila náhle z úzké ulice a v kotoučích prachu předjela pěchotu.

Pevnost byla již jen asi na dvě stě metrů, ale k přistání bylo třeba obratnosti, které byl schopen jen Fournier. Místa bylo velmi poskrovnu a povrch mírně svahovitý ztěžoval velmi přistání.

Všecko se odbylo bez nehody a jednoplošník přistál na dva metry od pevnostní zdi!

Veliký ruch panoval v pevnosti, jejíž visuté mosty byly zdviženy, a letci musili čekati přes čtvrt hodiny, než byli vpuštěni.

Náhle rozvířily ozvěnu dunivé rány podobné vzdálenému hřmění. To dorazilo dělostřelectvo před residenci a střílelo na Číňany.

„Tatíčku! Ach, můj tatíčku!“ zvolal malý René, který nechápal, co se děje. „Rychle, leťte pro něho! Oni ho zabijí.“

Fifi se snažil upokojiti hošíka, ale ten nechtěl ničeho slyšeti. Plakal, prosil, volaje stále: „Tatíčku!… tatíčku… můj tatíčku!“

Aby učinili konec tomuto srdcervoucímu nářku, musili se letci vydati opět na cestu. Ostatně, jejích poslání bylo skončeno.

Fifi, dříve než vsedl do aeroplánu, přistoupil k malému René, přitáhl jej něžně k sobě a řekl mu, líbaje ho:

„Neplač už, hošíčku, my ti tatínka přivedeme.“

„Ach, pánové,“ zvolala paní de Marbeuf, která rovněž myslila, že letci se vracejí do residence, „jak se vám odvděčiti za službu, kterou jste nám právě prokázali? Jakými díky budeme vám povinni můj manžel a já!“

Excelsior vznesl se do výše.

„Kam zamíříme nyní?“ tázal se Marcel.

„Zaleťme nad residenci,“ odvětil Kristián, „přece bych rád viděl, jak věci dopadnou a zda obleženým bylo konečně pomoženo.“

V té chvíli objevil se na obzoru tmavý bod.

„Aj, co je to?“ zvolal Fifi. „Na mou věru, toť jednoplošník! Blíží se k nám. Je to přítel či nepřítel?“

Aeroplán se vůčihledě zvětšoval a zdálo se, že směřuje k residenci. A vskutku, doletěv na několik set metrů blízko k paláci, zastavil se, pak spustil se přímo dolů a zmizel za stromovím.

„To bude nějaký Francouz,“ zvolal Fifi, „přináší asi zprávy. Což abychom přistáli také a seznámili se s tím letcem?“

„Co by nám to prospělo?“ namítal Kristián; „naše okamžiky jsou sečteny a pak, není nás tam nyní již potřebí.“

„Kdož ví?“

„Ne, podívej se, jak ti Číňané utíkají na všecky strany, pronásledováni našimi vojíny!“

„Opravdu…“

„Residence je prosta oblehatelů. Posice „žlutých“ zaujali dělostřelci. Resident a jeho lidé jsou zachráněni. Nepotřebují již našeho přispění.“

„Tim lépe!“ zvolal Fifi; „malý René shledá se s tatíčkem! Bylo mně opravdu líto toho nebohého chlapce.“

MALÝ ANNAMITA

Zatím co Excelsior letěl nad pustou krajinou, Fifi vzpomínal na své milé, jež zanechal v nuzném bytě grenelské čtvrti, a říkal si v duchu, zda bude míti to štěstí jako malý René a shledá-li se i on s těmi, jež tolik miluje!

Z těchto úvah vytrhlo jej náhle Marcelovo zvolání:

„Kýho šlaka! Motor chce zase stávkovat.“

„To by si věru vybral špatnou chvíli,“ odvětil Kristián, „jsme nad čínskými osadami.“

„Opravdu, musím co nejdříve přistáti.“

„Hleď aspoň dosáhnouti tam té louky, co vidíme v dáli.“

„Nemožno.“

Sotva pronesl Marcel tato slova, motor, který pracoval již jen s přestávkami, rázem ztichl.

A teď nastalo prudké, závratné klesání, při němž jsou letci vydáni na milost a nemilost pouze výškovému kormidlu a vlastní zručnosti.

Nicméně přistání provedeno bylo bez nehody, a to zrovna v bezprostřední blízkosti podivného města, jež zdálo se býti zpustošeno a z něhož tu a tam vystupovaly sloupy dýmu. Z toho města, ležícího v rozvalinách, bylo slyšeti nějaký křik.

„Prozkoumejte okolí a kryjte naše stanoviště,“ pravil Marcel k druhům, „já zatím dám do pořádku motor. Vím již, co mu schází, a oprava nebude trvati dlouho.“

Fifi a Kristián se zbraní v ruce přecházeli poblíž Excelsioru, hotovi vystřeliti na prvního vetřelce, jenž by se objevil. V městě zavládlo opět ticho, ale na rovině bylo viděti Annamity, jak prchají, jsouce pronásledováni Číňany.

„Štěstí, že na této straně máme pokoj!“ poznamenal Fifi; „všichni ti lidé vyběhli z města, právě když jsme přistáli.“

Marcel právě dokončil svou opravu a letci hotovili se k odletu, když upoutal jejich pozornost nový křik.

„Zdá se, že to naříká nějaké dítě,“ poznamenal Kristián; „poslyšte, oh, to je hrozné.“

Není možno odolati, volá-li o pomoc slabá bytost, která trpí nebo je v nebezpečí.

Jedním skokem vrhli se Marcel, Kristián a Fifi k tomu místu s revolvery v rukou. A sotvaže uběhli asi dvacet metrů, spatřili tři Číňany, jak chtějí odvléci mladého Annamitu, hocha asi desítiletého, vyhublého a celého zuboženého, jenž se zoufale držel jakéhosi lidského těla ležícího na zemi.

Při spatření našich tří Francouzů dali se Číňané na útěk. Fifi přistoupil k malému Annamitovi. Dítě pohlíželo naň zděšenýma očima, pokračujíc ve svém naříkání. Pařížský hoch otázal se malého Annamity:

„Proč pláčeš?“

Ubohý chlapec ukázal na obě mrtvoly, jež ležely před ním, a odvětil zkomolenou franštinou, jakou mluví domorodci kolonií:

„Rodiče moji, mrtví, nikdy už nemoci mluvit s Na-Nu.“

„Kdo je zabil?“ otázal se Fifi.

„Ti oškliví Číňané, oni spálit všecko, postřílet Annamity, mně chtít uříznout hlavu.“

Pařížský hoch prohlížel si ubohého malého Annamitu. Připadal mu jako vyděšené kotě, jeho vyhublé údy třásly se křečovitě.

Kristián položil svou širokou ruku na rámě chlapcovo, a tento, poděšen patrně obrovskou postavou důstojníkovou, padl na kolena, skříživ ruce a koktaje zajíkavě:

„Ó, vy neudělat nic zlého Na-Nu! On nebýt zlý, on být nešťastný, on ztratit rodiče, nemít nikoho.“

„Ubohý hochu,“ řekl mu Fifi všecek dojat, „vstaň, jen vstaň, vidíš přece, že nejsme Číňané. Pojď s námi!“

Poslušně jako zbitý psík následoval malý Annamita naše letce. Jakmile však se octl před aeroplánem, jevil veliké rozpaky.

„Neboj se,“ pravil mu Fifi, „jen chutě nasedni!“

Na-Nu rychle ucouvl a chtěl utéci.

Vtom asi dvacet Číňanů obklopilo aeroplán.

„Pozor!“ zvolal Kristián, zalíciv na cizí muže.

Ale mladý Amnamita začal prositi svým podivným nářečím.

„Oni přátelé, Mussi, oni Annamité jako Na-Nu, oni ne zlí a mít rádi Francouze…“

Byli to vskutku nebozí Anmamité, kteří přicházeli prositi Francouze o pomoc. Štváni a pronásledování Číňany, doufali, že je letci budou mocí zachrániti.

Jeden z nich ujal se slova:

„Zlí Číňané uříznou nám hlavu, chceme utéci, utéci hodně daleko, ty vezmi nás s sebou na létacího ptáka.“

Marcela stálo to mnoho námahy, než pochopili, že jeho letadlo neunese více než nanejvýše čtyři osoby. Ubozí Annamité naléhali tolik a tak úpěnlivě, pak, když viděli konečně, že letci nemohou je vzíti s sebou, dali se do takového nářku, že bylo je hrozno poslouchati.

I malý Na-Nu plakal hořce a Fifi nedovedl ho utišiti.

Bylo však nutno k něčemu se rozhodnouti.

Kristián svým drsným, zvučným hlasem vyzval ubohé Annamity, aby se dali na cestu do města Hanoi.

„Tam je záchrana,“ pravil jim. „Skryjte se, jakmile my odletíme, potom, až nastane noc, dejte se na cestu. Snad také budete míti štěstí a potkáte francouzskou patrolu, která vás vezme pod svou ochranu, pak budete zachráněni.“

Malý Na-Nu nevěděl ještě, vezmou-li ho letci s sebou, i byl všecek překvapen, když mu Fifi řekl:

„Nuže, maličký, nastupuj. Pojedeš s námi.“

Malý Anmamita stál chvíli jako zaražený.

„Rozuměl jsi?“ opakoval Fifi, „vezmeme tě s sebou.“

Jeden z Annamitů, kteří stáli kolem Excelsioru, musil přemluviti chlapce. Co k němu promlouval, letci nerozuměli, ale jeho slova byla jistě přesvědčivá, neboť Na-Nu déle neváhal.

Objal po řadě své nešťastné druhy a vskočil do letadla hbitě jako kočka.

Vrtule se prudce roztočila s pronikavým bzukotem,

„Vzdalte se!“ křičel Marcel na Annamity, kteří se drželi stále blízko Excelsioru, „vzdalte se, nebo vám to urazí hlavu.“

Ubožáci odskočili stranou a za jejich žalostného křiku jednoplošník vznesl se do ovzduší.

NA-NU ZMIZÍ

Fifi musil použíti veškeré své výmluvností, aby upokojil strachem se tetelícího malého Annamitu.

Nejvíce lekal nebohého Na-Nu hluk působený vrtulí a vítr, který se víc a více vzmáhal. Nový cestující měl zcela určitý pocit, že sletí přes palubu. Konečně se však upokojil, vida klidné chování svých tří spolucestujících.

Nyní přilétali nad hornatý kraj tonkinský a Kristián, který pozorně sledoval trať s mapou v ruce, důtklivě radil Marcelovi, aby zahnul k jihu, neboť horstva na severu převyšovala na mnohýoh místech dva tisíce metrů výšky.

Excelsior nabyl nyní rovnováhy ve vysokýoh polohách, kymácení nebylo téměř žádné. Někdy zpozorovali na mlžném obzoru skalní vrchol a Fournier stoupal výše.

Kristián určil přesný směr, který měl vésti přes město Luang-Prabang přímo na Rangun, hlavní město anglické Dolní Birmy a doufal, že brzy dosáhnou tohoto místa. Ale cestování aeroplánem je vydáno ustavičným příhodám a stává se, že právě v okamžiku, kdy se letec cítí zcela klidným, vyskytne se nějaká nesnáz.

Excelsior letěl jíž dvě hodiny, když Marcel zpozoroval, že motor ochabuje a rychlosti aeroplánu vůčihledě ubývá.

V takovém případě lze se rozhodnouti jen pro jedno a to je vždy to nejlepší: přistáti co nejrychleji.

Marcel vyhlížel si místo, kam by se snesl, a s hrůzou zpozoroval, že terén ležící pod ním je zarostlý vysokou travou.

Přistáti zde bylo nemožno. Konečně měl štěstí, že mohl zamířiti k jakési cestě, která se hadovitě vinula středem džungle.

Přistání však neprovedlo se bez nehody, neboť povrch, který s výše se zdál rovný, byl naopak dosti zvlněný. Jedno z kol se porouchalo do té míry, že oprava jeho si vyžadovala více než hodinu. Tu správku si vzal na starost Fifi. Marcel se zaměstnával svým motorem a Kristián zatím s lebelkou v ruce vyšetřoval okolí.

Místo, na němž přistáli naši letci, zdálo se býti naprosto opuštěno od Číňanů a cesty, která přetínala džungli, nebylo podle všech známek již dávno používáno.

Vpravo i vlevo zvedala se vysoká, nažloutle zelená tráva, která dosahovala místy až půldruhého metru výšky.

Tu a tam zelenaly se košaté koruny stromů na slabých vysokých kmenech. Byly to kokosovníky.

Letci nevěnovali hrubě pozornosti těmto stromům, ale Na-Nu si jich všiml. Pojednou zmizel, pak se brzy vrátil se čtyřmi skvostnými kokosovými ořechy, které velmi obratně otevřel ostrým kamenem.

Možno si představiti, s jakou chutí popíjeli letci osvěžující kokosové mléko.

„Já jít ještě hledat,“ pravil Na-Nu, jenž zářil radostí, že může býti něčím užitečný svým novým přátelům. A jako lehké, pružné kotě zmizel ještě jednou v trávě. Za několik minut bylo ho viděti, jak leze s podivuhodnou rychlostí na kokosový peň. Viděli ho slézati se stromu, pak uběhlo čtvrt hodiny a hoch nikde.

„Kde asi zůstal?“ tázal se Fifi.

Letců počal se zmocňovati neklid.

Fifi se již chtěl pustiti do travin, ale námořní důstojník ho zadržel. Tu přiloživ si ruce k ústům na způsob hlásné trouby, zavolal Fifi třikrát:

„Na-Nu!… Na-Nu!… Na-Nu!…“

Toto volání ztratilo se v džungli.

„Na-Nu!… Na-Nu!…“ opakoval Fifi.

Po mladém Annamitovi nebylo vidu ani slechu.

Konečně pravil Kristián k pařížskému hochu:

„Vezmi tedy ručnici a pojď se mnou!“

Mladý letec nedal se dvakrát pobízeti.

Doběhl k aeroplánu, vylezl rychle na palubu, propadl svou karabinu a vrátil se k námořnímu důstojníkovi.

Tento dal několik stručných pokynů Marcelovi a následován Fifim, brzy se pustil do travnatých houštin. Postupovali opatrně na tomto nebezpečném pochodu.

„Zdá se mi, že jsem něco zaslechl,“ pravil náhle pařížský hoch.

„Nemluv,“ zašeptal Kristián, jenž hlavní své ručníce tiše rozhrnoval vysokou trávu.

TRAGICKÉ OKAMŽIKY

Cosi jako táhlý šelest běželo džunglí.

Jednu chvíli prořídlo rákosí a oba letci mohli viděti na dosti velkou vzdálenost před sebou Annamity nebo Číňany, kteří rychle prchali, jako by byli pronásledováni. Přece však nebylo pozorovati žádných stihatelů.

„Co se to děje?“ zašeptal Fifi. Vtom Kristián prudce ucouvl. Narazil právě na nějaké tělo, ležící na zemi.

Shýbl se a poznal Na-Nu, jenž na něho hleděl zděšenýma očima. Jeho malý žlutý obličej byl strachem křečovitě stažen a zuby mu cvakaly.

„Na-Nu, co zde děláš?“ tázal se Fifi udiveně. „Proč se tak třeseš?“

Malý Annamita chtěl odpověděti, ale byl tak ustrašen, že nemohl pronésti slova.

K domluvám Kristiánovým vztáhl Na-Nu svou vyzáblou ruku směrem k houštině, vzdálené asi na dvacet metrů a zakoktal třaslavým hlasem:

„Vang-Vua!…“

Námořní důstojník a Fifi zahleděli se k místu, k němuž jim chlapec ukazoval, ale nepozorovali ničeho. Nikde se nic v trávě nehýbalo a děsivé ticho panovalo nyní nad džunglí.

Fifi, skláněje se k Na-Nu, potřásl mu ramenem a rychle k němu děl: „Mluv přece, co se děje.“

„Vang-Vua! Vang-Vua!“ opakoval malý Annamita, zakrývaje si tvář rukama.

„Pověz nám aspoň, co je to Vang-Vua. Je to člověk? Je to zvíře nějaké?“

Na-Nu zašeptal mezi chvějícími se rty:

„Zvíře, tygr džungle… zlý, dáviti Annamity.“

Fifi prohlédl si zásobník své karabiny. Kristián pak s lebelkou v ruce připravoval se k ráně.

„Jen se neboj!“ těšil malého Na-Nu pařížský hoch. „Uvidíš, že skolíme tvého Vang-Vua, bude po něm, ani nepípne!“

Ale malý Annamita, jak se zdálo, nesdílel důvěřivosti Fifiho.

Pro toho chlapce byl tygr zvířetem, proti němuž lidé ničeho nezmohou, fantastickou šelmou, strašlivou, nepřemožitelnou. Často slýchal vypravovati své krajany o hrozných spoustách způsobených „Vang-Vuy“ a věřil annamitské pověsti, že tygři jsou démoni, poslaní na zem Zlým duchem, aby dávili lidi.

Nebohé dítě čekalo každé chvíle, že dravec vyskočí a vrhne se na ně, proto se ani nehýbalo, tisknouc obličej k zemi, aby nevidělo hrozného nepřítele, až se objeví.

Ale Vang-Vua se neukazoval. Snad se pustil za Číňany, které bylo v dáli viděti, jak prchají mezí travinami. Snad také již zadávil nějakou obět a teď klidně tráví ve svém doupěti. Jeť známo, že tygři, jsou-li nasyceni, nedbají hrubě kořisti, jež jim přichází na dosah.

Již pojal Fifi Na-Nu za rámě, aby ho odvedl nazpět, když vtom vyběhl z džungle jakýsi Annamita a utíkal o překot směrem k letcům. Sotvaže uběhl asi deset metrů, objevila se náhle obrovská žlutá šelma. Strašlivý řev rozlehl se v zápětí a tygr, neboť byl to on, skočil na prchajícího, opisuje nad vysokou travou veliký oblouk. Ozval se srdcervoucí výkřik, temný úder dopadajícího těla a bylo viděti ne-šťastného Annamitu, jak se svíjí pod šelmou.

Fifi nečekal na Kristiánův povel. Přiloživ ihned karabinu k líci, namířil na tygra a stiskl spoušť.

Osudná věc! Hoch, který byl obyčejné tak obratný, tentokrát chybil se dravce.

LOVEC TYGRŮ

Kristián se právě hotovil vypáliti, když třesk výstřel několik kroků od letců.

Tygr, zasažen mezi oči, zařval bolestí a točiv se do kolečka několik vteřin, zhroutil se na svou oběť.

„Dobrá rána, co je pravda!“ zvolal Fifi.

Téměř vzápětí vystoupil z houštiny muž vysoké postavy v bílém flanelovém obleku a s koloniální přílbicí na hlavě. Pokynul rukou našim letcům a zamířil k nim.

Zatím již Fifi a Kristián přikvapili na pomoc Annamitovi, jenž ležel na zemi v tratolišti krve.

Levé rámě měl hrozně rozerváno a na krku i na prsou strašné rány.

„Měli bychom jej odnésti k Excelsioru,“ pravil Fifi, „tam bychom jej mohli jak náleží ošetřiti.“

„Bohužel, nebude to nic platno,“ pronesl vážný hlas. Fifi a Kristián se obrátili a před sebou spatřili toho, jenž skolil tygra.

„Ó, díky, pane!“ zvolal Fifi, „zachránil jste nás z nebezpečné situace, neboť nebýti vás, byla by nás snad tato pěkná žlutá kočka zakousla jako králíky.“

„Přijměte moji poklonu, pane,“ dodal Kristián, „to byla skvostná rána!“

„Bylo to zcela jednoduché,“ odvětil cizinec, „zvíře bylo výborně na ráně, nemohl jsem je chybiti. Jaká škoda, že jsem nevystřelil dříve! Můj ubohý Kešar neležel by tu nyní před námi v posledním tažení.“

„Tento muž byl z vaší družiny?“ ptal se Kristián.

„Ano, byl to můj průvodce. Provázel mne džunglí, kterou znal podivuhodně.“

„Jste bezpochyby cestovatel?“

„Ne, jsem lovec tygrů.“

„A zastřelil jste jich už hodně?“ vyzvídal Fifi.

„Pětadvacet,“ odvětil klidně cizinec.

„Pětadvacet?“

„Ano, ani o jednoho více, ani o jednoho méně. Až jich dostanu třicet, vrátím se do Francie.“

„A lovíte již dlouho?“

„Dva měsíce pouze, ale mohu vás ujistiti, že jsem procestoval džungli všemi směry.“

Fifi s obdivem pohlížel na neohroženého lovce, jenž střílel tygry jako zajíce, a byl by se ho snad ještě na leccos otázal, kdyby raněný, jemuž marně se snažili zastaviti hrozné krvácení, nebyl náhle vydal poslední vzdech.

„Hle, teď jste bez průvodce,“ pravil Kristián k lovci, „nyní můžete zblouditi v džungli. Co si počnete?“

Lovec máchl lhostejně rukou, stiskl pravici námořnímu důstojníkovi a zmizel v travinách.

Fifi byl mocně dojat. Po prvé přihlížel k jednomu z těch strašlivých dramat džungle.

„Pojďme!“ pravil Kristián, pohlédnuv ještě naposled na ubohého Annamitu, ležícího na zemi.

„Nepochováme ho?“ tázal se Fifi.

„Ne,“ odvětil námořní důstojník; „ti, kdo zemřou v džungli, nikdy se nepohřbívají. Jsou kořistí ptáků. Kdybychom mohli proběhnouti touto širou stepí, našli bychom nejednu kostru. Jako moře, tak i džungle má své oběti a své hrdiny.“

Fifi se obrátil a spatřil lovce tygrů, jenž vrátiv se ke svému nešťastnému průvodci, přikrýval jej haluzemi a listím.

Na-Nu kráčel zamlkle vedle svých dvou přátel, snad vzpomínal na své drahé, kteří také nalezli smrt v džungli.

Nikdo nemá tušení, jakých spoust nadělají tygři v Annatnu a v Tonkinu. Ačkoli jsou pronásledováni, jsou stále velmi hojní a nemine dne, aby některý Annamita nepadl do spárů „Vang-Vuy“. Jakmile se vrátili k Excelsioru, zaujali naši letci i Na-Nu svá místa na letadle a Marcel uvedl stroj v činnost.

LUANG-PRABANG

Krajina měnila svou tvářnost vůčihledně.

Červenavé skály podivných tvarů táhly se do nekonečna.

Tu a tam zely hluboké rokle, v nichž hučela pěnící se voda, sporá křoviska s rezavým listím vypínala do výše své suché větve.

Velicí černí ptáci, podobní obrovským havranům, brázdili ovzduší svým těžkým a neklidným letem, vyrážejíce podivné skřeky.

Ponenáhlu roztroušené skály počínaly slévati se více a více v jedinou masu a zvedaly se do výše, takže brzy tvořily strmé horstvo, jehož vysoké pásy táhly se do nedozírné dálky, lemovány jsouce nahoře na temenech sněžným pruhem, třpytícím se na slunci.

Fournier stoupal do výše a Kristián s mapou v ruce studoval vysoké překážky, jež se jim zde staví v cestu.

„Je nutno odbočiti o desetinu stupně vlevo,“ pravil k Fournierovi, „abychom se vyhnuli skalnímu vrcholu, který měří dva tisíce metrů.“

„V jaké výši se mám držeti?“ tázal se Marcel.

„Dvanácti set metrů.“

Excelsior rychle stoupal.

Nyní pod ním týčily se skály jako obrovské jehly. Zdálo se, jako by letěl nad pohádkovým krajem.

Později pro nepříznivý vítr ve vysokých polohách byl Marcel nucen sestoupiti až na padesát metrů nad hory, kde konečně nabyl opět rovnováhy.

„Aj!“ zvolal pojednou Fifi, „ty hory jsou obydleny. Vidím tam dole pobíhati lidi.“

Opravidu, hoch se nemýlil, byli to vskutku lidé, co viděl.

„Jsou to Šimové,“ pravil Kristián, „kteří žijí divoce a nikdy nesestupují se svých hor. Norský cestovatel Borresen, jenž mezi nimi žil asi tři měsíce, podal nám o jejich mravech zajímavé zprávy. Šimové, ačkoli žijí daleko ode vší cívilisace, jsou národem mírným a velmi pohostinným. Tyto vyprahlé hory jsou velmi chudé na živočišstvo a Šimové jsou nuceni živiti se pouze kořínky a jistým druhem úhořovitých ryb, jichž poskytují jezera těchto pustých končin.“

Výklady tyto byly přerušeny podivným hlukem.

Připadalo to, jako by pod letci klepalo na sta mlýnů.

Fifi, puzen zvědavostí, nakláněl se nad hlubinu, aby vypátral, odkud asi pochází ten hluk, jenž se stupňoval v ohlušující rámus.

Malý Na-Nu zděšeně vykuloval oči.

Pařížský hoch obrátil se s tázavým pohledem k námořnímu důstojníkovi.

„To nic není,“ odvětil s úsměvem Kristián, „netřeba se lekati. Ten lomoz působí zcela jednoduše ozvěna.“

„To se tedy odráží hukot našeho motoru?“

„Ano. Je zde mnohonásobná ozvěna, a to hodně zvučná. Působí ji skály, které jsou pod námi.“

Kristián pilně pozoroval mapu a často se díval i na tlakoměr. Modravá mlha obklopovala letce, i bylo nutno postupovati obezřele, takže Marcel zmírnil rychlost letu.

Byli vydáni na pospas nejnepatrnějšímu skalisku, přečnívajícímu předpokládanou výšku a ačkoliv Kristián ustavičně sledoval svou mapu, byla přece jen obava, aby nějaký skalnatý hrot nevyvstal náhle před aeroplánem.

Na štěstí nedošlo k žádné nehodě. Mlha se ponenáhlu rozptýlila a letci spatřili pod sebou zelenající se roviny a husté lesy.

Dostihovali krajiny. Laos, ležící na břehu řeky Mekongu.Brzy vznášel se Excelsior nad Mekongem, a brzy spatřili město: bylo to hlavní město Luang-Prabang.

„Mohli bychom si zde doplniti zásoby“, navrhl Kristián.

Marcel souhlasil s touto myšlenkou.

V Luang-Prabangu nechybělo příhodných míst k přistání. Všude, i v samotném středu města byly ohromné plochy, prostranství a trávníky. Fournier vybral si jedno široké místo a brzy se Excelsior snesl k zemi.

Sběhli se ihned lidé.

Byli větší a vytáhlejší nežli Annamité a neměli jako Číňané šikmých a úzkých očí. Barva jejich pleti místo šafránově žluté byla bělošedá. Mnozí měli prsa a paže bizarně tetovány.

Tito Laoťané patřili k „Černým břichům.“

Nic v jejich chování neprozrazovalo nějakého nepřátelství, spíše jevili údiv. Když letci vystoupili na zem, Laoťané bojácně uhýbali s cesty a někteří z nich pronášeli podivné zvuky.

Kristián obrátil se k jednomu z nich a pravil mu několik čínských slov. Laoťan se usmál, ale neodpověděl. Bylo zřejmé, že nerozumí.

„Na-Nu bude nám dělati tlumočníka,“ pravil Fifi, „ti lidé zde jsou zpola Číňané a zpola Annamité.“

A pařížský hoch pravil k svému mladému příteli:

„Promluv s nimi trochu. Optej se jich, mohou-li nám dodati nějaké zásoby.“

„Zaa-sou-by?“ opakoval malý Annamita. „Co to být zaa-sou-by?“

„Ale to je přece chleba, maso, ryby, zelenina, ovoce, zkrátka vše, co se jí.“

„Da,“ řekl Na-Nu, „já už rozumět.“

A hned jal se přednášeti Laoťanům dlouhou větu, v níž vracela se stále slova „wen“, „či“ a „do“; zdálo se, že hoch spíše zpívá než mluví.

Ale malý Annamita nebyl šťastnější než Kristián, nikdo mu nerozuměl, a to prostě z toho důvodu, že Laoťané mluví zvláštním nářečím, v kterém se nevyznají ani jejich pobratimci siamští.

Po několikerém marném dorozumívání, našli letci konečně jednoho Siamce, který drmolil několik slov francouzských.

„Kde bydlí francouzský komisař?“ optal se ho Kristián.

„Tu docela blízko,“ odvětil Siamec, „já vás doprovodit, chceš-li.“

„Veď mne tedy!“ pravil námořní důstojník.

A Kristián vykročil po boku svého průvodce.

Fifi přirozeně držel se v patách za ním a malý Na-Nu, který nechtěl opustiti pařížského hocha, s důstojnou tváří uzavíral průvod. Došli k obydlí francouzského komisaře. Bylo to velké bambusové stavení, kryté střechou čínského slohu, na jejímž vrcholu vlál francouzský prapor. Kristián oslavil námořníka, jenž stál na stráži před vchodem. Od něho se dozvěděl, že komisař odešel k přístavu.

„Je to odtud daleko?“

„Ne, několik kroků. Jděte touto ulicí, pak zahněte vpravo a budete na nábřeží Xien-Ti.“

„Díky!“ pravil Kristián. A dal se naznačeným směrem, sledován Fifim a malým Annamitou.

Na nábřeží panoval neobyčejný ruch. Evropané, Siamci, Laoťané přecházeli sem a tam a z rozčileného davu ozýval se i mnohý křik.

Na Mekongu, širokém na tomto místě téměř jeden kilometr, bylo viděti bárky a parníky. Dvě francouzské torpédovky se vztyčenou vlajkou ujížděly plnou rychlostí po řece vzhůru a v dáli bylo vidět paroloď, k níž, jak se zdálo, směřovalo říční loďstvo.

Dav na nábřeží neustále vzrůstal a hlídka francouzských námořníků s nasazenými bodly měla co činit, alby udržela pořádek.

Kristián, za nimiž těsně se drželi Fifi a Na-Nu, konečně si proklestil cestu shluklým davem a dostal se ke komisaři právě v okamžiku, kdy se tento chystal vsednouti do motorového člunu.

Nejprve se zdál poněkud překvapen náhlým příchodem Kristiánovým a jeho společníků, ale když zvěděl, s kým má co činit, ukázal se velmi laskavým.

„Vsedněte se mnou, do člunu,“ pravil, „neboť nesmím ztratiti ani okamžiku. Pohovoříme si cestou. Ostatně najedu daleko, jen k té parolodi, kterou tamto vidíte. Vrátíme se za chvilku.“

„Ale to je vojenská dopravní loď,“ poznamenal Kristián.

„Ano, přiváží sem oddíl koloniální pěchoty a půl baterie polního dělostřelectva.“

„Jsou tedy v Luang-Pnabangu nepokoje?“

„Ano, začínají,“ odvětil komisař, zatím co se člun rozjížděl; „vše je podněcováno Číňany, kteří od nějakého času kují tajné pletichy po celé Indočíně. I mezi jinak mírnými Laotany. Povolal jsem dvě torpédovky a vojenská dopravní loď, kterou tamto vidíte, přiváží nám posily. Doufám, že potlačíme povstání hned v začátcích.“

Kristián si hned vzpomněl na Marcela, který zůstal sám u Excelsioru. Svěřil své obavy komisaři, který pravil:

„Upokojte se; nebezpečným místem je pouze přístav a břehy Mekongu. Ve středu města obyvatelstvo je klidné. Motorový člun projížděl nyní mezi čínskými džunkami. Torpédorvky zmizely a bylo viděti jen jejich kouř v lehké mlze, poletující nad řekou.“

Pojednou strhl se pokřik; čínské džunky se přiblížily a brzy úplně obklíčily komisařovo plavidlo.

Tento chtěl přese všechno proplouti jejich středem a ježto Číňané nejevili k tomu dobré vůle, vytáhl revolver a vzkřikl hrozebným hlasem:

„Udělejte místo, nebo střelím!“

Také Kristián a Fifi chopili se zbraně. Ale bylo již pozdě. V nejbližším okamžiku byl člum zaplaven přívalem žlutých útočníků, kterých neustále přibývalo. Komisař i jeho druhové byli okamžitě odzbrojeni, svázáni a vhozeni do džunky, která se ihned vzdálila a brzy ztratila se mezi loďmi, jimiž se hemžila širá hladina řeky.

Zajatci byli převedeni do podpalubí a tam uvrženi do úzké komory, do níž zvenčí padalo světlo čtyřhranným okénkem.

Hrozný zápach ryb a dehtu naplňoval toto zákoutí, kde kromě toho panovalo dusné vedro.

Když se za vězni zavřely dveře, Fifi se přiblížil ke Kristiánovi a pravil mu tlumeným hlasem:

„Pane Kristiáne, tady nemůžeme zůstati. Za každou cenu musíme ven.“

A pařížský hoch, pronášeje tato slova, namáhal se všemožně, aby vyprostil jednu ruku z dlouhého režného pásu, kterým byl omotán.

Konečně se mu to podařilo. Tu vyňal z kapsy nůž a jal se zvolna přeřezávati pás, který jej věznil. Byla to práce zdlouhavá a nesnadná, ale dokázal to.

Když byl volný, vyprostil svého přítele Kristiána, komisaře i Na-Nu, potom se podíval lodním okénkem. Toto bylo asi metr vysoko nad hladinou řeky.

„Umíš plavat?“ otázal se Fifi malého Na-Nu.

„Já plavat jako ryba,“ odvětil Na-Nu.

Tu přistoupil hoch opět k okénku a jal se pozorně zkoumati jeho úzký otvor.

On a Na-Nu prolezli by jím snadino.

„Pane Kristiáne,“ pravil náhle Fifi k námořnímu důstojníkovi, „pokusím se dostati se na břeh. Tam upozorním námořní vojíny, kteří jsou blízko přístavu, a okamžitě přispějí vám ku pomoci.“

„Zapomínáš, milý hochu, že loď, na které jedeme, urazila již hodný kus cesty.“

Fifi se hnal k okénku.

„Máte pravdu,“ řekl, „ale na tom nezáleží. Hlavní věcí jest, abych se dostal na břeh. Pak se již přičiním, abych našel místo, odkud jsme vyjeli. Nezbývá nic jiného.“

„A ještě na něco zapomínáš, nešťastníče! Číňané nás hlídají. Sotva se vrhneš do vody, budou po tobě stříleti. Ne, ne! Musíš se zříci té šílené myšlenky.“

Fifi neodpověděl. A dříve než ho mohl Kristián zadržeti, zmizel okénkem a jen slabé zašplíchnutí upozornilo zajatce, že pařížský hoch již jest v řece.

Rychle jako blesk vrhl se Na-Nu za Fifim.

Kristián a komisař naslouchali úzkostlivě, bojíce se, že každým okamžikem uslyší výstřel. Avšak ticho, jež panovalo na řece, nebylo ničím rušeno.

A zatím co se oba zajatci mučili v temném podpalubním vězení, plavali Fifi a Na-Nu statečně ku břehu.

Odvážný Pařížan měl štěstí, co je pravda, neboť náhoda tomu chtěla, že právě ve chvíli, kdy s mladým Annamitou unikal z levého boku lodi, byli Číňané zaměstnáni na boku pravém. Právě totiž jakási lodice přirážela k džunce, z které se Fifi chystal uniknouti, a všecka pozornost „žlutých“ byla obrácena jinam.

Tak mohl pařížský hoch i Na-Nu odplavati hodně daleko a brzy se ztratili mezi džunkami kotvícími na širé řece.

Mekong se obyčejně hemží koupajícími kluky, kteří plavou mezi loďmi, proto mohl Fifi a mladý Annamita klidně doplavati k nábřeží Xu-Tow, kde se nalézají doky Luang-Prabangské.

ODVÁŽNÝ KOUSEK

Čím více se blížili ku břehu, tím hustěji byla řeka poseta lodicemi a Fifi byl všecek udiven, vida tu spoustu dětí skotačiti ve vodě a potápěti se mezi džunkami a nákladními lodicemi. V kraji Laos je plavání vskutku velmi rozšířeným sportem a zhusta je viděti pětileté až šestileté klučíky, jak plavou kolem lodí, aby vyzískali nějaký peníz. Házejí jim faje a sapéky, za kterými se potápějí. Jsouť mladí Laotané výbornými potápěči a vydrží až půldruhé minuty pod vodou.

Fifi a Na-Nu vmísili se tedy nenápadně mezi koupající mládež a brzy dosáhli břehu. Než, tu vyskytly se nové nesnáze!

Fifi byl oblečen po evropsku a Na-Nu měl annamitský úbor. Ihned byli obklopeni shlukem kluků a čínských lodníků, kteří jim začali spílati.

Někteří dokonce odvážili se je bíti. Tu se pařížský hoch více neudržel. Odrážel útočníky mocnými kopanci i ranami pěstí a brzy je zahnal do uctivé vzdálenosti.

Na-Nu pak se bránil, jak mohl, a kousal ty, kdož se ho chtěli zmocniti.

Fifi pochopil, že by nemohl dlouho odolávati nepřátelskému množství. Pobídl Na-Nu a oba hoši vzali nohy na ramena, utíkajíce, co jim síly stačily, k prkenným boudám, jež viděli vpravo opodál na pobřeží. Za těmi se schovali pronásledovatelům, kteří s divým křikem hnali se za nimi.

Zde byli bezpečně ukryti. Jak by je také bylo možno nalézti mezi bednami, pytli a balíky bavlny, které se povalovaly všady po zemi!

Odtud za veliké obezřetnosti dali se oba chlapci podél břehu a vraceli se k městu. Tam na nábřeží panoval zimničný ruch. Bylo viděti domorodce, jak rychle vstupují na parníky, které odjížděly na širou řeku, rozvířujíce vody Mekongu svými velkými lopatkovými koly. V dáli kotvila stále vojenská dopravní loď se vztyčenou vlajkou, čekajíc na rozkazy, jež bohužel nepřicházely.

„Zdá se mi,“ řekl si pařížský hoch, „že ta loď čeká přístavního komisaře, jinak by již dávno vysadila mužstvo na břeh. Což, abych ji zpravil o stavu věcí.?“

A hned začal prováděti svůj plán.

Chtěl se (již znovu vrhnouti do řeky, když tu spatřil blízko místa, kde se nalézali, loďku opatřenou vesly, která byla připoutána k nábřeží konopným provazem. Neváhal ani na okamžik.

„Pojď se mnou!“ pravil Fifi k Na-Nu a sestoupiv po břehu, odvázal loďku.

„Nuže, vsedni rychle!“ pobízel malého Annamitu.

Na-Nu vskočil do loďky a pařížský hoch, použiv jednoho z vesel jako bidla, odrazil plavidlo od břehu, potom jal se vší silou veslovati.

Ačkoli bylo všecko to vykonáno s velikou rychlostí, vzbudili přece pozornost a nějací Číňané, jak Fifi letmo zahlédl, ihned odvázali od břehu jinou bárku a pustili se za nimi.

Ale hoši blížili se již k cíli; necelých padesát metrů dělilo je od francouzské vojenské lodi!

„Zachraňte nás! Zachraňte nás!“ křičel Fifi, zvedaje do výše jedno ze svých vesel.

Téměř současně pleskla koule do loďky na několik centimetrů od něho.

„Zachraňte nás! Zachraňte nás!“ opakoval hlasem ještě silnějším.

Vtom jiná koule, lépe mířená, škrábla jej na lokti.

K velikému štěstí volání jeho bylo uslyšeno. Francouzští námořníci spustili na řeku člun, jeden z nich sešplhal do něho po visutém žebříku a přirazil k hochům, zatím co s paluby parníku zahájily pušky prudkou palbu na Číňany.

Na-Nu, všecek uděšen, choulil se Fifimu do náručí.

„Neboj se, ty hloupý,“ konejšil hoch malého Anamitu, „nyní se již nemáme čeho báti.“

NA FRANCOUZSKÉ LODI

Za několik vteřin byli na palubě parníku.

Když velící důstojník zvěděl od pařížského hocha, že luang-prabangský komisař je zajat, obrátil se ke svému mužstvu a pravil:

„Teď chápu, proč jsme marně čekali na rozkazy. Nuže, rychle, nechť se všecko připraví k vylodění. Rychle do člunů!“

Na palubě nastal pravý válečný shon. Poddůstojníci pobíhali sem a tam, dávajíce rychlé rozkazy, a ozývalo se skřípání kladek a lan. Brzy byly spuštěny na vodu čtyři velké šalupy a vyloďování začalo.

Na nábřežích Mekkongu Číňané organisovali odpor a snažili se zabrániti vyloďování vojska. Ale parník okamžitě zvedl kotvy a poněvadž stroje zůstávaly v činnosti, mohl popojeti o několik set metrů blíže a chrániti svými děly přistávání vojínů.

Po krátké přestřelce, při níž několik námořníků bylo raněno i malý Na-nu lehce škrábnut kulí na čele, konečně přistáli a mekkongské nábřeží, jež se před několika minutami hemžilo lidem, vyprázdnilo se jako úderem kouzelného proutku. Na přístavištích nezůstalo než několik Laotanů, kteří usuzujíce patrně, že vojsko nabude vrchu, raději se přidávali na stranu Francouzů.

Díky těmto Laotanům dověděli se vojáci, že pevnůstka Xen-Tsi, ležící několik set metrů odtud, je obléhána Číňany a její posádka že se brání zoufale. Námořníci se ihned vypravili na pomoc obleženým.

Zatím Fifi, jenž ihned po přistání odvedl Na-Nu na bezpečné místo, věnoval všecku péči malému Annamitovi. Kapesníkem smočeným ve vodě vyčistil mu krvácející ránu na čele. Shledal, že jen kůže byla lehce natržena v délce asi pěti centimetrů. Aby zastavil krvácení, Fifi přitiskl na ránu kousek náplasti, kterou našel ve svém cestovním zápisníku.

Malý Na-Nu nechal se klidně ošetřovat, šeptaje něžným hlasem:

„Ty být dobrý, Fifi, ty dobrý přítel.“

Silná střelba vyrušila oba chlapce.

Fifi se ihned vztyčil a spatřil v dáli malé obláčky bílého dýmu. To stříleli Francouzi na oblehatele pevnůstky Xen-Tsi.

Brzy však střelba ustala a bylo slyšeti již jen pleskot vesel narážejících do vod Mekongu.

Vyloďování pokračovalo a Laotané drželi nyní zajedno s francouzským vojskem. Na řece nebylo jediné džunky a jen tu a tam bylo možno v dáli zahlédnouti nějakou bárku obsazenou Číňany, jak vší silou veslují, aby se dostali k místu, kde Mekong tvoří ohyb.

Marně pátral Fifi očima po čínské lodi, která odvezla jeho přítele Kristiána. A přece by poznal mezi tisícem jiných tu černou loď s bílým vroubením, jejíž dlouhé trojúhelníkové plachty měly barvu krve. Díval se také k obloze, neuvidí-li Excelsior. Náhle se mu zdálo, že rozpoznává na západě malý černý bod, ale bod ten, místo aby se zvětšoval, mizel ponenáhlu, až úplně splynul s oblaky.

Bylo přece však nutno k něčemu se rozhodnouti.

Fifi přistoupil k jednomu důstojníkovi námořní pěchoty, jenž s vojskem vystoupil na břeh, a pravil mu:

„Pane poručíku, vaši lidé právě vysvobodili posádku obležené pevnůstky Xen-Tsi, ale zbývá podniknouti ještě jinou výpravu. Je nutno za každou cenu vysvoboditi oba Francouze, kteří úpějí v zajetí na čínské džunce a budou snad brzy vydáni na smrt. Těmi Francouzi jsou, jak vám známo, komisař z Luang-Prabangu a námořní důstojník, lodní podvelitel jménem Kristián Loganec.“

„Kristián Loganec?“ opakoval čísi hlas. „Jakže, pan Loganec je zde?“

Fifi pohlédl na muže, jenž právě pronesl tato slova. Byl to námořní poddůstojník, vysoký, urostlý chlapík osmahlých tváří, modrých očí, energický a přitom dobrotisko.

„Vy znáte pana Kristiána?“ tázal se Fifi všecek udiven.

„Jak bych neznal, tisíc kulí a granátů! Vždyť jsem pod ním sloužil! Mám na něho ty nejlepší vzpomínky. Nebýti jeho duchapřítomnosti, snad bych již dávno sloužil za potravu rybám, ale o tom musil bych dlouho vypravovat. Pravíš tedy, hochu, že pan Kristián je zajatcem na čínské džunce. Vidíš ji tu někde na řece?“

„Ne,“ odvětil smutně Fifi.

„U ďábla! To bude těžká věc. Poznal bys ji aspoň?“

„Oh, to ano!“

„Dobrá. Přednesu věc našemu veliteli. Učiníme všecko možné i nemožné, abychom vypátrali tu zatrachtilou džunku. Pamatuj si, že jsem ti to řekl!“

A bodrý námořník odešel ihned vyhledati velitele.

Vojíni, kteří osvobodili posádku pevnůstky i Xen-Tsi, právě se vraceli. Přicházeli v koloně, pohánějíce před sebou asi dvacet zajatých Číňanů. Jejich osud byl zpečetěn. Beze všech průtahů byli postaveni ke zdi a důstojník velel ihned popravnímu oddílu:

„Palte!“

Fifi nechtěl býti přítomen popravě. Ačkoli nenáviděl Číňanů a měl k tomu důvod, přece se mu příčilo přihlížeti k podobnému divadlu. Odešel tedy stranou a když zaslechl vystřeliti salvu, která srazila žluté odsouzence k zemi, pocítil, jak mu mráz přechází po těle.

Na-Nu však byl popravě přítomen a nepociťoval nijaké nevolnosti. Vzpomínalť mladý Annamita, že Číňané připravili ho o domov a zavraždili mu rodiče. A jeho mladé duši, kde dřímal ještě zbytek divokosti, lahodilo, že vidí záhubu těch, jež nazýval „kian-izo“, t. j. katy.

Poddůstojník, který kdysi sloužil pod Kristiánem Loganecem, přistoupil k Fifimu.

„Chlapče“, pravil mu, „chceme-li vyhledati tvého i mého přítele, pak nesmíme ztráceti ani chvilky. Dozvědí-li se Číňané o popravě svých příslušníků, z pomsty umučí oba zajatce.Vypravoval jsem veliteli, cos mi sdělil, a on mi dal k ruce třicet mužů, abychom podnikli obhlídku a pátrali po panu Kristiánovi a komisaři Luang-Prabangu. Okamžitě vyrazíme. Půjdeš s námi?“

„Jak se můžete ptáti!“ zvolal Fifi.

„Nuže, kupředu! Musíme jednati rychle.“

A malá četa s oběma chlapci, neboť Na-Nu držel se všady Fifiho jako klíště, dala se na pochod podél řeky.

HOŠI SE SPASÍ RYCHLÝM ÚTĚKEM

Číňanů na pobřeží bylo málo, a i ti při spatření oddílu francouzských námořníků dávali se rychle na útěk. Nezmizeli však úplně; z pobřežních úkrytů stopovali bedlivě pohyby vojáků.

„Kdyby nám ti chlapíci mohli provésti nějaký špatný kousek, jistě by to udělali,“ pravil poddůstojník. A obraceje se ke svým lidem, připomínal jim:

„Dávejte pilný pozor! Vystřelte na první povel!“

Žluté obličeje objevovaly se tu a tam, pak rychle se opět skrývaly. Občas zalehl k vojínům i nepřátelský křik. Na jednom místě mezi spoustou sudů a pytlů se zbožím spatřili Číňana, který s výhružnými posunky mluvil k houfu, shromážděnému kolem něho,

„Stůjte!“ pravil poddůstojník ke své četě. „Nebylo by opatrné pouštěti se dále, neboť jakmile přejdeme, tihle lidé mohli by nás zaskočiti a odříznouti nám spojení s našinci. Musíme požádati velitele o posilu. Kdo z vás má hodně rychlé nohy?“

„Já!“ hlásil se Fifi.

„Dobrá, poběhneš tedy zpátky podél nábřeží, my budeme tě míti v patrnosti, nic se neboj! Řekneš veliteli, že je zde shluk Číňanů, jež by bylo záhodno rozehnati, ale že bychom k tomu potřebovali ještě asi dvacet mužů. Rozuměl jsi?“

„Ano,“ odvětil pařížský hoch, dav se ihned do běhu směrem k přístavišti.

Na-Nu, jak se samo sebou rozumí, běžel za ním.

Fifi se zlobil:

„Vrať se! Neumíš tak rychle utíkat.Zůstaň u vojínů!“

„Ne, já jít s tebou.“

„Vrať se, povídám ti.“

Na-Nu se nehýbal.

Vida tedy, že se malého Annamity nezbaví, pustil se s ním do překotného běhu.

Již spatřovali přítaviště, kde vojsko vylodilo, když tu náhle skočili před oba běžce Číňané, ukrytí na břehu, chtějíce jim zameziti cestu.

Pařížský hoch uskočil rychle stranou a táhna malého Na-Nu za ruku, děl k němu udýchaným hlasem:

„Utíkejme co nejrychleji tamhle k té stepi, tam se skryjeme do trávy.“

Malý Annamita neodpověděl, ale sebrav všecky své síly, utíkal za svým přítelem.

V několika vteřinách oba hoši dostihli stepi a brzy zmizeli v travinách.

Číňané divoce hnali se za nimi, ale Fifi, chytrý jako vždy, neutíkal přímo před sebe, nýbrž dělal s Na-Nu celou řadu kliček, aby zmátl nepřítele. Brzy odbočil vpravo, brzy vlevo, pak zase utíkal kupředu nebo opisoval dlouhé křivky.

Tento útěk džunglí byl velmi únavný a oba přátelé musili se několikrát zastaviti, aby nabrali dechu. Když neslyšeli již za sebou křik svých pronásledovatelů, odpočinuli si na chvíli, ležíce ukryti mezi vysokými travinami a proutím, a taková byla jejich únava, že by tu byli zůstali nehnutě několik hodin.

Nohy měli jako bezvládné a zdálo se jim, že se již na ně nebudou moci postaviti.

Ucho maje přitisknuto k zemi, Fifi pozorně naslouchal.

Nebylo slyšeti žádného podezřelého zvuku. Číňané asi zanechali stíhání, ale hoši po chvíli běželi dále, myslíce, že je žlutí stále ještě hledají.

Ubohý Fifi! Ubohý Na-Nu! Kdyby věděli, proč jich Číňané již nepronásledují, byli by méně klidní! Nepřátelé opustili svou kořist ne proto, že pozbyli naděje, že se jí kdy zmocní, nýbrž proto, že se báli, aby odvážíce se příliš daleko, nepotkali strašného Vang-Vua, toho krvelačného tygra, jenž obchází dnem i nocí travnatými houštinami džungle.

Z DĚŠTĚ POD OKAP

Když hoši neslyšeli již žádného hluku, rozhodli se konečně, že si pořádně odpočinou.

Usedli si v trávě a pro únavu ani nemluvili. Ale tu začala je mučiti hrozná žízeň. Na-Nu, obeznalejší se životem v džungli než jeho přítel, utrhl jakousi temně zelenou travinu a jal se ji žvýkati, řka k Fifimu:

„To je dobré pro žízeň, ty jíst, ty uvidíš.“

Pařížský hoch následoval rady mladého Annamity a zjistil skutečně, že ta bylina je velmi občerstvující, ač chuti trochu nakyslé.

Nyní naskýtala se otázka, kam jíti?

Kdyby pokračovali stále kupředu, mohli by choditi celé dny a nepotkati živé duše. Dají-li se naopak na zpáteční cestu, padnou jistě na ty proklaté Číňany, kterým se vyhnuli jen s hrozným úsilím.

Fifi usoudil, že se musí stůj co stůj vrátiti na břeh Mekongu, právě na to místo, kde vylodilo francouzské vojsko. Než kterak se mu podaří uprostřed vysokých travin, jež mu zakrývaly obzor, nalézti správný směr k přístavišti?

Podle svého odhadu mohl se nalézati asi tři nebo čtyři kilometry daleko od řeky.

„Poslyš!“ řekl k Na-Nu; „sedni si mně na ramena a podívej se, nespatříš-li někde nějaký strom.“

Na-Nu rychle vylezl Fifimu na ramena.

„Ano,“ pravil, „já vidět kokosy.“

„Jak asi daleko?“

„Oh, až tamhle, dost daleko.“

„Zapamatuj si dobře směr!“

„Oh, já dobře pamatovat…“

„Nuže, slez dolů!“

Mladý Annamita seskočil na zem a oba hoši razíce si cestu vysokou travou, postupovali co nejspěšněji kupředu.

Konečně došli k jakési křovínaté porostlině, mezi níž týčily se čtyři kokosovníky, vysoké asi deset metrů.

Na-Nu hbitě jako opička vyšplhal ihned na strom a jal se rozhlížeti po okolí.

„Nevidíš někde bílou věž?“ tázal se úzkostlivě Fifi.

Pařížský hoch si totiž dobře pamatoval, že u přístaviště, k němuž chtěl se nyní vrátiti, stála vysoká, dřevěná, bíle natřená věž, která dávala lodím znamení. Kdyby zahlédli tuto věž, mohli by zamířiti své kroky přímo k ní a došli by na místo obsazené francouzským voj-skem.

Na-Nu nějakou chvíli se mlčky rozhlížel, pak odvětil:

„Oh, velká mlha nad řekou! Já vidět špatně. Snad to být tamhle věž. Oh, protivná mlha!“

Náhle zašustilo něco mocně mezi travinami džungle, pak ozval se strašný, hrozivý řev.

„Rychle, Fifi, na strom!“ vzkřikl malý Annamita. „Vang-vua! Vang-vua!“

V okamžiku vyšplhal se pařížský hoch za Na-Nu na vrchol kokosovníku.

Byl čas, neboť z houštiny stepních nawií vyskočil náhle obrovský tygr, jedním skokem byl u stromu a jal se škrábati kmen svými drápy. Náraz byl takový, že kokosovník se otřásal jako stožár lodi zmítané bouří.

Oba chlapci, křečovitě se držíce na vršku stromu, neodvažovali se ani pohlédnouti dolů pod sebe.

Nyní tygr zuřivě kousal kůru kokosovníku a bylo slyšeti příšerné skřípání jeho strašlivých čelistí.

„Strom padnout,“ zašeptal ustrašeným hlasem malý Annamíta „a pak vang-vua zadávit Na-Nu a chudáčka Fifi.“

Pařížský hooh neříkal ničeho. Na-Nu jektal zuby. Oba chlapci považovali se za ztraceny, neboť bylo jisto, že tygr brzy vyvrátí strom.

Tu Fifi s obratností sobě vlastní, zachytiv větev vedlejšího stromu, který stál nejblíže, přehoupl se na něj. Pak přidržev se jeho silných větví nohama a jednou rukou, odvážný hoch vychýlil se co mohl nejvíce a pevně uchopiv ruku, kterou k němu vztahoval jeho druh, přitáhl jej k sobě.

Tak i Na-Nu dostal se šťastně na strom, na němž byl Fifi.

Tygr s hrozným řevem stále útočil na kokosovník, cítě nad sebou dvojí kořist, které se chtěl zmocniti stůj co stůj. Strom dlouho odolával, konečně silně se zatřásl a s praskotem skácel se k zemi.

Snad by se tygr vrhl i na druhý strom, na němž se drželi Fifi a Na-Nu, když tu vysvobodila oba chlapce neočekávaná příhoda.

Několik Číňanů, kteří patrně vydali se po stopě mladých uprchlíků, vynořilo se náhle z travnaté houštiny.

Tygr jedním skokem vrhl se na ně. Dva z nich zadávil, jiné dva hrozně poranil a zatím co se spokojeným vrčením hltal krev svých obětí, ostatní, jati nevypověditelnou hrůzou, utíkali jako šílení travnatou stepí.

Když se tygr nasytil, položil se na tlapy, pomrkával chvíli očima a tvrdě usnul.

S výše svého stromu pozorovali Fifi a Na-Nu bedlivě tu hroznou šelmu.

„My slézt ihned!“ pravil Na-Nu.

„Slézt!“, odvětil Fifi, „to se snadno řekne, ale jakmile tygr uslyší hluk, probudí se a skočí na nás.“

„Ne,“ zašeptal mladý Anmamita; „když být vang-vua nasycen, na lidi on neskákat.“

A již se chystal Na-Nu slézti z kokosovmíku, když jej Fifi zadržel:

„Počkej ještě!“ pravil. A jal se silně třásti větvemi stromu. Tygr se ani nepohnul.

Pařížský hoch tloukl svými podpatky do kmene stromu. Šelma klidně spala dále a žádný hluk nebyl s to, aby ji vytrhl z její ztrnulosti.

„Slezme tedy,“ pravil Fifi, spouštěje se po kmeni dolů. Na-Nu šplhal za ním.

Když byli na zemi, oba chlapci zůstali tiše státi.

Tygr chrápal stále.

Tu se pustili do širé stepi.

„Musíme se vrátiti k řece,“ zašeptal Fifi a chvíli se rozhlížel. „Mekong musí býti touto stranou,“ pravil, vztahuje ruku směrem k jihu.

„Ano,“ odvětil Na-Nu, „tam já vidět mlhu.“

„Tedy rychle na cestu!“ velel Fifi. „Musíme se za každou cenu dostati z této zlořečené džungle, kde jsme vydáni všem možným nebezpečím.“

KROTITEL HADŮ

Pařížský hoch však neřekl, že se bojí, aby se nový tygr neobjevil náhle v houštinách.

Když oba chlapci urazili asi hodinu cesty, zjistili, že se o nic nepřiblížili k svému cíli. Tak daleko, kam až dohlédl jejich zrak, byla to jednolitá hladina travin, kterou chvílemi čeřil vítr a jež se zdála táhnouti se do nekonečna.

Nikdo by nevěřil, jak je nesnadno cestovati bez kompasu v té nesmírné rozloze travin, jež slove džungle. Na obyčejné rovině nebo v horách možno najíti cestu pomocí kamenů položených tu a tam jako znamení, v džungli uzavře se za tebou tráva a úplně zahladí tvoji stopu.

Představte si nesmírné obilné pole, táhnoucí se do nedozírna, jehož klasy dosahovaly by místy skoro dvou metrů výšky!

Cesta stávala se čím dále tím namáhavější, neboť traviny místo aby byly nyní měkké a ohebné, přecházely v drsnější a nižší, někde i v ostnaté křoviny podobné cesmínám, jež zraňovaly nohy nebohých chlapců.

Tak by snad bloudili, až by vysíleni klesli k zemi, když tu Fifi zahlédl ve vzdálenosti několika set kroků jakousi chatrč, podobnou včelínu, stojící ve stepi poblíž křovinaté houštiny.

Brzy nabyla chatrč určitějších obrysů. Byla to bambusová chýše, krytá žlutavou travou zvanou „naumia“.

Jakýsi stařec seděl na poraženém kmeni před tímto nuzným obydlím. Spatřiv oba chlapce, vstal překvapen, ale v jeho obličeji nezra-čil se hněv ani nenávist. Pokročil dokonce o několik kroků a promluvil k Fifimu jakési nesrozumitelné zvuky.

Pařížský hoch široce vytřešťoval oči, ale neměl síly pronésti jediného slova. Konečně vykoktal:

„Jsme velmi unaveni. Dovolil byste nám pane, abychom si zde trochu odpočinuli.“

To bylo vše, co mohl ve své únavě ze sebe vypraviti. Stařec, jenž byl Laoťan, rozuměl dobře francouzsky.

„Odpočiňte si!“ pravil a odhrnuv kožišinu, jež sloužila za dveře jeho chýše, uvedl hochy dovnitř. Jindy by mladý Pařížan váhal, ale byl sám i jeho společník tak vysílen, že vešel do chatrče, aniž se u sebe tázal, nevchází-li k nepříteli a nebude-li ten stařec, jenž náležel žlutému plemeni, snad jejich katem.

Sotva se octli v chatrči, padli oba hoši vysílením na zem a za chvíli zmocnil se jich neodolatelný spánek.

Jak dlouho spali? Toho nezvěděl Fifi přesně nikdy, ale když se Fifi probudil, spatřil malého Na-Nu, jak klečí u něho, a starce stojícího opodál.

Mladý Pařížan ihned se vzchopil na nohy a optal se starce:

„Kde to jsme?“

„Ve stepi Nor-Dinn,“ odvětil tázaný vážným hlasem.

„Je Luang-Prabang odtud daleko?“

Stařec máchl široce rukou.

„Ano, velmi daleko,“ zamumlal.

„Mohl byste nám aspoň ukázati cestu?“

„V džungli není cest. Jen pták v ní nalézá svůj směr. I tygr zbloudí v travinách.“

„Ale budete aspoň věděti, kterou stranou je řeka Mekong?“

„Ano, ta je tamhle za tím bambusovým pruhem.“

„V tom případě můžeme jen jíti po jejím toku a dospějeme k Luang-Prabangu.“

Stařec se záhadně pousmál a odvětil:

„Ano, je to možné, ale tak dlouho již bydlím v této samotě, že jsem zapomněl, kde jsou města obydlená lidmi. Nechci si ani připomínati, že jsou na světě lidé, neboť jsem od nich mnoho vytrpěl.“

„Ublížili vám?“ ptal se Filip soucitně.

„Ano. Jak mne zde vidíte, byl jsem králem velikého území, které leží na jih od této roviny. Žil jsem šťastně se svým lidem, až přišli Číňané. Ti zpustošili moji zemi, zničili můj dům, odvedli stáda, odvlekli do otroctví mou rodinu. Musil jsem utéci, abych ušel smrti, a uchýlil jsem se na toto místo, kde žiji samotářsky již deset let.“

„A nebojíte se tygrů?“ ptal se Fifi.

„Ne, tygři se sem nikdy neodváží, protože se bojí brejlovců.“

Při tom slově pařížský hoch se zachvěl.

„Ach,“ povzdychl si, „je mnoho brejlovců v těchto končinách?“

„Ano a ti mne právě chrání.“

A stařec vyňal zpod svého širokého pláště jakousi bambusovou flétnu a jal se vyluzovati z tohoto primitivního nástroje přelíbezné harmonické zvuky. Tu na všech stranách počala se pohybovat tráva a ošklivé černé hlavy s blýskavýma očima vztyčovaly se se země. Brzy asi padesát hadů s nadulým krkem plazilo se k chýši.

Fifi, jenž se hadů velice bál, chtěl utéci, ale stařec ho upokojil.

„Nic vám neudělají,“ pravil; „jsou ochočeni.“

A vyluzoval dále ze své píštaly zvuky stále ostřejší.

Škaredí plazové s hrozným sykotem přilézali stále blíže, proplétali se těsně vedle Fifiho a Na-Nu. Pozvolna počali se ovíjeti starci kolem nohou, potom kolem paží a kolem krku…

Fifi byl by si přál býti hodně daleko s těch míst, ale nemohl pomýšleti na útěk, neboť by ho hadi pronásledovali. Jednu chvíli se zachvěl a cítil, jak mu v žilách tuhne krev. Brejlovci otáčeli se mu zvolna kolem nohou a cítil, jak se mu ta hrozná zvířata plazí po těle.

„Nehýbej se!“ pravil stařec; „Nehýbej se, jinak bys je podráždil.“

Pařížský hoch stál ani sebou nepohnul. I Na-Nu byl obtočen hady, ale nejevil nijakého strachu. Byl zvyklý na brejlovce ze své vlasti.

Stařec přestal konečně hráti a hadi pozvolna se odplazili.

Když zmizeli, Fifi si oddychl. Ale v zápětí zmocnila se ho nová obava. Hadi budou rozlezlí všady po stepi. Setká se s nimi, až s Na-Nu vydá se na další cestu, a tu nejsouce již pod vlivem krotitelova kouzla, skočí na něj i na jeho průvodce.

Fifi totiž věděl, že uštknutí brejlovce je smrtelné. Svěřil se se svými obavami starci, který mu pravil:

„Vyvedu vás odtud bezpečnou cestou a pak brejlovců již nepotkáte, buďte jisti. Tam dále rostou zarudlé traviny jménem Thomxau (Nelibý zápach) a těm se brejlovci zdaleka vyhýbají.“

Jakž takž upokojen, osmělil se Fifi požádati starce o trochu vody; pak tento vida, že hoši mají hlad, nabídl jim k jídlu zvláštní kořen, zvaný trai-kai, který jim velmi chutnal.

Posilnivše se, nastoupili chlapci další cestu, vyprovázeni vlídným hostitelem. I s ním se konečně rozloučili a brzy pak došli ku břehu řeky Mekongu.

NAD DRAVÝM PROUDEM

Veletok prodíral se na tomto místě skalami a tvořil prudké hučící proudy. Fifi věděl, že musí jíti po řece vzhůru, aby dospěl do Luang-Prabangu. A všady na břehu stavěly se v cestu téměř nepřekročitelná skaliska a rozsedliny.

Pařížský hoch a Na-Nu neztráceli však odvahy. Myšlenka, že brzy přijdou opět do Luang-Prabangu a že se tu snad shledají se svými druhy, dodávala jim nového zápalu. Zvláště Fifi byl přesvědčen, že vojsko vyloděné v přístavišti, přivedlo Číňany k rozumu a že Francouzi ovládají v těch místech břehy Mekongu. Kristián i komisař jsou snad také jíž vysvobozeni a Marcelorvi bylo možno přistáti u svých přátel.

Oddávaje se takovýmto nadějím, překonával odvážný hoch vesele všecky překážky nakupené na cestě. Na-Nu, pružný a lehký jako kočka, následoval s důvěrou za ním.

Přece však nadešel okamžik, kdy přechod po břehu byl nemožný a nezbývalo než zajíti do bludiště skal, jež se čím dále tím více vzdalovaly od řeky. Později cesta přiblížila se opět k veletoku, ale byla tak úzká, že oba chlapci musili konati pravé akrobatické divy, aby nesletěli do zející propastí, jež se otvírala pod jejich nohama.

Jednu chvílí nalézali se třicet metrů vysoko nad řekou na stezce široké nanejvýš dvacet centimetrů, plné kamení a kořenů.

„Pazor!“ pravil Fifi k Na-Nu, „jdi pěkně za mnou. Nebojíš se, viď?“

„Ne,“ odvětil mladý Annamita, „já být zvyklý běhat po skalách.“

Tak putovali oba hoši asi půl hodiny.

Konečně dospěli na jakousi skalní plošinu, jež se šířila vlevo od řeky. Tu se zastavili, aby si odpočinuli. Pod nimi hučel Mekong, váleje své rozčeřené vlny přes balvany, jež ležely v řečišti.

„Tam by nebylo zdrávo spadnouti,“ poznamenal Fifi.

Na-Nu se otřásl hrůzou a odvětil:

„Tam, nemoci plavat a…“

Hoch nedořekl. Skrčil se rychle a pronesl k Fifimu sotva slyšitelným hlasem:

„Rychle se schovat!“

„Co se děje?“

„Číňané!“

To jediné slovo stačilo. Mladý Pařížan položil se na břicho vedle Na-Nu a poslouchal.

Matná směsice hlasů pronikala až k němu, potom dosti zřetelná ozvěna kroků.

„Oni jít tudy,“ pravil Na-Nu.

Fifi zvedl hlavu a odvážil se pohlédnouti mezi skály.

Na-Nu měl pravdu. Asi deset Číňanů opatrně postupovalo mezi kamením a cesta, kudy se brali, byla právě ta, na níž se nalézali oba hoši.

Utéci? Na to nebylo pomyšlení.

Fifi a Na-Nu měli po levici vysokou žulovou stěnu, vpravo hučela se strašným jekotem prudká řeka.

Fifi se naklonil nad propast a zpozoroval pod místem, kde se nalézali, velikou skálu, jež vynikala nad řeku a na které by se mohli snadno zachytiti a přečkati, až by Číňané přešli.

„Musíme slézti dolů na tuto skálu,“ pravil.

„Oh, to nemožné!“ zhrozil se Na-Nu.

„Musí to býti, pravím. Či chceš raději upadnouti do rukou nepřátel?“

Malý Annamita třásl se po celém těle.

„Nuže, dej mi ruku!“ pravil Fifi; „Ty slezeš první.“

Na-Nu uchopil ruku, kterou mu podával jeho mladý druh, a sešinul se na skálu.

Potom Fifi, přidržuje se oběma rukama okraje skal, spustil se po skále dolů za svým mladým přítelem. Ale při prudkém dopadu uklouzla mu noha a nešťastný hoch sřítil se do hlubiny.

Z prudkých peřejí zvedl ještě ruce jako by volal o pomoc, potom ho Na-Nu více nespatřil.

Mladý Annamita schoulil se ke skále, na níž se zachytil, takže Číňané přešli zcela blízko něho, aniž ho zpozorovali.

Když nebezpečí minulo. Na-Nu pomalu povstal, naklonil se nad prudký tok a díval se, kde Fifi zmizel. Voda s hukotem vířila mezi balvany, které tu a tam vyčnívaly ze zpěněných vln.

Mladý Annamita pokusil se vylézti po skále na břeh, ale všecko jeho úsilí bylo marné. Jen si odřel ruce a kolena o ostré kameny, ale ze skalního výstupku, na němž se nalézal, dostati se nemohl. Nezbývalo mu než zůstati na něm nebo se vrhnouti do hlubiny. Ubohý Na-Nu!.

Pojednou mladý Annamita sebou škubl. Právě uslyšel jakýsi šramot. Nejprve myslil, že se to sype kamení, udrolené z vysoké žulové stěny, strmící nad skalní stezkou, ale brzy se přesvědčil, že to někdo kráčí nad jeho hlavou.

Zvuk kroků stával se zřetelnějším, pak se chodec zastavil přímo nad místem, kde všecek schoulen skrýval se mladý Annamita.

Na-Nu vystříhal se nejmenšího pohybu, jako ubohé zvířátko překvapené ve svém brlohu čekal s tlukoucím srdcem, co se bude díti. V té chvíli začalo mu hučeti v uších, že ani již ničeho neslyšel. Přece však, byl to snad přelud? Zdálo se mu, že ho někdo volá.

Ano, nebylo možno déle pochybovati… Kdosi vyslovil jeho jméno. Téměř v zápětí vysunula se ruka, potom celá paže přes okraj skály a jakýsi hlas volal:

„Na-Nu! Na-Nu, jsi tu?“

Byl to Fifi, jenž pronášel tato slova.

Jedním skokem byl mladý Annamita na nohou a uchopiv ruku, kterou k němu vztahoval pařížský hoch, zvolal unesen radostí:

„Ano, Fifi, ano, já tu být, já myslet, že umřít, ale ty mě zachránit.“

Tak oba hoši šťastně se opět shledali.

TVÁŘÍ V TVÁŘ NEPŘÍTELI

Jak se dostal Fifi z nebezpečných proudů mekongských, jež Laotané ve své obrazné řeči nazývají peřejemi smrti? Jak se zachránil ze zpěněných vln, jež valí s sebou celé kmeny a kusy skal?

Sotva spadl do hlubiny, cítil se pařížský hoch unášen spodním proudem s úžasnou rychlostí. Již docházel mu dech a byl by se jistě utopil, když se tu na štěstí řeka rozlévala v mělčinu.

Fifi byl unášen na povrchu, ale konečně mohl nabrati dechu a přese všecky hrozné nárazy vln podařilo se mu odbočiti ku břehu, zpola plavaje, zpola leza po dně.

Když se konečně dostal na suchou zemi, byl všecek zmámen. Jen tak tak, že se mohl zachytiti výstupků skály a vylézti po svahu vedoucím k cestě, kterou se předtím ubírali.

Již víme, jak se shledal se svým mladým druhem. Když siluety Číňanů zmizely za skalami v modravých parách, jež vystupovaly z řeky, pařížský hoch pomohl mladému Annamitovi z jeho nebezpečného postavení opět na skalní stezku.

A oba chlapci dali se rychle kupředu.

Sotva však učinili asi dvacet kroků, zahlédli náhle za sebou mezi skalami mihnouti se nějakou postavu. Téměř v zápětí ozval se podivný skřek.

„Slyšel jsi?“ zašeptal pařížský hoch.

„Ano,“ odvětil Na-Nu, „to křičet „gulik“, veliký pták.“

Fifi se zastavil, puzen přece jen zvědavostí. Nedůvěřoval těm podivýnm skřekům, jež se ozývají právě ve chvíli, kdy se nalézá v tak nebezpečném postavení. Věděl již ze zkušenosti, že obyvatelé pustin volajíce na sebe, napodobují často hlas některého zvířete.

Táhlé zaúpění, jež se podobalo spíše šakalímu vytí než křiku ptačímu, znovu ozvalo se za skalami. Tentokrát zmocnil se mladého Pařížana veliký neklid. Nakloniv se k přítelovu uchu, pravil mu zcela tiše:

„To jistě nekřičí tvůj gulik. Myslím spíše, že je to smluvené znamení. Buďme na stráži!“

Ve vzduchu jakoby se vznášelo blízké nebezpečí a Fifi tušil kolem sebe nepřátele, kteří po něm pasou.

Bohužel, nemýlil se!

Brzy počalo se sypati hřmotně kamení a chlapci spatřili asi na dvacet kroků za sebou tři Číňany jako hory, kteří na ně hleděli zlověstnýma očima.

Hoši strachem zůstali jako přibiti na místě.

„Jsme ztraceni,“ pomyslil si Fifi. A vytáhl nůž, hotov čeliti nepříteli. Bylo to však čiré šílenství. Jak by se mohl ubrániti s pouhou ocelovou čepelí v ruce třem Číňanům, třem obrům, ozbrojeným sekerami?

A na dovršení neštěstí spatřil v dáli přicházeti ještě další nepřátele.

Pařížský hoch pochopil, že se ubrání svým pronásledovatelům jedině tehdy, svede-li boj s každým z těch tří jednotlivě.

Skočil tedy na prvního útočníka, jenž se hnal proti němu s napřaženou sekerou, skrčil se náhle, proklouzl útočníkovi mezí nohama a vzpřímiv se rázem, vrazil mu nůž mezi lopatky.

To bylo provedeno tak rychle, že ostatní dva Číňané neměli ani času, pospíšiti na pomoc svému druhovi.

Ze vzteku vrhli se na Na-Nu, který byl blíže, a jeden z nich chápal se již malého Annamity, když tu Fifi, popadnuv sekeru zabitého nepřítele, přiskočil na pomoc nebohému chlapci.Vida přicházeti pařížského hocha, Číňan se vzpřímil výhružně, divoce roztáčeje nad hlavou sekeru o dlouhé čepeli, jejíž ocel se blýskala ve slunci.

Fifi, pevně opřen nohama o zem, s napřaženou sekerou hotovil se k výpadu proti nepříteli, zatím co Na-Nu, kleče na zemi, propukal v hrozný nářek.

Ostatní Číňané byli tak jisti výsledkem tohoto souboje, že nepovažovali ani za nutné přispěti na pomoc svému soukmenovci. Rozloženi po skále, těšili se na hrozné divadlo, které se mělo brzo odehráti před jejich očima, jak obr zabije chlapce.

Když Číňan vypozoroval příznivý okamžik, vyrazil proti Fifimu a bylo slyšeti příšerný svist jeho sekery.

Na-Nu zakryl si tvář oběma rukama.

Pařížský hoch uskočil bleskurychle stranou a vyhnul se tak ráně, kterou mu chtěl zasaditi jeho soupeř. Ten stržen svým rozmachem, ztratil rovnováhu, zakolísal na okamžik, ale Fifi využiv tohoto okamžiku, učinil svého odpůrce neschopným boje.

Tu poznali ostatní Číňané, že ten hoch, kterého s počátku nebrali vážně, jest nebezpečným protivníkem, a již se chystali slézti se svých skal a zasáhnouti do boje též, když vtom zazněl od řeky výstřel následovaný dvěma dalšími.

Číňané překvapeni se obrátili, dívali se několik okamžiků směrem k Mekongu, potom vyrážejíce táhlý křik, jenž byl patrně smluveným znamením k ústupu, zmizeli jako když střelí do vrabců.

Kdo byli ti, před nimiž prchali?

NENADÁLÁ POMOC

Byla to četa francouzských koloniálních vojínů, kteří v bitevní pohotovostí postupovali podél pravého břehu Mekongu.

Možno si představiti radost Fifiho a Na-Nu, když se shledali s přáteli!

„Ať žije Francie!“ křičel mladý Pařížan, mávaje čapkou.

Spatřiv oba hochy, poddůstojník, jenž velel oddílu, jevil veliký údiv.

„Jakže?“ pravil, „to jste vy, kteří jste před nějakou hodinou odešli s námořníky na obhlídku podél řeky?“

„Ano, to jsme vskutku my,“ odvětil Fifi a hned vypravoval poddůstojníkovi vše, co se jím mezitím přihodilo. Potom dodal:

„A nevěděl byste, našli-li vaši lidé námořního důstojníka, jenž byl zajat Číňany společně s komisařem z Luang-Prabangu?“

„Dosud ne, pokud vím,“ odvětil poddůstojník, „hledají je stále a já sám se svým mužstvem mám nařízeno je hledati, ale myslím, že je to zbytečná práce, neboť Číňané jistě již dávno zabili ty nešťastné zajatce.“

Při těch slovech Fifimu sevřelo se srdce.

Odvážil se ještě jedné otázky:

„Neviděli jste kroužiti aeroplán nad Luang-Prabangem?“

„To ano, viděli jsme vskutku nějaké letadlo, ale myslím, že se sřítilo do Mekongu, neboť bylo je náhle viděti, jak zakolísalo a pak s úžasnou rychlostí padalo k zemi.“

„A potom jste ho již nespatřili?“

„Ne…“

Fifi se zadumal.

Tak tedy Kristián, jeho milovaný přítel Kristián je podle vší pravděpodobnosti mrtev a také Marcel Fournier zahynul. To je věru příliš mnoho neštěstí najednou. Ne, ne, něco podobného není možné!

A hoch doufal přese všecko dále.

Právě dosáhli místa, kde Mekong se náhle zahýbal a pak se rozšiřoval k severu. Kam až oko dohlédlo, byla nyní široká vodní hladina podobná jezeru.

„Myslím, že by bylo zbytečné jíti dále,“ pravil poddůstojník, poručiv svému mužstvu zastavit. „Vrátíme se do ležení.“

Vojáci odpočinuli si nějakou chvíli, potom se vraceli k Luang-Prabangu.

Čím více se blížili k tomuto městu, cítil pařížský hoch větší a větší rozechvění. Přál by si míti křídla, aby mohl postupovati rychleji.

Na-Nu pak mlčky cupal vedle Fifiho jako poslušný psík, jenž nechce opustiti svého pána.

Malá četa blížila se k přístavišti Xen-Tsi a již bylo viděti bílou dřevěnou věž, která sloužila za semafor.

Na ohbí cesty objevili se námořníci. Byli to ti, jež Fifi opustil za známých nám okolností.

Pařížský hoch rozběhl se k námořnímu poddůstojníkovi a chytiv ho za ruce, tázal se rozechvěle:

„Našli jste je?“

„Ne,“ odvětil smutně námořník; „prohledali jsme celé okolí, bezvýsledně. Myslím, že Číňané zabili své zajatce a hodili je do vody.“

„Co tedy hodláte nyní podniknouti?“ tázal se Fifi.

„Musíme čekati. Snad se nám dostane nějakých zpráv. Laotané jsou povídáví, možná, že nás někdo z nich uvede na stopu.“

„Čekati!“ povzdychl Fifi se zoufalým posunkem. „Toť nemožné! Jak bychom mohli vyčkávati zde nečinně, zatím co naši nebozí přátelé jsou snad vedeni na popravu! Nemohli bychom se pokusiti o novou obhlídku?“

„Bohužel, učinili jsme již vše, co bylo možno učiniti,“ odvětil námořní poddůstojník.

Nastalo dlouhé odmlčení.

Bývají chvíle, kdy slova jsou zbytečná, ba naopak jen rozjitřují bolest a beznadějnost.

Vtom Na-Nu vykřikl. Fifi pozvedl oči a viděl malého Annamitu, jak vztahuje ruku do výše a ukazuje k temnému bodu na obloze.

„Excelsior! Excelsior!“ vzkřikl pařížský hoch, tleskaje rukama.

„Oh, já věděl dobře, že se s ním shledáme! Jako by pan Fournier byl tak nešikovný, aby spadl do Mekongu! Co se považovalo za pád, bylo prostě přistání klouzavým letem. Ach, vidíš, Na-Nu, ještě není všecko ztraceno! Excelsior nás hledá, pan Fournier nás brzy zpozoruje. Nyní nutno ještě vyhledati pana Kristiána. Cosi mi říká, že není mrtev.“

A Fifi pronesl tato slova s takovým přesvědčením, v jeho hlasu bylo tolik jistoty, že i námořník cítil se sám jako elektrisován. Obraceje se k poddůstojníkovi, jenž velel četě koloniálního vojska, pravil mu rychle:

„Kamaráde, chtěl bys nás doprovázeti? Pokusíme se ještě o novou obhlídku.“

„S největší radostí,“ odvětil poddůstojník, „myslím však, že to bude marné.“

„Zkusme to přece.“

Námořníci i koloniální četa se spojili a na daný povel vykročili ihned s puškami na rameni směrem k dokům Xen-Tsi.

Cestou potkali dva Laotany, kteří letmo vyslýcháni, podali dosti důležité zprávy. Vojíni se od nich dověděli, že za prkennými baráky jsou schováni nějací Číňané, kteří, jak se zdá, kutí něco tajemného.

„Kupředu!“ pravil poddůstojník, puzen zvědavostí, a hned velel zrychliti krok.

V PRAVÝ ČAS

Za kolnami Plavební Společnosti Laoské odehrávalo se vskutku cosi tajemného. Připravoval se dramatický výjev.

Asi dvacet Číňanů s nožem v ruce obklopovalo dva Evropany, z nichž jeden měl obličej celý zkrvavělý. Na žlutých bylo patrno veliké rozčilení, vyráželi divoký ryk a někteří křepčili v bizarním reji. Občas vycházela hlídka podívati se směrem k nábřeží, potom krátce sdělovala ostatním svá pozorování.

Kdo byli ti dva Evropané, kteří se nalézali v moci žlutých? Čtenáři jistě již uhodli. Byl to Kristián a komisař z Luang-Prabangu.

Číňané je vylodili z džunky a odvlekli do baráku sbitého z prken, jenž sloužil za kolnu plavcům. Tam nechali nešťastné Evropany a odešli od nich, až teprve když byli Číňané jisti, že je vojáci nemohou zpozorovati, přiblížili se znovu, vyvlekli zajatce z kolny a počali je mučiti.

Nejvíce obracela se jejich zuřivost proti luang-prabangskému komisaři. Vyčítali mu, že tvrdě zacházel s jejich krajany a že proti nim povolal francouzské vojsko.

Bill jej s neslýchanou surovostí, rozdrásali mu důtkami obnažená záda, a byli by bezpochyby učinili totéž i Kristiánovi, kdyby nepřišlo vojsko, jež Fifi s takovým štěstím přiváděl.

Po mnohých zacházkách a oklikách i pilném vyptávání se Laoťanů podařilo se konečně vojenské četě, vedené mladým Pařížanem, vypátrati úkryt Číňanů a došla právě v čas, aby zabránila popravě obou nešťastných Evropanů.

Při spatření vojínů žlutí nehodlali se jen tak beze všeho vzdáti; zatarasili se v kolně a poněvadž někteří byli ozbrojeni puškami, mohli klásti vážný odpor.

„Vylomte dveře, rozbijte stěny, rozbořte všecko!“ velel námořní poddůstojník vojínům.

Tito nepotřebovali pobídky, kde šlo o udělení lekce buřičským Číňanům; brzy s praskotem lítala prkna, z nichž byla zbudována kolna, a věznitelé komisařovi a Kristiánovi bez milosti pobíjeni.

Když se konečně mohlo k osvobozeným, první, kdo se vrhl Kristiánovi do náruče, byl Fifi.

„Pane Kristiáne! Pane Kristiáne, konečně vás nalézám!“ volal, zajíkaje se radostí. I Na-Nu zářil štěstím.

„Fifi! Můj drahý Fifi!“ koktal důstojník se slzami v očích.Ale náhle jedno a totéž jméno octlo se na rtech obou přátel.

„A Marcel Fournier? Co se s ním stalo?“

Fifi krátce vypověděl Kristiánovi, co mu bylo známo o Excelsioru.

„Je jisto,“ pravil námořní důstojník, „že nás Marcel hledá. Poněvadž mi pravíš, žes ho viděl kroužiti nad městem, bud bez starosti, shledáme se s ním. Ale musíme jednati rychle, neboť jsme ztratili již mnoho drahého času.“

„Ano,“ povzdychl Fifi, „a myslím, že výsledek naší cesty je tentokrát pochybný.“

„Toho neříkej!“ domlouval námořní důstojník.

„Bude přece nemožné, abychom doletěli ve stanovené lhůtě.“

„Slovo nemožný není francouzské, pamatuj si to, Fifi, a s tvrdošíjnou, pevnou vůlí překonají se všecky překážky.“

Námořní poddůstojník, jenž se byl tak ochotně ujal Fifiho a Na-Nu, přistoupil mezitím ke Kristiánovi a díval se na něho s pohnutím, jež prozrazovaly jeho posunky i jeho pohled.

Kristián všiml si konečně dobrého toho, muže.

Díval se na něho chvíli, pak zvolal:

„Ale, toť je Mahault, nemýlím-li se!“

„Ano, jsem,“ odvětil námořník, vřele tiskna ruku, kterou mu podával Kristián, „když jsem se dozvěděl od tohoto chlapce, jenž je s vámi…“

„Chlapce!“ durdil se Fifi, zíraje s vysoka na námořníka, „to jste se na mne jistě nepodíval.“‚

„Když jsem zvěděl od tohoto odvážného mladého muže,“ opravoval námořník, „že jste zajat Číňany, ihned jsem se vydal hledati vás. Vždyť jste mně zachránil život, pane poručíku!“

„Nemluvme o tom,“ přerušil Kristián, „když mám již to štěstí, že se shledávám s přáteli, měli by mně teď pomoci najíti aeroplán, na němž jsme podnikli okružní let kolem světa.“

„Což to!“ odvětil bodře námořník, „aeroplán najít je lehčí než zajatce zabedněné v čínské kolně.“

„To si myslím. Ale teď rychle k dílu.“

„Jsem k vašim službám, pane poručíku!“

„Nuže, kupředu!“

A rozloučiv se s luang-prabangským komisařem, jejž vojáci právě obvazovali, opustil Kristián v průvodu námořního poddůstojníka a obou hochů neblahou kolnu, v níž by byl málem nalezl smrt.

ZA MARCELEM

Za půl hodiny byli u přístaviště na břehu Mekongu a tam se dotazovali kde koho, neletěl-li v tu dobu někde aeroplán.

Někteří vojíni tvrdili, že viděli letadlo směřovati k západu, jiní zase dokazovali, že zmizelo za pohořím Šang-Zi, jež se táhne na východ od Mekongu.

Z výpovědí těch nedalo se nic usouditi. Naši přátelé však neztráceli naděje, neboť byli přesvědčeni, že Marcel, nestal-li se obětí nějaké nehody, brzy se opět objeví nad přístavem.

Tu povšiml se Fifi vysoké dřevěné věže, která sloužila za semafor. I pravil ke Kristiánovi:

„Což abychom vystoupili na tu věž. Je to výborné pozorovací stanoviště a snad tam bude i nějaký dalekohled.“

„Ovšemže,“ pravil jeden námořník, „je tam všecko, čeho je potřebí ke zkoumání okolí.“

Kristián vystoupil na věž, následován Fifim, Na-Nu a dvěma nebo třemi námořníky.

Věž ta byla vysoká asi dvacet metrů. Byla zbudována z hrubého trámoví. Za schody sloužil žebřík, místy dosti zchátralý. Jakmile se octli nahoře, Kristián a jeho přátelé našli v hlídačově budce veliký dalekohled, celý zašlý rzí a měděnkou, jinak však ve zcela dobrém stavu.

Střídavě Kristián a Fifi zkoumali zvědavě obzor.

Mlha, která poletovala nad Mekongem, ztěžovala pozorování.

Marně zkoumav oblohu všemi směry, Fifi obracel vytrvale ohnisko svého dalekohledu na okolní rozlehlé šedé roviny, lemované na okrajích rudě zbarvenými horami.

Tu upoutal jeho pozornost jakýsi tmavý předmět ležící daleko v šíré pláni.

Náhle hoch poskočil.

„Pane Kristiáne,“ zvolal pohnutým hlasem, „nevím, nemýlí-li mne zrak, ale zdá se mi… Podívejte se, raději sám!“

Kristián přiložil dalekohled k oku a díval se klidně několik okamžiků.

„Vskutku,“ odtušil, „řekl bych, že je to…“

„Aeroplán, viďte?“ doplňoval nedočkavě Fifi.

Právě padl pruh slunečního světla na místo v pláni, kde se nalézal podezřelý předmět; námořní důstojník zvolal náhle:

„Ano, je to opravdu aeroplán. Teď zřetelně rozpoznávám jedno z křídel. Je to náš Excelsior.“

Dlouhé odmlčení následovalo po těchto slovech. Jedna a táž myšlenka táhla hlavou Kristiánovi i Fifimu.

„Leží-li tam na daleké pláni Excelsior, toť jistě se Marcelovi něco přihodilo.“

„Snad je zabit,“ zašeptal Fifi.

Kristián přemítal v duchu.

Náhle optal se námořníka, který stál vedle něho:

„Je v Luang-Prabangu jízda?“

„Ne,“ odvětil námořník; „byla tu kdysi škadrona senegalských spahi, ale ta odjela přede dvěma měsíci.“

„Přece však tu dostaneme koně?“

„Oh, to ano.“

„Musíme ihned odjeti.“

Za několik okamžiků vyjednávali Kristián a Fifi na nábřeží s dělostřeleckým důstojníkem, jenž po nějakém váhání dal jim k disposici deset koní.

Tu vyskytla se letcům nová obtíž. Bylo nutno přepraviti ty koně na druhý břeh Me-kongu, což zabralo asi tři čtvrti hodiny.

Fifi a Kristián měl s sebou osm dělostřelců ozbrojených revolvery a šavlemi. Kristián vsedl na důstojnického koně a Fifi na statného grošáka. Na-Nu musil se spokojiti místem na zadku koně, na němž seděl jeden dělostřelecký vojín, a celý oddíl vyjel oválem do roviny.

Kristián, maje jako zkušený námořník vycvičené oko, dobře si zapamatoval směr, kudy bylo nutno jeti; mířil k jihu, k jihovýchodu, a brzy dojeli na dohled místa, kde se jim již zcela určitě rýsoval ležící aeroplán.

Jak radostné bylo však překvapení Kristiánovo a Fifiho, když u letadla zpozorovali klečícího muže – zaměstnaného patrně nějakou opravou – a v něm již zdaleka poznali svého přítele Marcela!

Bylo by zbytečné vypisovati podrobnosti jejich shledání. Stačí se jen zmíniti, že Marcela nalezli zdravého a že jen pro nahodilou poruchu stroje – ostatně snadno napravitelnou – byl nucen přistáti na širé rovině, kde se s ním tak šťastně shledali.

Kristián, obrátiv se k vojínům, kteří ho doprovázeli, pravil:

„Děkuji vám, milí kamarádi! S vaší pomocí mohl jsem konečně najíti svého nejlepšího přítele. Vraťte se do Luang-Prabangu a oznamte svým představeným, že jsme se vydali na další let.“

Pak otevřel náprsní tobolku, a odevzdal veliteli oddílu 500 frankovou bankovku se slovy:

„Rozdělte se o toto bratrsky a propijte to na naše zdraví!“

Hřímavé hurá přivítalo tento čin, pak vojáci, stisknuvše letcům ruku, vyhoupli se na koně a odcválali.

SPÍCÍ MĚSTO

Za čtvrt hodiny pokračoval Excelsior ve svém letu ovzduším. Jako by chtěl dohnati ztracený čas, ujížděl závratnou rychlostí. Brzy vznášel se nad Xieng-Mai, které jest průmyslově nejčilejším městem v siamkém Laos a v němž se dostane všeho hojnost. Tu doplnili si letci zásobu benzinu a hned co nejrychleji zamířili k městu Rangúnu. Jakmile přeletí toto město – v němž nehodlali se dlouho zdržeti, doufali, že brzy pak dostihnou Bengálským zálivem ostrova Ceylonu, jenž byl pravidelnou zastávkou na trati Okružního letu kolem světa, a odtud napříč Indickým oceánem poletí přímo k Africe.

To byl zatím jen sen, zbývalo jej proměniti ve skutečnost.

Na palubě vystříhali se letci zbytečných slov.

Jediný horečný zápal je udržoval v napětí. Hledíce upřeně na obzor, čekali netrpělivě, kdy se objeví nějaké město před jejich zraky.

Bohužel, letěli stále jen nad divokými, hroznými pustinami, jež zdály se býti bez veškerého života. Tu a tam nějaká chýše nebo stavení sbité z prken zvedalo se z roviny, to bylo vše. Přece však ukázalo se jedno město, ale to minuli s takovou rychlostí, že je sotva mohli zahlédnouti.

„Je to Zang-Noi,“ pravil Kristián, který nespouštěl očí se své mapy. „Obyvatelé tohoto města podle vypravování cestovatelů uchovali si hloupý zvyk, že tetují cizince, kteří k nim zavítají, a tetování to není jen nepříjemné, ale i velmi bolestné, neboť se provádí noži smáčenými v barvivu.“

„To by nám ještě chybělo,“ prohodil Fifi, „abychom se vrátili do Francie tetováni jako divoši.“

Pak se střídala jezera s jezery, skály se skalami, občas také hustý les tvořil temnou skvrnu na zemi.

Konečně území nabývalo živější tvářnosti. Obydlí, dříve řídká, objevovala se nyní hustěji a toky řek brázděné loďmi, rýsovaly se čím dál určitěji.

„Blížíme se k Rangúnu,“ pravil Kristián, „ještě padesát kilometrů a budeme nad hlavním městem dolní Birmy.“

„A musíme tam přistáti?“ tázal se s jakousi úzkostí Fifi.

„Zajisté, neboť potom poletíme nad širým mořem, i bude nutno prohlédnouti důkladně motor a všecky součásti Excelsioru, než se pustíme nad široširou vodní hladinu.“

„Pak se nám jistě zase něco přihodí,“ poznamenal trpce pařížský hoch.

„Nepřipadneme vždy na města, ve kterých je vzbouření. Všude si přece nejsou ve vlasech!“

„Vypadá to ale tak, na mou věru…“

„Upokoj se, Rangún je anglické město, chráněné co nejlépe, v něm nebudeme se míti čeho obávat.“

„Kdož ví?“ zašeptal Fifi, jenž po událostech, jež zažil, nedůvěřoval ničemu.

Brzy objevil se Rangún se svými velkými budovami, jednotvárně bílými a přístavem brázděným sterými loďmi.

Přistání bylo snadné, neboť město bylo velmi rozlehlé a na všech stranách skýtalo široká volná prostranství.

Excelsior přistál na rovině, vzdálené asi 100 metrů od přístavu.

Podivná věc, která velmi překvapila letce, nikdo se nehnal k Excelsioru, ač přece objevení se letadla v těchto odlehlých končinách nebylo všedním zjevem.

Konečně přišlo několik lidí. Byli to Birmané, se svými podivnými pokrývkami na hlavách, Šanové atletických postav, a Číňané potměšilých očí. Téměř současně dostavila se anglická hlídka.

Kristián pokročil k veliteli oddílu a pravil mu anglicky:

„Jsme nuceni zdržeti se zde nějakou chvíli, abychom prohlédli svůj stroj, a prosili bychom o ochranu.“

„Spolehněte na nás!“ odvětil vojín. „Nechám vám zde dva muže, a ručím vám za to, že nebudete znepokojováni. Mohu-li vám však dáti nějakou radu, hleďte, abyste se tu dlouho nezdržovali.“

„Jsou v Rangúnu snad nepokoje?“

„Doposud ne, ale mohou propuknouti každou chvíli. Čínské povstání, vzplanuvší na východě, šíří se pozvolna až sem a jsme nuceni hlídkovati po městě, abychom zabránili srocování. Včera pokusili se nějací živlové strhnouti anténu jiskrové telegrafie.“

„Možno odtud poslati jiskrovou depeši do Francie?“ otázal se náhle Kristián.

„Ano,“ odvětil Angličan, „ale jak víte, je to drahé.“

„Nevadí. Byl byste tak laskav a zatím co se odeberu na telegrafní stanici s tímto chlapcem, nevyčkal byste tu u mého přítele, pana Marcela Fourniera, s nímž podnikáme cestu kolem světa?“

„S radostí. Dám vám dokonce dva muže, aby vás doprovázeli.“

FIFI JE VELMI ŠŤASTEN

Za několik okamžiků vstupoval Kristián a Fifi, jemuž bušilo srdce radostnou předtuchou, do úřadovny bezdrátové telegrafie.

Dva úředníci podřimovali na židlích.

Při příchodu návštěvníků povstali. Jeden z nich byl Francouz. Na Kristiánovu otázku odvětil ihned s velikou ochotností, potěšen patrně, že se shledává s krajany.

„Napište si text,“ pravil, „odtelegrafuji jej okamžitě. Je to do Francie, není-liž pravda?“

„Ano,“ odvětil námořní důstojník, přistupuje k malému pultu, na němž se povalovalo něco papíru a dvě nebo tři pera.

Než se dal do psaní, otázal se Fifiho:

„Jaká je adresa tvých rodičů?“

„Ulice Lécourbe číslo 364,“ odvětil hoch rozechvělým hlasem.

„Dobrá. Jejich jméno?“

„Laugier.“

A Kristián jal se ihned psáti. Když skončil, obrátil se k mladému Pařížanovi a podal mu papír, jejž právě vyplnil svým širokým písmem.

„Na, přečti si to!“ pravil.

A Fifi nakláněje se nad papír, četl se zatajeným dechem, co následuje:

Durtel, bankéř, 274, ulice Rivoli,

Paříž.

Vyplaťte na můj účet obnos 5000 franků panu Laugierovi 364 ulice Lécourbe. W. K. Y. M. H.

Kristián Loganec.

„Oh, díky, díky, pane Kristiáne!“ zvolal Fifi, dojatý až k slzám; „udělal jste velmi dobrý skutek. Díky vám, poznají nyní moji chudí rodiče blahobyt, který se tak dlouho vzdaloval našeho krbu. Blanuška, moje ubohá sestřička, bude míti všecko, čeho potřebuje. Děkuji vám, pane Kristiáne, jste tak dobrý, jste tak šlechetný.“

A pařížský hoch se vrhnul do náruče námořnímu důstojníkovi.

Úředník vzal napsaný text a chystal se jej odtelegrafovati, když si Fifi náhle na něco vzpomněl.

„Pane Kristiáne,“ pravil, „promiňte mi, zneužívám-li vaší dobroty, ale byl bych vám velmi vděčen, kdybyste mohl připojiti ještě malou poznámku ke své depeši.“

„Ale zajisté, co mám připsati?“

„To je tak, až moji rodiče dostanou ty peníze, nebudou věděti, odkud přicházejí. Znám svého otce, je velmi hrdý, a mohl by je odmítnouti. Mělo by se poznamenati na depeši, že jsou od Filiberta Laugiera – Filibert to jsem já – a tím bude věc spravena.“

Námořní důstojník vyžádal si znovu text a připsal k němu, co Fifi žádal.

Po nějaké chvíli vybídl chlapce k odchodu.

„Již je telegram odeslán?“

„Ovšem a již je na místě.“

„Není možná?“

„Pravím ti, že ano.“

Pařížský hoch žasl údivem.

„Oh, pane Kristiáne, jednou, až budete k tomu míti více času, musíte mně vysvětliti zařízení jiskrového telegrafu!“

„Ano, vysvětlím ti vše, ale teď pojď, neboť Marcel bude již neklidný.“

„Jen ještě jednu otázku, pane Kristiáne. Co znamenají ta písmena W. K. Y. M. H., jež jste připsal na depeši?“

„To jsou smluvená písmena, která dokazují bankéři, že telegram jest opravdu ode mne.“

A Fifi následoval námořního důstojníka, jenž zamířil ke dveřím.

Když se vrátili k aeroplánu, Marcel zaměstnával se ještě prohlídkou Excelsioru a Na-Nu, jenž zůstal u letce, udiveně prohlížel si ten báječný stroj, s nímž se počínal seznamovati.

Fifi se přiblížil. Vyrušen hlukem, pozdvihl Marcel oči a spatřil zářící obličej chlapcův.

„Ty se mi zdáš nějak rozjařen, Fifi,“ pravil mu; „copak se ti přihodilo?“

„Ó, pane Fourniere!… pane Fourniere, já…“

Nemohl ze sebe více vypraviti a vrhl se svému pánu kolem krku, koktaje, díky! díky!

Marcel, který nemohl si nijak vysvětliti tuto náhlou radost, dotázal se Kristiána, jenž několika slovy zpravil ho o tom, co se sběhlo.

„Nemáš mi zač děkovat, můj dobrý Fifi,“ pravil Marcel všecek dojat; „co učinil Kristián, měl jsem ostatně učiniti sám. Což nejsi náš věrný spolupracovník? Nenasadil jsi svůj život, abys nás zachránil? Ta pětitisícovka, která byla právě odeslána tvým rodičům, není ničím u porovnání s tím, co dostaneš při našem návratu. Slíbil jsem ti polovičku ceny vypsané New-York Heraldem. Byla to jen malá splátka. Za několik dní, zvítězíme-li, budeš boháčem.“

„Boháčem!“

Fifimu připadalo to jako sen. On, chudý učeň pařížský, který vydělával tři bídné franky denně, měl se vbrzku státi boháčem! Ne, tomu nemohl věřiti! A přece bylo to pravda, o tom nemohlo býti pochybnosti. Oh, bylo nutno za každou cenu, aby se tato cesta zdařila.

Fournier dokončil opravy, jež bylo nezbytno učiniti na aeroplánu. Zbývalo mu opatřiti ještě nějaké zásoby potravin a několik litrů benzinu na doplnění nádrže.

Angličtí vojíni s velkou ochotou nabídli se mu k službám. Zatím co jedni na rozkaz svého velitele běželi pro benzín, jiní se odebrali do důstojnické kuchyně, odkud se brzy vraceli s krabicemi konserv, suchary, vínem, ano i se šampaňským.

Rozloučivše se s těmito vlídnými lidmi, vsedli letci na palubu a vzletěli do ovzduší, provázeni nadšeným voláním.

NAD BENGÁLSKÝM ZÁLIVEM

Brzy zmizel Rangún v mlhách a objevilo se jiskřící moře, rozlévajíc se do nekonečna pod čistou oblohou, zbarvenou modří, jaká je neznáma v našich evropských zemích.

Za několik minut vznášel se Excelsior nad zálivem Bengálským, tou velikou zátokou Indického oceánu mezi oběma poloostrovy Indie na severu od Sumatry.

Parníky, válečné lodi anglické brázdily vodami zálivu, rozrážejíce svou přídí stříbřité vlny.

„Hle,“ pravil Kristián, „zdá se, že Angličané přece jen nevěří Číňanům. Jejich obrněnci křižují v těchto končinách. Mají pravdu, vždy je možno čekati nějaké překvapení se strany žlutých. Však tamto vizte ty Číňany! Zdá se mi, že prchají. Byli patrně překvapeni v okamžiku, když chtěli vystřeliti torpédo, a teď draze odpykají za svůj odvážný čin.“

Vskutku ozvaly se dva dělové výstřely v několikavteřinové přestávce za sebou a bylo viděti, jak čínské plavidlo mizí ve vlnách uprostřed stříkajících pěn.

„Dobrá rána!“ pravil Kristián, „ten anglický obrněnec má výborné zaměřovače.“

O něco dále viděli dvě lodi, jež stíhajíce jedna druhou zdály se závoditi v rychlosti. Náhle přirazily k sobě a z Excelsioru bylo slyšeti střelné rány a divoký křik.

Tentokráte jevil Kristián zvýšený zájem, neboť mezi bojujícími poznal Francouze.

„Zvolni trochu rychlost,“ pravil k Marcelovi, „a zatoč vlevo!“

Fournier provedl rozkaz. Aeroplán letěl nyní nad oběma plavidly.

„Ach, to je štěstí!“ zvolal Kristián, „Číňané jsou poraženi, to je vše, co jsem si přál věděti. Mrzelo by mne, kdyby naši podlehli.“

Vskutku, čínská loď se potápěla a francouzská plachetnice se vztyčenou vlajkou pokračovala hrdě ve své plavbě směrem k Ran-gúnu. V té chvíli Excelsior, jenž dosud letěl přímo beze všeho kymácení, počal se nebezpečně zmítati a nakláněli silně na jednu stranu.

„Ho, ho!‘“ pravil Marcel, „zvedá se povážlivě vítr.“

„Ano,“ odvětil Kristián, „ale hleď se držeti ve výši, na které se nalézáme, neboť kdybys vzlétl výše, mohl by ses dostati do „squallů“.

„Do squallů? Co to je?“ tázal se Fifi.

„Jsou to strašlivé vzduchové proudy, které řádí nad Bengálským zálivem téměř neustále. Drží se ve výši mezi dvěma sty a třemi sty metrů, a často klesají až na padesát metrů. Plavci se jich velmi bojí, neboť svým tlakem způsobují na moři strašlivé vlnobití. Nešťastné lodi, které neměly času dostati se z nebezpečného pásma. Velké parníky, mořští leviátani odolávají tomuto příboji, ale běda plachetním lodím. Jsou unášeny, zmítány po vlnách a přese všecko úsilí svých kapitánů brzy ztroskotají. Bengálský záliv je proto obávaný a Indové jej zovou „Mořem zrádným“.

Fournier měl co činit, aby stroj udržel v rovnováze.

Excelsior činil nepravidelné skoky, náhle se zvedal, potom se prudce řítil k moři, jako by chtěl zmizeti v jeho hlubinách.

„Nebylo by přece jen lépe, abych vystoupil výše?“ tázal se Marcel Kristiána.

„Bůh uchovej! To bychom byli jistě ztraceni. Squally rozdrtily by nám aeroplán jako skleněnou hříčku. Hleď se držeti ve výši, kde jsme.“

Marcel neodpověděl. Křečovitě svíraje volant, snažil se udržeti letadlo ve vodorovném směru, ale cítil, neustane-li ta hrozná vichřice, že nebude již pánem svého stroje.

Náhle ozvalo se strašné zapraštění, jako kdyby se utrhla obě křídla Excelsioru, a letci se domnívali, že nadešla jejich poslední hodinka.

Aeroplán řítil se střemhlav do moře.

Dovedným obratem zdvihl Fournier jednoplošník a tento se počal opět vznášeti. Vítězně odolal strašnému nárazu vzduchové vlny a nic se nezlomilo z jeho součástí. Možná, že se drátěné vzpěry trochu ohnuly pod nátlakem vichru, ale Excelsior nebyl nijak poškozen

„Ještě jeden takový náraz,“ pravil Fournier, obraceje se ke Kristiánovi, „a je po nás veta.“

„Drž se ve vodorovné linii,“ odvětil námořní důstojník, „vítr počíná ochabovati. Za několik minut budeme v klidnějším pásmu.“

A vskutku, vítr brzy ustal.

ČIN HRDINNÉHO SEBEOBĚTOVÁNÍ

Excelsior letěl nyní asi patnáct metrů vysoko nad mořem, po vichru ani památky; sotva bylo cítiti lehký vánek.

Pojednou ukázal Fifi k temnému předmětu, jenž se kolébal na vlnách.

„To je loď,“ pravil Kristián; „nešťastná plachetnice, jež se nemohla včas vyhnouti větrnému víru a ztroskotala.“

„A kde jest posádka?“ tázal se Fifi.

„Bohužel, byla asi smetena do moře.“

„Ale což záchranné čluny?“

„Kdežpak by zbývalo času na spuštění záchranných člunů, přižene-li se uragan, ten nekřičí „pozor“!“

Ztroskotaná loď nalézala se nyní přesně na trati, kterou sledoval aeroplán, a bylo možno rozeznati velmi zřetelně nešťastný vrak, jenž klesal pomalu do moře.

Fifi slídil zrakem po vlnách, zda by někde nezahlédl trosečníků. Najednou sebou trhl.

Malý černý bod zmítal se na moři. Snad nějaká troska. Ale ne, toť člověk zápasící s vlnami!

„Je nutno ho zachránit,“ zvolal pařížský hoch.

„To se snadno řekne, ale jak?“ namítl Kristián. „Nemůžeme se snésti na moře.“

„Můžeme mu hoditi provaz.“

„Přeletíme příliš rychle.“

„Zkusme to přece!“

A mladý Pařížan v okamžiku vyhledal v truhlici lano, rozvinul je rychle, uvázal jeden konec kolem vzpěry a spustil lano na moře.

Dopadlo blízko k trosečníkovi, ale ten neučinil nejmenšího pohybu, aby je zachytil.

Excelsior čtyřikrát přeletěl a lano se již i dotklo nešťastníka, jenž plynul po moři. Křečovitě se držel záchranného pásu, kterého se patrně bál pustiti. Po páté přeletěl nad trosečníkem aeroplán, jenž se téměř dotýkal hladiny.

„Pozor!“ křičel Fifi.

Odpověděl mu zoufalý, srdcervoucí křik, jakoby z hlubin propasti: „Pomoc!“

„Ten nešťastník nemá síly, aby se zachytil lana,“ pravil Fifi; „přeleťte ještě jednou, pane Fourniere. Mám jistý plán.“

Fournier, jenž netušil, co chce hoch podniknouti, zatočil se hned, pak se trochu rozejel prostorem a letem vrátil se co možná nejníže k nešťastnému muži.

Mezitím Fifi, drže se provazu, bleskurychle vyskočil z letadla a spustil se na moře.

„Fifi! Co to děláš?“ vzkřikl Kristián.

Odpověď chlapcova zanikla v nekonečnu.

Když se octl nad trosečníkem, pustil se lana a dopadl vedle nešťastníka, jenž matně chápaje, že mu chtí přispěti na pomoc, vztahoval zoufale ruku, zatím co druhou držel se křečovitě záchranného pásu.

„Nešťastník!“ křičel Marcel, „je ztracen!“

„Fifi, můj dobrý Fifi!“ naříkal Na-Nu, propukaje v hořký pláč, zatím co Kristián s Fournierem vychýleni přes palubu, pátrali úzkostlivým zrakem po moři.

Aeroplán letěl, urazil kus cesty a pařížského hocha již nespatřili.

Co Fifi právě provedl, bylo více než nerozvážné.

Doufal snad, že zachrání trosečníka na palubu letadla?

Hoch neměl času na přemýšlení. Viděl nešťastníka a chtěl mu pomoci.

Ten, kdo zná hrozné proudy Bengálského zálivu, nebude se diviti, že chlapec tak rychle zmizel pátrajícím zrakům svých druhů.

Zatím co hledal ho Excelsior jedním směrem, pařížský hoch unášen byl směrem opačným, a každou minutou vzrůstala vzdálenost, která jej dělila od aeroplánu.

MEZI PROUDY

Byl chlapec pohlcen hlubinou, jež nikdy nevrací svých obětí?

Nikoli. Fifi se šťastně zachytil na záchranném pásu, na němž se zoufale držel trosečník. Pás byl veliký a mohl udržeti nad vodou až čtyři osoby. Na něm byl nápis: „Naděje“!

Tak se jmenovala ztroskotaná loď, nešťastná plachetnice, jež se stala kořistí moře.

To slovo Naděje, jež se za těchto okolností mohlo zdáti jako výsměch, dodalo nicméně pařížskému hochu nové vzpruhy. Byl po-věrčiv, věřil znamením a mimo to měl neochvějnou důvěru ve svou „šťastnou planetu“.

Když viděl, že se Excelsior vzdaluje opačným směrem, pocítil zprvu velikou úzkost, ale pak se utěšoval, že se jeho druhové brzy vrátí, a budou hledati tak dlouho, až jej naleznou.

Nevěděl však jedné věci, a to, že proud, v němž se ocital, unáší ho rychlostí dvacet uzlů za hodinu, to jest přesně 37 kilometrů a 37 metrů.

Excelsior pak letěl nejmenší rychlostí 60 kilometrů, takže vzdálenost mezi ním a hochem vzrůstala velmi rychle.

Téměř dvě hodiny prohledávali marně Kristián a Marcel to zrádné moře, kterým jest Bengálský záliv, a dospěli konečně k smutnému úsudku, že jejich ubohý Fifi zmizel navždy.

Tu zmocnila se jich hluboká beznadějnost. Zapomněli na účel své cesty a bez cíle poletovali nad mořskou hladinou. Nemohli se odhodlati, aby pokračovali ve své cestě kupředu, ačkoli v hloubi duše byli přesvědčeni, že všecko jejich hledání bude marné.

Zatím, co takto poletovali nad mořem, pařížský hoch, drže se stále záchranného pásu, byl se svým druhem unášen k jihu. Jednu chvíli zasvitl mu paprsek naděje. Spatřil totiž v dáli černou masu obtočenou skalami fantastických tvarů.

Byly to ostrovy Andamanské. Zdálo se, že ho proud unáší přímo k těmto ostrovům, ale brzy zpozoroval, že se mýlí, a k svému velikému zklamání minul tyto skály ve vzdálenosti asi dvou mil.

Zoufalý výkřik vydral se mu z hrdla.

Vody proudu byly velmi studené a ubohý hoch počínal pociťovati smrtelnou zimu. Vzmužil se nicméně, sebral všecku svou energii, ale právě, když měl zapotřebí zachovati svou sílu, aby se nepustil ochranného pásu, musil přispěti ku pomoci svému druhovi, jenž pozbýval vědomí. Muž ten vyrážel ze sebe jen drsné, nesrozumitelné zvuky, ruce měl zmodralé zimou a jako ochromeny. Byla obava, že se pustí plavidla a utone.

Tu s obdivuhodnou duchapřítomností a silou, jaké by v něm nikdo netušil, přivázal mladý Pařížan muže k záchrannému pásu provazem, jenž byl na plavidle tom upevněn, a přidržoval ho, jak nejlépe mohl, aby nepozbyl rovnováhy.

Ale trosečník již nevěděl o ničem. Hlavamu klesala a více podoben mrtvole nežli živému člověku, bezvládně nechával se unášeti plavidlem.

Nebohý Fifi nespouštěl očí s široce se klenoucí blankytné oblohy, na níž poletovali s pronikavým křikem bílí rackové. Každé chvíle domníval se spatřovati Excelsior, jak k němu míří plnou rychlostí.

Již počínala mu klesati hlava zmožená únavou. Ještě několik minut a polovědomí, ve které upadal, změní se v úplnou tmu; oči jeho, které ještě jako v mlze postřehovaly okolní předměty, brzy obestře noc!

Náhle sebou trhl. Mocný hukot, podobný hluku supajícího parostroje, dolehl k jeho uším a současně zpozoroval černou masu, jež zakrývala obzor jako obrovská hradba náhle vystoupivší z hlubin mořských.

Hoch křičel a mával pravicí nad rozčeřenými vlnami.

Ale již černá hmota zmizela v pěnivém příboji a v místech, kudy projela, převalovaly se jen s hukotem rozvířené vlny.

„Pomoc! Pomoc!“ vykřikl ještě naposled pařížský hoch; pak vyčerpán tímto krajním napětím, chytil se křečovitě záchranného pásu, jejž tuhnoucí jeho ruce křečovitě svíraly. V uších mu hučelo, ohlušoval je čím dál tím silnější jekot. Chtěl ještě vykřiknouti, jeho sevřené hrdlo nemohlo ze sebe vypraviti jediného zvuku. Víčka se mu zavírala a cítil, že jej život pozvolna opouští.

Přece však nepozbyl úplně vědomí. Najednou se mu zdálo, jako by se mu nějaká ruka kladla na rámě, svírala jej silně a odnášela jej brutálně.

ZACHRÁNĚN

Otevřel oči a viděl kolem sebe neznámé tváře.

Byl v loďce, v záchranném velrybářském člunu! Kdo jej to vyrval takto z náručí smrti?

Byli to rybáři lovící v těchto končinách? Či snad obyvatelé ostrovů Andamanských, kteří spatřivše ho zápasiti s vlnami, spustili na moře lodici, aby mu přispěli na pomoc?

Nikoli, jeho zachránci byli námořníci z „Pacifiku“, obrovského parníku anglického, jenž plul z Rangúna do Liverpoolu. Spatřil trosečníky, ale projel vedle nich jako vichr a nemohl zastaviti.

Námořní tento obr ujížděl rychlostí 32 uzlů za hodinu (59 kilometrů 259 m) a nebylo mu možno na místě zaraziti. Nicméně na kapitánův rozkaz loď se ponenáhlu zastavila, dala zpáteční páru a jeden ze záchranných člunů byl ihned spuštěn na moře.

Tak přála Fifimu opět jednou štastná náhoda! Byl zachráněn.

Lodice přivážející oba trosečníky přirazila k obrovskému parníku. Ačkoli velmi zesláblý, Fifi měl ještě dosti síly, aby vystoupil po 252 přičlích žebříku, jenž vedl na palubu korábu. Jeho společník byl však tak ochablý, že musili ho přivázati k lanu a vytáhnouti na palubu.

Každý spěchal, aby viděl trosečníky, a jeden důstojník začal se vyptávati Fifiho anglicky. Poněvadž hoch nerozuměl řeči hrdého Albionu, mluvil s ním důstojník po francouzsku.

„Ztroskotal jsi patrně na plachetní lodi, jejíž vrak jsme viděli před chvílí?“

„Nikoli, já byl na palubě letadla.“

Důstojník pohlédl na chlapce.

„Tedy váš aeroplán se zřítil, tvoji druhové zahynuli na moři.?“

„Nikoli, nezřítili se, pokračují ve svém letu, hledají mne asi, leda že mne snad považují za mrtvého.“

„Jak došlo k té nehodě?“

„Nebyla to nehoda. My letěli nad mořem. Náhle vidím člověka zmítati se ve vlnách, hodil jsem mu lano, ale vida, že se ho nemůže chytit, spustil jsem se po laně k němu, abych jej přivázal a pak společně s ním byl vytažen zpět do letadla. Ale prudkým nárazem byl jsem vržen do moře k nešťastníku, kterého jsem chtěl zachrániti před jistou smrtí.“

Jako všichni Angličané byl důstojník velkým obdivovatelem odvahy.

Prostý a zároveň energický způsob, jakým vypravoval Fifi svou příhodu, dojal ho velice.

Stiskl chlapci ruku a pravil mu tato prostá slova, která však u Angličana platí za celou dlouhou řeč:

„Jsi hrdina!“

A vida, že chlapec je krajně vyčerpán přestálým napětím a námahou, poručil, aby ho odvedli na lože. Ale Fifi neměl se k odchodu.

„Máš snad ještě něco na srdci?“

„Ano, pane kapitáne. Tuze rád šel bych si odpočinout, ale něco mi brání: zatím co budu spáti, Excelsior může přeletěti nad námi a…“

„Co je to Excelsior?“

„Aeroplán, na jehož palubě jsem se nalézal před několika hodinami.“

„Nuže dobrá! Dám rozkaz, objeví-li se onen aeroplán, dáme mu znamení. Vyzná se některý z tvých společníků v námořních signálech?“

„Jakpak ne! Máme s sebou námořního důstojníka, a dobrého! Ten jistě porozumí.“

„Tedy jdi si klidně lehnout. Zatím, co budeš spáti, my budeme na stráži a můžeš býti jist, že tvoji přítomnost oznámíme tvým přátelům, poletí-li těmito končinami.“

Fifi poděkoval důstojníkovi a nechal se odvésti na lůžko.

Když se ubíral chodbou vedoucí ke kabinám, spatřil námořníky, kteří usilovně křísili k životu jeho neštastného spolutrosečníka.

Hoch vyčkal několik okamžiků, potom, když viděl, že nebohý muž otvírá oči a počíná se hýbati, vešel do kabiny, jež mu byla vykázána, a hned vrhl sebou na lůžko.

Za několik minut mladý Pařížan spal, ale jeho spánek byl neklidný, plný divných snů.

Zdálo se mu, že vidí své druhy, dával jim znamení, ale Excelsior letěl v širou dál. Nebo zase v blouznění viděl se v Paříži u svých rodičů. Vztahovali k němu ruce, i jeho sestřička Blanuška a on jim rozdával bankovky a dukáty, až celé stohy a hromady peněz naplňovaly světnici. Matka jej objímala, otec plakal radostí a Blanuška dělala si na posteli z bankovek koníky a lodičky. Potom se viděl přenesen do báječné krajiny, kde byly hory safírově modré a v hustých korunách stromů zpívali ptáci duhových barev. Bloudil lesem a volal ze všech sil: Na-Nul Na-Nu! Zdáli donikalo k němu slabé volání malého Annamity a Fifi vytrvale hledal svého mladého přítele. Náhle nastala noc, les zahalila hluboká tma, tu vyňal z kapsy elektrickou lampičku, prohledával houštiny a konečně nalezl Na-Nu ležícího na zemi a ne-jevícího známky života…

Tyto vidiny posléze minuly a Fifi upadl do tvrdého, klidného spánku.

VELIKÉ PŘEKVAPENÍ

Náhle se hoch vytrhl ze spaní a jako vymrštěn perem vzpřímil se zpola na loži.

Probudil jej strašný hluk. Protřel si oči, rozhlížel se kolem sebe, potom seskočil s lože a pádil k lodnímu okénku, aby se podíval, co se to děje.

Do nedozírna šířilo se klidné modré moře a slunce záplavou paprsků zlatilo nekonečnou hladinu.

Poznovu zatřásla se loď ve všech spárách.

Tu se již Fifi neudržel. Rychle otevřel dveře své kabiny a bera vždy čtyři schody najednou, vyběhl na palubu.

Hned nad schůdky potkal důstojníka, jenž jej před chvílí přijal.

„Co se děje?“ tázal se hoch zděšeně. „Odkud ten hluk? Najela snad loď na skalisko?“

„Ne,“ odvětil důstojník, „hluk, který jsi slyšel, jsou rány z našeho děla.“

„A nač střílíte?“

„Na slepo. Pacifik snaží se pouze upoutati pozornost aeroplánu, jenž letí na obzoru.“

„Toť Excelsior!“ vzkřikl Fifi, dívaje se směrem, kam mu ukazoval důstojník.

Aeroplán, jednoplošník, rýsoval v dáli na obloze svou štíhlou silhuetu, ale byl tak malý, že by jej bylo možno považovati za ptáka.

„Ó, pane,“ prosil Fifi, „střílejte ještě, oni uslyší, přiletí.“

Nová rána z děla otřásla ovzduším. Několik minut uběhlo, minut úzkostlivého napětí pro Fifiho, ale nebylo pozorovati, že by se aeroplán blížil.

Letěl k západu ve výši, kterou bylo možno odhadovati na stopadesát metrů, a dalekohledem pozorovaly se zřetelně jeho kymácivé pohyby.

„Toť zvláštní!“ pravil Fifi, „zmítá sebou jako by byl unášen hrozným cyklonem, jenž asi řádí tam nahoře.“

„Tomu bych se divil,“ namítl důstojník, podívav se na přístroj umístěný na palubě, „rychlost větru vykazuje zde jedenáct kilometrů za hodinu, což je pouhý větřík, a překvapovalo by, aby dosahoval v polohách, kde se nalézá aeroplán, rychlosti značně větší.“

„Jak daleko je od nás?“ otázal se Fifi.

„Asi čtyři kilometry.“

„Ne dále?“

„Ne, čtyři kilometry nanejvýše.“

„Měli byste k němu zamířiti.“

„Nejsem k tomu oprávněn. Moje trať je předem stanovena; na moři jsou cesty zrovna tak jako na souši a těch se musím držeti.“

„Přece však, kdybyste viděl na čtyři kilometry nějakou loď v nebezpečí, neváhal byste přispěti jí ku pomoci.“

„Ovšem, ale tady není ten případ. Jednoplošník, který vidím, není v žádném nebezpečí.“

„Nejsem vašeho názoru. Vy jako dobrý námořník znáte svou loď, já znám zase letadlo. Pravím vám, že ten jednoplošník ztrácí rovnováhu a že spadne co nejdříve.“

Sotva to Fifi dořekl, aeroplán se naklonil dopředu, rychle se opět zvedl, pak klesl přídí po druhé a padal střemhlav. Myslili, že už je v moři, ale objevil se znovu, vznášel se vodorovně několik vteřin a náhle jakoby sražen prudkým úderem vichru, zřítil se do vln.

Tentokrát se již neobjevil na obzoru.

Fifi zděšeně vykřikl a uchopil důstojníka za ruku.

„Rychle! Rychle, pane!“ volal. „Spějme jim na pomoc. Nemůžeme jich nechat zahynout!“

Angličan dal okamžitě rozkazy a Pacifik mírně se zatáčeje zamířil nezměněnou rychlostí k místu, kde zmizel aeroplán. Za několik minut doplul na místo a tu naskytla se očím cestujících vzrušující podívaná.

Obrovský jednoplošník, jehož jedno křídlo bylo zlomeno, houpal se na moři jako hříčka vln, podoben velikému postřelenému racku. Tři muži, jimž bylo viděti pouze hlavy, plavali kolem stroje a občas vynořili ruku, smažíce se uchopiti plovoucí trosky aeroplánu.

Fifi vykřikl překvapením a kdyby blesk udeřil vedle něho, nebyl by více ohromen.

Potopené letadlo nebyl Excelsior!

Ti tři trosečníci, kteří tu plavali, nebyli jeho přátelé, Kristián, Marcel a Na-Nu!

Byl to Hartmannův jednoplošník a ti tři muži, to byl Hartmann sám a jeho zlopověstní druhové!

Vypověděti úžas a zklamání Fifiho bylo by nemožno.

Díval se zdrceně na ty tři nepřátele, své soupeře, a trpce si vyčítal, že sám bezděčně přispěl k záchraně těchto zlosynů, jež považoval dávno již za neškodné.

OBJEVÍ SE EXCELSIOR

Pacifik zastavil na několik metrů od trosečníků a záchranné práce počaly.

Muže dopravili na loď, potom pomocí rumpálu a kladkostroje byl i aeroplán vytažen na palubu.

To zabralo všeho všudy asi čtvrt hodiny a Pacifik pokračoval v plavbě na západ.

Fifi se ukryl za lanoví, když Hartmann a jeho tovaryši se octli na palubě.

Nestál tuze, a to z dobrých příčin, o navázání známostí s těmito bídníky. Důstojník všecek udiven, že hoch nespěchá letcům v ústrety, sháněl se po něm všude, až jej našel v jeho úkrytě. Tu jej Fifi pojal za rámě a pravil mu:

„Pane kapitáne, prosil bych vás o kratičkou rozmluvu ve vaší kabině.“

„Vyřiďme to zde!“

„Nikoli, toť nemožné, hned vám vysvětlím proč.“

„Budiž tedy!“ pravil důstojník, zacházeje ke schodišti, které vedlo do jeho kabiny. „Následuj mne!“

Fifi spěchal za Angličanem a když byli sami, pravil mu:

„Pane kapitáne, ti lidé, které jsme zachránili, nejsou moji spolucestující. Jsou to prohnaní zločinci, kteří se již několikrát pokusili zničiti náš aeroplán.“

A chlapec stručně a jasně vypověděl anglickému důstojníkovi vše, co se sběhlo od jejich odletu z Havru.

Důstojník, jenž s počátku poslouchal hocha dosti roztržitě, jevil čím dále tím živější zájem na jeho vypravování a když Fifi dokončil, pravil mu:

„Teď i já lituji, že jsem přispěl na pomoc těm hanebníkům, ale neboj se ničeho. Dám je přísně střežiti a pokud budeš na naší lodi, nebudou ti moci uškoditi.“

„Ale vysadíte je na pevninu při první zastávce?“

„Ano, leda že by zaplatili jízdné.“

„Kde zastavíte nejdříve?“

„V Madrasu na pobřeží indickém.“

„Jak daleko jsme ještě od toho města?“

„Asi osm set mil.“

„A z Madrasu již není daleko na Ceylon?“

„Přijde na to. Severní cíp ostrova Ceylonu jest od Madrasu vzdálen 350 kilometrů, ale počítá se jich dvakrát tolik do ceylonského hlavního města Kolombo.“

Kolombo!

To jméno vzbudilo v duši pařížského hocha tisíceré vzpomínky.

Pamatoval se, že Kristián často mluvil o Kolombu. Jednou dokonce řekl: až budeme tam, pak bude dobře…

Žel! Kde je nyní ten dobrý Kristián? Kde je Marcel a Na-Nu?

Fifi však přece ještě nezoufal.

Nebylo vyloučeno, že se shledá se svými druhy, bylo to dokonce velmi pravděpodobné, nebot jistě směřovali k jihu, k společnému cíli.

Zatím důstojník s Fifim vystoupili na palubu.

„Kde jsou ti cizinci“ otázal se hoch. „Kde je ubytujete?“

„Na zádi lodi ve druhé třídě, ty budeš na přídi, ve třídě první. Tak se s nimi nesetkáš.“

„Děkuji vám,“ odvětil Fifi. Angličan zmizel v kterýchsi dveřích a hned se zase objevil na lodním můstku, kde udílel některé rozkazy. Fifi opřel se o okraj lodi a smutně bloudil zrakem po moři. Držel v ruce dalekohled, jejž mu půjčil důstojník, a občas jím pátral po obzoru.

Nedoufal tuze, že někde spatří Excelsior, ale díval se přece, přimýšleje si jej ve své fantasii hned tu, hned onde mezi oblaky.

Vtom zvolal důstojník, jenž stál opodál na můstku:

„Nějaký aeroplán! Po pravé straně!“

Fifi, jako vytržen ze sna, vzchopil se přece a běžel na pravý bok lodi. Tu spatřil zcela zřetelně žlutý jednoplošník, jenž se rýsoval z profilu a podobal se tak malému kříží, letícímu v oblacích. Blížil se, rýsoval se čím dále tím určitěji a Fifi, jemuž srdce bušilo radostí, poznal tentokrát Excelsior.

„Je nutno dáti mu znamení!“ zvolal. „Rychle!… rychle! Vystřelte z děla. Je svrchovaný čas!“

Důstojník dal rozkazy a brzy rozlehla se dunivá rána, následovaná po několika minutách druhou, silnější.

Aeroplán uslyšel, neboť bylo jej viděti, jak klesá a letí přímo k Pacifiku.

„Vlajková návěští!“ velel důstojník po anglicku.

Ihned byl vztyčen na stožáru prapor.

Byla to státní vlajka anglická. Jiná vlajka, červenobílá, byla vytažena po lanové žerdi. To znamenalo, že aeroplán byl spatřen a že mu chtějí něco oznámiti.

Téměř vzápětí bylo viděti, jak i Excelsior dává znamení praporkem, jenž třepetal se nejprve na zádi a hned potom pod jedno-plošníkem. Kristián totiž, nemoha vztyčiti svou vlajku do vzduchu, přenášel ji shůry dolů.

Tu celá řada vlajek byla vytažena po lanoví Pacifiku. Byl to nejprve prapor modře a bíle pruhovaný, pak jiný trojúhelníkový, barvy modré s bílým terčem uprostřed a konečně třetí, modrobílý.

Ty tři vlajky představovaly tři písmena I. D. A. a ta písmena znamenala ve (smluvené mezinárodní řeči: „Přibližte se na doslech!“

Ihned bylo viděti, jak se Excelsior spouští k moři, potom když byl již jen na nějakých dvacet metrů od Pacifiku, ozval se z letadla zvučný hlas, Fifimu, dobře známý, hlas, který jej rozechvěl:

„Nepřijali jste na palubu chlapce trosečníka?“

„Ano,“ odvětil kapitán.

S paluby Excelsioru zazněly radostné výkřiky. Tu Fifi vychýlil se přes okraj lodi a volal, mávaje kapesníkem:

„Pane Kristiáne! Pane Marcele, Na-Nu! Já jsem zde!“

Odvětilo mu jásavé volání, ale aeroplán proletěl kolem jako vichr.

Když uletěl dvě stě metrů, zatočil se a vracel se k parníku.

Mnoho cestujících myslilo, že chce přistáti na palubu, a poděšeně ustupovali, ale kapitán je upokojil.

„Vysadím cestujícího na ostrově Narvalo, pět mil na západ, na 92. stupni východní délky,“ volal kapitán hlásnou troubou k přiblíživším se letcům.

„Díky!“ zvolal Kristián. „Ať žije Pacifik!“

„Na brzkou shledanou!“ křičel pařížský hoch, skákaje radostí.

PŘEPADENI

Excelsior se vzdálil, bylo jej viděti, jak stoupá pomalu do výše a potom míří přímo kamsi k neviditelnému bodu.

„Nuže teď jsi spokojen, viď?“ pravil důstojník Fifimu, „budeš moci pokračovati ve své cestě.“

„Ano, pane,“ odvětil hoch, „a to díky vám a statečným námořníkům, kteří mně poskytli pomoci. Byl byste tak laskav a dal mně svou adresu i jejich?“

„Svou, ano. Arthur Simpson, ale k čemu adresu mých lidí?“

„Povím vám to hned, pane kapitáne. Je možné, že zakrátko stanu se boháčem a tu bych rád poslal nějakou odměnu těm, kteří mně zachránili život.“

Důstojník se usmál.

„To je od tebe velmi hezké,“ pravil; „budeš-li se chtít odměniti těm lidem, můžeš dopsati jen mně.“

„Kam, prosím?“

„Do Liverpoolu, paroplavební společnosti Cunard.“

„Děkuji,“ pravil chlapec, znamenaje si do svého zápisníku:

ARTHUR SIMPSON, kapitán Pacifiku,

Paroplavební společnost Cunard,

Liverpool.

„Nyní prosil bych vás ještě o něco.“

„Mluv!“

„Rád bych, dříve než opustím vaši loď, rozloučil se s mužem, kterého jsem chtěl zachrániti a s nímž se asi již nikdy více neshledám.“

„To je snadné, dám tě k němu dovésti.“

A důstojník hledal kolem sebe některého námořníka, jenž by mohl chlapci sloužiti za průvodce. Nenaleznuv ho, pravil k hochovi:

„Nemůžeš zblouditi. Vidíš tamhle ty bílé dveře?“

„Ano, pane kapitáne!“

„Za těmi dveřmi najdeš schodiště, které tě dovede do mezipalubí. Tam začíná chodba, tou půjdeš až na konec a optáš se, kde je nemocnice. Aby ti moji námořníci rozuměli, ptej se na infěrmery. Oni ti již ukáží, kde to je.“

„Děkuji,“ pravil hoch, „to já již najdu.“

A odběhl.

Došed k označeným dveřím, otevřel je, seběhl asi po dvacíti schůdkách a octl se na dlouhé chodbě, podél níž byly samé číslované dveře.

Když dospěl na konec této chodby, váhal nějakou chvílí, neboť nenašel nablízku nikoho, jehož by se optal.

Nazdařbůh dal se jinou chodbou, sestoupil ještě po několika schodech a obrátiv se na lodníka, jenž tu čistil kabinu, řekl mu:

„Infèrmery?“

„Turn to the left,“ odvětil lodník.

„Jak? Co to povídáte?“ tázal se pařížský hoch.

„Turn to the left!“ opakoval muž, hledě si dále své práce.

„Teď toho vím!“ odtušil mrzutě Fifi a šel dále, nepotká-li někoho, s kým by se smluvil po francouzsku. Pak zahnul do jiné chodby, vystoupil po jakýchsi schůdkách, znovu sestoupil a konečně zabloudil.

Fifi měl sice vyvinutý orientační smysl, ale vyznejte se na lodi jako byl Pacifik, kde všecky chodby se sobě podobají jako vejce vejci, kde všecka schodiště jsou stejná a kde vám konečně nikdo nerozumí!

„Bude nejlépe, vrátím-li se ke kapitánovi,“ řekl si chlapec, „a požádám-li ho o průvodce. Budu možná pokládán za hlupáčka, ale nemohu tu věčně bloudit chodbami.“

Došel k železnému můstku, jenž vedl ke strojovně.

Místo bylo temné a v hloubi asi dvaceti metrů bylo viděti písty a táhla parních strojů, jež pracovaly s pekelným rámusem ve válcích a setrvačných kolech, ozářených rudou výhní topírny.

Bylo v tom opravdu cosi ďábelského. Fifi, upoután novým pro něho divadlem, opřel se o železné zábradlí můstku a pozoroval s účastí ty muže do polovice těla vysvlečené, kteří pobíhali pod ním v ohlušujícím hluku mezí obrovskými ocelovými stroji.

Náhle hoch vykřikl.

Dvě paže svíraly jej kolem pasu a jakýsi muž, kterého jen matně zahlédl, snažil se ho shoditi do hlubiny. Mladý Pařížan propletl si nohy do mřížoví můstku a kladl statečný odpor, křiče zoufale o pomoc.

Útočník chtěl utlumiti chlapcův křik, zakrývaje mu rukou ústa, ale Fifi jej zuřivě kousl.

V tom okamžiku přiběhli námořníci.

Tu nepřítel pustil svou oběť a zmizel ve stínu.

„Pomoc! Chyťte ho!“ křičel pařížský hoch, žena se za mužem, ale ten zůstal nezvěstným a ježto se Fifi nedovedl smluviti, nemohl zaříditi stíhání, jak by si byl přál.

Lodníci považovali hocha za vystěhovalce, který se neprávem vetřel do druhé třídy s některým ze svých soudruhů, s nímž se pak dostal do rvačky.

Na palubě námořních parníků je přísná kázeň, zvláště pro ty, kdo necestují ani v prvé, ani v druhé třídě. Pařížský hoch byl uchopen dvěmi brutálními pěstmi, předveden k mezipalubnímu správci a konečně zavřen do komůrky.

„Chci mluvit s kapitánem, doveďte mne k němu!“ křičel ubohý hoch, bouchaje na dveře svého vězení.

Nikdo mu neodpověděl.

FIFI SE SHLEDÁ S „EXCELSIOREM“

Pacifik blížil se k ostrovu Narvalo, jehož černou siluetu bylo již vidět vynikati z modré hladiny.

Na kapitánův rozkaz byla znovu spuštěna na moře šalupa, kterou byl Fifi předtím zachráněn, a čtyři námořníci čekali na cestujícího, kterého měli dopraviti na ostrov. Paroloď zastavila.

Několik minut uběhlo, potom nastal na palubě velký shon.

„Cestující? Kde je cestující?“

Ježto se Fifi nikde neukazoval, dal ho kapitán hledati a za čtvrt hodiny hoch se objevil s rozrušenou tváří, s oděvem rozedraným. Vida ho v takovém stavu, chvátal mu kapitán vstříc, vztahuje k němu obě ruce.

„Co se ti stalo? Nehoda nějaká?“

„Ne, byl jsem obětí úkladu,“ odvětil hoch. „Nějaký muž chtěl mě shoditi s můstku do strojírny. Na to bych chtěl přisahat, že to byl jeden z těch tří letců, jež jste přijal na loď.“

„Jsi tím opravdu jist? Viděl jsi útočníka?“

„Ve tmě nemohl jsem ho dobře poznati, ale jsem přesvědčen, že jím nebyl nikdo jiný než některý bandita ze ztroskotaného aeroplánu. Ostatně dá se věc snadno zjistiti.“

„Jakým způsobem?“

„Račte sem předvolati ty tři ničemníky; ten z nich, jenž bude na ruce pokousán, bude vinníkem.“

Ihned bylo zahájeno vyšetřování, ale, podivná věc, Hartmann ani jeho druhové, kteří po dlouhém hledání byli konečně předvedeni, neměli na rukou stopy po nějakém kousnutí.

Shlíželi na Fifiho drze, potom hlasitě protestovali proti obvinění, jež na nich spočívalo. Dokonce vyhrožovali kapitánovi, že na něho podají žalobu na nejbližší zastávce.

Jistota, s jakou se hájili, nakonec zviklala i důstojníka, jenž tázavě podíval se na Fifiho, jako by jej podezříval ze lži.

Člun byl spuštěn na moře.

Fifi stiskl naposled ruku kapitánovi a řekl mu na rozloučenou:

„Dávejte dobrý pozor na ty lidi a jistě je prohlédnete. Jeden z nich mne přepadl, to si nedám vymluviti.“

Důstojník neodpověděl.

Potom Fifi, zachytiv se žebříku, sešplhal hbitě jako opička podél černého boku Pacifiku. Za několik minut byl ve člunu a tento velikou rychlostí směřoval k ostrůvku Narvalo, jejž bylo viděti ve vzdálenosti sotva tří set metrů.

Na něm zatím přistál již Excelsior a Marcel, Kristián i Na-Nu čekali netrpělivě na pobřeží, brzo-li spatří svého milého druha, jejž považovali již za navždy ztraceného.

Nebudeme popisovati radost letců při shledání se s Fifim. Marcel a Kristián plakali dojetím a Na-Nu samou radostí koulel se po zemi.

Excelsior pokračoval v letu. Několik minut držel se dosti blízko nad mořem, potom se postupně vznesl až do výše dvou set metrů. Brzy přeletěl Pacifik a zamířil k jihozápadu. Kristián chtěl jedním rázem dosáhnouti ostrova Ceylonu, nedělaje zastávky v Madrasu.

OSTROV CEYLON

Když nebylo na obzoru již ničeho viděti a aeroplán nabyl rovnováhy v určité výši, vypravoval Fifi svým přátelům o zachránění Hartmannově a jeho druhů i o přepadení, jemuž by málem byl padl za oběť.

Jeho přátelé poslouchali ho s údivem.

„Tak tedy Hartmann nesložil ještě zbraně!“ zvolal Marcel. „Pacifik pluje do Madrasu, bude tam brzo a ti bandité mohou si tam spraviti jednoplošník a pokračovati ve svém letu.“

„Je pravda,“ poznamenal Kristián, „ale budeme míti před nimi vážný nádskok a nikdy nás nebudou moci dohoniti a kdyby nás i do-honili, nebude jim to nic platné, neboť jsou diskvalifikováni, vyloučeni ze soutěže.“

Zatím Excelsior letěl šílenou rychlostí. Povětří bylo klidné a kynula naděje, že Ceylonu dosáhnou hladce, beze vší závady. Uběhlo několik hodin v blahé náladě a rozprávkách, a když na obzoru objevily se mlhavé obrysy pobřeží, divili se letci, že jsou tak blízko země.

Byl to ostrov Ceylon, jenž se zjevil jejich pohledům, krásný Ceylon, ostrov blaženosti, jak jej nazývají indičtí básníci.

Tento ostrov Indického moře leží mezi 5°56’ a 9°50’ severní zeměpisné šířky a mezi 78° a 80° východní délky. Od mysu Palmyr-ského na severu, kam brzy přibudou naši letci, až k mysu Dundra na jihu měří asi 300 kilometrů; největší šířka ostrova obnáší 250 km. Jeho tvar podobá se srdci.

Písčiny a výspy spojují jej s pevninou, na niž možno přejíti za odlivu suchou nohou. Východní pobřeží je však srázné a skalnaté.

Vnitro ostrova tvoří náhorní planina vysoká 700 až 2000 metrů a svažující se ponenáhlu k severu. Podnebí Ceylonu je horké, ale zdravé, osvěžováno jsouc mořským vánkem.

Zvířena vyznačuje-se hlavně slony, lvy, tygry a hady, ale na Ceyloně žijí ještě jiná podivná zvířata. Tak na př. malá pijavice, zvaná hirudo ceylanica, velmi obávaná cestovateli, kteří často podlehnou jejím útokům, odváží-li se bez holenic do lesů ve vnitrozemí, kde se pijavic těch hemží celé myriády.

Excelsior počínal se silně nakláněti na stranu účinkem větru, jenž vanul od ostrova.

„Přistaneme?“ tázal se Kristián.

„Myslím, že bude radno,“ odvětil Marcel, „motor je rozpálen a potřebuje odpočinku. Mimo to uvolnily se mi dva dráty, jež musím utáhnouti.“

„Nuže, snesme se co nejdříve k zemi,“ pravil námořní důstojník, „teď jsme právě přeletěli mys Palmyrský.“

Obrovské skály zvedaly se na všech stranách i nebylo možno pomýšleti na přistání. Musili letěti ještě dlouho než se dostali nad rovinu.

Byla to rozlehlá písčitá pláň, se všech stran obtočená hustými červenavými lesy.

„Hleďte na ty stromy!“ divil se pařížský hoch; „zdá se, jako by je někdo obarvil na červeno.“

„To jsou karnaže“, vysvětloval námořní důstojník, „a ty jiné, co vidíš místy, s listím světlejším, jsou stromy tekové.“

„To slovo jsem již slyšel,“ odvětil Fifi; „lze stavěti z tekového dřeva lodi?“

„Ano, dřevo to nehnije a je velmi tvrdé. Při tom dá se snadno obráběti. Odvar z tekového listí poskytuje velmi hořký nápoj, jehož s úspěchem užívají ceylonští domorodci proti choleře.“

Zatím se přiblížil Excelsior k zemi, proletěv nízko nad vrcholky lesa, přistál, ale poněkud prudce.

TAJEMNÉ DRAMA

„Kýho šlaka!“ zvolal Marcel, „výškové kormidlo mně vypovídá službu. Musím je spravit.“

To řka, seskočil letec k zemi a prohlížel svůj jednoplošník.

„Ho, ho!“ pravil po zběžné prohlídce, „zde také jedna vzpěra se zlomila.“

„Je to poškození vážné?“ otázal se Kristián.

„Dosti vážné, nutno ihned opatřiti dosti pevnou tyč, řekněme pěknou, silnou větev, kterou bych přiměřeně přiřízl.“

„O větve tu není nouze,“ podotkl Fifi, ukazuje rukou k lesu.

Bylo ujednáno, že Marcel zůstane u letadla, zatím co Kristián a Fifi půjdou hledat potřebné větve.

Námořní důstojník vzal pušku, pařížský hoch skočil pro svou karabinu a oba zamířili k lesu, následováni malým Annamitou, jehož marně Fournier snažil se zadržeti u sebe.

Než opustil svého přítele, pravil Kristián k Marcelovi:

„V těchto končinách není se čeho obávati; kdybys však přece zpozoroval něco podezřelého, vystřel jen z revolveru a my se ihned vrátíme.“

Les, do něhož měli vejíti, byl hned z kraje velmi hustý. Obrovské stromy, jejichž kmeny dosahovaly několika metrů v objemu, rozkládaly své husté větve ve značné výši a velmi bujný podrost opínal je svými šlahouny, vytvářeje všady neproniknutelnou spleť.

„Jak si jen opatřit kloudnou větev?“ povzdychl Fifi, „bude nutno vyšplhati hodně vysoko.“

Kristián se usmál a přiloživ ručnici k líci, sestřelil pěknou větev, jež dopadla k nohám pařížského chlapce.

Téměř v zápětí ozval se zhloubi lesa výkřik, volání zoufalé a nad pomyšlení vzrušující. Výstřel patrně oživil v nějaké bytosti, jež umírala, poslední jiskérku naděje a tato bytost volala o pomoc srdcervoucím hlasem. Fifi a Kristián na sebe pohlédli a Na-Nu počal se chvěti po celém těle.

To volání v hlubokém lese mělo do sebe něco tajemného, příšerného.

„Je to bezpochyby někdo zbloudilý v lese,“ pravil Fifi.

„Ano,“ potvrzoval Kristián, bedlivě naslouchaje.

Nové volání, ale méně zřetelné, ozvalo se poznovu. Tu se Fifi déle neudržel.

„Pane Kristiáne,“ pravil, „nemůžeme zůstati zde neteční a nechati umříti nešťastníka, jenž volá o pomoc. Nebude asi daleko odtud. Pojďme trochu blíže a podívejme se.“

A odvážný hoch byl již na skoku do houštin.

„Zůstaneš-li pak zde!“ přikazoval námořní důstojník velitelským hlasem.

„Ale,“ namítal pařížský hoch.

„Poroučím ti, abys zůstal zde!“

Fifi uposlechl a stál jako přibitý na místě.

PŘÍLIŠ POZDĚ

Kristián naslouchal několik okamžiků, pak opatrně postupoval s oběma hochy dále do lesa.

Za několik vteřin došli na okraj pískovcových skal, pod nimiž dole rozkládala se daleko široko rovina. Na té rovině spatřil Kristián a Fifi pět Indů, Singhalců, kteří surovým bitím poháněli před sebou nějakého muže vysoké postavy. Nešťastník se vzpěčoval a vyrážel ze sebe křik duši rozdírající.

Letci nalézali se nyní na výšině, která se zvedala asi sto metrů nad rovinou, kde byli Indové. Výšinu tuto netvořila pevná hornina, nýbrž sypký písek a letci, chtějíce po ní slézti, zapadali až po kolena.

„Zabijí toho ubožáka dříve, než budeme moci zasáhnouti,“ pravil Fifi.

„To je téměř jisté,“ odvětil Kristián.

Vtom již viděli, jak Indové prudce popohnali svého zajatce kupředu a pak namířili na něho své pušky.

Třeskla jakoby jediná rána a muž padl na tvář s roztaženýma rukama.

„Přišli jsme pozdě!“ zvolal Fifi, jenž s Na-Nu pokročil až na samý kraj pískovité vyvýšeniny, na níž se nalézali.

Kristián zůstal poněkud vzadu, rozmýšleje se, má-li vystřeliti na Signhalce. Byl ostatně oprávněn zasáhnouti do dramatu, jehož příčiny neznal? Ten, jejž Indové právě popravili, byl možná sprostým zločincem, zlodějem, násilníkem. Těžko tu cizinci hráti úlohu soudce!

„Pojďte,“ zavolal na Fifiho a Na-Nu, „nepřísluší nám míchati se do této záležitosti.“

Pařížský hoch a mladý Annamita se obrátili, ale náhlým tím pohybem sesunul se písek, na němž stáli, a oba chlapci řítili se po sypkém svahu úžasnou rychlostí dolů.

Fifi a Na-Nu octli se teď sto metrů hluboko pod místem, kde stál jejich přítel, a nemohli k němu vyšplhati zpátky, neboť zapadali po pás do písku.

Budou nuceni učiniti velikou okliku, než dojdou k lesu, u něhož přistál Excelsior.

Fifi přiložil obě ruce na způsob hlasné trouby k ústům a zvrátiv hlavu nazad, zavolal ze všech sil:

„Pane Kristiáne! Pane Kristiáne!“

Nedostal odpovědi.

Opakoval svůj pokus, ale výsledek byl stejný.

„Nemůžeme zde čekati v nejistotě,“ pravil konečně, „nejlépe bude, pokusíme-li se obejíti tento prožluklý svah.“

A pařížský hoch odváděl Na-Nu podél písčitého srázu, doufaje, že se tento brzy někde sníží a bude méně příkrý.

Půda, po které nyní kráčeli, byla velmi pevná. Mezi kameny vyrážely tu a tam sporé křoviny a kapradí. Místy jen s velkou námahou razili si hoši cestu opravdovou džunglí.

Brzy jevil tento povrch půdy veliké rozsedliny a hoši musili konati pravé divy obratnosti, aby nespadli do některé z četných slují, které se nalézaly v těchto končinách. Fifi slézal první, pak, když viděl, že nehrozí nebezpečí, zavolal Na-Nu. Tu a tam vyplašili černého hada a Fifi cítil, jak mu mráz přechází po těle.

Konečně skály přestaly a pařížský hoch vykřikl radostí, vida les, do něhož před hodinou vešel s námořním důstojníkem.

„Nyní jsem jist, že najdu správnou cestu. Jen abychom se sešli s panem Kristiánem!“

„Jestli on zapadlý do písku!“ starostlivě podotkl Na-Nu.

„Jistě by se z něho dostal,“ odvětil Fifi, „neboť je obratný a mnohem silnější než my.“

Chlapec snažil se na oko jeviti klid, ale uvnitř zmítal jím veliký nepokoj. Pojednou zaslechl za sebou ozvěnu kroků.

„Pozor!“ pravil k Na-Nu, „schovej se za mne!“

Plný strachu skryl se malý Annamita za svého přítele.

Fifi čekal s připravenou karabinou. Kroky se přiblížily, bylo vidět rozhrnovati se křoviny, pak vystoupila z nich lidská postava.

„Pane Kristiáne! Pane Kristiáne!“ volal Fifi, mávaje vesele karabinou.

„Ano, tu jsem,“ odvětil námořní důstojník; „však byste mne málem již více nespatřili. Jen tak tak, že jsem se dostal z písčité prohlubně, do níž jsem zapadl.“

NOVÝ POPLACH

Spěšně kráčeli lesem, aby co nejdříve dostihli k Marcelovi. Náhle zalehlo k nim volání, následované výstřelem a hned nato druhým.

„To je Marcel!“ zvolal Fifi; „jistě nás hledá.“

Uběhlo několik vteřin, pak se rozhrnuly s praskotem haluze a náhle objevil se Marcel s vyděšenou tváří, bledý jako smrt.

„Marcele, co se děje?“ otázal se Kristián, žena se vstříc svému příteli.

„Jsem pronásledován,“ odvětil Fournier udýchaným hlasem, „asi deset žene se jich za mnou, připravme se k obraně, budou tu co nevidět!“

Naši přátelé rychle vyšplhali na skalnatý výstupek, odkud si slibovali lepší rozhled i obranu, a položivše se na plochou skálu, vyčkávali.

Vskutku, asi deset mužů zuřivého vzezření právě se vynořilo z lesa. Měli na sobě podivný oblek měnivých barev a v rukou mávali zakřivenými šavlemi podobnými jataganům.

Indové přiblížili se na několik metrů ke skále, na níž se ukrývali naší letci, a chystali se vyšplhati nahoru. Již se Kristián a Fifi hotovili k výstřelu, když vtom spustili nepřátelé hrozný pokřik a prchli do lesa.

„Ti lidé jsou blázni,“ pravil pařížský hoch, „kasali se na nás a teď utíkají jako zajíci.“

Ale vtom napadla mladého Pařížana myšlenka:

„Utíkají k Excelsioru,“ zvolal, „patrně se rozmyslili a chtějí nám rozbíti letadlo.“

„Fifi má pravdu,“ potvrzoval Kristián. „Rychle za nimi! Hleďme doběhnouti k aeroplánu před těmi ničemníky!“

Letci slezli spěšně se skalního výstupku, na nějž se byli uchýlili a odkud by byli mohli úspěšně čeliti útočníkům. Byla to jistě neopatrnost, leč strach, že jejich aeroplán je ohrožen, nedovoloval jim, aby věc klidně uvážili.

Indové běželi lesem, směřujíce k rovině.

Bylo nutno je předstihnouti. Proto se rozhodli Kristián a jeho společníci, že si nadběhnou kratší cestou, která ovšem byla méně schůdná.

Tím si špatně posloužili. Zatím co Indové postupovali rychle vpřed, letci byli nuceni zastavovati se co chvíli, aby si razili cestu houštinou.

Fifi a Na-Nu, hbitější a méně tělnatí než Kristián a Fournier, brzy předběhli své druhy a již dospěli na kraj lesa, zatím co se tito ještě proplétali houštinami.

Bylo by vše dopadlo dobře, kdyby byli Indové zaměřili přímo k aeroplánu, oni však nevyšli z lesa. Spatřivše Fifiho a Na-Nu, kteří bylí od nich asi na padesát kroků, vyskočili jako tygři a vrhli se na oba chlapce. Začal divoký hon, v němž nepřátelé osvědčili nevšední úskočnost a hbitost.

V několika vteřinách byli oba mladí hoši obklíčeni a marně si hleděli proklestiti cestu houštinami.

Fifi, jenž byl ozbrojen karabinou, vypálil pět ran, ale podařilo se mu poraniti jen dva z nepřátel, což vydráždilo tím více jejích zuřivost.

Pařížskému hochu zbývaly jen dva náboje, neboť ve spěchu zapomněl vzíti si s sebou větší zásobu střeliva, když s námořním důstojníkem odcházel do lesa.

Zatím co utíkal s Na-Nu, podařilo se Marcelovi a Kristiánovi po mnohé námaze vyplésti se z houštin a již vyběhli na rovinu v domnění, že oba hoši jsou před nimi, když tu je polekaly výstřely Fifiho.

Po krátké úradě rozhodli se k rychlému činu. Kristián s lebelkou v ruce pádil zpátky k lesu hochům na pomoc. Marcel pak spěchal kExcelsioru, který nesměl zůstati opuštěn.

POSVÁTNÝ HÁJ

Proč Indové s takovým rozhořčením pronásledovali naše letce? Prostě proto, že jim vstoupili do posvátného lesa, jakých je mnoho v Indii a zvláště na Ceyloně, kde je rozšířeno náboženství buddhistické.

Háj tento byl zasvěcen bohu Brahmovi a naši letci, vkročivše na posvátnou tuto půdu, dopustili se těžkého zločinu, na nějž byl trest smrti.

Jeden z bramínů neboli indických kněží, kteří jediní smějí vstupovati na posvátná území, odpočíval pod stromem na pokraji lesa a zahlédl Excelsior přistáti v posvátném obvodu. Ihned zpravil o tom své druhy, kteří v počtu devíti okamžitě se sběhli a vytasivše z pochvy své zakřivené šavle, jež slouží pouze k obětem, hnali se na Marcela. Tento pak, vida blížiti se přesilu, zavčas zachránil se útěkem do lesa ke svým přátelům.

Tolik na vysvětlenou k předešlé kapitole.

Vraťme se nyní k oběma hochům, proti nimž, jak jsme viděli, obrátila se všecka zuřivost fanatických pronásledovatelů.

Fifi a Na-Nu utíkali, seč jím síly stačily, vrhajíce se do houštin, tu zase vybíhajíce na mýtinu nebo přelézajíce pahorek, ale všude nalézali před sebou své neúprosné stihatele i musili prchati o překot dále.

Bylo zřejmé, že tato štvanice skončí pro ně špatně.

Konečně byli obklíčeni se všech stran, povaleni na zem a svázáni. Na-Nu pod ranami, jež na něho dopadly, omdlel.

V ZAJETÍ

Bramíní po mnohých zatáčkách odvlekli oba chlapce do stinného údolí, jež zdálo se méně divoké než ostatek lesa.

Tam přebývali ti, jejichž úkolem bylo chrániti před cizinci místa zasvěcená Brahmovi.

Vedli tu samotářský a rozjímavý život a jen události, jako jsme právě vylíčili, dovedly je vytrhnouti z jejích obvyklé nečinnosti.

Velká chýše, obklopená pěti menšími, sloužila za obydlí těmto indickým poustevníkům, kteří ve své obrazné řeči sami se nazývají „syny lesa“. Svůj volný čas vyplňují pletením rohožek a slaměných koberců, nikoli na prodej, nýbrž jen pro svou potřebu. Také se baví ochočováním ptáků a malého savce podobného veverce, jemuž říkají „janvar“.

Fifiho zvláště naplňovalo podivením, že v zápase s ním vystříhali se použíti svých šavlí. Bill ho strašlivě pěstmi, ale zbraně neužili. Že nezabili na místě Na-Nu ani jeho, vysvětloval si Fifi tím, že je určují k nějakým mukám, neboť nemohl připustiti, že by jim nepřátelé chtěli darovati život.

Ubohý hoch byl proto ve velikých úzkostech.

Občas vešel do chýše, v níž byli oba hoši zavřeni, mohutný bramín rozložitých ramen, podíval se na ně hněvivě, pak odcházel, pronášeje nesrozumitelná slova.

Fifi bedlivě pozoroval tohoto obra.

Rozhodně, žalářníka zvolili si bramíni dobrého. Přece však řekl si hoch u sebe, že muž ten je příliš těžkopádný k běhu a že by mu snad mohli utéci.

K tomu bylo by třeba vyprostiti se z pout a to nebyla snadná věc, neboť provazy zdály se velmi pevné.

Mladému Pařížanovi po velké námaze podařilo se uchopiti zuby rostlinná pouta, jež svírala na rukou jeho přítele, a snažil se je pomalu přehrýzatí. Brzy měl mladý Annamita ruce uvolněny, ale v tom okamžiku vešel žalářník.

Ježto v místnosti bylo temno, nevšiml si, že jeden ze zajatců je napolo rozvázán.

Vrhl na ně zlý pohled, potom vyšel z chaty.

„Rychle!“ zašeptal Fifi, jakmile Ind zmizel, „uvolni si nohy, Na-Nu!“

Mladého Annamitu nebylo třeba pobízeti. Již svými hbitými prstíky rozvazoval konopné provazy.

„Dobře,“ pravil Pařížan, „jsi volný, teď vyprosti mne. Zaslechneš-li hluk, zaujmi hned polohu, v jaké jsi byl předtím.“

Sotva pronesl Fifi tato slova, vrátil se žalářník do chýše, jenže tentokrát neodešel, nýbrž rozprostřel si na zemi rohožku a ulehl, položiv si vedle sebe strašlivou šavli se zakřivenou čepelí.

Pařížský hoch a malý Annamita zatajili dech. Nenadáli se této nové nesnáze.

„Oh,“ pomyslil si Fifi, „kdybych místo Na-Nu byl volný já! Neváhal bych, zmocnil bych se šavle, omráčil bych chlapa a utekli bychom.“

Bohužel nebylo tomu tak.

Uplynulo čtvrt hodiny, potom půl. Fifi pozoroval stále blýskavé oko Indovo, vytrvale upřené na něho. Bramín bděl, všecko bylo ztraceno!

Přece však ponenáhlu žalářníkovo oko zdálo se pozbývati svého lesku, chvílemi víčka se mu přivírala a opět tiše pootvírala. Konečně oči zůstaly zavřeny a pravidelné oddychování, jež se ponenáhlu změnilo ve zvučné chrápání, upozornilo mladé zajatce, že jejich věznitel usnul.

„Seber mu šavli!“ zašeptal pařížský hoch Na-Nuovi do ucha. Tak se i stalo. Ind se neprobudil.

V okamžiku přeťal Na-Nu pouta Fifimu a tento, maje volné údy, převzal šavli a řekl tiše mladému Annamitovi:

„Nyní prchněme!“

Dveře chaty byly pootevřeny.

Fifi letmo vyhlédl ven, nespatřil nikoho. Indové patrně úplně spoléhali na hlídače vězňů a nepostavili stráže kolem chaty.

Až dosud všecko šlo dobře, chlapcům podivuhodně přálo štěstí. Jedna věc však přece Fifiho trápila. Byl by rád našel někde i svou karabinu, ale, bohužel, té naděje bylo nutno se vzdáti.

ÚTĚK S PŘEKÁŽKAMI

Jakmile byli venku, proplížili se za chatami Indů a pak, aniž byli zpozorováni, zmizeli do lesa.

Po půl hodině šíleného běhu oba hoši se zastavili.

Palčivá žízeň jím vysoušela hrdlo.

K velkému štěstí les byl plný stromů s červenými plody, jejichž tvar se podobal švestkám. Byly to kyselé, ale velmi osvěžující bobule „smewa“.

Na-Nu a Fifi utišili jimi svou žízeň a pokračovali v běhu.

Kam směřovali? Toho nevěděli sami.

Fifi spoléhal na svůj osvědčený „dobrý čich“ a také na náhodu, která mu již tolikrát dobře posloužila.

„Takto se nikdy nedostaneme z tohoto zakletého lesa,“ pravil po chvíli k Na-Nu; „čím dále jdeme, tím více bloudíme. Myslím, že by bylo dobré použíti prostředku, jenž se nám vždycky osvědčil, to jest, vylézti na některý hodně vysoký strom a rozhlédnouti se po okolí.“

Náhodou však nacházeli stromy nedosti vysoké, jež nijak nevynikaly nad úroveň lesa a nemohly tedy poskytovati náležitého rozhledu. Konečná došli k obrovskému cedru. Stál uprostřed malé mýtiny, kterou zacláněl svým temným stínem. Fifi se rozhodl, že vyšplhá na tento cedr.

„Ty zůstaň dole,“ pravil malému Annamitovi a ukazuje k blízkým křovinám, dodal: „Schovej se zde do toho houští!“

Na –Nu uposlechl, ale sotva-že zmizel pařížský hoch mezi větvemi stromu, zakmitla se jakási hlava v turbanu právě za houštinou, kde Na-Nu důvěřivě čekal na návrat svého přítele.

Brzy objevily se dva jiné turbany, pak opět dva jiné, ve křoví cosi zašustilo a Na-Nu cítil, jak mu někdo zacpává ústa a jej svazuje v tom okamžiku. Ubohý chlapec mohl ze sebe vydati jen jediný výkřik:

„Fifi!“

Ale ve volání tom bylo tolik úzkosti, že mladý Pařížan rychle slezl se stromu, domnívaje se, že jistě jeho společníka napadlo nějaké zvíře.

Uchopil šavli, kterou prve zabodl pod cedrem do země, a běžel k houštině.

Na-Nu tam nebyl.

Tu se Fifi pustil dále do lesa a zahlédl na kratičký pouze okamžik jakési muže v pestrých oděvech, kteří prchali mezi stromy.

„Na-Nu! Na-Nu!“ křičel Fifi, „oh, ti lotři mně ho unesli. Ale já ho vysvobodím děj se co děj!“

A jal se stíhati únosce.

Byli to Indové, kteří jako zkušení zálesáci vydali se po stopách obou chlapců a po dlouhém hledání došli na mýtinu, kde se ukrýval Na-Nu.

Radujíce se, že našli aspoň jednoho ze svých zajatců, nezdržovali se již hledáním druhého a rychle odkvapili.

Fifi snažil se jim nadběhnouti, přitom však ztratil jejich stopu. Běžel dlouho a dlouho, prodíraje se lesními stezkami, až konečně došel k velikému jezeru, jehož klidná hladina byla s jedné strany ohraničena lesem, s druhé pak strany sráznou horou.

Chtěl se již vrátiti, když tu náhle zpozoroval u protějšího břehu podivnou lodici, na níž sedělo několik mužů v turbanech. Přitiskl se k zemi, díval se nějakou chvíli, potom div že nevykřikl. V lodici spatřil právě malou bytost, jež se vší silou vzpírala, bytost slaboučkou, bědnou, kterou poznal ihned.

Byl to Na-Nu. Na-Nu, jenž se nalézal na sto metrů od něho v lodici, která se chystala přistáti ku břehu.

Pařížský hoch přemítal okamžik. Rozhlédl se kolem sebe, aby si uvědomil polohu místa. Vpravo byla neproniknutelná houština, vlevo srázný vrch.

Neváhal déle. Uvázav si pevně šavli k pasu, vrhl se do vody a jal se usilovně plavati k protějšímu břehu. Šťastně ho dostihl, aniž Indové co zpozorovali, neboť jej zakrývalo rákosí jejich zrakům.

Fifi plazil se po zemi jako Indián, který chce překvapiti nějakou kořist. Přitom pozorně sledoval pohyby bramínů.

Tito přistáli v jakési úzké zátoce obložené velkými ploskými kameny. Fifi se zastavil a pozoroval, co se bude díti.

Bramíni, uvázavše lodici ku břehu, vyvlekli z ní malého Annamitu a bitím poháněli jej před sebou. Při každé ráně, která dopadla na dítě, Fifi poskočil hněvem a svíral křečovitě zakřivenou šavli, kterou choval jako drahocennost. Měl tisíc chutí přikvapiti na pomoc mladému druhovi, ale poučen zkušeností mírnil svoji horkokrevnost.

„Budu na ty lidi dávati bedlivý pozor,“ říkal si v duchu, „a zakročím jen v případě naprosté nutnosti.“

Na štěstí mohl je Fifi sledovati, aniž sám byl viděn, ale i tak byl to podnik velmi nebezpečný. Kdežto braminové postupovali stezkami a místy dosti schůdnými, Fifi musil překonávati hrozné překážky.

Brzy zavěšen na liáně, houpal se ve vzduchu jako opička a skokem spouštěl se k zemi, brzy byl nucen slézti do hluboké rokle nebo výmolu a pracně opět hledati ztracenou cestu.

Jednou praskl pod ním shnilý kmen, po němž chtěl přejíti přes roklinu, a Fifi spadl do hloubky tří metrů. Na štěstí se mu nic nestalo, ale způsobený lomoz vzbudil pozornost Indů.

Ihned se zastavili překvapeni, potom se přiblížili. Fifi ještě včas skrčil se pod kapradinový trs.

Bramíni chvíli prohledávali okolí, pak ubírali se dále se svým zajatcem. Ze vzteku, že byli oklamáni oběma hochy, rozhodli se, že na usmíření boha za svoji nedbalost budou obětovati mladistvého Annamitu jako oběf zápalnou „hladovějícím duchům“.

Konečně došli do údolí, jímž protéká potok „Maraki“ a kde věkovité cedry stelou po zemi příjemný stín. Tu se zastavili. Dva z nich odskočili na blízkou lučinu, kde se klidně páslo stádo ovcí. Přihnali odtud několik jehňat.

Zákon totiž žádá, aby před započetím lidských obětí upekli bramíni čtyři jehňata, která mají ukojiti hlad neviditelných bytostí bloudících v posvátném lese.

Indové nalámali větví, z kamenů zřídili narychlo ohniště, po obou stranách postavili křížem hůlky a přes ně položili vodorovnou tyč, která měla sloužiti za rožeň.

Rozdělavše oheň, zabili jehňata a napíchli jedno na rožeň.

Na-Nu, jenž umíral hlady, přihlížel s jistým uspokojením na všecky tyto přípravy. Zdálo se mu nemožným, aby mu jeho věznitelé ne-nabídli ani kousku masa. Kdyby ubohý hoch mohl tušiti, jaký osud ho čeká!

Přece však pomalu zmocňoval se ho jistý nepokoj. Dva Indové postavili hranici vedle ohniště, na němž pekli jehňata.

Tu malý Annamita se v duchu tázal, k čemu slouží tyto nové přípravy.

Ale Fifi již uhodl. Jemu, ukrytému pod vějířovitými kapradinami asi deset metrů od bramínů, neušel ani jediný jejich pohyb. Dvakráte chtěl se již vrhnouti na Indy a osvoboditi Na-Nu, ale přece raději ještě vyčkával. Doufal, že nastane nějaká okolnost, z které snad bude moci těžiti.

Ta okolnost se vskutku dostavila. Dříve totiž než přikročili k obětování svého mladého zajatce, natrhali bramíni bylin, dali je na hromádku a zapálili. Ihned vystoupil hustý čpavý dým, který zahalil okolí. Indové pálili posvátné byliny „níkál“, které podle brahmánské tradice mají tu vlastnost, že přivolávají duše zemřelých. Byliny tyto zároveň však omamují ty, kdo vdechují jejich dým a uvádějí je do stavu extase.

Fifi si dobře zapamatoval místo, kde se nalézal Na-Nu. Vrhl se doprostřed kouře, zavadil o dvě nebo tři těla a konečně dosáhl mladého Annamity, ale ten, mysle, že ho chce některý z jeho katanů odvlécí do ohně, prudce uskočil stranou a vytrhl se z rukou pařížského hocha.

„Na-Nu! Na-Nu!“ šeptal Fifi, „To jsem já, neboj se ničeho.“

Dým počínal se rozptylovati, bylo potřebí jednati rychle.

Posléze podařilo se Fifimu zahlédnouti znovu Annamitu, uchopil ho za ruku a rychle jej odvlekl, aniž Indové něco zpozorovali. Omá-mení bylinou „nikál“, točili se dokola se zdviženými pažemi a hlavou zvrácenou nazad, vyrážejíce při tom podivné výkřiky.

Několika skoky Fifi a Na-Nu dostihli rokliny, pak houštin a když Indové přišli opět k rozumu a sháněli se po zajatci, nebylo po něm ani stopy.

Velký byl s počátku jejich úžas, ale potom jim vysvětlil jejich náčelník, že chlapce unesli asi lesní duchové, aby ho pohltili.

PRAK

Oba chlapci, nyní opět spojeni, utíkali lesem jako šílení.

Přelézali strže, přeskakovali rovnýma nohama překážky, prodírali se jako dravé šelmy houštinami.

Došli opět k onomu velkému jezeru.

Fifi a Na-Nu chtěli se již vrhnouti do jeho tichých vod, když tu pařížský hoch zpozoroval lodici, která zůstala přivázána ku břehu několik kroků od místa, kde se nalézali.

Jedním skokem octl se v loďce, následován vzápětí malým Annamitou, jenž zdál se míti teď křídla, a za několik vteřin rušil okolní ticho jen pravidelný pleskot vesel.

„Jaký to šťastný nápad měli ti Indové, že nám tu nechali loď!“ smál se Fifi.

„Oh, ti oškliví Indové! Ti oškliví Indové!“ volal Na-Nu, hroze pěstí ku břehu, od něhož se rychle vzdalovali.

Jakmile přirazili k protějšímu pobřeží, oba chlapci vystoupili a pokračovali v běhu směrem, který udal Fifi.

Tentokráte nevyskytlo se nic, co by jim překáželo v cestě, a brzy dostihli širé roviny, kde doufali nalézti Excelsior.

Aeroplánu tu nebylo!

„Pan Marcel nás asi hledá s panem Kristiánem,“ pravil Fifi; „ale jistě se s nimi shledáme.“

„Což, jestli oni odletět nadobro?“ bojácně zašeptal Na-Nu.

Na ta slova rychle se ozval pařížský hoch:

„Že by pan Marcel a Kristián odletěli bez nás? Oh, to je neznáš, Na-Nu. Raději by se nechali zabíti, než by odešli bez nás. Pravím ti, že se s nimi shledáme, a to brzy.“

Ale oba hoši marně pátrali po obzoru, nikde neviděli aeroplánu a když byli zůstali nějakou chvíli na odkrytém místě, rozhodli se, že se opět vrátí do lesa, aby se tolik neukazovali. Mohl je spatřiti některý Ind a Fifi neměl mnoho chuti, pouštěti se do nového dobrodružství. Na-Nu pak sotva se již držel na nohou.

Pařížský hoch všiml si zuboženého stavu, v jakém se nalézal mladý Annamita.

„Lehni si zde do trávy,“ pravil mu, „já budu zatím dávati pozor na okolí.“

Na-Nu se nedal dvakrát pobízeti. Položil se na zem a taková byla jeho únava, že usnul téměř okamžitě.

Fifi by si byl také rád natáhl údy, aby se na chvíli oddal odpočinku, ale bál se, že by usnul, jakmile by se položil.

Přitom jej trápil hrozný hlad, div že nepadl. A tu jako na výsměch nádherní bažanti se skvoucím peřím přebíhali zcela blízko něho mezi houštinami nebo popolétali s větve na větev.

Kdyby mohl uloviti jednoho z těch ptáků! Měl u sebe zapalovač, ze suchého chrastí zřídil by ohniště a rychle by upekl tuto vítanou zvěřinu. Ano, ale jen kterak se zmocniti těch bažantů? Mimo šavli neměl jiné zbraně!

Poněvadž se mu žaludek ozýval čím dále tím důrazněji, přemítal o způsobu, jak by se zmocnil některého z těch vábných opeřenců.

A probíraje se rukama ve svých kapsách, ucítil náhle mezí prsty kus provazu.

Vytáhl jej bezděčně z kapsy, prohlížel si jej a napadla ho myšlenka.

Rozpletl provaz ve dva prameny a na jejich konce připevnil kousek kůže, kterou měl asi připravenu pro nějakou součástku aeroplánu.

Potom si našel oblásek, vložil jej do kůžky a čekal. Měl prak!

Vtom se probudil Na-Nu.

„Umíš zacházeti s touhle zbraní?“ otázal se ho mladý Pařížan, pohoupávaje prakem ve své ruce.

„Oh, ano!… můj otec mě naučit, já mnoho házet kamením a zabít mnoho ptáků.“

„Nuže,“ pravil Fifi se smíchem, „máš výbornou příležitost osvědčiti svojí zručnost. Pobíhají tady velcí bažanti, které bych rád napíchl na rožeň. Hleď některého zabíti a připravíme si dobrý oběd.“

Slovo „oběd“ účinkovalo mocně na mladého Annamitu. Měl již také hrozný hlad.

„Dej!“ pravil k Fifimu.

A vzal prak, otočil si konec provázku okolo ukazováčku, poopravil polohu kamene a čekal.

Ale bažanti, kteří před chvilkou jako na posměch se procházeli před pařížským, hochem, teď se neukazovali. Snad tušili nebezpečí.

Přece však jeden, podle všeho nějaký mladík, méně prozíravý než jeho okřídlení bratři, odvážil se vyběhnouti z houští a přelétl nízko nad zemí.

Na-Nu roztočil svůj prak a pták, zasažen doprostřed těla, spadl k zemi.

„Výborně! Výborně!“ zvolal mladý Pařížan.

Na-Nu všecek hrdý běžel sebrati bažanta.

„Teď rychle připravme oběd!“ pravil Fifi; „ty oškubej ptáka a vykuchej, já zatím rozdělám oheň.“

Za nějakou chvíli bažant, navlečený na šňůře mezí dvěma tyčemi nad zapálenou hromádkou suchého klestí, zvolna se opékal k veliké radostí obou chlapců.

Pochutnali si na dobré pečínce, aniž je vyrušila nějaká příhoda.

„Nuže,“ pravil konečně Fifi, „dejme se na další cestu!“

Mladý Annamita zvedal se nerad.

„Kam jít?“ tázal se.

Fifi učinil rozpačitý posunek.

Opravdu, kam jíti?

Ovšem, Fifi by nejraději zamířil k rovině, kde jej mohli zpozorovati jeho přátelé. Ale Indové jistě bděli, na otevřené rovině byli by Fifi a Na-Nu brzo chyceni.

Rozhodli se tedy jíti raději stále podél lesa. Na odbočení do roviny bylo dosti času, až by spatřili aeroplán.

Ubozí hoši setkali se však brzy s novými nesnázemi.

Jednu chvíli zaléhal k jejich uším podivný skřek. Bylo to jako naříkavé skřehotání žáby owai, jež se z večera ozývá na březích indických rybníků.

Na-Nu a Fifi naslouchali. Skřeky se opakovaly vždy po deseti vteřinách a někdy se zdálo, jako by jim odpovídal jiný skřek docela podobný.

„Tohle křičí nějaký pták nebo žáby,“ prohodil Fifi.

Mladý Annamita neodpověděl. Jsa zvyklejší než pařížský hoch na tajemný život lesů, tušil patrně v tomto podivném volání něco jiného než hlasy zvířat.

„My se dát jinou stranou!“ pravil k Fifimu.

„Jinou stranou? Proč to?“

„Já nevědět, já mít strach.“

„Čeho by ses bál?“

Na-Nu sklonil hlavu a mlčel.

„Nuže, pojďme!“ pravil mu Fifi; „nemůžeme však zacházeti tuze hluboko do lesa, nechceme přece zablouditi k vůli nějakému ptáku.“

„To nebýt pták,“ zašeptal Na-Nu, „to nebýt zvíře.“

„Tedy je to nějaký člověk, který takto skřehotá z kratochvíle.“

„Oh, ano, jistě člověk. Oškliví Indové být nablízku!“

Vtom se začalo něco hýbati ve křoví a oba chlapci v zápětí zahlédli červený tunban, jenž se živě odrážel od zeleného listí.

„Rychle, Na-Nu!“ pobízel Fifi, „roztoč prak a udeř kamenem po té palicí!“

Ale mladý Annamita se chvěl po celém těle. Pohled na Inda mu ochromoval ruce i nohy.

„Dej tedy prak mně, když se bojíš!“ zahuboval Fifi, „zkusím to sám.“

Ind, jenž se domníval, že je dobře ukryt za křovím, pozoroval pilně oba hochy.

„Nikdy ho takto nezasáhnu,“ poznamenal Fifi, „měl by se trochu více ukázat! Víš co? Rozběhni se k rovině!“

„Oh, já tebe neopustit!“ prosil úpěnlivě Na-Nu.

„Hned budu u tebe. Jen běž! Já zůstanu skryt za tímto stromem a jak se Ind za tebou pustí, pokusím se ho zasáhnouti.“

Na-Nu vyletěl jako střela směrem k rovině a jak Fifi předvídal, Ind vyrazil za ním okamžitě.

Ukryt za stromem, Fifi čekal, až mu nepřítel vběhl pěkně do rány a byl jen asi deset metrů od něho. Tu roztočil svůj prak a kámen hvízdl vzduchem.

Ind, zasažen doprostřed čela, skácel se s výkřikem k zemi.

„Ten se tak hned nesebere!“ pravil Fifi, doběhnuv k malému Annamitovi. Pak, ujav chlapce za ruku, odváděl jej z lesa.

Hoši běželi již chvíli, ale východ se stále neukazoval.

Vtom se jim zdálo, že slyší hrčení motoru. Toť jistě poletuje Excelsior nad lesem a hledá je.

„Vylezme na strom!“ zvolal Fifi všecek rozechvěn. „Musíme se jim přece ukázati.“

Oba hoši vyšplhali na nejbližší vysoký strom „napia“, ale octnuvše se na jeho vršku, nespatřili zhola nic. Obloha byla modrá, oslnivě modrá a nic nerušilo její čistoty, ani nejmenší poskvrna, ani nejneopatrnější bod neprozrazoval, že by na obzoru byl spásonosný jednoplošník.

Je pravda, oba chlapci viděli před sebou jen poměrně malý prostor a Excelsior byl asi s dosahu jejich rozhledu.

Fifi s Na-Nu slézali již se stromu, ale tu upoutal jejich pozornost podezřelý praskot.

Rychle vyšplhali opět do koruny stromu a tam se přikrčili k větvím.

Uběhlo několik vteřin, potom opět zapraskalo něco v krovinách a mezi haluzemi objevily se strakaté turbany.

Indové – jichž les zdál se býti pln – obcházeli právě touto končinou.

„Nehýbejme se!“ pošeptal Fifi do ucha svému druhoví, „snad nás nezahlédnou.“

Bramíni divokým zrakem pátrali mezi křovinami, vypadali jako ďáblové, slídící po neviditelné kořisti. Došedše ke stromu, vrhli letmý pohled na jeho korunu, ale Fifi s Na-Nu byli tak dobře ukryti mezi listnatými haluzemi, že ušli jejich zrakům.

Oba hoši prožili chvíle nevypověditelné úzkosti.

Konečně bramíni, nahlédnuvše zpytavě vpravo i vlevo, zmizeli v hloubi lesa.

Když byli již daleko, pravil Fifi k Na-Nu:

„Teď, myslím, můžeme již slézti.“

A Indové se již vskutku nevrátili.

MARNÉ POKUSY

Jsou podivné náhody.

Zatím co Fifi a Na-Nu zacházeli znovu do lesa, Marcel a Kristián hledali je několik set metrů opodál.

Fournier totiž, ukryv aeroplán v malé dolině za stromoví, šel do lesa vyhledati námořního důstojníka, jehož stopu dobře byl sledoval s výše svého letadla.

Když jej Kristián spatřil před sebou, nemohl potlačiti v sobě nevoli.

„Co to děláš, Marcele?“ pravil, „proč jsi opustil své stanoviště? Víš přece, že není radno.“

„Ano, vím,“ přerušil jej Marcel, „ale chtěl jsem ti něco sděliti. Zatím co jsi hledal jižním směrem, zaslechl jsem z opačné strany křik, jakoby volání o pomoc, a jsem přesvědčen, že to byl hlas Fifiho.“

„Také jsem něco slyšel,“ pravil Kristián, „ale nemohu s jistotou tvrditi, co ty. Možná, že to byl nějaký pták.“

„Ne, byl to křik lidský. Jsem tím úplně jist. Já myslím, že Fifi a Na-Nu jsou tu někde vězněni a snaží se upoutati naši pozornost. Poslyš, já se teď opět vrátím kExcelsioru a budu poletovati nízko nad lesem. Ty hleď mne sledovati. Zpozoruji-li něco podezřelého, vystřelím z revolveru a ty se pustíš směrem, který ti takto naznačím.“

„Nuže jdi!“ pravil Kristián; „pokusím se, držeti se stále v tvém okruhu.“

A oba přátelé se chystali k rozchodu, když se tu z houští před nimi vynořil podezřelý bramín. Kristián ihned namířil na Inda revolver a muž zůstal státi na místě jako přimražen.

„Kde jsou uvězněni naši chlapci?“ tázal se námořní důstojník lámanou índíčtinou.

Ale Ind jednostejně odpovídal:

„Ham nahin samajte.“

„Dobrá“, pravil Kristián k Marcelovi, „však já mu rozváži jazyk. Ty jen pospěš k našemu aeroplánu a pokračuj ve svém pátrání!“

Ježto se však Marcel neměl k odchodu, dodal Kristián:

„Neboj se nic. Já se dovedu ubránit.“

Fournier vzdaloval se nerad, občas se ohlížel zpět, potom, když došel na kraj lesa, zamířil spěšně k místu, kde prve zanechal aeroplán. Za několik okamžiků vznášel se nad stromy a bylo slyšeti hukot jeho motoru, zesilovaný ozvěnou.

Kristián vedl bramína před sebou jako rukojmí, kráčel rychle, pozorně naslouchaje a zastavuje se při každém podezřelém šelestu.

Několikrát byl na rozpacích, kterým směrem se má dáti. Jednou se naskytly před ním dvě cesty, zarostlé křovím a jen stěží schůdné.

Přemýšlel několik okamžiků, pak se rozhodl pro stezku, která se mu zdála pohodlnější.

Kdyby se byl dal druhou cestou, brzo by se byl octl Fifimu a Na-Nu tváří v tvář! Ale bylo souzeno, že se ještě neměli shledati.

Po několikahodinném hledání námořní důstojník nenašel ničeho. Indovi, který jej doprovázel, podařilo se utéci a Kristián, utrmácený a mrzutý, rozhodl se konečně, že se vrátí kExcelsioru, aby s Marcelem umluvili jiný plán. A právě ve chvíli, kdy vstupoval na aeroplán a tento vzlétal se země, vycházel Fifi a Na-Nu po bezpočetných nesnázích z lesa do roviny.

Marně volali a mávali pažemi, jednoplošník přeletěl nad jejich hlavami a ztratil se v dáli.

Oba hoši, zmoženi únavou, usedli na kraji lesa. Na-Nu ihned usnul. Fifi dlouho bděl, posléze i on zhroutil se na zem.

OHROŽOVÁNI ŠELMOU

Chlapci nemohli věčně zůstati na pokraji lesa. Právě chystali se k dalšímu pochodu, zda by nespatřili Excelsior, když tu zaslechli za sebou šelest praskajících větví.

Ohlédli se rychle a nemohli potlačiti výkřik zděšení. Čtyři hrozné snědé obličeje objevily se právě mezi listím.

Zdálo se, že Indové jsou právě tak překvapeni jako oba chlapci, nenadáli se, že je tu najdou.

Divoká radost zračila se na jejich tvářích. Dali se do křiku, potom hnali se na hochy.

Tito neměli času na rozmýšlenou, mrknutím oka uvědomil si Fifi stav věci. Pochopil, že pustiti se do roviny, znamenalo by vydávati se v nebezpečí brzkého chycení. Odvlékl tedy malého Annamitu do lesních houštin, kde brzy zmizeli.

Chlapci mohli se prodírati místy, kam Indové nemohli se odvážiti. Tu se plazili pod křovinami, tu zase přeskakovali živé ploty, které jim stavěl v cestu různý porost bujně vegetující v lese. Takto se dostali pojednou mezi tmavohnědé skaliny, porostlé Hanami, v nichž bylo pozorovati četné rozsedliny a sluje.

Nyní postupovali hoši volněji kupředu, jednak povaha půdy nedovolovala jim zrychlovati chůzi, pak také byli často nuceni plaziti se po břiše, aby se mohli rychle schovati, kdyby náhle hrozilo nebezpečí. Báli se v té chvíli především Indů. Čekali, že každý okamžik uvidí jejich turbany vynořiti se ze skal.

Avšak nebyli to lidé, kteří tentokrát měli vyrušiti z klidu naše uprchlíky, byla to šelma, o níž jistě se nenadáli, že se s ní setkají v těchto končinách.

Již vylézali na skály, když se tu náhle na několik kroků před nimi ozval táhlý řev.

Na-Nu se zachvěl, také Fifi cítil, jak mu v žilách stydne krev.

Ten řev pocházel od šelmy. A téměř v zápětí objevila se mezi skalami ohromná hlava s šikmýma očima, obrostlá plavou hřívou.

„Aeb,“ vzkřikl Na-Nu, všecek zesinav.

Byl to opravdu lev, jeden z těch strašlivých lvů indických, kteří zuřivostí překonávají lvy středoafrické.

Co měli hoši počíti! Brániti se? Na to nebylo pomyšlení. Co by zmohli s prakem a šavlí proti králi zvířat? Bylo by to zrovna tak, jako kdyby chtěli zabíti slona holí.

Šelma, zprvu překvapena objevením se těchto dvou mladých odvážlivců, kteří se nebáli přijíti rušit její samotu, zastavila se chvíli, tlapy majíc nataženy kupředu a svou ohromnou hlavu přitisknutu k zemi jako činí lvi ve zvěřinci, když čekají potravu. Náhle však zařvala šelma znovu, šlehla ocasem po bocích a vycenila strašlivé čelisti, ve kterých se leskly ostré špičáky.

Na-Nu se zachytil Fifiho, aby nepadl. Na křičení neměl již ubohý hoch dosti síly.

Mladý Pařížan neztrácel hlavy. Rychle se rozhlédl kolem sebe a tu ve vzdálenosti sotva čtyř metrů spatřil jeskyni, jež vedla do skály při samé zemi.

Kdyby se mohl s malým Annamitou uchýliti do této skalní rozsedliny, byl by zachráněn. Ale bude-li jen míti dosti času doběhnouti k tomuto útočišti?

Nerozmýšlel se ani dvě vteřiny. Uchopiv rychle polomrtvého Na-Nu za ruku, odvlekl jej nebo spíše odnesl k jeskyni, do níž hoch zapadl bezvládně, nevěda téměř, co dělá. Za ním vklouzl do sluje Fifi právě v okamžiku, kdy lev vymršťoval se ke skoku.

Oba hoši neměli ještě vyhráno, neboť šelma drala se do zejícího otvoru, nezastavujíc se před vchodem jeskyně.

Na štěstí sluj se zužovala, takže lev nemohl se jí protáhnouti. Fifi a Na-Nu, více mrtvi nežli živi, tiskli se ke skále v pozadí, nemohouce postupovati dále, neboť jeskyně náhle přestávala.

Byli v zajetí šelmy, která na né číhala, zahrazujíc občas svou hroznou hlavou otvor jeskyně.

NOVÉ PŘEKVAPENÍ

Uběhlo půl hodiny, pak hodina. Lev byl tu stále. Cítil dobrou kořist a doufal patrně, že se jí přece nějak zmocní. S úzkostí hleděl pařížský hoch k otvoru jeskyně jejž zacláněla mohutná silueta lvova.

Jen když šelma poodešla, zazářil u vchodu bílý den.

Konečně se zdálo, že lev od jeskyně nadobro odešel.

Hoši se však ještě neodvažovali vyjíti ven. Šelma mohla ležeti někde nablízku a skočiti na ně, jakmile by se ukázali.

Konečně se Fifi odhodlal vyhlédnouti z jeskyně. Opatrně se přiblížil k jejímu východu a vysunuv hlavu, rychle se rozhlédl vůkol.

Okolí jeskyně bylo opuštěno.

Pro větší jistotu hoch odloupal několik kamenů a vymrštil je ven. Potom čekal. K jeho sluchu nedonikl žádný podezřelý zvuk.

Opakoval pokus. Nic.

Lev jistě odešel.

„Myslím, že se můžeme odvážiti z jeskyně, ale opatrně!“ nabádal Fifi svého mladého druha. „Při nejmenším poplachu utečeme zpátky do této sluje.“

Na-Nu neodpověděl. Ustrašeně koulel očima při pomyšlení, že má vyjíti ze skalního úkrytu.

Po několik minut kráčeli oba hoši s velikou ostražitostí, chvějíce se při každém šelestu trávy nebo sypájícího se kamení, jež se občas udrobilo pod jejich kroky.

Konečně po mnohých nesnázích dostihli místa, kde končila kamenitá pláň a počínala džungle.

Několik stromů zvedalo se tu a tam, rozkládajíc své mocné větve téměř až k tmavé zemi.

Pojednou Fifi a Na-Nu sebou trhli. Zaslechli právě něco zapraskati blízko sebe.

„Pozor!“ zvolal pařížský hoch. A stanul, připraven na všechnu možnost.

Téměř v zápětí ozval se z houští ostnatých „rauk“ hrozný řev.

„Aeb!“ vzkřikl Na-Nu a dříve než mu mohl pařížský hoch něco říci, malý Annamita vyšplhal na strom. Fifi, rozumí se samo sebou, okamžitě následoval jeho příkladu.

Lev zuřivě vrhl se na strom právě v tom okamžiku, když Fifi opouštěl první větve.

„To je dobré!“ pravil, usedaje ve vršku vedle malého Annamity, „teď jsme obleženi jako když na nás dorážel ten proklatý tygr u Luang-Prabangu. Doufejme, že tahle bestie nás pustí brzo.“

Fifi, jenž se přesvědčil o vytrvalosti tygrově, nevěděl, bohužel, že lev jest ještě strašnější, je-li hladov a číhá-li na kořist.

Šelma lehla si pod stromem, tlamu položivši na přední natažené tlapy, a čekala, chvílemi hlučně zívajíc, při čemž ukazovala své strašlivé čelisti.

Minula hodina a situace se nezměnila.

LESNÍ POŽÁR

Fifi mlčky seděl na stromě vedle Na-Nu a přemýšlel. Napínal všechen svůj důvtip, jak by se zbavil té hrozné bestie.

Věděl z četby, že šelmy se bojí ohně, a tu mu náhle připadla šťastná myšlenka.

Měl v kapse malý benzinový zapalovač.

Nalámal něco suchých haluzí, jež dosáhl na stromě, zapálil je a hodil na lva.

Hořící větve zasáhly jeho boky, lev strašlivě zařval, potom se vztyčil jako vymrštěn perem a vzpínal se, jako by chtěl skočiti na vrchol stromu.

Zatím však chytila tráva kolem stromu a poněvadž byla velmi suchá, oheň se snadno šířil. Hustý dým valil se z houští, pak vyšlehly dlouhé rudé plameny, plazíce se a poskakujíce nad doutnající džunglí.

Brzy byl to hotový požár, jenž se rozmáhal s úžasnou rychlostí. Se všech stran ozýval se praskot jak z nějaké veliké pece a hrozný žár naplňoval ovzduší. Lev, poděšen, skočil do houštin, ihned však z nich opět vyběhl, řva bolestí.

„Máme svrchovaný čas, abychom odtud slezli,“ pravil náhle Fifi, „oheň počíná všecko zachvacovati a za několik minut budeme jím obklíčeni. Rychle, rychle dolů!“

Za několik vteřin byli již oba hoši pod stromem a pustili se do houštin, kudy byla ještě volná cesta.

Za nimi šířil se požár se strašným praskotem. Je neuvěřitelno, s jakou rychlostí hoří traviny a stromy ve vyprahlých krajinách indických.

Oba hoši utíkali, seč jim nohy stačily, oheň jich však přece pomalu dostihoval a cítili za sebou jeho sálající žár.

Najednou se před nimi objevila neproniknutelná houština ostnatých ‚rauk‘ a hoši pochopili, že nemohou dále. Na-Nu spustil srdcervoucí křik a svíjel se po zemi, volaje o pomoc.

Fifi se šavlí v ruce sekal do houštiny, vyvinuje šílenou energii a sílu.

„Prosekáme se stůj co stůj!“ zvolal.

A prudce vrhl se vpřed, následován malým Annamitou, jenž se ho křečovitě držel.

Ó, štěstí! Houština povolila pod jeho tlakem a Fifi octl se na okraji rokliny, hluboké dobrých třicet metrů.

Za jiných okolností byl by snad váhal, spustiti se na dno této rokle, ale tentokrát nepřipustil si na mysl žádných úvah.

S nebezpečím, že srazí vaz, řítil se po srázu propasti, zachycuje se, jak mohl, vyčnívajících kořenů a kamenů. Na-Nu se narazil tu a tam, ale konečně dostal se dolů živ a zdráv.

Chlapci byli nyní mimo nebezpečí, zachráněni aspoň před ohněm.

Od té chvíle se zdálo, že štěstí, které hochy opustilo, opět se k nim vrací.

Stezka, kterou sledovali, stoupala nepozorovaně a vyústila na stinnou, pohodlnou cestu. Za nějakou chvíli objevil pařížský hoch na zemi stopu svých kročejů i kroků svého společníka, pak zahlédli konečně rovinu.

Dvojí výkřik radosti vyšel z prsou obou chlapců, neboť v téže chvíli, co se shledali s širou písčinou, shledali se zároveň také s Excelsiorem, se svým dobrým Excelsiorem, ořem, jejž považovali za navždy ztracený. Přes únavu, která před několika okamžiky ochromovala jejich nohy, dali se s hlasitým křikem do běhu jako šílení.

Lze si představiti, s jakou radostí vrhli se do náruči svých přátel.

„Tentokrát jsem myslil, že je konec!“ sděloval rychle Fifi, „kdybyste věděli, jakých zakusili jsme dobrodružství! Neuvěřitelných, stačila by na celý román!“

Marcel i Kristián se usmívali.

Pak jim vypravoval Fifi jedním dechem vše, co zažil. Fournier poklepal mu na rameno a pravil:

„Milý hochu, i my jsme se již vzdávali naděje, že se s tebou shledáme. Myslili jsme, že jsi s Na-Nu padl za obět nepřátelům nebo dravé zvěři. Nyní však nemeškejme déle a vydejme se na další cestu!“

TERVINH

Excelsior vznesl se do ovzduší a letěl nyní ve výši asi dvou set metrů, pokračuje ve své cestě na jihozápad. Za hodinu zpozorovali letci jakési město, které se rozkládalo na úzkém pruhu země, vybíhajícím do moře. Byl to přístav Tervinh.

„Tady musíme přistáti,“ pravil Fournier, „nemáme zčista žádných zásob potravin a s jiným městem se nesetkáme až na pět set kilometrů odtud.“

Pařížský hoch úkostlivě pátral zrakem po obzoru. Obával se v duchu, nečeká-li jich tam nové nemilé dobrodružství. Měl bohužel pravdu.

Za širou pustou plání bylo možno rozeznati skupiny budov, místy převyšovaných špičatými bílými střechami, jež budily dojem věží.

„Hle, to je Tervinh!“ pravil Kristián.

„Jaké je to město?“ tázal se ho Fifi.

„Tervinh je město obchodní a průmyslové, do něhož civilisace pronikla již dávno. Leží na pobřeží Indického oceánu a denně vystřídá se v jeho přístavu veliký počet lodí.“

Město Tervinh se nyní rýsovalo zcela zřetelně. Bylo ve skutečnosti menší než se jevilo z dálky. Vysoké bílé zdi je obtáčely se tří stran, jen část obrácená k moři byla volná, tu bylo viděti celé loďstvo plachetnic a parníků. Marcel, vybrav si příhodné místo, jal se ihned klesati a přistál na velkém čtyřhranném prostranství, kde přístavní tesaři měli své dílny.

Přílet aeroplánu vzbudil velikou zvědavost mezi tervinhskými dělníky, kteří většinou náleželi plemení malajskému a čínskému.

Fifi vrhl nedůvěřivý pohled na žluté dělníky. Ti však netvářili se nijak nepřátelsky a někteří dokonce s ochotou nabízeli letcům různé služby.

Jeden z nich hlásil se k nim jako rodilý Francouz, jenž jako mnoho jeho krajanů odešel za živobytím do Indie. Byl lodním tesařem v Honfleuru, jak vypravoval Marcelovi a Kristiánovi.

Díky tomuto muži mohli si letci rychle opatřiti potřebné zásoby. V jeho průvodu Fifi a Na-Nu, nyní úplně uklidněni, odešli na koupi různých poživatin. Přinesli krabice konserv, ovoce, víno a indický chléb zvaný „šab“, který je velmi trvanlivý.

Oba hoši musili vykonati několik pochůzek, aby snesli všecky tyto potřeby. Ale při poslední pochůzce byli přivábeni zajímavou podívanou na plachetní loď, která se hotovila k vyplutí na širé moře. Tu se octli náhle obklopeni chumáčem lidí podezřelého vzezření. Poněvadž to však nebyli ani Indové ani Číňané, hoši jich tuze nedbali a klidně přihlíželi, jak Ind s napjatými plachtami odráží od břehu. Najednou začalo se nábřeží hemžiti rozcházejícím se davem. V tom shonu byli Fifi a Na-Nu uchopeni, okamžitě uneseni a vhozeni do bárky, jež se nalézala nablízku u břehu.

Oba hoši jali se křičet ze všech sil a ježto se obecenstvo nad tím pozastavovalo, únoscové rychle uvedli cosi na vysvětlenou a jak bylo patrno, jejich řeč chodce úplně uspokojila.

Fifi a Na-Nu marně se zdráhali, musili do loďky, jež okamžitě odrazila od břehu. Na moři asi ve vzdálenosti jedné míle čekala zakotvená loď.

Byla to plachetnice černě natřená, jejíž trup vyspravovaný četnými záplatami poskytoval přeubohý pohled. Plachty i stěžňoví byly ve stavu tak zchátralém, že celý koráb budil dojem ne-li vraku, tedy jistě vyřazeného plavidla, určeného ke zničení.

Lanový žebřík visel podél boků této podivné lodi a ježto se pařížský hoch vzpěčoval po něm vylézti, byl svázán provazy pod paždím a vytažen jako balík zboží na palubu. Na-Nu, jenž nebyl tak těžký, byl podáván z rukou do rukou a brzy se také octl na lodní plošině.

Za několik okamžiků ozvalo se skřípáni řetězu. To lodníci vratidlem vytahovali kotvu. Na-Nu a Fifi seděli schouleni na palubě.

Náhle pokynul tajně pařížský hoch mladému Annamitovi. Ten porozuměl ihned. Fifi jej zval, aby skočili střemhlav do moře.

Ale v okamžiku, kdy se oba hoši chystali provésti svůj plán, námořníci, uhodnuvše jejích úmysl, popadli je znovu a odnesli je do podpalubí do ošklivé kajuty, do níž vnikalo sporé světlo zcela nepatrným okénkem. Dveře se zavřely, zaskřípaly závory a oba hoši slyšeli odcházeti své věznitele po schodech na palubu.

„Toto je ale opravdu jako učarované!“ povzdychl si Fifi, „přímo k neuvěření! Sotva jsme vyvázli z rukou Indů, padáme teď do klepet lidem, ve kterých nebude nic dobrého.“

A hoch si lámal hlavu, aby uhodl příčinu tohoto náhlého uvěznění. Co s ním chtějí ti lidé?

„ČERNÁ RUKA“

Lidé, mezi něž upadl Fifi a Na-Nu, byli mořští lupiči. Tato individua, na oko provozujíce poctivé řemeslo, oddávají se nejhorším zločinům. Brzy olupují lodi, na jejichž palubě vyprosili si útočiště, tu zase využitkují bouře nebo poruchy, aby se zmocnili hynoucího korábu, jejž pak prodají v dalekých zemích, když byli náležitě pozměnili jeho vzhled. Piráti nezmocnili se však obou chlapců, aby je oloupili, vedla je zřejmě jiná pohnutka.

Zločinný Hartmann, jenž svou nenávistí stíhal francouzské letce, měl, jak jsme již uvedli, pomocníky ve všech zemích. K tomu je třeba jistého vysvětlení. Mezinárodní bandité, mnohdy se ani neznajíce, jsou v tajném spojení a dorozumívají se pomocí důvěrníků. K takové tajné společnosti náležel i Hartmann a tato „černá ruka“ rozpínala své prsty po všech pětidílech světa. V Paříži, v Londýně, v Novém Yorku, ve Filadelfii, v San Francísku, v Colombu, Madrasu, Melbournu, v Sydney, v Adenu i Tangeru měla tato „maffia“ své agentury, které opatřovaly zprávy a zařizovaly vše, čeho se na nich žádalo.

Jak se smluvil Hartmann s bandity, v jejichž rukou se nalézal nyní Fifi a Na-Nu? Jak se mu především podařilo nalézti opět stopu Excelsioru? To zvíme brzy. Zatím vraťme se k mladistvým přátelům.

Pařížský hoch jal se po svém zvyku bedlivě zkoumati místo, v němž se nalézal. Brzy se přesvědčil, že loď přes svůj zchátralý vzhled je velmi pevná. Nebylo naděje na vypáčení dveří ani na vylomení některého prkna ve stěně nebo v podlaze. Také byla vyloučena možnost utéci uzounkým lodním okénkem.

V bezmocném vzteku začal Fifi bušiti pěstí do stěn kajuty.

„Ty jich neprolomit,“ povzdychl smutně malý Na-Nu.

„Toť vím! Prokletá loď!“ odvětil Pařížan.

Mladý Annamita již nepronesl ani slova. Schoulil se do koutka a ani se nehnul.

Ale bouchání Fifiho bylo zaslechnuto, neboť na této lodi rozléhal se podivuhodně každý zvuk.

Brzy bylo slyšeti kroky a za několik okamžiků otevřely se prudce dveře kajuty, v níž se nalézal Fifi a Na-Nu.

Vstoupili dva muži. Větší z nich, oblečený v ošumělou modrou kazajku, přiblížil se k Fifimu, podíval se naň upřeně a pravil francouzsky:

„Zdá se, že panáčkovi se tady nelíbí a chce všecko rozbít. Počkej, my tě utišíme!“

DOBRÝ BRETONEC

Oba námořníci na chvilku odběhli, pak se vrátili, provázeni třemi statnými chlapíky surového vzezření, kteří přinášeli řetězy a kladiva.

„Přikovejte tyto kluky!“ pronesl drsný hlas.

Ihned byli Fifi a Na-Nu surově povaleni na zem, na nohy jim dány železné kruhy a hoši byt přikováni ke stěně. Teď všeliký pokus útěku byl jim znemožněn.

Chlapi se vzdálili a zamkli za sebou dveře.

Loď zatím dostihla širého moře.

„Kam nás to odvážejí?“ přemítal v duchu Fifi. Rád by se byl dopátral, z jakých pohnutek jednají námořníci té podivné lodi.

Nakonec usoudil, že jsou to piráti, kteří obchodují lidským masem a prodávají do dalekých zemí své zajatce.

Toť věru smutná vyhlídka do budoucna!

Podniknouti let aeroplánem a skončiti jako otrok v některé ztracené končině mezi omezenými a hrubými lidmi!

Ach, jistě by si Fifi raději přál, aby jako trosečník vržen byl na nějaký pustý ostrov, tak jako Robinson Krusoe! I on by měl ve svém Na-Nu věrného Pátka a snad by i pro něho jako pro hrdinu románu Daniela Defoě přijela časem některá loď.

Ale ne! Místo toho byl vězněm na lodi, o níž nevěděl nic bližšího, ba ani neznal jejího jména, a plavil se do neznáma. Tentokrát byl přesvědčen, že Marcel s Kristiánem ho již více nenajdou. A Fifi dal se do tichého pláče…

Pojednou ozval se za dveřmi slabý šramot. Dveře se tiše otevřely a do kajuty vstoupil námořník v rybářském širáku.

Fifi a Na-N-u se zachvěli. Kdo je ten muž? Co jim zase chce?

Neznámý se přiblížil k oběma chlapcům, chvilku se na ně zadíval, pak šel a přirazil tiše dveře, jež předtím nechal pootevřené. Poté vrátil se doprostřed kajuty a sklonil se k vězňům.

Na-Nu, více mrtev nežli živ, třásl se po celém těle; ale pařížský hoch zatínal pěsti, hotov brániti se do posledního dechu tomuto záhadnému nepříteli.

Muž ten však nejevil nepřátelských úmyslů. Naopak jeho oči prozrazovaly neobyčejnou dobrotu. Promluvil k hochům francouzsky:

„Nebojte se, nechci vám ublížiti. Jsem Francouz a třebaže náležím k posádce lodi nechvalné pověsti, nejsem zlý člověk. Poslyšte, co vám řeknu. Na palubě Pajara chystá se mužstvo ke vzpouře proti surovému veliteli. Nevyplácí nám mzdu, jen nás stále odbývá planými sliby. Stačí malá příležitost, aby vzpoura vzplanula. A tu příležitost mohli byste poskytnouti vy.“

„Jakže? My?“ tázal se Fifi všecek udiven.

„Ano. Jen mne poslyšte! Jsou-li mezi posádkou Pajara vyslovení zločinci, jest v ní také několik dobrých námořníků, kteří byli jen úskokem vlákáni do služeb na tuto loď. Mezi ně náležím i já. Jako trosečník, vržený na pobřeží koromandelské, přijal jsem službu na palubě Pajara, nevěda, s jakým kapitánem mám co činit. Když jsem to zvěděl, bylo již bohužel pozdě.“

Pařížského hocha pálila na rtech jedna otázka; vyslovil ji:

„Nevíte, proč jsem byl se svým druhem unesen na tuto loď?“

„Kapitán nám řekl, že potřebuje plavčíků a nemoha jich sehnati, zmocnil se násilím vás. Ale já myslím, že vás unesl z jiného důvodu.“

„Ach… a z jakého?“

„Vypravoval mně totiž náš kormidelník Brixley, který je s kapitánem v ustavičném rozbroji, že prý byl kapitán na vás upozorněn jedním ze svých přátel.“

Fifi se zarazil.

„Ale my přece nejsme z těchto končin,“ pravil, „a neznáme nikoho v přístave, který jsme právě opustili.“

„Nemáte nějakých nepřátel?“

„Ne,“ odvětil pařížský hochy Ale téměř v zápětí mu přišlo na mysl jméno Hartmannovo.

Ihned se otázal:

„Nepřistál v Tervinhu anglický parník Pacifik?“

„Ne, ale zastavil na širém moři a vylodil jakési tři muže s aeroplánem.“

„A znali ti muži vašeho kapitána?“

„Podle všeho znali, neboť jeden z nich, černovlasý, procházel se po nábřeží déle než hodinu s pánem naší lodi.“

„Bylo to dlouho před naším příchodem?“

„Asi dvě hodiny, ale když jste byli uneseni, onen černovlasý muž stál ještě na nábřeží.“

„Hartmann!“ zvolal pařížský hoch. „Oh, ten bídník! Budu se s ním setkávati tedy všude.“

Zamyslil se na okamžik, potom dodal:

„Pravíte, že ten černovlasý muž zůstal v Tervinhu?“

„Ano.“

Fifi se zadumal. Vzpomínal na Marcela a Kristiána, kteří se jistě také stali obětí těch odvážných zlosynů. Nyní nebylo pochybnosti. Čin byl obratně a promyšleně připraven. Hartmannovým úmyslem bylo zbaviti volnosti francouzské letce a to se mu z části již podařilo.

Fifi se rozhodl k ráznému jednání.

„Řekl jste prve, že mužstvo se chystá ke vzpouře a že čeká jen na příležitost. Vyslovte se, dobrý muži, určitěji. Mohu-li já a můj přítel něčím v té věci přispěti, jsme ochotni ke všemu, i nasaditi své životy, jen abychom se odtud dostali.“

A pařížský hoch pronesl tato slova s takovou energií, v jeho hlasu bylo tolik přesvědčivosti, že námořník pojal k němu úplnou důvěru.

Poodešel na několik okamžiků ke dveřím, chvíli poslouchal, pak vrátiv se k mladým vězňům, pravil jim důvěrně:

„Mnozí z našeho mužstva byli pohoršeni nad způsobem, jakým jste byli uneseni. Můžeme spoléhati na tyto lodníky, kteří jsou ostatně zapřísáhlými nepřáteli kapitánovými.“

„Kolik je vás na palubě?“ tázal se Fifi.

„Dvaatřicet, ale možno říci, že nejméně polovička je proti kapitánovi.“

„Jak se jmenuje váš kapitán?“

„Jackson. A jeho zástupce Turner, nejsou to však asi jejich pravá jména.“

Fifi se na okamžik odmlčel, potom pravil:

„Nuže, jak bych mohl roznítiti se svým přítelem vzpouru, o níž se zmiňujete?“

„Zcela jednoduše. Objevíte se na palubě a budete energicky protestovati proti svému únosu. Ihned se utvoří dva tábory a nepřátelství započne.“

„To vše je velmi pěkné, ale abychom se mohli objeviti na palubě, jak pravíte, musili bychom dříve býti volni.“

„Proto právě jsem zde,“ odvětil námořník. „Přišel jsem vás osvobodit, ale dříve přál jsem si věděti, cítíte-li v sobě dosti odvahy k činu, který od vás žádám.“

„Jsem hotov ke všemu!“ prohlásil mladý Pařížan, „řekl jsem vám to již.“

„Nuže dobře, vrátím se za okamžik.“

A muž vyšel potichu z kajuty.

VZPOURA NA PALUBĚ

Za několik minut se vrátil. V ruce držel kleště a kladivo.

„Mezi mužstvem to vře jako nikdy předtím,“ pravil, „myslím, že je pravá chvíle.“

A v okamžiku sňal mladým vězňům okovy, které je dřely na kotnících.

Fifi a Na-Nu, jakmile byli vyproštěni, chtěli vyběhnouti na palubu, ale námořník je zadržel.

„Počkejte ještě chvilku,“ pravil. „Kapitán je teď v kajutě. Až se objeví na palubě, vystoupíte. Já budu na levém boku lodi s námořníky, kteří jsou se mnou zajedno. Budeme ozbrojeni a slibuji vám, že zakročíme v pravé chvíli.“

„Jste si jíst svými soudruhy?“ tázal se Fifi.

„Jako sám sebou.“

„Tedy dobrá. Jsme připraveni. Vystupte na palubu a my budeme čekati. Ale jak zvíme, kdy bude nutno jednati?“

„Čekejte prostě u tohoto okénka. V dané chvíli spustím vědro, jako bych chtěl navážiti vody. Až zaslechnete plesknutí vědra do moře, bude to znamení, že máte vystoupiti na palubu.“

„Díky!“ pravil pařížský hoch, podávaje ruku námořníkovi, „dříve však než odejdete, povězte mi své jméno.“

„Jmenuji se Gonidec a pocházím z Bretaně. Byl jsem dříve na válečné lodi Republique, udělal jsem však nerozvážný kousek a sběhl jsem. Ale nejsem přesto zlý člověk, jak vidíte.“

Fifi stiskl mu vřele ruku a pravil:

„Vyvázneme-li šťastně, budu na vás pamatovati. Mám přítele námořního důstojníka a ten pro vás udělá vše, co bude v jeho moci.“

„Děkuji vám,“ odvětil Bretonec, „ale já se těžce provinil a nedoufám že se budu moci tak hned vrátiti do Francie. Jen bych si přál, abych byl zase řádným námořníkem na některé obchodní lodi. Nemohu žíti mezi lupiči, jako jsou ti zde na palubě. Doufejme, že vše dobře dopadne a že tu zvítězí strana poctivých lidí. Jen ať vás, děti, neopustí odvaha v poslední chvíli! Byli byste ztraceni, i ti, kteří vám chtí pomoci.“

„Nebojte se, budu statečný!“ prohlásil pařížský hoch sebevědomě.

Stisknuv ještě naposledy ruku oběma hochům, vrátil se potom Bretonec na palubu.

Fifi a Na-Nu čekali v horečném napjetí. Uběhlo deset minut, tu náhle uzřel Fifi, jenž stál u lodního okénka, jak do moře dopadá železné vědro, zavěšené na laně.

To bylo smluvené znamení.

Pařížský hoch, obraceje se k Na-Nu, ujal ho za ruku a pravil:

„Poslyš, Na-Nu, je zbytečno, abychom se oba vydávali v nebezpečí. Bude lépe, zůstaneš-li zde.“

Mladý Annamita odporoval:

„Já tebe neopustit! Ty můj přítel a jestli tý umřít, já padnout s tebou. Na-Nu neopustí nikdy Fifi, ne, nikdy, nikdy!“

To řka, chytil se ubohý hoch křečovitě mladého Pařížana.

„Dobrá, můj hodný Na-Nu,“ pravil Fifi dojatě, „když je tomu tak, pojďme a pokusme se zvítězit!“

A dříve než vystoupili po schůdkách, jež vedly na palubu, oba hoši se políbili.

Na lodi panovalo veliké ticho, jedno z těch, jež bývají předzvěstí nejhroznějších katastrof. Bylo vedro k udušení.

Na palubě Pajara lodníci podřimovali. Náhle se objevil kapitán Jackson, provázen svým zástupcem Turnerem.

„Co je to za pořádek?“ láteřil kapitán, „nikdo tu nic nedělá, všecko líně leží. Hybaj na nohy, a hezky zčerstva! Lenoši! Několik z vás bude potřeba přikovat k řetězu. Na dně lodi nebude vám tak horko.“

Někteří z námořníků, zastrašeni kapitánovou hrozbou, se vrátili k práci, kterou opustili, aby užili trochu chládku pod palubním přístřeškem. Bylo jich všeho všudy asi deset; ostatní se nehýbali, jako by nerozuměli.

Kapitána popadl vztek.

„Slyšeli jste?“ rozkřikl se znovu.

Dva nebo tři námořníci odloudali se zvolna od ležící skupiny a zmizeli mezi ráhnovím.

Kapitán Jackson zamířil k těm, kteří nedbajíce jeho rozkazu, klidně si hověli na přídi Pajara. Oči mu svítily jako uhlíky a zuřivě zatínal pěsti. Najednou se zastavil jako přímražen.

Z podpalubí se právě vynořili Fifi a Na-Nu.

Při spatření chlapců, které dal vsaditi do želez a o nichž se domníval, že jsou stále přikováni na dně lodi, zmocnilo se ho velké překvapení.

Ale v okamžiku se vzpamatovav, hnal se na Fifiho, chtěje ho rozdrtiti, než pařížský hoch unikl jeho mocným rukám a společně s Na-Nu uskočil za lodní rumpál na přídi.

„Zmocněte se těch kluků,“ křičel kapitán, „a vysázejte jim pětadvacet ran provazem!“

Fifi založil ruce křížem a dívaje se pevně kapitánovi do očí, pronesl tato slova:

„Provazu zasluhujete vy, kapitáne Jacksone, a to již dávno!“

Udiven, že Fifi zná jeho jméno, kapitán se neozval ani slovem. Blížil se stále a ježto pařížský hoch a Na-Nu stáli na samém cípu přední části korábu, bylo jisto, že tentokrát nebudou moci uniknouti surovci, jenž ovládal Pajaro.

„Ke mně, přátelé!“ křičel Fifi na lodníky. „Je nemožno, aby se mezi vámi nenašlo několik dobrých mužů, kteří by chtěli přispěchati na pomoc slabým dětem.“

Přiblížili se čtyři námořníci.

„Zpátky, lotři!“ zařval kapitán Jackson. „Zpátky, nebo jste synové smrti!“ A při těch slovech vytáhl z kapsy revolver.

„Zpátky!“ opakoval.

A poněvadž ti čtyři námořníci, mezi nimiž se nalézal samozřejmě i dobrý Gonidec, nejevili chutí uposlechnouti jeho rozkazu, napřáhl ruku a mířil k výstřelu.

V tom okamžiku vrhl se naň mužík s osmahlou pletí a mžikem vytrhl mu zbraň.

Velitel Pajara pochopil.

„Dobrá!“ zvolal. „Vidím, co je. Ke mně všichni, kdo jste mi věrní!“

Asi deset námořníků, prokázaných banditů, kteří ve spolku s kapitánem Jacksonem spáchali množství zločinů, přiběhlo ihned postaviti se po jeho boku.

Jejich pán měl je všecky v moci, proto přiběhli k němu na první zavolání a za nimi ještě asi pět jiných individuí šibeničního vzezření.

Tak se lodní posádka rozdělila na dva tábory a zápas měl začíti s rovnými téměř silami na obou stranách.

Kapitán Jackson byl bezbranný.

„Podejte mi revolver!“ žádal, „musím postřílet všecky tyto padouchy. Osnují vzpouru! Chtějí se zmocnit mé lodi! Nuže, na to se podíváme!“

Bitva začala, nejprve pěstmi, potom sáhnuto i ke zbraním. Přívrženci kapitána Jacksona se drželi statečně. Náhle přiblížil se Fifi. Držel v ruce vlastní revolver kapitánův, jejž mu podal jeden námořník.

Velitel Pajara, vida tohoto hocha, jenž se nyní změnil v strašného nepřítele, cítil ve svých žilách kypěti krev.

Uchopil sekeru a chtěl se vrhnouti na mladého Pařížana, ale ten vzkřikl na něho:

„Kapitáne Jacksone, vzdejte se!“

„Nikdy!“ zařval lupič.

„Kapitáne Jacksone, vzdejte se nebo střelím!“ opakoval Fifi. A již se přibližoval s namířenou zbraní, aby hrozbu uvedl ve skutek, když se tu rozpoutala hrozná rvačka.

Kapitán byl uchopen, povalen na zem a šlapáno po něm nohama. Na všech stranách třeskaly výstřely; muži padali, zvedali se opět s chraptivým křikem, padali opět a zůstali nehybně ležeti na palubě.

Jacksonovi přátelé, vidouce se ohroženi, odnesli raněného kapitána, seběhli po schůdkách, jež vedly do jeho kajuty, a zmizeli, pronásledováni řvoucím houfem.

Tu přenesl se boj do mezipalubí, boj nad pomyšlení zuřivý a divoký. Konečně naklonilo se vítězství na stranu přátel našich hochů.

Kapitán, vyvlečen ze své kajuty, byl i se svým zástupcem pevně spoután a uvržen na dno lodi. Rovněž spoutáni bylí jejich obránci, z nichž většina byla hrozně zraněna. Loď P ajaro dostala nového velitele. Stal se jím kormidelník Brixley, úhlavní nepřítel kapitána Jacksona.

Zatím se však věci zauzlily. Výstřely vypálené na palubě zaslechla anglická loď, jež křižovala v okolí. Byl to parník ozbrojený dvěma děly jako všecky lodi Spojeného království, které mají své stanoviště u břehů indických.

Anglická loď plnou parou se blížila a ježto Brixley, jenž byl stále u kormidla, dal rozkaz k co nejrychlejší plavbě kupředu, padla dělová rána a granát proletěl těsně nad stěžněm Pajara. Bylo nutno zastaviti nebo se nechati potopit. Mezi námořníky konala se rychle krátká porada. Mají se vzdáti, ano či ne? Poněvadž názory se rozcházely, ujal se slova Fifi:

„Vzdejte se,“ pravil k mužstvu; „vzbouřili jste se – budiž – ale učinili jste to v úmyslu, abyste zachránili dva nevinné hochy, které chtěl kapitán Jackson vydati na smrt, aby vyplnil rozkazy zlosyna, kterého znám a kterého se mí bohdá podaří jednoho dne odmaskovati.“

„Vzdáti se, to se snadno řekne,“ namítl kormidelník Brixley, „tím však přece jen neujdeme šibenici.“

„Nikoli,“ pokračoval Fifi, „vy nebudete pověšeni, já budu vaším obhájcem a zjednám vám přímluvu jednoho z nejvlivnějších námořních důstojníků.“

„To jsou všecko jen slova,“ pravil Brixley; „ty, hochu, nevíš, kdo jsme. Jsme nešťastníci, kteří uchýlili se s poctivé cesty a obtížili své svědomí mnohými přečiny. Námořní soudy neznají milosti vůči provinilcům jako jsme my a zde jsou zákony přísnější než kdekoli jinde.“

Vtom druhý granát prorazil boky Pajara červotočinou prolezlé. Tentokráte byl konec, nebylo již možno uniknouti.

Za několik minut přirážel anglický parník k Pajaru, jenž se počínal potápěti.

Jakmile se objevili angličtí námořníci na palubě, chtěl k nim Fifi promluviti, vysvětliti jim, co se stalo.

Místo všeliké odpovědi udeřil ho jeden statný námořník pěstí a hodil ho jako balík dvěma ze svých kamarádů, kteří zůstali na parníku. Týž osud stihl Na-Nu.

Necelá čtvrthodinka stačila k přelodění posádky Pajara, potom parník pokračoval v plavbě ke Kolombu, hlavnímu městu ceylon-skému.

KE KOLOMBU

Co dělali zatím Marcel a Kristián?

Hned po zmizení Fifiho a Na-Nu vypravili se na hledání obou chlapců. S pomocí místních úřadů, které se jím s velikou ochotou nabídly k službám, doufali, že brzy najdou své mladé druhy.

Pustili se tím i oním směrem, prohledali především důkladně město Tervinh, ale marně.

Konečně dostavil se k nim jakýsi člověk, jenž jim s určitostí sděloval, že chlapci byli uneseni na loď, která se plavila do Kolomba.

Kristián a Marcel nepřikládali této zprávě s počátku tuze víry, ale muž ten stál na své výpovědi s takovou houževnatostí, že konečně se dali přesvědčiti.

V té době již také telegrafická depeše hlásila guvernérovi města Tervinhu, že byli zajati dva chlapci na palubě pirátské lodi a v té chvíli, že se plaví do Kolomba.

Marcel a Kristián neváhali již ani okamžik.

Vsedli na Excelsior a za několik okamžiků opouštěli město Tervinh.

Když vzlétali do ovzduší, nějací muži, zaměstnáni právě opravou letadla, pozvedli své zraky a dlouho sledovali mizící Excelsior.

Těmi muži byli Hartmann a jeho společníci. Zlosynové tito nevzdali se zápasu a spravivše svůj jednoplošník, hotovili se k odletu.

Náhle přišel kdosi do dílenského dvora. Byl to jeden z těch darmošlapů, jakých se potkává mnoho na nábřežích přístavních měst.

„Nuže, co je?“ otázal se Hartmann.

„Odletěli.“

„To vím.“

„Ale nevíte možná, že letí do Kolomba.“

„Víš to jistě?“

„Zcela jistě. Dostali zprávu, že se tam nalézají jejich chlapci.“

Hartmann se ušklíbl a po krátkém přemýšlení pravil:

„Nic nevadí! Naše plány se tím nemění. Setkáme se tedy s francouzskými letci v Kolombu. Přiletíme tam několik hodin po nich, neboť budeme s prací brzo hotovi. V Kolombu máme oddané našince. Jsou mnohem obratnější, než byli ti v Americe a v Austrálii. Ach, tentokrát Excelsior již dále nepoletí, pamatujte si, že jsem vám to řekl.“

Za půl hodiny vznášel se Hartmannův jednoplošník v ovzduší a mířil přímo ke Kolombu. Co se dálo mezitím s Fifim a Na-Nu?

Sotvaže byli vyloděni z anglického parníku, byli s posádkou Pajara odvedeni do námořního vězení kolombského, přese všecky své zoufalé protesty.

Tam je hodili do jakéhosi sklepení na konci chodby, do něhož padalo jen nepatrně světla úzkým okénkem.

V témže sklepení byli s nimi uvězněni jiní, náhodou vesměs odpůrci kapitána Jacksona, mezi nimi i Gonidec, ten dobrý Bretonec, jenž se předtím tak šlechetně ujal obou chlapců. Těšil Fifiho i nyní.

„Nezoufej,“ pravil k mladému Pařížanu, vida, jak bezmocně bije pěstmi o zeď, „víš přece, že se nemáš čeho báti. Co bys učinil, kdybys byl na mém místě? Ty i tvůj přítel brzo budete propuštěni na svobodu, kdežto já a moji druhové prožijeme škaredé chvíle.“

„Marně se snažím zachovati klid,“ odvětil Fifi; „považte přece, že jsem s dvěma francouzskými letci podnikl aeroplánem cestu kolem světa a moji přátelé mne jistě hledají. Náš čas je odměřen a zůstanu-li zde déle, všecko bude ztraceno.“

Bretonec chvíli přemýšlel, pak obraceje se ke svým druhům, otázal se:

„Slyšeli jste, co povídal tento hoch?“

„Zajisté,“ odvětil jeden vězeň, „ale co my v tom můžeme dělat?“

„Snad bychom těm hochům mohli dopomoci k útěku.“

Nikdo na to nic neříkal. Gonidec považoval toto mlčení za tichý souhlas a přistoupiv k Fifimu, řekl mu přitlumeným hlasem:

„Vidíš to zamřížované okénko? Zdá se mi, že bys jím mohl prolézti a tím spíše i tvůj společník. Oba jste štíhlí, schoulíte se trochu a proklouznete jako kuličky z kouzelníkova rukávu. Pojď, stoupni si mně na ramena a zkus, co se dá dělat!“

Pařížský hoch nedal se dvakrát pobízeti. Vyskočil na široké plece námořníkovy a natáhnuv paže, dosáhl šťastně okenních mříží.

„Jistě bych se tudy protáhl,“ pravil po chvilce, „a Na-Nu též.“

A odvažuje se hlavou mezi mříže, Fifi zkoumal okolí. Pod okénkem bylo prostranství, zaplněné troskami starých lodí a hranicemi dříví. V dáli viděl domy z červených cihel, pagody a věžičky s prolamovanými ozdobami ne nepodobné jakýmsi umělým cukrářským výrobkům.

Bylo to město Kolombo.

„Nuže?“ otázal se Bretonec.

„Mohu se tudy docela dobře dostati,“ odvětil pařížský hoch, „je potřebí jen seskočit nějaké tři metry, to by bylo hračkou. Jde jen o to, abych nepadl do rukou některé stráži.“

„I co by! Zkus to jen, ať to již dopadne jakkoli!“

„Tedy na shledanou, přátelé, děkuji vám! Jste dobří lidé a buďte přesvědčeni, že co bude v mé moci, jistě pro vás udělám.“

Zatím již také Na-Nu, vysazen Gonidecem, zachytil se mříží okénka.

Fifi prolezl první, ovšem ne bez obtíží, ale nakonec přece se mu podařilo provléci hlavu, pak i tělo. Co se týče Na-Nu, ten proklouzl mřížemi téměř bez námahy. Za několik vteřin ozvalo se dopadnutí na ztvrdlou zem, pak druhé.

„Mnoho štěstí!“ zvolal jeden z vězňů. „Konec konců, co se nám může státi? Neměli jsme přece uloženo, abychom je hlídali.“

NOVÁ STAROST

Fifi a Na-Nu proplížili se podél zdí námořního vězení a brzy se octli v úzké ulici s dřevěnými nízkými chajdami.

Vážní zamlklí Indové stáli přede dveřmi. Jedni spravovali sítě, druzí upevňovali na tenké šňůry udice s dvojháčky. Pak se chlapci dostali na malé okrouhlé náměstí, uprostřed něhož stál jakýsi chrám a odtud zašli do jiné ulice. Hleděli se co nejrychleji dostati daleko od vězení, z něhož prchali.

Když se jim konečně zdálo, že již ušli hodně daleko, zastavili se u vysoké zdi opatřené cimbuřím a věžičkami a tu si trochu odpočinuli.

„Nemůžeme choditi jen tak nazdařbůh,“ pravil posléze pařížský hoch, „to by nás nepřivedlo k ničemu.“

Fifi chtěl se nejprve doptati na francouzského konsula. Vešel proto s Na-Nu do jednoho krámu, jenž se jim namanul na cestě a který na štěstí opatřen byl nápisem:

„Zde se mluví francouzsky“.

Hochy přijal vysoký stařec, oděný turbanem a dlouhou suknicí z modrého kašmíru.

„Pane,“ pravil Fifi, smekaje uctivě čepici, „nemohl byste mně říci, kde je tu francouzský konsulát?“

„V Kolombu není konsulát,“ odvětil nevrle stařec, „je zde jen konsulární jednatel, ale před několika dny byl přeložen a jeho nástupce dosud nepřijel.“

„Tedy není zde nikoho, kdo zastupuje zájmy Francie?“

„Ano, anglický guvernér, ale k tomu se nelze tak snadno dostati, především nutno si vyžádati slyšení a čekati na jeho odpověď.“

„Ale my máme tuze naspěch,“ pravil mladý Pařížan.

„Anglický guvernér si nic nedělá z hochů jako jste vy a mohu vás předem ujistit, že vás k sobě ani nepustí.“

V té chvíli objevili se angličtí vojíni na konci ulice. Jelikož Fifi se domníval, že jsou posláni na jejich stíhání, uchopil za ruku malého Annamítu a rychle s ním zmizel v postranní uličce.

Po dlouhém putování bez cíle došli k nízké dřevěné budově, nad jejímž vchodem upevněn byl nápis:

Francouzská paroplavební společnost E. Labussiere,

generální jednatel.

„Počkej tady na mne,“ pravil Fifi k Na-Nu, ukazuje mu na lavičku ve dvoře toho domu. A vešel dovnitř. Všichni úředníci, s nimiž se setkal v pisárnách, byli Francouzi a věděli z novin o odvážném podniku letců, cestujících na Excelsioru.

Jeden z nich dovedl pařížského hocha do úřadovny generálního jednatele, pana Laibussiera, a tento přijal mladého příchozího velmi blahovolně. Vyslechl jej pozorně a když Fifi domluvil, řekl mu:

„Vidím jen jedno možné východisko, telefonujme do Tervinhu zástupci francouzských rafinerií. Jest to můj dobrý přítel a udělá všecko možné, aby vám opatřil potřebné zprávy.“

Občas vrhl Fifi kradmý pohled oknem. Na-Nu seděl stále na lavičce. Chtěl ho zavolati dovnitř, ale neodvažoval se, neboť pan Labussiere právě telefonoval.

Odpověď byla tu hned. Zástupce rafinerií v Tervinhu sděloval panu Labussierovi, že viděl letce, o něž jde, dokonce že s nimi mluvil a že tito odletěli do Kolomba, kamž jistě doletí v nejbližší chvíli.

To bylo více než si Fifi mohl přáti.

Vřele stiskl ruce úslužnému Francouzovi, který mu právě opatřil tak dobrou novinu, a radostně vyběhl z úřadovny.

Přišed na dvůr, hledal malého Na-Nu. Ten však nebyl již na místě, kde ho zanechal.

Volal ho. Na-Nu neodpovídal.

„Ó, můj Bože!“ zvolal Fifi; „on jest unesen!“

TAJEMNÝ MUŽ

Kterak jen mohl mladý Annamita zmizeti?

To bylo věru podivné, neuvěřitelné!

Kdyby ho chtěl někdo unésti, jistě by hoch křičel a se bránil. Bylo tedy nasnadě, že následoval někoho dobrovolně, ale jen koho?

Fifi si ihned vzpomněl na Hartmanna, ale uznal sám, že ta domněnka je směšná.

Co se jen tedy stalo?

A pařížský hoch běhal na všecky strany, volaje stále svého druha.

Ale Na-Nu ho neslyšel a nemohl ho slyšeti, poněvadž byl již daleko. Následoval podivného starce-fakira, jehož síle nedovedl odolati. Fakiři potulují se bez cíle po všech indických končinách, v rozedraném rouše, bosí, zarostlí divokým vousem a dlouhým vlasem, splývajícím hluboko na ramena. Jsou především proslulí jako hypnotiséři a svým vlivem lákají k sobě i děti, aby je vycvičili ve svém umění.

Tak i Na-Nu viděl přicházeti k sobě starce oblečeného v cárech a držícího v ruce dlouhou, sukovitou hůl. Mladý Annamita nevěnoval s počátku žádné pozornosti tomuto člověku, jejž považoval za žebráka, ale Ind přiblížil se k chlapci, usmál se na něho podivným způsobem a upřeně se na něho zadíval.

Mladý Annamita, ať se namáhal sebe více, nemohl odpoutati svých očí od pohledu tohoto zvláštního muže. Proti své vůlí vstal jako přitahován magnetem a nevěda ani, co dělá, následoval v hypnotickém stavu tajemného starce.

Ten podmanil si docela ubohého chlapce, zbaviv jej úplně svobodné vůle a Na-Nu jej slepě následoval ze dvora do ulice jako náměsíčník, aniž věděl, kam jde.

V okamžiku, kdy Fifi vyběhl na ulicí, fakir a Na-Nu zmizeli právě za rohem, odbočujíce do široké třídy, vysázené stromovím a pařížský hoch nešťastnou náhodou dal se právě opačným směrem.

Teď se Fifi málo staral o anglické vojáky, šlo mu jedině o to, aby nalezl svého nešťastného druha.

Když docházel na jakési náměstí, obklopené zahradami a pagodami, zpozoroval náhle anglického vojína, jenž se bránil skupině útočících Indů.

Angličan vytáhl revolver, ale jeden z útočníků, napadnuv jej zezadu, vytrhl mu zbraň z ruky, takže nešťastník, vydán na pospas svým nepřátelům, jistě musil co nejdříve podlehnouti.

Fifi okamžitě pochopil situaci i prospěch, který by z ní mohl těžiti. Zachrániti anglického vojína, znamenalo získati si dobré oko u ko-lombských úřadů, proto neváhal ani na okamžik.

Skokem octl se u skupiny, aniž si ho kdo všiml, a zmocniv se pušky, kterou se oháněl jeden Ind, vrhl se do rvačky.

Zbraň byla velmi primitivní, byla to stará puška s nabijákem, jakou viděti dnes již jen v museích.

Pařížský hoch vystřelil na Inda, který vytrhl Angličanovi revolver, a muž, zasažen do prsou, padl na tvář, nevydav ani hlesu.

Indové, překvapeni tímto nenadálým útokem, ucouvli, čehož okamžitě použil Angličan a zmocniv se opět svého revolveru, vystřelil do klubka nepřátel, zatím co Fifi bušil pažbou do Indů jako divý.

Nicméně tito se opět vzchopili a snad by byli vzhledem k své číselné převaze zdolali konečně vojáka i chlapce, když tu přikvapil oddíl anglických vojnu, upozorněn byv střelnými ranami, a útočníků záhy se zmocnil.

Angličan, jemuž Fifi přispěchal ku pomoci, byl důstojník kolombské posádky, který před několika dny velel střelcům při popravě jednoho domorodého vojína. Indové po něm slídili a přistihnuvše jej o samotě, rozhodli se, že provedou svoji pomstu. Nebýti Fifiho, jistě by se jim to bylo podařilo.

Důstojník, všecek překvapen, že se mu dostalo pomoci od neznámého chlapce, podal Fifimu ruku, řka:

„I thank you.“

„Nerozumím,“ pravil hoch.

Důstojník začal tedy francouzsky:

„Ach, vy jste Francouz! Mohl jsem si to hned mysliti, projevil jste velikou statečnost. Zachránil jste mi život, děkuji vám. Mohu-li vám se své strany něčím prospěti, nerozpakujte se použíti mých služeb.“

Pařížský hoch využitkoval hned této nabídky.

Vypravoval, za jakých tajemných okolností byl Na-Nu unesen, i prosil důstojníka, aby dal po něm pátrati policií.

„Rád vám v té věci pomohu,“ odvětil Angličan, „ale nebylo by opatrné, zaplétati do záležitosti té policii. Vašeho přítele neunesl nikdo jiný než nějaký fakir. Pojďte se mnou, najdeme ho brzo.“

„Myslíte?“

„Jsem si tím jist. Nedaleko odtud jsou zříceniny paláce zvaného Daulah-Khanah a tam se obyčejně zdržují kolombští fakirové. Odvedl-li vašeho přítele některý z těch bláznů, jako jsem o tom přesvědčen, pak jej najdeme jistě v Daulah-Khanahu.“

„Jak je to asi daleko?“

„Malou míli u městských bran.“

Poněvadž Fifi jaksi váhal, otázal se důstojník: „Snad se nebojíte?“

„Oh, to nikoli,“ odvětil mladý Pařížan, „ale mohlo by se státi, že za naší nepřítomnosti přiletí sem aeroplán.“

„Aeroplán?“

„Ano, Excelsior, francouzský jednoplošník, jenž koná okružní let kolem světa.“

A Fifi vysvětlil stručně důstojníkovi vše, co naši čtenáři již vědí.

„Dobře,“ pravil klidně Angličan, „vaši přátelé budou o vás zpraveni, jakmile sem přiletí.“

A zavolav skotskou hlídku, jež šla kolem, dal jí stručné rozkazy.

„Tito vojáci,“ pravil, „odeberou se ke guberniu a zařídí vše potřebné. Přibudou-li sem vaši přátelé, budou vyrozuměni a budou vás čekati v „Ústřední kanceláři“. Teď pojďte, čas kvapí!“

PALÁC DAULAH-KHANAH

Důstojník odvedl Fifiho do bludiště úzkých uliček, kde ženy a děti pletly přede dveřmi slaměné rohožky.

Brzy stavení řídla, bylo jich čím dál tím méně a naši chodci octli se na rovině, kde tu a tam zvedaly se bílé chýšky, sloužící za úkryt pastýřům stád v případě bouře.

Netrvalo to dlouho a přišlí k šedým rozvalinám, z nichž vynikaly zdi s kosočtverečnými okénky, schodiště dosti zachované a stará věž plná trhlin.

„Hle, tu je palác Daulah-Khanah!“ pravil důstojník.

„Kudy se tam jde?“ tázal se Fifi.

„Tímto otvorem,“ odvětil důstojník, ukazuje na zející díru u samé země, v níž bylo viděti kamenné schůdky.

„Sestoupíte se mnou?“ otázal se pařížský hoch.

„Ovšem,“ odvětil klidně Angličan. „Pojďte!“

A sestupování začalo. Chladný, zatuchlý vzduch vycházel z podzemí. Pařížský hoch svítil si na cestu elektrickou lampičkou.

„Aj, vy máte světlo,“ pravil důstojník, „tím lépe! Dojdeme rychleji na hlavní nádvoří, neboť jakkoli se to může zdáti podivné, vyjdeme za nějakou chvíli opět na bílý den, ale více než třicet metrů pod místem, kde se nalézáme.“

„Přebývá v těchto rozvalinách mnoho fakirů?“

„Je prý jich asi deset, snad i více, ale dejte pozor! Spatříte-li náhodou některého, až vyjdeme na světlo, odvraťte od něho oči. Uhranul by vás jako učinil vašemu příteli.“

Sestoupili se schodů a před nimi otvírala se dlouhá chodba, na jejímž konci bylo viděti světlý otvor.

„Pozor!“ pravil důstojník, který, jak se zdálo, vyznal se výtečně v topografii toho místa.

Podivný zvuk, podobný hrčení kolovratu, ozýval se v pravidelných přestávkách. Fifi postupoval kupředu, za ním Angličan s revolverem v ruce.

Chodba se nyní rozšiřovala a žlutavé světlo ozařovalo okolní předměty. Tu a tam na zemi bylo viděti pohozené kosti, střepy hliněných nádob a zrezavělé řetězy zapevněné do zdi.

Naši chodci vyšli na malé okrouhlé prostranství a rozhlíželi se, kterým směrem by se měli dáti. Tu upoutal jejich pozornost pronikavý křik.

Vycházel z dlouhé, hluboké jeskyně, jejíž jícen šklebil se před nimi.

„To volá Na-Nu,“ pravil pařížský hoch, „je to jeho hlas, poznávám jej. Rychle, rychle, pane! Pospěšme mu na pomoc. Ti oškliví fakirové jistě ho mučí, snad ho zabijí, než přijdeme.“

A neposlouchaje důstojníka, jenž ho nabádal k opatrnosti, Fifi pádil do tunelovité jeskyně. Mladý Pařížan utíkal tak rychle, že anglický důstojník sotva mu stačil.

Vtom ozval se znovu hrozný křik.

„Na-Nu! Na-Nu!“ volal z plna hrdla pařížský hoch.

„Fifi! Fifi!…“ odpovídal hlas mladého Anamity.

Ale bylo zřejmé, že ubohý chlapec nemohl doříci poslední slabiku jména svého přítele, protože mu kdosi zacpával ústa.

Skokem vrhl se Fifi kupředu, ale v témže skoro okamžiku propadla se pod ním země a on s výkřikem zřítil se do zející hlubiny.

ÚSILÍ FIFIHO JE KORUNOVÁNO ÚSPĚCHEM

Při pádu roztáhl bezděčně ruce i nohy, při tom nahmátl hustý pletenec břečtanu, uchopil se ho a strhávaje jej s sebou se zdi, k velkému štěstí zmírnil svůj pád.

Když dopadl na zem, byl sice trochu omámen, ale zraněn nebyl. Vydýchnuv si na několik okamžiků, rozsvítil svou elektrickou lampičku, kterou potmě nahmatal na zemi, a pozorně se rozhlédl vůkol sebe.

Byl v jakési šachtě, jejíž hloubky nemohl dobře odhadnouti, ale ta byla jistě značná, neboť světlo lampičky vrhané do výše ozařovalo ji sotva do polovice.

Ubohý Fifi byl jakoby uvězněn na dně hluboké studně! Při svitu lampičky zkoumal vlhké zdivo, pak jal se klepati na každý z omšených kamenů, jimž bylo vyloženo jeho vězení.

Pojednou ucítil, jak jeden kámen povoluje mu pod rukou. Přitlačil silněji, kámen se otočil a s ním dva jiné balvany. Fifi našel východ! Opatrně prolezl dírou, která se před ním otvírala, sestoupil ještě po nějakých točitých schůdkách a posléze octl se na denním světle. Rozhlížel se kolem; anglického důstojníka nikde neviděl. Fifi pokračoval tedy sám ve svém pátrání.

Zahýbaje podél zdi, spatřil náhle před sebou jakéhosi fakira, jenž se na něho upřeně zadíval.

„Oh, můj milý,“ zašeptal pro sebe pařížský hoch, „na tohle mne nechytíš!“

A místo, aby se díval Indovi do očí, vytrvale hleděl k zemi.

Šel dále zříceninami, volaje hlasitě: „Na-Nu! Na-Nu!…“ Nikdo mu neodpovídal.

„To mu jistě zacpali ústa,“ pomyslil si Fifi; „musím jednati rázně.“

A s rozhodností otvíral postupně dveře všech kobek, jež nacházel cestou. V jedné z nich viděl skrčeného fakira, jenž držel v rukou umrlčí lebku, v jiné uzřel Inda, jenž s rukama skříženýma přes prsa stál nepohnutě jako socha a jiný opět s řetězem na krku ležel na zemi, nejevě známky života.

„Aspoň tito fakiři nejsou nebezpečni,“ řekl si hoch, „a nepotkám-li horších lidí nežli jsou tito, nemám se čeho báti.“

V okamžiku, kdy chtěl vniknouti do další cely, vztyčil se před ním náhle jakýsi stařec, vydávaje ze sebe zlostný křik.

„Ho, ho! zdá se, že pána vyrušuji,“ prohodil pařížský hoch, „ale to nevadí, umínil jsem si, že tu všecko prohledám, a od toho neustoupím.“

Nedbaije starce, vešel rázně do kobky a nemohl potlačiti radostného výkřiku.

V jednom koutě cely spatřil pohřešovaného Na-Nu.

Malý Annamita byl připoután ke zdi řetězem a obličej měl téměř úplně zakryt velikým cárem látky.

Fakir, rozezlen, že jeho zajatec je vypátrán, pokusil se uspati také Fifiho, ale pařížský hoch neposkytl mu času, aby mohl uplatniti svou nebezpečnou moc.

Mocným úderem zasazeným hlavou do břicha odhodil Inda na deset kroků a ihned kvapil pomoci malému Na-Nu. Řetěz, který jej poutal ke zdi, nebyl na štěstí přikován, nýbrž jen zapleten. Fifi jej brzy rozvázal a též odstranil roubík, který dusil jeho mladistvého přítele.

„Oh, Fifi!… dobrý Fifi!“ volal vděčně malý Annamita, pláče radostí, „ty být dobrý, ty…“

„Nemluv zbytečnosti a rychle pojď!“ pobízel mladý Pařížan.

Ale staroch, jenž povstal se země a pevně se rozkročil u vchodu s obuškem ze slonové kosti v ruce, zahrazoval chlapcům cestu.

„Tys tomu chtěl, tu máš!“ pravil Fifi, zasadiv fakirovi ránu pěstí pod bradu, a provázen malým Annamitou vzal nohy na ramena.

Nebylo však tak snadno dostati se z rozvalin paláce Daulah-Khanahu. Byl tu pravý labyrint chodeb a uliček, v nichž zabloudilo se co chvíli. Kromě toho počínali se objevovati na všech stranách fakirové, jako by procitli ze svého lethargického spánku, a oba chlapci byli by se octli tentokrát ve vážném nebezpečí, kdyby se byl náhle neobjevil před nimi důstojník.

Fifi si spokojeně vydychl a spěchal k Angličanovi.

„Aj, vy jste zde!“ děl k němu tentos flegmatickým klidem, hodným Angličana, „myslil jsem, že jste mrtev.“

„Jak vidíte, nejsem. Podařilo se mi dostati se z šachty, do níž jsem spadl.“

„Můžete opravdu mluviti o štěstí!“ pravil důstojník. Pak vyvedl oba chlapce z rozvalin Daulah-Khanahu.

Čtvrt hodiny později došli Fifi a Na-Nu – stále v průvodu ochotného Angličana – do kolombské „Ústřední kanceláře“ a tu čekalo je překvapení, které patřilo mezi nejradostnější ze všech těch, jakých dosud zažili.

V prostranném nádvoří anglické budovy spočíval na zemi jednoplošník s roztaženými křídly, a ten jednoplošník byl Excelsior.

Nebudeme popisovati radost letců a jejich mladistvých přátel, když se opět shledali živi a zdrávi.

„Nuž tedy,“ pravil posléze Fifi, „přece zde neshnijeme!“

„Ne,“ odvětil vážně Kristián. A přitáhnuv pařížského hocha k sobě, pravil mu:

„Musíme odcestovati hned, neboť naši nepřátelé vyslídili naši stopu.“

„Hartmann letí za námi?“

„Je zde,“ odvětil námořní důstojník.

„Toť nemožno!“ zvolal hoch.

„Věř, co ti pravím. Proto jsme také připraveni k okamžitému odletu.“

NOVÉ ÚKLADY HARTMANNOVY

Excelsior směřoval k jihozápadnímu cípu ostrova Ceylonu, když Fournier zpozoroval, že motor ochabuje. Místo šesti pracoval jen se třemi svíčkami.

„Toť věru divná věc,“ prohodil letec; „všecko šlo tak hladce, teď najednou nemůžeme dále, bude nutno přistáti. Kde se nalézáme?“

„Blízko přístavu Kalutary,“ odvětil Kristián, jenž pilně sledoval mapu, „město je zakryto lesnatými vrchy.“

Mezitím prohlédl Marcel letmo svůj motor a náhle zvolal:

„Někdo mi přeřezal vodivé dráty svíček.“

„Je-li možná?“ divil se Kristián.

„A ten, kdo to udělal, vyzná se jistě v letectví. Nastrojil vše tak, aby dráty vypovídaly postupně službu. To se nestalo náhodou.“

„V tom má jistě prsty Hartmann nebo některý z jeho pomocníků,“ zvolal rozhořčeně pařížský hoch. „Ten padouch letí za námi, hledí nás přepadnouti. Uvidíte, že se objeví brzy.“

„Pak jej přivítáme, jak náleží,“ odvětil Kristián, udeřiv na kožené pouzdro s revolverem.

Vál prudký vítr, který u země byl ještě silnější než ve výši, a naši letci musili se zavěsiti na aeroplán, aby jej udrželi v nehybnosti, zatím co Marcel vyměňoval poškozené dráty.

Na-Nu s Fifim přidržovali záď a námořní důstojník, vise vší tíhou na vrtuli, snažil se držeti u země gumová kola podvozku, jež nadnášena křídly zvedala se co chvíli a snadno se mohla polámati.

Pojednou zvolal Fifi:

„Tohle nám ještě scházelo. Hleďte, přicházejí k nám zvědavci. Jen aby to nebyli zase nějací nepřátelé!“

Kristián se obrátil, aby viděl, kdo to přichází.

„Těchle lidí není se co strachovati,“ pravil lhostejně, vida blížiti se skupinu Indů v rozedraných šatech.

„Kdož ví!“ zašeptal pařížský hoch, „zdá se, jako by se umlouvali. Hleďte na toho vysokého muže, jak jim cosi říká.“

Lidé ti bylí ubožáci, jakých se potkává bohužel mnoho v indických přístavech.

Když byli již jen na několik kroků od letců, zastavili se, pronášejíce podivná slova, patrně nadávky.

„Zachovejme klid!“ pravil Kristián a podíval se chladně Indům do očí.

Tito se na okamžik zarazili, zmlkli, ale brzy vzchopil se jeden z nich a zvolal povýšeným hlasem:

„Nuže, mějte se k dílu!“

Mezi Indy nastal ruch a s úžasnou rychlostí vrhli se na letce. Útok byl proveden náhle a zuřivě. Marcela a Kristiána uchopilo dvacet paží a dříve než se mohli vzchopiti k obraně, bylí svázáni a ústa jim ucpána.

Fifi a Na-Nu, kteří ihned pospíšili na pomoc svým druhům, byli zbíti do němoty a padlí na zem polomrtví. Když se probrali z mrákot, zahlédli ještě prchající Indy, jak odvádějí Marcela a Kristiána. Fifi rychle popadl na zemi ležící revolver, ale Indové bylí již s dostřelu.

Co provedli, bylo uděláno na něčí rozkaz, o tom nebylo pochyby. A kdo řídil celý útok? Byl to Hartmann. Hartmann sám osobně, jenž se svými pomocníky Voglem a Bensonem přidružil se k najatým Indům, všecko připravil, všecko řídil i vše provedl.

Odletěv z Kolomba několik okamžiků po francouzských letcích, byl si jist, že je dohoní, neboť on to byl, jenž poškodil jejich motor. Mohl jen klidně čekati, vše měl dobře vypočteno a k nehodě došlo právě na místě, které si předem zvolil.

Jakmile viděl přistávati Excelsior poblíž Kalutary, snesl se k zemi též, rychle za několik set rupií najal v přístavu individua pochybné pověsti, ochotná ke všem násilným činům a vyčkav příhodné chvíle, přepadl s nimi naše letce.

Hartmannova úskočnost nad nimi zvítězila. Jaký asi osud čekal Marcela a Kristiána?

Fifi a Na-Nu byli nyní u Excelsioru, jejž Fournier nemohl včas uvésti do pořádku, a pařížský hoch byl ve velikých rozpacích.

Měl opustiti aeroplán a vydati se na hledání svých přátel? Či měl raději dodělati opravu letadla a pak pospíšiti na pomoc zajatcům?

Fifi rozhodl se pro toto poslední.

„Dávej pilný pozor na okolí,“ pravil k Na-Nu, „a upozorni mne, jakmile bys objevil něco podezřelého!“

Mladý Annamita postavil se na stráž před aero a nespouštěl s očí místa, kudy zmizeli útočníci.

Za půl hodiny byl Excelsior opraven a přihotoven k odletu, ale vtom se znovu objevili Indové. Přicházeli snad, aby se na Hart-mannův rozkaz zmocnili obou chlapců nebo aby zničili Excelsior? Buďsi tomu jakkoli, jisto jest, že Fifi jich nevyčkal. Uvedl motor v činnost a okamžitě se zvedal do ovzduší.

Nejprve se vznášel nad městem Kalutarou, potom vybral si k přistání návrší dosti vysoké, jež ovládalo okolí a jehož témě tvořilo širokou plošinu.

S tohoto místa mohl Fifi pozorovati dalekohledem, co se děje ve městě.

Po nějaké chvíli řekl k Na-Nu:

„Zde nemůžeme zůstati. Musíme do města a tam hledati Marcela a Kristiána.“

Malý Annamita přikývl hlavou. Zatáhli Excelsior za husté stromoví, Fifi vzal revolver a náboje a za několik minut oba hoši dostihli prvních domů Kalutary.

Indové, Číňané a Malajci pobíhali ulicemi, lhostejní ke všemu, co se dálo kolem nich. Také se občas objevilo několik anglických vojínů, ale Fifi si je netroufal osloviti.

Čekal přikrčen k výklenku jednoho domu, aby se některého chodce optal, kde je policejní úřad, když tu náhle uchopil za ruku svého druha a rychle jej přitáhl k sobě.

„Co se děje?“ otázal se Na-Nu všecek polekán.

„Ticho!“ děl pařížský hoch, tiskna se jak mohl nejvíce do výklenku dveří, kde se nalézal.

Téměř v zápětí přešli po ulici dva muži na několik metrů od obou chlapců. Jeden z těch mužů byl vysoký a rusý, druhý menší a černovlasý.

„Hartmann!“ zašeptal Fifi, svíraje pěsti.

Byl to vskutku ten strašlivý nepřítel, šel tu mimo, několik kroků od Fifiho. Jednu chvíli chtěl pařížský hoch vytáhnouti revolver a vystřeliti na toho padoucha, ale ihned si uvědomil, že by tím vše pokazil. Bylo lépe, jíti za Hartmannem, vyzvěděti, kam jde. Snad směřoval k místu, kde věznil Marcela a Kristiána.

Když oba bandité přešli, pravil Fifi malému Annamitovi:

„Pojď, vydáme se za oběma muži. Ale aby nás nepozorovali, půjdeme podél domů, ty po levé straně, já po pravé. Rozumíš?“

„Ano,“ odvětil Na-Nu a oba chlapci vyšli ze svého úkrytu.

Zatím Hartmann odloučil se na ulici od svého společníka a pokračoval rovnou cestou ke kalutarskému předměstí.

Došed do opuštěné čtvrti, kde několik zchátralých domů vroubilo nečistou, blátivou ulici, zahnul do klikaté uličky, jež se proplétala mezi vysokými zdmi opuštěných továren. Tu musil pařížský hoch uplatniti všecku svou chytrost a lest, aby nevzbudil podezření u nepřítele. Slepou uličku zahrazovala náhle dřevěná vrata. Těmi prošel bandita do jakéhosi dvora a zmizel v ošklivé budově, jež byla na spadnutí, podepírána jsouc zpuchřelými trámy. Ponechme na okamžik Fifiho a Na-Nu v uličce na stráži a vnikněme za Hartmannem dovnitř tajemného domu!

HARTMANN TRIUMFUJE

Octnuv se v předsíni, do níž padalo světlo rozbitým okénkem, zlosyn zaklepal několika smluvenými údery na nízké dveře, které se ihned pootevřely.

„Nuže, co je?“ otázal se Hartmann muže, jenž mu otevřel a jímž nebyl nikdo jiný než Vogel.

„Nic nového… a kde je Benson?“

„Poslal jsem ho pro něco, bude tu brzo. A co naši zajatci?“

„Stále zde, podívejte se!“ A Vogel, ustoupiv stranou, ukázal do temného kouta, v němž bylo viděti dvě lidské postavy.

Byli to Marcel a Kristián. Svázáni druh k druhu, spoutáni na rukou a s ústy ucpanými, seděli tu bez pohnutí.

Hartmann se škodolibě usmál. Konečně triumfoval! Měl nyní ve své moci oba hrozné soupeře, kteří přese všecky nástrahy, jež jim nalíčil na cestě, dovedli pokračovati ve vytčené dráze.

Hartmann přistoupil k vězňům a pravil Voglovi:

„Vyndej jim roubíky!“

„Ale vždyt budou křičet, volat o pomoc a někdo je může uslyšet, přesto že je tento dům prázdný.“

„Učiň, jak jsem ti řekl!“

Voglovi nezbývalo než uposlechnouti.

„Nuže, moji drazí,“ jízlivě oslovil pak Hartmann francouzské letce, „zdá se, že vaše věci stojí špatně? Cheche! Letěli jste jako ďáblové, míjeli jste města, překonávali všecky překážky a teď tu vězíte bezmocně a netečně. Taky váš krásný Excelsior leží nehybně a myslím, že za několik okamžiků nezůstane mnoho z toho pyšného stroje, neboť vězte, že jej v této chvíli rozbíjí na kusy.“

„Bídníku!“ zasoptěl Kristián.

„Nadávejte si mně, spílejte mi,“ pokračoval Hartmann, „tím se nijak nezlepší vaše postavení! Je věru k zoufání. Předháněti až dosud tak skvěle všecky své spoluzávodníky a najednou vidět, jak se štěstí obrací naruby! Kdybych vás nechal jednati, byli jste nyní nad africkým pobřežím, snad v Zanzibaru, pak v Timbuktu, dosáhli jste Tangeru a odtamtud byl by do Havru již jenom krok. Ačkoli jste trochu pozadu se svým časem, doletěli byste přece, neboť váš aeroplán letí jako vítr, ba rychleji než vítr.

Na štěstí jsem tu ještě já, abych vás zadržel v tomto skvělém závodu a vy nedostanete pět set tisíc dolarů vypsaných NewYork Heraldem! Ostatně není vám zapotřebí těchto peněz, jste již dosti bohati. Vám, Fourniere, vyneslo letectví již statisíce a ten ctižádostivý námořní důstojník, který vás provází, je ze zámožné rodiny, jsem o tom zpraven. K čemu vám těch pár tisícovek!“

„Lupiči!“ zahučel Kristián.

„Ano, zvete si mne třebas tak! Přisahal jsem si, že se rychle domohu jmění. Vy jste se postavili do cesty mým plánům, tím hůře pro vás!“

„A vy myslíte,“ pravil pohrdavě námořní důstojník, „že dostanete cenu Ne w York Heraldu, když nás odstraníte?“

„Zda si tak myslím? Já jsem tím, milý panáčku, zcela jist, dovedu věc již zařídit. Neztrácím ostatně času. Teď právě telegram odeslaný do Zanzibaru oznamuje úřadům toho města, že francouzští letci Marcel Fournier a Kristián Loganec stali se obětí hrozné nehody blízko Kalutary, že se zřítili a na místě zabili. Až přiletím do Zanzibaru, podám dokonce obšírné podrobnosti o vašem tragickém zahynutí.“

„Zapomínáte, že jest jíž o vás zpravena policie ve všech dílech světa,“ poznamenal Kristián, „a že o úkladech, které jste zosnoval proti nám, vědí v Novém Yorku, San Francisku i Sydney.“

„Bude nutno dokazovat a to půjde těžko, poněvadž vy již přitom nebudete.“

„Na štěstí zbývá tu ještě jeden svědek.“

„Ach, ano, to míníte toho mladého Pařížana, který vás provází! Nuže, za nějakou chvíli bude tu vedle vás. Ti hlupáci špatně provedli můj rozkaz, jinak by ten kluk byl odveden s vámi. Ale nemějte strachu, můj přítel Benson umí si poradit a brzy ho polapí, neboť mladý ten zajíček jistě tu někde obchází se svým malým kamarádem, aby vypátrali váš úkryt.“

Nastalo chvíli mlčení, pak se otázal Marcel:

„Zkrátka, co chcete s námi učiniti?“

„Myslil jsem, že jste se toho již dovtípili,“ odpověděl Hartman; „chci znemožnit, abyste pokračovali ve své cestě.“

„Bídníku!“ zasípěl Kristián, snaže se roztrhnouti svá pouta.

„Dej jim opět roubíky!“ poroučel Hartmann Voglovi.

A poněvadž se námořní důstojník a Marcel stavěli s křikem na odpor, pomohl Hartmann svému druhovi ucpati ústa oběma Francouzům. Potom prohlédl jejich pouta a zjistiv, že jsou pevná, pravil k Voglovi:

„Hlídej je dobře! Půjdu k přístavišti, za půl hodiny se však vrátím.“

A Hartmann, pohlédnuv ještě naposledy na oba vězně, odešel.

OBJEVÍ SE FIFI

Fifi zatím obešel dům, v němž zmizel Hartmann, a tu zjistil ke svému velkému údivu, že zadní východ vede přímo do polí, kde přistáli s letadlem. Ihned si pomyslil, že jistě do tohoto domu uzavřeli ti zlosynové Marcela a Kristiána. Tiše a nepozorovaně vplížil se na zadní dvůr, do něhož nehleděla žádná okna.

„Kdybych mohl vyšplhati na střechu,“ pomyslil si, „jistě bych něco vypátral.“

Aby vnikl do domu týmž vchodem jako Hartmann, to by bylo velmi nebezpečné.

Chtěl se jedině přesvědčiti, jsou-li skutečně v tom zchátralém, opuštěném domě jeho přátelé. Jakmile by se přesvědčil o pravdivosti této domněnky, chtěl zpraviti o tom policii.

Rozhlížeje se po dvoře, spatřil studni, do níž splýval dlouhý provaz.

„Ejhle,“ pravil si pařížský hoch, „to by se mi hodilo!“ A vytáhl provaz ze studně. Mohl míti asi patnáct metrů délky. Fifi otočil si jej kolem pasu a snažil se vyšplhati po zdi na střechu domu, pomáhaje si nohama i rukama. Brzy však musel nechati tohoto pokusu.

Tu si všiml, že na straně obrácené k polím střecha silně přečnívá a že z podkroví vyniká trám. Hned napadla ho myšlenka. Odvinul si provaz s těla a přivázav kámen na jeden konec, přehodil provaz přes vyčnívající trámec.

Dvakrát opakoval svůj pokus a konečně se provaz zachytil a Fifi spojiv oba visící konce, vyšplhal po provaze na plochou střechu. Na-Nu měl zatím čekati na dvoře, přikrčen do koutka.

Pařížský hoch dolezl po kolenou k širokému zděnému komínu, jenž se nalézal uprostřed střechy. Nachýliv se nad otvor, tiše naslouchal.

S počátku slyšel zezdola ozvěny kroků po vrzající podlaze, pak náhle dolehly k jeho uším hlasité křiky. Tu se vyklonil celou půlkou těla do komína a poslouchal. A co slyšel, rozechvělo jej velice. Komín vedl právě do místnosti, v níž se nalézal Hartmann a Vogel se svými zajatci.

Hoch zřetelně vyslechl vyhrůžky Hartmannovy, pak i odpovědi a zoufalý křik svých nešťastných druhů.

Tu se déle nezdržel. Přesvědčiv se, že jeho revolver je nabit, odplazil se na okraj střechy, vytáhl nahoru provaz, který tu visel, a pevně jej ovázal kolem komína.

„Byl bych zbabělec,“ řekl si Fifi, „kdybych nepomohl svým přátelům, kteří tu úpějí několik metrů pode mnou. Nedoufají více v pomoc odnikud. Musím podniknouti vše!“

A pomalu spouštěl provaz do tmavého otvoru komína. V té chvíli počal se rozmáhati vítr a Vogel, jenž mezitím v jizbě s vězni osaměl, nezaslechl nic podezřelého. Fifi sešplhal po provaze a dopadl na krb. Při tom hřmotu Vogel se vztyčil, nevěda, co se děje. Ale dříve než mohl užíti zbraně, Fifi po něm střelil a bandita, pustiv revolver z ruky, padl omráčen k zemi.

Pařížský hoch, dříve než pospíšil ke svým druhům, sebral Voglovu zbraň a strčil ji do kapsy.

„Takto bude to jistější!“ řekl si a odkvapil ke svým přátelům. Nožem přeřezal pouta Marcelovi i Kristiánovi a vyňal jim z úst roubík, jenž je dusil.

Lze si představiti překvapení obou letců, když najednou viděli před sebou statečného mladistvého druha, o němž myslili, že byl rovněž zajat.

„Fifi!“ zvolali, spěchajíce do hochova náručí, „jak jen ses mohl sem dostati?“

„Komínem!“ odvětil chlapec, „nebylo jiné možnosti.“

„Statečný hochu!“ pravil Kristián.

„Bez tebe byli bychom ztraceni,“ doložil Marcel.

Hoch podíval se na své přátele s úsměvem.

„Nyní jde o to,“ pravil, „abychom se nenechali opět chytnouti. Hartmann může se vrátit každou chvílí, musíme se připravit na jeho přivítání. Tu máte, pane Kristiáne, můj revolver a vy, pane Fourniere, vezměte zde tento, patří bídníkovi, jenž leží tu před námi.“

„Ale tobě nezbude žádná zbraň,“ podotkl Marcel.

„Oh, já mám, čeho mi třeba,“ odvětil mladý Pařížan, mávaje nožem s břitkým ostřím. Pak odskočiv k oknu, otevřel je a dvakrát zapískal zvláštním způsobem.

„Co to děláš?“ tázal se Marcel udiven.

„Volám Na-Nu. Ubohý hoch čeká na mne dole na dvoře a jistě bude již o mne v úzkostech.“

Na zahvízdnutí Fifiho ozvalo se ihned jiné a jakýsi hlásek se tázal: „Kde jsi?“

„Tady,“ odvětil pařížský hoch, „vystup po schodech vlevo, čekáme tě tady nahoře.“

Malý Annamita nedal se dvakrát pobízeti a za několik okamžiků objevil se ve dveřích. Nyní byli všichni čtyři přátelé opět pohromadě, ale proto nebyli ještě zachráněni.

„Teď musíme vyjíti odtud co nejrychleji,“ pravil Marcel, „a vyhledati aeroplán!“

Sotva pronesl tato slova, zavrzly kroky po dřevěných schodech.

„Pozor,“ zašeptal pařížský hoch, „někdo přichází.“

Letci přitiskli se ke stěně po obou stranách dveří, Marcel po pravé, Kristián a Fifi po levé straně. Na-Nu se schoval do krbu.

Zatím se kroky přiblížily. Do světnice vstoupil Hartmann.

Dříve než se mohl vzpamatovati, byl uchopen, sražen k zemi drsnou pravicí Kristiánovou a pevně svázán provazem od studně, jenž Fifimu prokázal tak dobrou službu. Když se zlosyn nemohl ani pohnouti, naklonil se k němu námořní důstojník a pravil výsměšně:

„Kdo s koho, ten s toho, pane! Před chvilkou jsme byli vašimi zajatci, teď zase vy jste v naší moci. Přiznejte, že je to spravedlivé. Není-líž pravda?“

Hartmann neodpověděl, jen temně cosi zasípal. Ležel lehce na boku a nespouštěl očí se dveří, jakoby odtud čekal pomoc.

„Nenechme se tu překvapit,“ pravil Marcel k druhům, „vyjděme rychle odtud!“

Po krátké poradě uvolnili vězni pouta, odňali mu zbraň a vzavše jej do svého středu, vyšli na ulici s úmyslem, že vydají Hartmanna do rukou policie.

NÁVRAT K EXCELSIORU

Nedošli daleko. Při nejbližší příležitosti Hartmann se jim vytrhl a dal se na útěk, seč mu nohy stačily.

Kristián s Fifim chtěli se pustiti za ním, ale Marcel je z toho odradil.

Konec konců nebylo radno začínati si něco s anglickou policií v Indii. Což kdyby byli i s Hartmannem zatčeni a podrobeni dlouhému vyšetřování? Naši letci byli si vědomi, že jsou v právu, ale dokázati to před úřady nebylo by tak snadné.

Teď především šlo jim o to, aby nalezli místo, kde zanechali Excelsior. Marcel a Kristián měli v té příčině jakési zlé tušení.

„Nebojte se nic,“ pravil Fifi, „Excelsior je v bezpečí, ukryt za stromy na malém návrší.“

„Jen aby ho tam mezitím nevypátrali Hartmannovi náhončí! Neshledali bychom se se svým letadlem již nikdy.“

Došli na malé prostranství, s něhož bylo možno přehlédnouti celé město Kalutaru, jež není ostatně tuze rozlehlé.

Fifi přiložil si ruku k očím a rozhlížel se na všecky strany. Pojednou zvolal:

„Vidíte tamto napravo ten lesík, na tom kopci? Nuže, tam jsem nechal Excelsior, než jsem se vypravil za vámi.“

Po mnohém bloudění a zacházkách došli naší letci konečně na místo, kde se Fifi začínal již dobře pamatovati na cestu.

Jíž zabočovalí do malého stromořadí, které vedlo do polí, když vtom Fifi náhle cosi vykřikl a ukazoval rukou k obloze, kde plnou rychlostí letěl malý aeroplán.

„Není možná, aby to byl Hartmann,“ zvolal Marcel; „jak by se mohl tak rychle připraviti k odletu!“

„Proč ne?“ prohodil Kristián. „Má velmi naspěch, toť víme. Hledí nás předhoniti, aby nás pak přepadl, kde se mu to bude zdáti nejpříhodnější. Podívej se, místo aby letěl přímo kupředu, křižuje sem tam po obzoru.“

„Zdá se docela, že hledá místo k přistání,“ poznamenal Marcel.

Opravdu jednoplošník přibližoval se ponenáhlu k zemi a brzy bylo jej viděti, jak mizí za skupinou stromů, zrovna směrem k lesíku, kde Fifi zanechal Excelsior.

„Ó, můj bože!“ zvolal chlapec, „zpozorovali naše letadlo a přistávají k zemi, aby nám je rozbili. O tom není pochybnosti.“

Naši přátelé dali se do běhu. Tušili katastrofu. Brzo dostihli návrší, na němž se vypínala řada hustých stromů. Náhle se Fifi shýbl a ukazuje na čerstvě pošlapanou trávu, zvolal pln úzkosti:

„Tady někdo byl. Ó, můj Bože! Jestli ti padouši vypátrali Excelsior!…“

A hoch hnal se kupředu, následován Marcelem a Kristiánem, kteří sdíleli jeho obavy.

Fifi byl první, jenž našel Excelsior, a v témže okamžiku, kdy jej spatřil, vydral se mu z prsou výkřik, jeden z těch výkřiků, v nichž se obráží celá zoufalost zhroucené duše.

Marcel a Kristián pochopili a když i oni uzřeli Excelsior, byli zdrceni též.

Krásný aeroplán, který již vykonal polovinu okružního letu kolem světa a měl zakrátko donésti Francouze k vítězství, ležel na zemi rozbitý, v troskách.

To byla pohroma, hrozná pohroma a zdálo se, jako by celá smečka běsnících obrů zchladila si vztek na ubohém letadle.

Z celé té spousty a neladné hromady dva předměty vyčnívaly neporušeně: cestovní kompas a sextant námořního důstojníka!

Letci usedli k troskám svého stroje a hlavu zabořivše do dlaní, tiše vzlykali.

Ano, ti neohrožení mužové, kteří tolikrát hleděli s klidem smrti do očí, teď plakali jako děti. Vždyť byl konec všemu!

Krásný sen, jejž snili a který do nedávná vzpružoval jejich odvahu, nyní se rozplýval v niveč před surovou skutečností.

A to vše bylo dílem Hartmanna, toho mezinárodního zločince, toho piráta ovzduší, kterého mohli Marcel a Kristián zastřeliti jako psa a jemuž přece darovali život.

Kristián povstal a s hlavou skloněnou, s rukama založenýma nazad přecházel dlouhými kroky, občas dupaje patou do země.

„Ten padouch! Ten padouch!“ láteřil důstojník jakoby pro sebe. „Teď je sám, teď si je jist, že doletí do Francie!“

PŘEKVAPENÍ

V těchto smutných úvah vyrušil letce rychlý, pravidelný rachot motoru a všichni pozvedli hlavy.

Vpravo od kalutarských předměstí rýsoval se na modré obloze nějaký jednoplošník.

Nebyl to však jednoplošník Hartmannův, neboť tento přilétal s opačné strany.

Francouzi dívali se udiveně za aeroplánem, jenž pomalu se ztrácel jižním směrem v modravé dálce.

Fifi, jenž vyběhl několik kroků z lesíka, aby mohl lépe sledovati let aeroplánu, najednou překvapením vykřikl. Sotva nějakých padesát metrů od něho spočíval na zemi jiný aeroplán, s roztaženými bílými křídly, s vrtulí blyštící se na slunci.

Chlapec myslil, že se stal obětí halucinace. V uších mu hučelo a srdce bušilo nepravidelným tepem.

„Jistě, že ztrácím hlavu,“ pomyslil si; „tohleto není přirozené. Já vidím všude samé aeroplány. Ale přece nesním, ne, ne, to není přelud!“

A náhle se obraceje, volal: „Pane Fourniere! Pane Kristiáne!“

Marcel a námořní důstojník přiběhli a zůstali jako chlapec údivem ohromeni. Nejdříve se vzpamatoval Marcel.

„Ale na mou věru!“ zvolal, „toť je aeroplán Miss Margarety!“

„Ano, ano,“ potvrzoval pařížský hoch, „je to vskutku jednoplošník té mladé Američanky. Kde jsem měl oči, že jsem to neviděl hned! Hleďte, zpozorovalí nás. Poznávám Delmonika, toho dobrého černocha, jenž provází Miss Margaretu a jejího strýce. Ó, jaké překvapení. Kterak jen mohli doletěti tak rychle až sem. Toť neuvěřitelné!“

A hoch pustil se jako střela k americkému letadlu.

„Fifi!“ zvolala Miss Margaret, vidouc pařížského hocha, šla mu usměvavě vstříc se vztaženou pravící, zatím co černoch Delmoniko s tváří široce rozšklebenou smíchem, nepřestával opakovati:

„Oh, malý Musjé! Malý Musjé!“

V té chvíli doběhli Marcel, Kristián a Na-Nu.

„Jakže? Vy jste zde?“ zvolal pan Barnett, strýc mladé Američanky; „já myslil, že jste již v nejtemnější Africe.“

„Ano, jsme zde,“ odvětil Marcel, „a také zůstaneme.“

„Vy zůstanete zde? Je-li možná?“ divila se Miss Margaret. „Vzdáváte se letu?“

„Bohužel musíme. Naše letadlo je rozbito na padrť.“

„Jakže, váš Excelsior je rozbit? Jen když sami jste bez úrazu! Jak došlo k tomu hroznému pádu?“

„Zločioecká cháska rozbila náš stroj.“

„Indové?“

„Indové vedení Hartmannem.“

„Tím zlosynem, jenž se zapřísáhl, že vás zničí?“

„A jak vidíte, také zničil. Musíme se vzdáti závodního letu.“

A Marcel učinil posunek, v němž se obrážela hluboká beznadějnost.

„Nezoufejte!“ těšila jej Miss Margaret. „Není snad ještě všecko ztraceno.“

„Kde bychom si mohli opatřiti nyní letadlo!“ povzdychl Marcel.

„Nabízím vám svoje,“ pravila prostomyslně Američanka.

Marcel a Kristián se zarazili. Bylo by to možné? Že by jim Miss Margaret postoupila svůj jednoplošník? A poněvadž letci neměli se k odpovědí, mladá Američanka dodala:

„Ano, nabízím vám svůj jednoplošník. Nevyrovná se sice vašemu, ale pan Marcel Fournier jej dovede v brzku náležitě zdokonaliti.“

„Vy však nemůžete zůstati v těchto pustých končinách?“

„Což to! Dovezete mne s mým strýčkem a Delmonikem do nejbližšího města a vrátíte se pak sem pro své spolucestující.“

„Ale co vaše cesta?“

„Napověděla jsem vám již posledně, že se hodlám vzdáti účasti na závodu. Moje poslední zastávka byla ostrov Ceylon. Doletěla jsem sem a to je vše, čeho jsem si přála. Ostatně můj strýc nechce o letadle již ani slyšeti. Měla jsem starost, abych ho dostala až sem.“

Pan Barnett ujal se slova.

„Jsem úplně za jedno se svou neteří,“ pravil, „a těší mě návrh, který vám právě učinila. Moje neteř je mladá, je odvážná jako všecky Američanky a chtěla se pokusit o nemožnost. Nyní jsou její síly vyčerpány a moje ostatně též. Budeme-li se moci co nejrychleji dostati do Kolomba, ubezpečuji vás, že budu nejšťastnějším člověkem na světě. Vsednu na první parník, odjíždějící do Spojených Států a konečně si budu moci vydychnouti, žíti jako ostatní lidé. Nuže tedy vezměte si náš jednoplošník Těší mne, že vám jej mohu nabídnouti. Stál nás maličkost, osm tisíc dolarů, ale to nevadí.“

„Ale vždyť jsem ochoten zaplatiti za letadlo sumu, kterou vás stálo,“ poznamenal rychle Marcel.

Pan Barnett jako dobrý Yankee, který nikdy nepohrdá obchodem, přistoupil blíže, řka:

„Ne, to by byla přemrštěná cena. Stroj je opotřebován. Byl již také poškozen, ale myslím, že když vám jej přenechám za šest tisíc dolarů.“

Miss Máragret se vmísila do řeči.

„Ale, strýčku,“ zvolala, „co to povídáte?“

„Jak to, mé dítě?“

„Zapomínáte na jednu věc.“

„A kterou?“

„Že aeroplán je můj.“

„Já však jej koupil!“

„Ano, ale daroval jste jej mně, proto vám nenáleží a já si s ním mohu dělati, co chci.“

„Přece však…“

„Je můj nebo ne?“

„Ovšem, že je tvůj.“

„Nuže, já ho neprodávám, nabízím jej těmto odvážným Francouzům, kteří jsou obětí nejpodlejších úkladů. A nabízím jim jej od srdce ráda, neboť by mě velmi trápilo, kdybych viděla, že zločinec, který je pronásleduje, doletěl první k cílí tohoto ušlechtilého závodu.“

„Slečno,“ poznamenal rychle Marcel, „nikdy nesvolíme k takové oběti. Přijmeme-li váš jednoplošník, pak jej zaplatíme, a byť ten obnos byl sebe větší, přece nikdy nebude tak veliký, aby zaplatil takovou službu.“

„Prosím vás, nemluvme již o tom,“ pravila mladá Američanka, „nic se mi tak neprotiví jako ty ošklivé peněžní záležitosti. Nabízím vám své letadlo z upřímného srdce a kdybyste odmítli, způsobili byste mi veliký zármutek. Nuže, tedy platí? Přijímáte, není-liž pravda?“

„Ano,“ odvětil Marcel, „ale pod jednou podmínkou.“

„A kterou?“

„Že, zvítězí-me-li, přijmete vy dvacet tisíc dolarů pro své chudé.“

„To je šlechetné od vás! Ano, přijímám ochotně.“

„Ale to není vše,“ pravil Marcel, „vykonáme-li šťastně svou cestu a doletíme-li k cíli, vrátíme vám vaše letadlo.“

Obličej páně Barnettův zazářil.

„Takovou řeč rád slyším!“ zvolal, „ti pánové jednají jako gentlemani, viď, Margareto? Nabízejí ti pro chudé dvacet tisíc dolarů a chtějí ti vrátiti aeroplán.“

Miss Margaret odporovala. Nechtěla slyšeti o tomto dodatku, jenž se příliš podobal zastřenému obchodu, bouřila se nad tím její poctivá, otevřená povaha.

Kristián našel konečně způsob, přijatelný pro obě strany.

„Doletíme-li šťastně do Francie,“ pravil, „prodáme aeroplán Miss Margarety a stržený obnos připojíme k těm dvaceti tisícům dolarů pro vaše chudé.“

„Přijímám tedy,“ zvolala Miss Margaret, tisknouc Kristiánovu ruku.

Marcel a Kristián obdivovali se té energické a sličné dívce, jež měla pro ně tolik ušlechtilého pochopení.

„Naši nepřátelé nás již předstihli o hodný kus,“ poznamenal Fifi.

„Dohoníte je,“ odvětila Miss Margaret; „máme znamenitý motor. Během cesty se osvědčil jak náleží. Můj strýc i Delmoniko zjistili v některých chvílích, že letíme rychlostí více než stosedmdesáti kilometrů za hodinu.“

„Tomu se nedivím,“ pravil Marcel, jenž přistoupil k aeroplánu a pozorně si prohlížel motor. „Jest to „Whitland“ o osmi válcích, jedna z nejlepších známek světových. Kromě toho je ve velmi dobrém stavu. Byl vzorně ošetřován.“

„To je zásluha našeho Delmonika,“ poznamenal pan Barnett.

Marcel obrátil se k černochovi a pravil:

„Gratuluji vám, pane! Jste znamenitý mechanik.“

Po prvé v životě slyšel se dobrý černoch oslovovati názvem „pane“, proto také všecek zazářil radostí.

Ačkoli jeho páni jednali s ním laskavě, přece jen zůstával pro ně méněcenným tvorem, černým otrokem nedávných dob, jenž nikdy nebude uznán za rovného spoluobčana s bílými obyvateli Spojených Států.

Delmoniko, který již opravdově přilnul k malému Musjé (tak nazýval Fifiho), pojal nyní hluboký obdiv pro Marcela a Kristiána. Jmenovali ho pánem! Delmoniko nevycházel nad tím z údivu. Ve vlastních očích povyrostl aspoň o deset loktů a málem že se nepovažoval za rovna panu Barnettovi, svému chlebodárci, kterému krajané přezdívali „měděný král“.

Byla to mladá Američanka, jež připomněla letcům, že nesmějí dlouho prodlévati.

„Nuže, pane Fourniere, ujmete se laskavě řízení a budete naším pilotem do Kolomba?“

Marcel se uklonil a zaujal místo u volantu.

Miss Margaret posadila se vedle něho. Pan Barnett a Delmoniko zabrali zadní sedadla.

Před samým odletem přiblížil se Kristián k Marcelovi.

„Nezapomeň, že jsme bezbranní,“ pravil. „Kdyby nás tu za tvé nepřítomnosti někdo přepadl, ztěžka bychom se ubránili.“

Miss Margaret zaslechla, co mluvil Kristián.

„Pane poručíku,“ pravila, „máme s sebou dva revolvery Smith & Wesson a jednu karabinu remingtonku. Milerádi vám je přenecháme.“

„I s municí,“ doložil strýc Barnett.

A Delmoniko podal Fifimu dva skvostné revolvery, báječnou pušku a malou bedničku, v níž se nalézaly náboje do těchto prvotřídních zbraní.

„S tímhle aspoň budeme moci čeliti celé armádě Indů,“ zvolal pařížský hoch, „díky, slečno Margareto, díky, pane Barnette! Na shledanou, můj dobrý Delmoniko!“

„Na shle-da-noou!… Na shle-da-noou!“ smál se černoch, vyceňuje široce své bílé zuby.

Po skončeném loučení chystal se Marcel uvésti stroj do chodu zdokonalenou transmisní pákou, jež se nalézala po jeho pravici, když přistoupil k němu Kristián s revolverem v ruce.

„Vezmi si tohle s sebou!“ pravil svému příteli, podávaje mu zbraň.

„K čemu?“ namítal Fournier, „vždyť jen odletím a hned se zase vrátím.“

„Nikdy se nemůže vědět.“

Fournier přijal zbraň jakož i balíček nábojů, jejž mu podával námořní důstojník.

Ještě poslední stisknutí rukou a za všeobecného volání vznesl se americký jednoplošník do výše, aby se plnou rychlostí rozletěl směrem ke Kolombu.

NOVÍ NEPŘÁTELÉ

Fifi všecek šťasten jal se pobíhati po rovině jako mladý blázen, ale Kristián ho zavolal zpátky.

„Co myslíš?“ domlouval mu káravě, „chceš nám přivoditi zase nějaké nemilé dobrodružství? Jsou tu jistě nablízku Indové a slídí po nás z některého zákoutí. Nač bychom v nich měli vzbuzovati zálusk k novému útoku? Poslechni mne, dělejme, jako by nás tu nebylo! Lehněme si za toto houští a vyčkejme klidně Marcelova návratu.“

Fifi a Na-Nu skrčili se ihned za křoviny a Kristián usedl vedle nich. Netrvalo to dlouho a zaslechli za houštím jakoby vzdálený dupot. Kristián se rychle zvedl se země a opatrně se sehnuv, rozhlížel se na všecky strany. Země zaduněla opět, ale tentokrát již z větší blízkosti.

„Tohleto nebudou Indové,“ zašeptal Fifi.

Kristián neodpověděl. Čekal s revolverem v ruce, hotov vystřeliti, jakmile to uzná za vhodné. Také Fifi přes všecko napomínání důstojníkovo povstal se země a přiloživ remingtonku k líci, nedočkavě těšil se na příležitost vyzkoušeti novou zbraň. Jako všichni mladí lidé měl i pařížský hoch své slabosti. Ponenáhlu, puzen zvědavostí, vzpřímil se docela a vypjal se dokonce na špičky. Vtom se náhle sehnul a zašeptal:

„Zahlédl jsem ohromnou hlavu s velkýma vypoulenýma očima a obrovskými rohy.“

Také Kristián se vzpřímil.

„Pozor!“ velel, „zvíře běží k nám. Podej mi pušku!“

S lítostí pouštěl Fifi zbraň, kterou by tak rád byl vyzkoušel sám. Sotva ji podal svému příteli, tento vystřelil.

V trávě bylo slyšet divoké skoky, pak hlučný dopad hroutícího se těla, to bylo vše. A z dáli zaléhal dupot úprkem prchajícího stáda, provázený strašným řevem.

„Byl svrchovaný čas,“ pravil Kristián, „ještě několik vteřin a zvíře se vrhlo na nás. Bylo by nás roztrhalo.“

„Jaké je to zvíře?“ otázal se Fifi.

„Buvol, buvol ceylonský. Indové patrně pronásledovali stádo, čímž se vysvětluje, proč se tato zvířata obrátila v tuto stranu. Možná, že přiběhnou ještě další.“

„Co máme dělati?“ tázal se Fifi.

„Nejlépe bude, vystoupíme-li na tento malý pahorek a budeme-li klidně čekati. Tato zvířata nemohou vylézti do svahů a my budeme v bezpečí.“

Nemaříce ani okamžiku, vystoupili hoši s námořním důstojníkem na kopec a čekali. Otevíral se jim odtud pohled na rovinu, kterou prchali buvoli v hustých řadách, zvedajíce za sebou velké kotouče prachu.

V dáli pak pozorovali některé osamocené zvíře. To vše se ale vzdalovalo a naši letci mohli býti rádi, že vyvázli z velikého nebezpečí.

Buvol, jinak plachý, stává se velmi zuřivým, je-li napaden. Svými rohy roztrhá obět a pak ji kopyty rozdupe.

ČERNÍ ORLOVÉ

Za nějakou dobu ozval se hukot aeroplánu a Marcel přistával u pahorku.

„Nuže, dopadlo všechno šťastně?“ tázal se Kristián.

„Ano, celkem vzato.“

„My jsme se mohli státi obětí buvolů, kteří se hnali rovinou.“

„A já,“ pravil Marcel, „hádejte, komu málem bych byl padl za oběť?“

„Hartmannovi?“ zvolal Fifi.

„Ne. Ten je odtud daleko.“

„Poddávám se,“ řekl hoch.

„Nuže, když jsem vyložil Miss Margaretu, jejího strýce a Delmonika na nábřeží v Kolombu, byl jsem na zpátečním letu napaden hejnem černých orlů, právě nad horami, jež vidíte tamto v dáli.“

„Je-li možná?“ divil se Kristián.

„Ano a nebýti revolveru, který jsi mně před chvílí vnutil vzíti s sebou, myslím, že bych se sotva ubránil těm dravým opeřencům. Zastřelil jsem jich, myslím, několik a díky rychlosti svého letadla mohl jsem jím uniknouti. Teď však nasedejte! Máme co dohánět.“

„To je také mým přáním,“ pravil Kristián.

Aeroplán Miss Margarety nebyl tak veliký jako byl Excelsior, ale naši přátelé se do něho pohodlně směstnali. Fifi prohlédl benzinovou nádrž,

„Ho, ho!“ zvolal, „zásoba počíná docházet. Máme ještě mnoho kilometrů před sebou?“

„Sto kilometrů do první zastávky Punto Galle,“ odvětil Kristián.

„Kýho šlaka. Myslím, zásoba jen tak že vystačí.“

Marcel přihlédl též.

„Máš pravdu, Fifi,“ řekl, zasmušiv se trochu, „nu, ale doufám, že na sto kilometrů stačí to přece.“

„Nuž tedy na cestu!“ pobídl Kristián a aeroplán se rozejel.

„Ten náš nový stroj letí pěkně,“ pochvaloval si cestou Fifi, „nevyvede-li nám nějaký jankovitý kousek, můžeme to ještě vyhráti.“

Pak po nějaké chvíli dodal:

„Ale abych nezapomněl, jakpak jej pokřtíme? Snad Excelsior čís. 2?“

„Abychom mu mohli dáti toto jméno,“ odvětil Marcel, „musil by tento jednoplošník býti stavěn přesně podle plánu Excelsioru. Je jiného typu a mimo to jest amerického původu.“

„Nuže, jak jej tedy pojmenujeme?“ žadonil hoch.

„Příslušelo by mu jen jedno jméno,“ vmísil se do řeči Kristián, „jméno šlechetné dívky, které jsme zavázáni díkem za to, že můžeme pokračovati v cestě.“

„Máš dobrý nápad, Kristiáne,“ schvaloval Marcel, obraceje se, „ano, musíme dáti tomuto jednoplošníku jméno Miss Margaret.“

„Anebo prostě Margaret,“ poznamenal rychle Fifi, „bude to zníti ještě pěkněji.“

„Ať tedy žije Margaret!“ provolali současně Marcel a Kristián.

Také Na-Nu v nadšení cosi křičel a radostně tleskal.

NAD ČAJOVÝMI PLANTÁŽEMI

Vysoké hory vystřídaly nyní rovinu. Chladný vítr vanul kolem letců a Margaret chvilkami se zakymácela nebo náhle klesala, způsobujíc na palubě nemilé otřesy. Na štěstí přelet hor odbyl se bez nehody. Nový aeroplán, jehož Marcel neměl ještě jak se patří v rukou, osvědčil se znamenitě a odolal nejprudším nárazům.

Objevily se širé pláně, vysázené nesčetnými malými keříky. Margaret přiblížila se k zemi a Fifi pozoroval bedlivě krajinu.

„Povězte mi, co to dělají tam ti Indové? Pobíhají tou vysokou travou, jako by něco hledali. A co jich jest!“

„Jsou to kuliové,“ odvětil Kristián, „zaměstnávají se sklizní čaje.“

„A proč tolik spěchají?“

„Protože čajové listí, dříve než povadne, musí býti rychle dopraveno do sušíren, kde se třídí podle jakosti, pak se rozloží listy v slabé vrstvě na síta nebo na plachty ve vzdušných a světlých prostorách. Listy nutno často obraceti, aby se nezapařily, když zhnědnou, zlepkavějí a stanou se ohebnými, zavinou se, pak po hrstích jsou váleny na stole do kuličky. Koule se rozebírá a znovu hněte tak dlouho, až každý jednotlivý list se svine.“

„Nikdy bych neřekl, že příprava čaje dá tolik práce,“ řekl Fifi.

„A to není vše. Nutno ještě sušený čaj tříditi pro obchod. Za tu všecku práci dostávají kuliové sotva dva franky denně.“

„A jak mohou žíti při tak nízké mzdě?“

„Nejen že mohou žíti, ale dovedou si ještě našetřiti peníze a zakoupiti časem pozemek, kde pěstují čaj sami. Nezřídka bývalí kuliové stávají se zámožnými plantážníky.“

„Toť neuvěřitelné,“ zvolal Fifi, „pomyslím-li si, že u nás lidé nestačí s desíti franky denně.“

„Protože nejsou tak spořiví jako Číňané nebo Indové.“

LOVCI PEREL

Motor počínal ochabovati a chvílemi přeskakoval znepokojujícím způsobem.

„Dochází nám benzin,“ pravil Fifi.

„Ano,“ odvětil Marcel, „přece však myslím, že budeme moci doletěti do města, které se již tamhle objevuje.“

A vskutku doletěli.

Bylo to město Punto Galle, ležící na skalnatém předhoří jihozápadního cípu ostrova Ceylonu. Je to přístav veliký a bezpečný, ale pro nezdravou polohu je Punto Galle v úpadku.

Jakmile přistáli na písčitém pobřeží šířícím se pod citadellou, první starostí našich letců bylo opatřiti si benzin. Pak si Marcel a Na-Nu trochu odpočinuli, ale Kristián a Fifi, který si ostatně zdříml již v aeroplánu, necítili se unavenými.

Procházeli se po břehu. Před nimi rozléval se v celé nádheře Indický oceán, brázděn četnými plachetnicemi a čluny. Občas některý parník zatemnil obzor svým černým dýmem.

Zatím počet malých loděk se množil vůčihledně. Fifi obrátil se ke Kristiánovi:

„Hleďte, toť celé malé loďstvo! Jsou to asi rybáři.“

„Ne, to jsou lovci perel.“

„Je-li možná!“

„U ostrova Ceylonu jsou nejdůležitější loviště perlorodek. Odtud pocházejí ony krásné perly, tak hledané po celém světě, z nichž se hotoví náhrdelníky, mající často nesmírnou cenu.“

„Slyšel jsem již, že ty perly se nalézají v lasturách jakýchsi škeblí, ale že je to jen zřídka.“

„Ano, velmi zřídka, jak pravíš, proto se musí naloviti veliké množství oněch škeblí, než se v nich najde jediná perla. Vidíš ty muže, jak se tamto s lodic potápějí do moře?“

„Ano, vidím je.“

„Nuže, to jsou ti pověstní ceylonští lovci perel, kteří odedávna vzbuzují obdiv cizinců. Jejich zaměstnání je namáhavé, nebezpečné a to časté a dlouhé potápění brzo podlamuje jejich zdraví. Mnoho jich umírá v mladém věku jako obět souchotin. Všecky ty loďky, jež vidíš obsahují každá kromě zaměstnavatele deset veslařů a deset potápěčů. Na dané znamení polovina potápěčů vrhá se do vody. Prsty pravé nohy přidržují se provazu, na němž je přivázán velký kámen, aby se rychleji potápěli. Prsty levé nohy drží síťkovitý vak, určený pro ulovené škeble. Jednou rukou drží se provazu, za který zatáhnou, chtějí-li býti vytaženi na povrch. Levicí ucpávají si nosní chřípě.“

„To je hrozné řemeslo!“

„Tím hroznější, že tito lidé jsou nuceni potápěti se někdy až pětadvacet metrů hluboko. Jakmile dopadnou ke dnu, zbaví se zatěžkávacího kamene, jenž je vytažen na palubu, rychle si zavěsí na krk síťkovitý vak, naplní jej co nejrychleji a dají se vytáhnouti na povrch pomocí návěštního provazu. Tu je okamžitě vystřídá druhých pět potápěčů, kteří zůstali na palubě, po nich přijdou opět na řadu první a tak se střídají nepřetržitě po celé čtyři hodiny. Tím způsobem potopí se lovci perel až čtyřicetkrát i padesátkrát za den a vydrží někdy pod vodou téměř dvě minuty.“

„Dvě minuty, to je úžasné!“

„Ano, jistě, proto také ti ubožáci, jak jsem ti právě řekl, nedožijí se velkého stáří, v pětadvaceti nebo třiceti letech umírají, nepadnou-li ještě dříve za kořist žralokům.“

„Ale za to jsou ti lidé jistě hodně placeni?“

„O něco více než kuliové, kteří sklízejí čaj.“

„Je-li možná? To by udělali lépe, kdyby si zvolili jiné zaměstnání.“

„Nemají na vybranou. Život je krušný na březích Indického oceánu a bída úžasná.“

Za tohoto rozhovoru vrátili se Kristián a Fifi opět k svým přátelům, kteří je jíž netrpělivě čekali.

OTÁZKA FIFIHO

Po nějaké chvíli plynuli opět ve výši sto metrů nad Indickým oceánem, tím „velkým modrým mořem“, jak jej nazývají cingalští domorodci. Přeletěli nad lovci perel, chvíli se vznášeli nad skupinou malých ostrůvků, o něž se rozbíjely pěnivé vlny, potom však brzy ztratili s obzoru indickou zemi.

Sledovali trať, kterou Marcel s Kristiánem předem si byli stanovili.

„První naše zastávka bude na ostrovech Maladivských,“ pravil Marcel, „druhá na Sechellech, alé myslím, že tuto vynecháme a zamíříme přímo k Zanzibaru.“

„Tam budeme již v Africe!“ zvolal Fifi, tleskaje rukama.

„Ano, ale nezapomínej, že Afrika je třikrát tak veliká jako celá Evropa. Ze Zanzibaru do Tangeru bude nám uletět 8000 kilometrů pod žhoucím nebem a nad rozpálenými písčitými pouštěmi.“

Fifi neodpověděl, ale v nitru byl pln radostné naděje. Pro něho byla africká pevnina již předposlední stanicí.

Jediná věc jej znepokojovala, působila mu starosti.

Konečně, nemoha to déle vydržeti, pravil k námořnímu důstojníkovi.

„Pane Kristiáne, mučí mne jedna věc od té doby, co jsme přišli o svůj dobrý Excelsior.“

„Nuže, která? Mluv!“

„Myslím si, že po našem příletu do Francie nebudou nám chtít přiznati cenu New York Heraldu.“

„Proč to?“

„Že jsme nedoletěli na aeroplánu, s kterým jsme podnikli závodní let. To přece není v pořádku!“

Kristián vyňal z kapsy kus novin, rozevřel jej a četl:

„Cena pěti set tisíc dolarů bude přisouzena letci, který první s dvěma cestujícími vykoná okružní let kolem světa ve lhůtě devatenácti dní.“

„To vím,“ poznamenal hoch, „přece však…“

Kristián četl dále:

„Let nutno vykonati strojem, jenž v žádném případě nesmí býti nadnášen plynem lehčím vzduchu. Jak vidíš, nic se tu nepraví o záměně letadla.“

Tu zase poskočilo hochovo srdečko. Je tu tedy naděje. Ach, jak bude šťasten jednoho dne, až překročí práh skromného obydlí v ulici Lecourbe a zvolá:

„Považovali jste mne za ztracena, tu mě máte! Nenaříkejte jíž více! Teď jsme bohatí…“

BOUŘE NAD INDICKÝM OCEÁNEM

Právě přeletěli drobný ostrůvek, o jehož skaliska tříštil se zuřivý příboj vln.

„To jest ostrov Ramzi,“ pravil Kristián, „nejnebezpečnější místo v celém oceánu Indickém. Plavci se nikdy neodvažují do těchto končin, jež právem pojmenovali „zrádnými proudy.“ Zde také často řádí vichřice a uragany.“

Za té řeči pohlížel námořní důstojník starostlivě na obzor. Dlouhá řada černých mraků vystupovala rychle nad moře a zatahovala po-nenáhlu oblohu od východu na západ.

„Blíží se bouře,“ pravil náhle Kristián, „musíme se rychle vznésti do výše, jen budeme-li míti k tomu dosti času. Marcele, stoupej co nejrychleji! Jinak budeme strženi do strašlivé vichřice.“

„Nebylo by lépe dostihnouti k té skupině ostrovů, kterou tamto vidíme?“

„Nedoletěli bychom tam, bouře se strhne co nevidět a ty ostrovy jsou ještě dobře na pětadvacet mil daleko, ač se zdají zcela blízko.“

Marcel neodpověděl. Zatočil výškovým kormidlem a stoupal postupně do výše. S Excelsiorem, jímž si byl jist a jejž uměl lehce ovládati, byl by snad dosáhl vysokých poloh v několika minutách. S Margaretou ztratil mnoho času a byl zachycen větrem takřka na samé hranici.

Strašlivý úder vichru srazil letadlo zpět do nížin, stáhl je dolů jako by se náhle spustilo klouzavým letem. To netrvalo déle než šlehnutí blesku a když překvapený Fournier pokusil se aeroplán opět zvednouti, byl sotva na padesát metrů od mořské hladiny.

Přesto odvážil se s vynaložením veškeré své energie učiniti poslední pokus, ale tu nový náraz vichru, prudší prvého, smáčkl jednoplošník a neodolatelnou silou vrhl jej do rozpěněných vln.

Výkřik vydral se letcům z prsou a Na-Nu ustrašen chytil se křečovitě ramene pařížského hocha.

Tentokráte byl konec, byla to katastrofa děsná, ohromující, proti níž lidská síla ničeho nezmůže.

Margaret měla se v nejbližším okamžiku potopiti, zmizeti navždy v černé hlubině, která nikdy nevrací své kořisti.

A přece nestalo se tak! Aeroplán, dotknuv se vln, zvedl se náhle do výše díky obratnému manévru Fournierovu a pokračoval ve svém letu k obloze. Jeho křídla byla zmáchána, ale podivnou náhodou motor se nezastavil.

Zatím však přikvačil nový náraz větru, pak třetí.

Margaret se zatočila, dokonce i naklonila hrozivě dopředu, ale jednoplošník vyšel nakonec vítězně z této děsné zkoušky.

Ovšem takové nárazy neprošly bez vážných poškození. Některá vzpěra, některý drát se zkroutil nebo uvolnil, jiné součástky hrozily vypověděním služby, i bylo nutno přistáti za každou cenu.

Ostrovy, jež letci před chvílí zahlédli v dáli, značně se přiblížily. Bylo nutno doletěti k nim stůj co stůj, neboť jednoplošník nesnesl by delší cesty.

Bylo to souostroví Maladivy.

Ležíc jihozápadně od Ceylonu, vyniká z rozsáhlé podmořské vysočiny, jež se táhne od severu k jihu po délce 2.600 kilometrů.

Nezná se nikdy přesně počet ostrovů, jež tvoří toto souostroví, ale za odlivu možno odhadnout celkovou plochu vynikající nad hladinu asi na 3000 čtverečných kilometrů. Souostroví toto, jehož jméno značí „tisíc ostrovů“, skládá se z devatenácti skupin kruhovitých ostrůvků, jež následují za sebou ve směru poledníkovém brzy ojediněle, brzy po dvou vedle sebe. Na nich zvedají se zelené háje kokosových palem a fíků, a celý tento přerývaný pruh země působí dojmem rozkošné oasy uprostřed Indického oceánu.

DOBŘÍ DOMORODCI

Místo, na němž přistál Marcel Fournier, nalézalo se na malém ostrůvku Mali.

Margaret k velikému údivu domorodců snesl se polehoučku k zemi blízko velikého bambusového stavení, na němž vlál podivný prapor. Jeho národnost nemohl Kristián určiti, byl to kus zelené látky žlutě pruhované a ozdobené na obou koncích dračími figurami jaké se spatřují na starých čínských obrazech.

„Tady nás jistě zase potká něco nemilého,“ prohodil Fifi. Ale tentokráte se mladý Pařížan mýlil. Obyvatelé ostrova Mali, ač ještě na polodivokém stupni, vyznačovali se nevšední zdvořilostí a inteligencí. Po krátkém váhání rozběhli se k letcům a projevovali velikou radost při spatření aeroplánu.

Jeden z nich přistoupil ke Kristiánovi, pozdravil jej s velikou obřadností a měl k němu dokonce jakousi řeč, z které však námořní důstojník neporozuměl ani jedinému slovu.

Letci zůstali na ostrůvku asi tři hodiny a po prvé od svého odletu z Francie nalezli laskavé a pohostinné lidi. Když po skončené opravě letadla dali se opět na cestu, byli pozdravováni voláním ostrovanů, ba dostalo se jim i některých darů od náčelníka.

Nyní byla jejich cílem Afrika, ta tajuplná Afrika, jež stála život již tolik cestovatelů a jejíž širá území jsou dodnes sotva probadána.

ZANZIBAR, SEDMÁ ZASTÁVKA

Letci, pominuvše ostrovy Sechellské, využili silného severozápadního větru, jenž je hnal směrem k Zanzibaru. Brzy objevil se jim tento ostrov na obzoru.

Margaret přistála na konci přístavu Bagamoyo a byla hned obklopena houfem černochů a Suahelů. Angličtí vojíni měli co činit, aby udrželi dav, který ve svém nadšení div letadlo neroztříštil.

Černoši radostně výskali, skákali jako děti a nadešel okamžik, kdy Fifi, který budil mladičkým zjevem obzvláštní sympatii, byl nesen v triumfu na ramenou.

Brzy objevily se dvě osobnosti, před nimiž zástup uctivě ustupoval. Jedna měla stejnokroj anglického důstojníka, druhá byla oblečena jako všichni Evropané, usazení v horkých krajinách: měla na sobě bílý flanelový dolman a na hlavě lehkou plátěnou přílbu.

Tito dva noví příchozí přistoupili k našim letcům a muž oděný bílým flanelem blahopřál jim bezvadnou franštinou.

„Jsem Archibald Chancer,“ pravil, „komisař jmenovaný New York Heraldem, abych kontroloval zastávku Zanzibar, a zjišťuji, že vy první doletěli jste sem aeroplánem.“

Marcel a Kristián se na sebe udiveně podívali.

A Hartmann? Co se stalo s ním? Jak to, že on, který měl tak značný náskok, dosud nedoletěl do Zanzibaru?

Komisař pokračoval:

„Vy jste první a těší mne, že vám mohu tlumočiti zde všechen svůj obdiv. Odvážný čin, který jste právě vykonali, bude zítra buditi v celém světě nejživější ohlas.“

Po těch slovech podal letcům list bílého papíru a požádal je, aby jej potvrdili svým podpisem.

NEOČEKÁVANÝ ZJEV

Právě v tom okamžiku objevil se na obloze jiný jednoplošník, jenž počal se vznášeti nad městem. Všichni zvedli hlavy a volání „hurá!“ rozléhalo se znovu se všech stran, ale k velikému překvapení diváků jednoplošník, místo aby přistál, rychle se vznesl opět do výše a odlétal směrem na západ.

„To bude asi jeden z vašich spoluzávodníků,“ pravil komisař k Marcelu Fournierovi, „vynechává omylem zastávku Zanzibar. Ne-vrátí-li se, pak nevykonal předepsané zastávky a všecko úsilí vynaložil nadarmo.“

„Pane komisaři,“ odvětil Marcel, „aeroplán, který právě opominul zastaviti se v Zanzibaru, měl pro to vážné důvody.“

„Co pravíte?“

„Ten závodník je nepoctivým soupeřem, během této cesty ukládáfl o náš život.“

„Je-li možná?“

„Mluvím pravdu a můžete se ostatně dotázati mých spolucestujících.“

„A jak se jmenuje ten závodník?“

„Hartmann.“

„Ah, ano… Němec.“

„Nemylte se. Muž ten si jen vypůjčil německé jméno, ve skutečnosti se jmenuje jinak. Je to zločinec rodilý z Jižní Ameriky, který je stíhán policií starého i nového světa.“

A Marcel vypověděl komisaři zhruba vše, co našim čtenářům jest již známo. Když domluvil, zástupce New York Heraldu nemohl se ubrániti hněvivému posunku.

„To je neslýchané, neuvěřitelné!“ pravil rozhorleně, „hned sednu a sepíši o tom všem, co jste mi právě sdělil, zevrubnou zprávu, ještě dnes večer odešlu ji telegraficky Mezinárodnímu vzduchoplaveckému svazu. Bude-li ten Hartmann míti odvahu přistáti ve Francii, okamžité bude zatčen.“

„Oh, ten padouch nyní vidí, že všecko je pro něho ztraceno,“ ujal se slova Kristián. „Myslil, když dal zničiti indickými náhončími náš aeroplán, že ho již nebudeme moci dohoniti. Přilétal do Zanzibaru pln jistoty, a teprve když dalekohledem zjistil, že jsme zde, rozhodl se k útěku. Nyní ví, že se již nemůže spoléhati na nic, proto jeho vztek bude jistě strašný a zakrátko se s ním setkáme znovu, ale tentokrát…“

Námořní důstojník nedomluvil.

Přicházel anglický guvernér. Také on chtěl blapořáti letcům a stisknouti jim ruku.

Samo sebou se rozumí, že se nemohlo přestati jen na tomto přivítání. Byla uspořádána hostina na počest letců, kteří přese všecko své přání, pokračovati ihned v letu, musili chtěj nechtěj přijmouti guvernérovo pozvání.

Marcel si však vyžádal, aby aeroplán byl dopraven do hangáru poblíž guvernérova paláce. To vykonali okamžitě angligčtí vojíni, jimž bylo přikázáno pilně střežiti Margaretu po celou dobu hostiny.

Fifi živou mocí nechtěl opustiti letadlo a musili ho nechati v hangáru s anglickými vojíny.

Co dělal Hartmann?

Vida, že prohrál svou věc, že mu cena New York Heraldu nikdy již nepřipadne, přistál v Hoyogu, malém přístavu ležícím na severu ostrova a tam spolu s Bensonem a Voglem uvažovali o dalším plánu.

Vogel, jenž byl prošlý světem, znal mravy a smýšlení černých domorodců, kteří tvoří většinu obyvatelstva zanzibarského.

Věděl, že tito černoši jsou mohamedány, tak jako Arabové a Suahelové, a že tito fanatičtí národové jsou schopni všeho, jde-li o hájení ohroženého náboženství nebo sultánova života. Rozhodli se tedy, že se domluví s některými černochy a zosnují s nimi rychlé spiknutí. Čas kvapil, bylo nutno jednati, a to rychle. Hartmann zanechal letadlo na dozor Bensonovi a doprovázen Voglem, rychle se odebral do přístavu Bagamoyo, kde se ještě stále nalézali francouzští letci.

Netřeba připomínati, že oba zločinci se nalíčili tak, aby nebyli poznáni a přehodili si přes ramena dlouhý bílý plášť. V tom přestrojení podobali se dvěma Arabům.

TŘI HANEBNÍ ZÁKEŘNÍCI

Napřed se pustili do černošské čtvrti.

Tam se jim podařilo pomocí Vogla, který uměl trochu suahelsky, shromážditi kolem sebe několik černochů. Vypravoval jim, že francouzští letci jsou otrokáři, již chodí od města k městu, aby získali kmeny na vraždění černochův.

Tato záminka byla věru hloupá, černoši však při své prostoduchosti nechali se posléze přece přesvědčiti, že Evropané mají pravdu. Aby dodal důrazu svému tvrzení a jmenovitě proto, aby své posluchače vy dráždil ještě více, dodal, že francouzští letci unesli dva černochy ve svém aeroplánu a jakmile se snimi vznesli do vzduchu, svrhli je do hlubiny.

Vogel udal dokonce i místo, kde tato vražda byla provedena, a končil výrokem, jestliže letci přistáli na ostrově Zanzibaru, že se to stalo patrně jen proto, aby dodali Angličanům rozkazy došlé z Ameriky, jejichž účelem jest připraviti černochům nějakou vážnou pohromu.

Tyto falešné zprávy směřovaly všeobecně také k tomu, aby se rozšířily a došly víry i mezi lidmi vzdělanými.

U černochů nabývají přehnaného významu okamžitě.

Zanzibarští domorodci hledali ostatně pouze důvod, aby mohli proti bělochům uplatniti svou stálou mstivou nenávist.

Před půl letem vítr odboje zadul po ostrově, a sultán, jenž pod rukou povždy podporoval pokusy vzpoury, neopomenul potají povzbuditi potměšilé chování svých souvěrcův.

Starý černoch, který odpovídal jménem Bantuovým a udržoval mezi svými druhy nenávist k bělochům, přeložil svým bratřím slova Voglova, učinil tak však takovými slovy a nadsazoval tou měrou, že černoši, nanejvýše popuzení, mluvili již o tom, že půjdou povraždit francouzské aviatiky.

Vogel uklidnil toto vření a vnukl potměšile plán starému Bantuovi.

Co mu asi řekl?

Jaké nalezl důvody, aby přesvědčil starého černocha?

Nelze nám to říci, jest však jisto, že od této chvíle shoda mezi Voglem a černými náčelníky byla úplná.

Rozkazy kolovaly od skupiny ke skupině, na rozích ulic konaly se tajemné schůzky, a černoši podezřelého chování začali se potulovati kolem hangáru, kde pod stráží anglických vojínů byl uložen jednoplošník slečny Margarety.

Po celý ten čas Marcel a Kristián, nemajíce obav o osud vzducholodi, projížděli krajem ve společnosti guvernérově a zanzibarských úředníkův.

Fifi jediný bděl, a to šťastnou náhodou, ježto angličtí vojáci napili se kořalky poněkud příliš mnoho a dřímali na lavici, již si přinesli do hangáru.

Pootevřenými dveřmi pařížský hoch záhy spatřil černochy přecházející potichu sem tam před stavením, a toto pobíhání začalo ho znepokojovati.

Byl by ovšem rád povzbudil horlivost vojínů, neuměl však anglicky, a znamení, jež jim dával, nebyla jimi pochopena.

Fifi na ne tudíž nenaléhal dále.

Podle všeho nadsazoval snad sám poněkud vážnost situace.

Nicméně davu černochů přibývalo čím dále tím více, a pojednou se rozlehl divoký křik.

Jeden vojín vystoupil na práh dveří, stanul několik okamžiků bez hnutí a potom pohrozil. V tomto okamžiku zadní vrátka se otevřela a nějaký Evropan postoupil spěšně k poddůstojníkovi, s nímž rychle promluvil několik slov.

„Well!“ (Dobře!) odpověděl Angličan.

A obrátiv se k jednomu z mužů dal mu rozkaz.

Fifi, jemuž nic neušlo, pochopil, že se rozhodně děje něco vážného, a blahopřál sám sobě, že mu přišlo na mysl, aby bděl.

Když se Evropan chystal vzdáliti, přiblížil se k němu a otázal se ho:

„Co se děje?“

Muž ten rozuměl francouzštině.

Podíval se na mladíka s úžasem a řekl mu:

„Jsi to ty, jenž doprovázíš letce, kteří jsou v tomto okamžiku u guvernéra?“

„Ano, pane,“ odpověděl pařížský hoch.

„Nuže, třeba jim říci, aby se co nejrychleji navrátili sem, ježto se domnívám, že se černoši chystají dostati se sem do hangáru. Tvrdí, že letci jsou nepřáteli černochův a že přišli do Zanzibaru za tím účelem, aby unesli sultána, jest to ovšem směšné, kdo by však dovedl přivésti k rozumu ty hlupce, jimž lze namluviti, co jest komu libo?“

„Pospíším podat o tom zprávu svým přátelům,“ řekl Fifi.

„Nikoli, toho již není třeba, poddůstojník již někoho vyslal. Mohu-li vám dáti nějakou radu, bylo by to pouze to, abyste pro tu chvíli odtud neodcházel, guvernér pošle patrně vojenský oddíl, aby odtud vyhnal všecky ty křiklouny.“

S těmito slovy Evropan se rozloučil s chlapcem.

Fifi byl pln úzkosti a měl proč.

Křiku venku přibývalo, a černoši bušili mocnými ranami do prken hangáru.

Přece však hluk náhle ustal anebo zdálo se alespoň, že ho ubývá.

Hned poté objevil se Marcel, Kristián a Na-Nu.

„Ach,“ ulevil si povzdechem pařížský hoch, „byl již nejvyšší čas, že jste přišli, neboť ti ohavní černoši se již chystali učiniti na hangár útok. Zdá se, že mají na aeroplán vztek.“

„Ty přeháníš, přítelíčku,“ podotkl námořní důstojník, „chtějí si patrně pouze prohlédnouti jednoplošník zblízka.“

„Já však vám pravím, že mají špatné úmysly.“

„Kdo tě přivedl na tu myšlenku?“

„Nějaký muž, který zrovna odtud odešel, Evropan, právě mi oznámil, že domorodci jsou na nás nadmíru rozhořčeni, protože jsou přesvědčeni, že jsme přiletěli na Zanzibar, abychom unesli sultána.“

Námořní důstojník se hlasitě rozesmál.

„Co to tu povídáš?“

„Na mou duší!“ odvětil Fifi, „povídám vám pouze to, co mi bylo řečeno. Jaký zájem by mohl míti muž, jejž jsem právě spatřil, na tom, aby mě oklamal?“

„Člověk ten buďto přeháněl, hochu, anebo si udělal z tebe blázna.“

„Toho nemyslím,“ bránil se mladík poněkud uražený, „je to ostatně právě on, jenž vyzval anglického důstojník, aby vás zpravil a myslím, že nám prokázal dobrou službu.“

Při této řeči Fifi a Kristián přišli až ke dveřím hangáru.

Ve vzdálenosti asi sto metrů od nich seskupení černoši jevili veliké podráždění. Bylo je viděti, jak vášnivě pozdvihují ruce vzhůru, zuřivě pobíhají sem tam a vyrážejí divoké výkřiky.

„Ale co jest jim?“ otázal se pařížský hoch sám sebe. „Před chvilkou ještě vyhlíželi tak, jako by ohrožovali nás, nyní však by člověk řekl, že běsní zase proti někomu jinému. Což se ti chlapi zbláznili?“

Aeroplán byl zatím již vytažen z hangáru, a Marcel hledal očima své společníky, aby je vyzval, by zasedli. Nespatřil jich však. Kde byli?

„Kristiáne! Fifi!“ volal.

Nikdo však mu neodpovídal.

LINCHOVÁN

Stalo se toto:

Fifi, jenž si všímal všeho, pojednou zpozoroval, že černoši jsou rozhořčeni na kteréhosi muže a v tomto muži pařížský hoch poznal ochotného Evropana, jenž přišel uvědomit anglické vojáky.

Onen nešťastník byl při svém odchodu z hangáru chycen a spoután černochy, kteří pokládajíce ho za letce chystali se jej usmrtit.

Nablízku se vypínal strom, na jehož větev černoši upevnili provaz a již strčili hlavu nešťastníkovu do smyčky, když vtom přiběhl Fifi a Kristián s revolvery v rukou. Negři se pokusili o obranu, jeden z nich vrhl se dokonce na pařížského hocha; ten však mistrným kopnutím srazil černocha k zemi, mezitím, co Kristián zahnal na útěk zbytek tlupy. To vše trvalo sotva deset vteřin.

„Rychle! Rychle! Zachraňme toho nebožáka!“ zvolal Kristián.

Fifi se hbitě vyšplhal na strom a přeřízl svým nožem provaz, na němž Evropan visel.

Ten spadl do náručí námořního důstojníka, jenž mu okamžitě věnoval veškerou péči.

Na štěstí nebohý nebyl pověšen tak dlouho, aby tím jeho život mohl býti vážně ohrožen.

Po několika minutách nabyl opět vědomí a spatřiv u sebe oba letce, stiskl jim ruce a pravil:

„Nebýti vás, byl jsem již na onom světě! Pomyslete si, ti šeredové mne měli za vás! Porozuměl jsem úplně tomu, co povídali. Ach, však já to těm bídníkům oplatím! Dojdu si ke guvernérovi a potom uvidíme, jsou-li to černoši, kdož Zanzibaru dávají zákony.“

Pojednou Fifi vykřikl.

Uslyšel totiž hlas Na-Nův, volající o pomoc.

Řítil se k místu, odkud zaznívalo volání, a spatřil černocha, pronásledujícího nebohého, malého Annamitu.

Dvěma skoky pařížský hoch dostihl černocha, na nějž okamžitě namířil revolver.

Domorodec ani se nepokusil brániti.

Pustiv ihned Na-Nua, vzal nohy na ramena, křiče drsným hlasem:

„Mayapi!… Mayapi!“

Mezitím doběhli sem angličtí vojáci. Dav Evropanů je doprovázel.

„Co se stalo?“ otázal se kdosi francouzsky,

„Nějaký černoch chtěl unésti tohoto chlapce,“ vysvětloval Fifi, ukazuje na Na-Nua.

Dav pustil se okamžitě s divokým řevem za černochem, jenž prchal s úžasnou rychlostí.

Podobně jako ve Spojených státech severoamerických, tak i na Zanzibaru běloši pojali k černochům divokou nenávist, a jakmile se některý z nich dopustí zločinu nebo jest podezřelý z něho, obyvatelstvo evropské neváhá ho lynchovati.

Pronásledovaný černoch viděl se brzy obklopena ze všech stran, lidé ozbrojení holemi již již ho doháněli. Tu přeskočil přes zeď.

Dvacet mužů skočilo za ním.

Černoch vylezl na strom, odtud seskočil na okno, vnikl do pokoje a poděsil velice jeho obyvatele; po té se dostal na střechu, po níž se jal běžeti, doufaje, že přeskočí na dům sousední.

Po celých deset minut trvala tato děsná honba člověka, při níž se lidská divokost projevila v celé šerednosti.

Konečně černoch byl přece chycen, sražen dolů a doražen kopáním rozvášněného davu.

Angličtí vojáci pokoušeli se s počátku brániti tomuto pronásledování, jež mělo skončiti tak tragicky, zakročovali však bez úspěchu, a dobře se dalo uhodnouti, že se nikterak nemrzeli pro to, že vidí, jak běloši útočí na představitele plemene černého.

Když Kristián uslyšel volání Na-Nuovo, spěchal zároveň s Fifim na pomoc mladému Annamitovi, spatřiv však, s jakou lehkostí pařížský hoch zahnal negra na útěk, klidně se navrátil, aby vyhledal Marcela.

Kdyby však byl mohl tušiti, co se zatím stalo!

Sotvaže Fifi vysvobodil Na-Nua z rukou jeho uchvatitele, když vtom pojednou tlupa asi dvaceti černochův, ukrytých za plotem, vyřítila se na něho, spoutali mu ruce i nohy provazy liánovými a odvlekli jej i Na-Nua do nedalekého kokosového hájku.

Vida se takto přepadeným pařížský hoch volal Kristiána, ten však byl již příliš daleko, než aby mohl slyšeti jeho volání o pomoc.

ČERNOCH BANTU

Když námořní důstojník dohonil Marcela, tento se podivil, že nevidí Fifiho a Na-Nua.

„Jdou za mnou,“ těšil ho Kristián.

Minuty však ubíhaly a oba mladíci se nevraceli.

Znepokojený námořní důstojník, doprovázený dvěma anglickými vojíny, se tudíž vracel.

Ježto právě v této chvíli byl onen černoch pronásledován rozběsněným davem, pomyslil si, že se snad Fifi a Na-Nu, puzení zvědavostí nebo strženi davem proti své vůli, dostali až do čtvrti Sukské, kde se odehrálo lynchování negrovo.

Avšak po pátrání trvajícím celou hodinu Kristián nebyl dále než na počátku.

„Provedeme pátrání,“ pravil kterýsi důstojník anglický, „v černošské čtvrti; to bude nejbezpečnější prostředek, abychom opět nalezli vaše přátele.“

A dal ihned příslušné rozkazy.

Asi třicet vojáků, ozbrojených puškami, dalo se ihned na pochod, a Kristián je doprovázel.

Marcel, jemuž se dostalo bezpečné stráže, zůstal u aeroplánu.

Mezitím Fifi a Na-Nu byli vlečeni svými uchvatiteli k bambusové chýši, jež se zdvíhala na konci kokosového háje v místě nazvaném Huari.

Tam sídlil starý negr Bantu, o kterém jsme již mluvili, a jenž se těšil mezi domorodci veliké pověsti pro svou chytrost a moudrost, mohou-li se skutečně obě vlastnosti tyto sloučiti v bytosti jediné, aby si navzájem neodporovaly.

Bantu spěšně prozkoumal oba mladíky a nedovedl potlačiti posunek překvapení.

„Aj, to jsou tedy oba nebezpeční spiklenci, kteří zosnovali plán únosu sultánova?!“

Starý černoch domníval se s počátku, že si z něho někdo ztropil žert a byl by bezpochyby Fifiho i Na-Nua ihned pustil na svobodu, když se vtom přiblížila k Bantuovi osoba, zahalená téměř úplně velikým, bílým burnusem, jejíž obličej byl zakryt širokou kápí, a pošeptala mu do ucha několik slov, kdežto druhá osoba, stejně záhadná jako první, která se obracela k mladým zajatcům zády, zdála se hlídati okolí.

Tyto dva muže, oblečené po způsobu arabském, naši čtenáři již poznali, bylit to Vogel a Hartmann.

Vidouce, že Bantu by chtěl propustiti Fifiho i Na-Nua na svobodu, namluvili mu, že oba mladíci jsou snad ještě daleko nebezpečnější než osoby dospělé a že jsou to právě oni, jež špehují a podávají zprávy svým přátelům.

Starý Bantu, jenž se bál bělochův i lidí žluté pleti (jest známo, že Na-Nu náležel k tomuto plemeni), rozhodl se posléze, že oba hochy přes jejich odpor nechá v zajetí.

Plán Voglův a Hartmannův byl prostý.

Od okamžiku, kdy oba jinoši byli v zajetí, dalo se s jistotou očekávati, že se v zajetí octnou i aviatikové, kteří se nepochybně pustí do hledání svých mladých společníků.

Jakmile by se i tito octli v jejich moci, úkol těchto banditů by byl velice usnadněn, nezbývalo by jim nic jiného než zničiti jedno-plošník, jejž miss Markéta tak velkodušně propůjčila Francouzům.

Hartmann doufal kromě toho ještě, že takovým způsobem bude moci získat pro sebe sama i cenu New York Heraldu, nemaje tušení, že právě v tomto okamžiku komisař A. A. I. posílá kabelem do Paříže zprávy, jež mu dodal Marcel a Kristián.

Tento Hartmann byl všeho schopen.

Byl jedním z oněch lidí, kteří, pokud jsou na svobodě, věří povždy v úspěch ohavných svých úmyslů.

Jeho úmyslem bylo zničiti „Margaretu“, aby však toho docílil, bylo nutné, aby byl zatčen i Marcel i námořní důstojník, pročež byl odhodlán na všecko, jen aby došel svého cíle.

BUAMARA

Když se ubezpečili, že Fifi a Na-Nu budou dobře střeženi jako zajatci, Hartmann a Vogel pokusili se o podnik, jenž se mohl zdařiti, byť byl sebe nebezpečnější. Usnesli se totiž na tom, že vyhledají sultána zanzibarského, Bu-Amaru, jejž jeho věrní nazývali „Ghiliti“, to jest „Velký král“.

Ubohý sultán byl však dalek toho, aby skutečně uplatňoval své kralování.

Byl spíše otrokem Angličanův, a třebas nadále sídlil v nádherném paláci a každé hodiny denní i noční doprovázela jej čestná stráž, skvoucí se zlatem, byl přece ve skutečnosti beze všeho vlivu.

Přece však Angličané ponechali mu, aby zachoval alespoň jakési zdání povýšenosti, řízení věcí kraje musulmanského a měl právo nad i životem i smrtí svých poddaných.

Bu-Amara těžil časem z tohoto zbytku své moci, že dal někomu uříznouti hlavu, a dokázal tím svým poddaným, že jest dosud pánem jako kdysi.

Avšak poručnictví, které Anglie nad ním uplatňovala, velice mrzelo starého vládce, jehož předkové bývali kdysi tak obávaní a mocní, a myslil jedině na to, aby jednoho dne znova získal někdejší nezávislost a mohl Angličany ze Zanzibaru vyhnati.

Bantu a několik jiných vlivných černochů pomáhali mu v tomto padoušském snažení a udržovali mezi černochy nenávist proti vetřelcům.

Při své pověrčivosti, kterou se vyznačují veškeří představitelé nižších plemen, černoši věřili v zázraky a byli přesvědčeni, že jejich bůh, jenž byl zároveň i bohem Arabů, přijde jednoho dne sám a válkou zažeňe Angličany.

Onoho dne bude pak Handi-Rook, to jest veliká vítězosláva, a určitá znamení nebeská ohlásí již napřed příchod Mesiášův.

Mezitím co by se uskutečnila tato předpověď, musulmani byli udržováni v otroctví, a jejich energie vyprchávala čím dále tím více.

Uváděli se dokonce i význační náčelníci, již opustili věc sultánovu, aby se smlouvali s nepřítelem.

Bu-Amara, držený v ústraní ve svém paláci, snoval černé plány, a aby zapudil svůj žal a smutné myšlenky, jež ho pronásledovaly, oddával se prý pití.

Snad tohle byla pomluva, avšak zlí jazykové vyskytují se na Zanzibaru stejně jako ve Francii. Bylo tudíž snadné namluviti sultánovi cokoli, ježto jeho mysl tomu byla nakloněna a Bantu, jejž zlaťáky Hartmannovy přímo hypnotisovaly, byl tělem duší oddán oběma leteckým lupičům, které nazýval „Kizarib“, to jest „dobří přátelé“.

Byl to tudíž on, jenž doprovodil Hartmanna i Vogla k sultánovi, aby mu odhalili domnělé spiknutí, osnované proti němu.

Bu-Amara naslouchal pozorně fantastickému vypravování Bantuovu a děkoval vroucně Hartmannovi i Voglovi, jimž odevzdal dokonce, aby se jim odvděčil za vynikající službu jemu právě prokázanou, řád „Lva bleskotného“, nejvyšší to vyznamenání sultanátu zanzibarského. Bu-Amara však nenabyl klidu. Jakmile zvěděl, že měl býti unesen v aeroplánu, rozpomněl se na svůj sen, jejž měl před několika dny: obrovský pták usadil se na minaretu jeho paláce, po třikrát vyrazil děsný skřek, uchvátil jej poté za burnus a odnesl do vzduchu.

Tato předzvěst, posílená tvrzením Bantuovým, utvrdila sultána ještě více v jeho obavách, že se blíží jeho zkáza a že jest třeba rázně se brániti.

Rozkázal okamžitě, aby se shromáždila jeho věrná stráž, a jakmile se tak stalo, promluvil k ní slavnostním hlasem:

„Poddaní věrní a oddaní pánu provincií zanzibarských a pembských! Veliké neštěstí ohrožuije toho, jenž vládne nad velikým ostrovem Indického oceánu. Věrolomná Anglie, nemohouc násilím ovládnouti syna Mahomedova (takové jméno dával si Bu-Amara), chystá se na nejhanebnější útok proti němu. Rozhodla se unésti jej jeho věrným, aby ho dopravila do vyhnanství. Dovolávám se věrnosti a oddanosti všech, aby se věc tak hanebná neuskutečnila, a přiřknu velmi značnou odměnu tomu nebo těm, kteří polapí letce anebo jejich zkázonosné letadlo zničí.“

Bu-Amara znal sice oddanost svých poddaných, neopomenul však kromě toho slíbiti i odměnu.

Takovým způsobem si počínal povždy a míval z toho až dosud vždycky prospěch.

Sultán byl vlastně i velikým filosofem a dobře věděl, že touha po zisku vždy pobádá oddanost lidí.

Vybraná stráž sultánova přísahala tudíž, že se zmocní letců živých nebo mrtvých a že spálí ohavného ptáka onoho, na jehož hřbetě přiletěli. Hartmann a Vogel došli tak svého cíle a pevně doufali, že konečně dosáhnou vítězství nad svými soupeři pomocí Bu-Amarovou a vojínů, jemu zcela oddaných.

Hartmann se domníval, že se nyní musí ujmouti slova.

Učinil tak stručnými slovy, a Vogel přeložil potom sultánovi, co jeho společník právě pověděl.

Zákeřník doporučoval Bu-Amarovi, aby dal bedlivě střežiti oba uvězněné hochy, ježto bude lze jejich prostřednictvím zmocniti se aviatiků.

Bantu slíbil, že je bude dobře hlídati. Bu-Amara však uznal za lepší, aby mladí zajatci byli spíše střeženi v paláci samém, odkud by mohli býti vysvobozeni pouze s největší obtíží.

Hartmann schválil tuto myšlenku, vzešla však znenadání vážná překážka.

Jak by se hoši mohli odvésti z chýše Bantuovy za bílého dne do sultánova paláce?

Angličtí vojíni zajisté již po nich pátrají, hlídky prohlížejí ulice.

Bude tudíž třeba vyčkati noci.

Tu starý Bantu projevil námitku:

„Ulice zanzibarské jsou v nocí střeženy stejně jako ve dne.“

Bylo tudíž třeba něco vymysliti, ale co? Posléze po dlouhém přemýšlení sultán sám přišel na prostředek.

Každodenně přijíždíval do paláce vůz s potravinami.

Bylo tedy rozhodnuto, umístiti oba mladé zajatce do tohoto vozu, kde bude velmi snadné je ukrýti.

A takovým způsobem vojáci angličtí ani strážníci zanzibarští nevšimnou si ničeho.

MARNÉ PÁTRÁNÍ

Mezitím co se u sultána uvažovalo, jak by Fifi a Na-Nu měli býti dopravení do paláce, oba zajatí mladíci, uvěznění v bambusové chýši pod stráží šesti černochův, ozbrojených až po zuby, oddávali se smutným úvahám.

Pařížský hoch, jenž zpravidla nikdy nepozbýval odvahy, chápal tentokrát, že mu bude zajisté nesnadno, aby oklamal bdělost svých žalářníkův a nabyl opět svobody.

Pokusil se sice zpřetrhati pouta a možná, že by se mu to bylo i podařilo, ale negři bděli pečlivě.

Bantu jim totiž řekl, že svou hlavou ručí za vězně jejich bdělosti svěřené, pročež také je hlídali s největší přísností.

Když si jeden z nich povšiml, že Fifi uvolnil své ruce již na polovic z pout, spoutal ho po druhé tím těsněji a vysázel mu deset ran holí.

Nešťastný hoch jal se děsně křičeti, a Na-Nu naříkal s ním zároveň ze všech sil.

Nářky obou nijak se nedotkly necitelných černochů, kteří se jali zuřivě mlátiti oba.

Posléze jim ucpali ústa starým pletivem vetiveru, a jsouce patrně uspokojeni trestem uděleným mladým zajatcům, jali se jeden přes druhého hulákati starou píseň, veleznámou všem, kteří kdy navštívili zanzibarské černochy;

„Boku, boku lapi… nako, nakovadu.“

Poté provozovali nadmíru divoký tanec, jenž byl skončen novým bitím nešťastných jinochů.

Fifi v duchu zuřil a umiňoval si pevně, nabude-li opět svobody, že se pomstí na těchto ohavných negrech, kteří mu připravují bez důvodu tak hrozná muka.

Pojednou tanec ustal.

Právě totiž vešel starý Bantu ve společnosti obou nepravých Arabů, které známe.

Otázal se, co se to tu děje, a když zvěděl, co černoší udělali, rozchechtal se na plné kolo.

Ani on neměl nejmenší soustrasti s bělochy, jmenovitě potom, kdy od sultána dostal příslušné pokyny.

Spěšně udělil několik rozkazů a brzy poté předjela před chýši bambusová kára, k níž byli připřaženi dva mezci.

Černoši naložili do tohoto sprostého povozu cukrovou třtinu a kokosové ořechy, když pak nakládání bylo téměř u konce, přivedli Fifiho a Na-Nua, uložili je do vozu pevně spoutané, a pokryli je banány a palmovými listy.

Nikdo by byl nevytušil, že tato kára se skřípajícími koly obsahuje dva zajatce.

A podivnou ironií osudu právě v okamžiku, kdy vyjížděla z dvorku před chýšemi, Kristián, doprovázený několika anglickými vojíny, přicházel před Bantuovo bydliště.

Kéž by byl mohl tušiti, že oba mladí přátelé jeho jsou mu tak nablízku!

Jak však mohl nedůvěřovati chatrné tuzemské káře, provázené klidně kráčejícími černochy?

Spatřiv anglické vojáky, Bantu, jenž se zastavil u vchodu do dvorka, chtěl vzíti nohy na ramena, byl však ihned zastaven poddůstojníkem, jenž se ho otázal:

„Neviděl jsi snad náhodou dva hochy, Evropana a Annamitu, kteří před několika hodinami zmizeli?“

„Ó, ne, mossi, já nevidět ty, které hledáš – já nevědět – já nevyjít odtud od včera.“

„Dej si pozor!“ pohrozil mu Angličan, „my víme, že jsi starý lhář, tys nás již několikrát oklamal, a skrýváš-li ty, které hledáme, běda tobě!“

„Ó, ty můžeš hledat, prohledat mou chýši,“ odpověděl Bantu, zkříživ paže přes prsa, „a uvidět, že mluvit pravdu.“

Anglický vojín obrátil se ke Kristiánovi.

„S těmihle darebáky člověk nikdy neví,“ pravil, „na čem je, jsou falešní jako nepravý groš, nejlépe snad bude prohlédnouti vše.“

„Dělejte, jak uznáte za nejlepší,“ zamumlal Kristián.

Starý Bantu, jsa si zcela jist, zavedl sám vojáky do chýše.

„To jest můj dům,“ pravil, „můžeš podívat se všude a ničeho nenajít.“

A nazdvihl rohožku, jež uzavírala vchod do chýše.

V témže okamžiku oba nepraví Arabové, kteří zůstali u Bantua, obratně zmizeli.

Hledání začalo.

Nemohlo trvati dlouho, ježto chýše černochů nebývaijí nikdy přecpány nábytkem. Rohožka, kassu, nějaké nářadí domácí – to bylo vše.

Ale příbytek černocha Bantua byl prostrannější, než bývají obydlí jiných negrů, ježto náčelník, jenž byl i rádcem sultánovým, býval ča-stěji nucen přijímati posly, kterým udílel své rozkazy.

Za svou chýší Bantu měl čtverečnou místnost, pokrytou slámou.

Tam dal uvězniti pod ochranou oddaných černochů Fifiho a Na-Nua.

Angličtí vojáci a Kristián vnikli bez okolků do tohoto obydlí.

V této chýši, jež sloužila za obydlí poslu sultánovu, nenalezli naprosto ničeho a hodlali se již vrátit, když vtom námořní důstojník obrátil jejich pozornost na velikou budovu, jež byla nablízku.

Bantu se stále usmíval. Čeho se mu bylo obávati?

Nebyli-li jeho zajatci na místě bezpečném? Pojednou se Kristián zarazil.

Zpozoroval právě na zemi kousek pásu z červeného flanelu.

Sklonil se, zkoumal cár látky a nedovedl potlačiti výkřik úžasu.

„Co se stalo?“ otázal se jeden z anglických vojáků.

„Vychází najevo,“ odvětil námořní důstojník, „že tento černoch lže, tvrdí-li, že neviděl mladých lidí, které hledáme. Zajatci byli zde ještě před chvílí, byli zajisté i biti a bylo s nimi jednáno se zuřivostí, neboť zde jest kousek pásu, jejž výborně znám a který náleží jednomu z mých přátel…“

„Jste si tím jist, že se nemýlíte?“ otázal se vůdce čety.

„Zajisté, jsem úplně jist, co tvrdím.“

„Dobrá! Zatkneme tohoto černocha a ručím vám za to, že bude nucen všecko pověděti.“

S těmito slovy Angličan přistoupil k Bantuovi a položil mu ruku na rámě.

„Tys ohavný lhář!“ vykřikl naň. „Tys nám zatajil pravdu, to se ti však nevyplatí.“

Černoch činil námitky:

„Ó, mossi, jak to můžeš říci, víš dobře, že starý Bantu nikdy nelže, raději si nechat vyříznout jazyk i zuby, než nepovědět pravdu.“

„Tys nás obelhal, povídám,“ opakoval Angličan, mocně lomcuje černochem.

Ten stále činil námitky a vynalézal tisíce důvodů, jedněch hloupějších druhých, snaže se uniknouti podezření.

Kristián ukázal mu kousek flanelového pásu.

Bantu kroutil polekanýma očima, jako by nechápal, co se na něm chce.

Mezitím vojáci prohledali dvůr a malý přístřešek, do něhož bylo ukládáno polní nářadí. Jejich pátrání nemělo úspěchu.

„Založil bych se o to,“ pravil Kristián, „že tento bídák a jeho druhové zabili své zajatce!“

„Jejich mrtvoly by se nalezly,“ podotkl jeden z Angličanů. „Nikoli, já si spíše myslím, že mladí lidé, jež hledáte, skutečně tu nějakou chvíli pobyli, načež byli odvedeni.“

„Ale kam?“

„Přisámbohu! Do sultánova paláce. Bu-Amara má z cizinců strach. Všude vidí jen samé spiknutí a zneužívá časem zbytku moci, již jsme mu ponechali, ke mstivým opatřením odvetným.“

„Jak by zajatí byli mohli býti odvedeni, aniž si toho kdo povšiml? Policie byla o tom zpravena guvernérem i posádka jest na stráži.“

Velitel čety udeřil se do čela.

„Na mou duši, myslím si,“ pravil, „že ten vůz, naložený potravinami, s nímž j sme se setkali přicházejíce sem…“

„Snad si nemyslíte,“ otázal se Kristián pln úzkosti, „že by ten hanebný negr…“

„Ukryl zajatce pod listím, jež pokrývalo káru, tím jsem nyní téměř jist, neboť si vzpomínám, že právě před rokem černoši si vedli stejným způsobem, odstraňujíce ředitele balaooské faktorie.“

„Potom však, v tom případě nelze otáleti, musíme dohoniti vůz.“

„To nyní již není možná.“

„A proč?“

„Protože zatím již přibyl do paláce.“

„V tomto případě nezbývá jiného než vniknouti do paláce a všecko tam obrátit nohama vzhůru.“

Anglický voják pokrčil rameny a odpověděl zoufale:

„Vniknouti do paláce! To jest nemožné.“

„Nemožné, pravíte?“ zvolal Kristián.

„Ano, neboť sultánův asyl jest nedotknutelný, v obsahu smlouvy s Anglií jest stanoveno, že Bu-Amara bude neomezeným pánem ve svém domě a že nikdo nesmí vniknouti do jeho paláce.“

„Máme tedy své přátele nechat povražditi?“

„Nic nestojí v cestě tomu, abychom je zachránili,“ namítl Angličan. „Je-li zakázáno vniknouti do sultánova paláce násilím, nebrání se tím tomu, aby se tam člověk dostal lstí. Promluvíme ostatně také ještě s guvernérem a požádáme ho o radu, snad bude moci nalézti nějaký prostředek, bude-li chtíti, a příměti sultána k vydání zajatých. Bude-li se Bu-Amara vzpírati, uvidíme, co se dá dělat.“

Kristián byl tím utěšen pouze částečně.

Tím vším věci se nepošinovaly kupředu, a bylo se obávati, že žakročování přijde již příliš pozdě.

„Poslyšte!“ pravil k veliteli anglického oddělení, „jsou lidé, jež máte s sebou, muži odhodlaní?“

„Co se toho týče, zajisté. Jsou to chlapíci, kteří se zúčastnili poslední výpravy do Afganístanu a již jsou odhodláni na všecko o tom vás mohu ubezpečiti!“

„Nuže chcete, abychom se pokusili o vysvobození našich zajatců?“

„Bude to těžké, pokusiti však se můžeme.“

„V tom případě vyslechněte mne! Myslím, že jsem nalezl prostředek.“

„Který?“

„Tady jest. Můj přítel zůstal u přístavu se svým aeroplánem. Vzletíme – on a já – nad město a budeme se po delší dobu vznášeti nad sultánovým palácem. Možná, že něco objevíme. Uvidíme-li možnost záchrany zajatcův, učiníme tak ihned, bylo by však třeba znepokojovati Bu-Amaru a jeho poddané. Jakmile nás uvidíte snášeti se do zahrad paláce, zahájíte palbu, abyste obrátili pozornost musul-manů ven. Budou se domnívati, že jim zvenčí hrozí útok, a vyřítí se k bránám, aby zabránili vniknutí do residence.“

„Neběží-li o nic jiného, jest to snadné,“ odpověděl Angličan se smíchem, „vy však nevyhlížíte podle toho, jako byste neměli tušení, že to, co hodláte podniknouti, jest skutečně nadmíru nebezpečné. Uvnitř paláce jest více než pět set lidí! Jak si troufáte dosíci svého cíle sami dva?“

„To už jest naše věc, spoléhám ostatně mnoho na zmatek, jejž způsobí naše letadlo, až přistaneme v zahradách sultánových.“

Anglický vojín nezdál se býti úplně přesvědčen.

„Víte přece,“ dodal posléze, „že pod žádnou záminkou nebudeme moci zakročit a že budeme nuceni nechat vás povražditi.“

„Budeme se brániti.“

„O tom nepochybuji; jsou však případy, kdy sebe větší chrabrost jest marná, Dojděte si raději ke guvernérovi! Nalezne snad prostředek vhodnější. Ostatně, bude-li lze dokázati, že zajatci jsou v paláci skutečně, guvernér bude snad moci porušiti smlouvu, učiněnou mezi ním a sultánem, ježto by to byl případ naprosté nevyhnutelnosti.“

V PALÁCI

Fifi a Na-Nu byli strženi s vozu a zavedeni, spíše mrtvi než živi, do oddělení budovy, určené k tomu, aby tam byly pod střechou sultánovy povozy.

Tam strážce paláce, jenž zároveň zastával úřad dozorčí, přijal mladé zajatce.

Dal je prohledati černochem, kázal je připoutati v zápěstí ke dvěma ohromným trámům. Oba hoši, jejichž špičky nohou sotva se dotýkaly země, octli se v postavení strašně bolestném. A na dovršení neštěstí sedaly si jim po chvílích veliké modré mouchy, nazvané „Zang-tau“ na obličej a děsně je štípaly.

Nebohé děti trpěly tou měrou, že již neměly ani síly, aby naříkaly, byly by si již raději přály smrti.

Zůstaly takto přivázány asi hodinu, načež na rozkaz kdo ví koho byly odpoutány a vedeny hulákajícím davem chodbami paláce.

S oběma dětmi jednalo se tak rozhořčeně, jako by byly lidmi skutečně nejvýš nebezpečnými.

Fifi chtěl mluviti, všecko vysvětlit, nikdo však nerozuměl tomu, co povídal, a jeho hlas byl překřičen vášnivým davem.

Pařížský hoch byl přesvědčen, že ho vedou na smrt, a hleděl svému konci vstříc s klidem.

„Musím se již spřáteliti se svým osudem,“ pomyslil si, „že své drahé vlasti neuhlídám již nikdy.“

A zmocnil se ho nesmírný žal.

Zapomněl vlastního neblahého osudu, aby mohl mysliti pouze na ty, kteří ho tam na severu očekávali, na shledání s nimiž se již tolik těšil a od kterých bude odloučen navždy.

Přece však doufal, že se jeho šťastnějším společníkům podaří vrátit se do vlasti, a utěšoval se myšlenkou, že jeho přátelé, Marcel a Kristián, budou pamětlivi toho, že zanechává rodiče a přispějí jim svou pomocí.

Na-Nu kráčel po boku mladého přítele svého nemluvě ani slova.

Tělesné utrpení vyčerpalo síly ubohého mladého Annamity tou měrou, že nyní nebyl schopen myšlenky.

Vždyť nešťastné děti v posledních hodinách vytrpěly již tak mnoho!

Černoši a Arabové, kteří zajatce vedli, pojednou se zastavili.

Došli k veliké šedé zdi, v níž byla špičatá lomená dvířka. To byl vchod do sultánova paláce.

Hlídky stály před touto brankou, jíž bylo možná vejíti pouze na rozkaz samého Bu-Amary.

Palác sám byl skutečně rozdělen na jednotlivé čtvrti.

Černoši obývali čtvrt jednu, Arabové druhou, avšak vnitřek budovy byl vyhrazen Bu-Amarovi, jeho rádcům, ženám a stráži.

Vysoký Arab, ozbrojený kopím, vyjednával chvilku s oněmi, kteří přiváděli obě děti.

Posléze zaječela trubka, a dveře se pootevřely, aby jimi nejprve vstoupilo několik členů průvodu.

Fifi a Na-Nu čekali.

Za tajemnými dvířky těmito měl se rozhodnouti osud pařížského hocha.

Již si v myslí představoval všecky mučící nástroje, skřipce, žhavé mučení ohněm a červené katany, chystající se připravovati mu nejhorší muka.

A vzpíral se, snažil se postaviti pevně, nechtěje, aby se ti strašní lidé, již ho obklopovali, mohli domnívati, že se bojí.

Pojednou dvířka se otevřela, a objevil se člověk s turbanem na hlavě, oděný rudým burnusem, třpytícím se zlatem.

Fifi popatřil na onoho muže a domníval se, že jest to sultán sám.

Nově přišlý byl však pouze velitelem stráže palácové a přišel přijmout zajatce.

Doprovázelo ho deset vojáků s fezy na hlavách.

Ihned obklopili Fifiho a Na-Nua a strkali je před sebou.

VOGEL BYL CHYCEN

Opustili jsme anglické vojáky a Kristiána v okamžiku kdy se ubírali ke guvernérovi.

Odváděli s sebou starého černocha Bantua a luza, vidouc negra mezi vojáky, chtěla ho každým způsobem lynchovati.

Bantu skláněl hlavu a snažil se schovati mezi těmi, kteří jej obklopovali. Chápal, že to s ním stojí velmi špatně.

Pojednou mu přišla spasná myšlenka. Snad by mohl nabýti svobody určitým objevem.

Připlíživ se k veliteli vojenského oddílu, pravil mu nasládlým hlasem:

„Slíbíš-li mi, že mne neusmrtíš, Bantu povědět celou pravdu.“

Tato slova byla pronesena špatnou angličtinou. Kristián však jim porozuměl.

„Nechť mluví,“ pravil, „možná, že se dovíme zajímavých věcí.“

A Bantu vyprávěl ihned to, co naši čtenáři již vědí, jak oba nepraví Arabové jej obelstili, jak chycení hoši byli dopraveni ve voze do zámku, vyprávěl i o směšném spiknutí, vymyšleném Hartmannem a Voglem.

„To jsem tušil!“ pomyslil si Kristián. „Pouze Hartmann byl schopen takových piklů.“

Potom pravil hlasitě anglickému vojínovi:

„Pokuste se vyzvěděti na něm, kde jsou oba muži, o nichž mluví, a slibte mu, že bude ušetřeno jeho života, pomůže-li nám k tomu, abychom se jich mohli zmocniti.“

Tato otázka byla Bantuovi přeložena, a bylo viděti, jak se jeho líce vyjasňují.

„Byli tu, když jste přišli,“ pravil, „pospíšili směrem k paláci.“

Pojednou však se obrátiv, zahučel hlasem sotva slyšitelným:

„Jsou za námi, sledují nás.“

Bylo tomu skutečně tak, oba nepraví Arabové dychtící zvěděti, kam odvádějí jejich spojence, kráčeli v neveliké vzdálenosti za nimi.

„Jsi si tím úplně jist, že je poznáváš?“ otázal se Kristián.

„Ó, naprosto jist, poznávám je podle jejich burnusů a panduků.“

„Třeba zmocniti se těch lidí stůj co stůj!“ rozhodl důstojník.

„Nic snazšího, pošlu čtyři muže, kteří jim zamezí ústup.“

Při zatáčce ulice čtyři angličtí vojíni kvapně odbočili do jiné ulice, odkud za několik minut vyrazili za oběma nepravými Araby.

Ti, vidouce se v tísni, jali se prchati ze všech sil, ale Kristián, jenž je stopoval, vrhl se na ně s revolverem v ruce.

Hartmann a Vogel – byli to oni – pustili se rychle stranou, a Hartmann obratnější svého druha, spěšně přelezl prkennou hradbu, za níž zmizel.

Vogel však padl do rukou anglických vojínů přes svůj zoufalý odpor.

„Máme alespoň jednoho!“ zvolal Kristián radostně. „Ten bude naším rukojmím. Nenaijdeme-li těch, které hledáme, běda mu!“

Vogel nehnul ani brvou.

Zlomyslný úsměv pohrával mu po lících, a jeho tmavomodré oči záhadně se upíraly na námořního důstojníka.

Bantu střehl se pohledu na svého spoluvinníka a vedl si mírně a pokorně, aby si zasloužil shovívavosti svých nepřátel.

„Kam odvedeme tohoto člověka?“ otázal se Kristián.

„K policejnímu dozorci,“ odpověděl velitel anglického oddělení. „Tam bude vyslýchán a všecko vypoví podrobně. Hlavní věcí jest to, aby se sultán dověděl co nejdříve, že byl napálen a že domnělé spiknutí, kterým jej poplašili, bylo pouze nejapným žertem.“

Právě přišli k místu, kde byla uložena „Margareta“.

Ale letadla již tu nebylo!

SULTÁN ZANZIBARSKÝ

Ihned se vyptávali a zvěděli, že Marcel odletěl asi před čtvrt hodinou. Dva muži přišli prý k němu, promluvil s oběma pouze několik slov a ihned vytáhl stroj a vznesl se na něm ve směru severním.

Co se asi stalo?

Jaké nové tajemství skrývalo toto náhlé zmizení? Neměl v tom opět prsty Hartmann?

Vogel, jsa dotazován na to, odmítal odpověď.

Pojednou námořní důstojník si vzpomněl na Hartmanna, jenž byl dosud stále na svobodě.

Bylo třeba zmocniti se onoho bídníka stůj co stůj. Ježto byl na Zanzibaru, jeho jednoplošník musil tu býti rovněž.

První věcí tedy bylo, aby se mu zabránilo v útěku tím, že bude připraven o svůj stroj.

Bantu, ohrožovaný Kristiánem, posléze udal místo, kde se aeroplán Hartmannův nalézá. Bylo to asi míli od sultánova paláce, na západním pobřeží ostrova.

Námořnímu důstojníkovi nebylo třeba věděti více.

„Koně!“ zvolal. „Přiveďte mi koně!“

Jezdecká stanice byla nablízku. Velitel vojenského oddělení zavedl tam Kristiána, a ten vyšvihnuv se na nádherného ryzáka tryskem uháněl k západu.

Dojede-li dříve než Hartmann, jenž byl již hodně před ním?

Měl pouze jediný cíl: zmocniti se svého nepřítele, znemožniti mu nadále útěk a zbaviti se soupeře tak nečestného.

Co se týče Marcela, nebyl na štěstí v nebezpečí takovém, jak předpokládal Kristián.

Byl zpraven kterýmsi černochem, přítelem bělochů, že oba hoši byli odvedeni do sultánova paláce, a rozhodl se ihned, nečekaje návratu Kristiánova, že zahájí pátrání.

Několikrát obletěl sídlo Bu-Amarovo, nenalezl však naprosto ničeho.

Nicméně nabyl přehledu o sultánově obydlí. Věděl nyní, kde jsou hlavní budovy, o nichž předpokládal, že jsou obývány vysokými hodnostáři a stráží.

Po spěšné prohlídce navrátil se do hangáru a byl nemálo překvapen, zvěděv, že Kristián odjel koňmo.

Ihned se doptával a zvěděl, že se jeho přítel pustil za Hartmannem.

Co měl si počíti?

Odebrati se ke guvernérovi nebo hledati Kristiána?

Poradiv se s anglickým důstojníkem, jenž uměl francouzsky a kterému velitel oddělení svěřil podrobností o událostech nám již známých, opět vstoupil do letadla a zaměřil na západ ostrova, to jest k místu, kde se nacházel jednoplošník Hartmannův.

PŘED BUAMAROU

Právě této chvíle Fifi a Na-Nu stanuli před tváří Bu-Amary, sultána zanzibarského.

Panovník seděl na jakémsi trůně, vykládaném zlatem a drahými kameny.

Byl oblečen tunikou z rudého sukna, přeplněnou okrasami, a měl na hlavě turban z bílého hedvábí, zdobený chocholem.

Byl to muž asi čtyřicetiletý, přísného vzhledu, tmavé pleti, tvrdých očí.

Kolem něho byli jeho důvěrníci, muži obrovských postav a zvířeckého výrazu, kteří tu stáli nehybně jako sochy.

Jakmile Fifi a Na-Nu vstoupili do čestné síně, kde prodléval sultán, jakýsi hrdelní hlas zabreptal několik prapodivných vět, a ihned byla oběma chlapcům uvolněna pouta, jež je svírala.

Moslimský mrav žádá, aby ti, kteří se objevují před tváří představeného věřících, byli naprosto volní, ježto Mohamed předpisuje:

„Vinníky třeba pokládati za nevinné, dokud ze zločinu nejsou usvědčeni, a nutno s nimi nakládati jako s jinými, dokud jejich ohavnost nebyla dokázána.“

Tento zákon jest krásný a zasluhuje toho, aby se octl i v zákonících evropských, nebrání však mučení, jež moslimové provádějí na svých vězních, dříve než se objeví před nejvyšším soudcem.

Předchozí tresty pokládají se pouze za prostou předpravu a ti, kteří odcházejí z veliké rady soudní jako zproštěni viny, povždy bývají více méně zmučeni oddanými sluhy sultánovými.

Bylo to po prvé, kdy se oba hoši objevili před panovníkem, majícím skutečně tento titul, a proto byli také velmi vzrušeni.

Když se mu blížili zpřímeni, s pohledem upřeným na velikého pána, kterýsi Arab, jenž brebentil trochu francouzsky, kázal jim vzteklým hlasem:

„Skloňte se, psi křesťanští!“

Fifi a Na-Nu uposlechli.

Sklonili se uctivě, s rukama vztyčenýma nad hlavami, a blížili se klopýtajíce po měkkém koberci, jenž vedl k trůnu Bu-Amarově.

Ten se zdál nejprve velíce překvapeným, an viděl před sebou dvě děti, jeden z jeho rádců však mu řekl, že zajatí, přes své mládí, jsou odvážní zločinci ve službách pánů ještě nebezpečnějších.

Při těchto slovech rádce předložil Bu-Amarovi knihu v červených deskách, v níž bylo podrobně popsáno pověstné spiknutí, vymyšlené cizozemskými letci.

Sultán pročetl neklidným zrakem zprávu jemu podávanou, dělaje, jako by jí dosud neznal, ačkoli ji pročetl již několikrát dříve, než povolal před svou soudnou stolici oba mladé vězně.

Najednou dav najevo veliké rozhořčení, podíval se na Fifiho a Na-Nua vzteklým pohledem a promluvil k nim prazvláštní francouzštinou, směsí řeči černošské a španělské:

„Vy darebáci! Padouši! Vy jste mě chtěli zabíti?! Znám vaše hanebné úmysly, jsem zpraven o všem, měl bych vás dáti usmrtit ihned, já však jsem spravedlivý – já, představitel zástupce velikého Mohameda – já neodsuzuji jakživ sebe větších zločinců dříve, než byli souzeni – já veliký soudce prorokův.“

A Bu-Amara, jenž se byl velice namáhal, aby sebral všecka slova tato, utřel si čelo jemným batistovým šátkem.

Potom pokynul velikému chlapu, ošklivému jako sedm hlavních hříchův a suchému jako klacek.

„Dotazujte se jich!“ kázal Bu-Amara, „a překládejte správně jejich odpovědi!“

SIDI MERDERUS

Ten, jenž u sultána vykonával úřad „Velikého zpravodaje“ – takový byl totiž jeho titul – byl kdysi francouzským trestancem, který se stal musulmanem, aby ušel šibenici.

Člověk ten nazýval se Marderus, v paláci však jeho jméno přizpůsobili a byl znám pod jménem Sidi – Marderus.

Byl to člověk všeho schopný, aby si zachoval postavení, na něž jej Bu-Amara povznesl, a ochotný dopustiti se všech možných ohavností i hanebností.

Jsa chytrý a vzdělaný – dostaloť se mu znamenitého vzdělání – záhy nabyl skutečného vlivu nad slabým Bu-Amarou; byl však pří tom zároveň tak prohnaný, že zůstával nadále otrokem, jakkoli sultán tančil ponenáhlu víc a více podle jeho noty.

Jak si lze pomysliti, Sidi-Marderus neměl Francouzů v lásce, naopak nenáviděl někdejších krajanů svých vášnivě a býval pokaždé velice šťasten, kdykoli se mu naskýtala příležitost, aby jim mohl provésti nějaký darebný kousek.

Vida nyní, že jest mu činiti se dvěma dětmi, z nichž jedno bylo Francouzem, pojal pevný úmysl, že Fifiho zahubí, a vyvinul za tímto cílem veškerou chytrost, jíž byl schopen.

Ježto sultán znal francouzsky stejně špatně jak francouzsky mluvil, Sidi-Marderus dával pařížskému hochovi chytlavé otázky a překládal jeho odpovědi panovníkovi po své chuti.

Podáme jako zvláštnost svým čtenářům stručný obsah tohoto vyšetřování.

„Chtěli jste se svými společníky strojiti úklady životu našeho nade vše váženého sultána, velikého vládce a svrchovaného pária mu-sulmanského ostrova Zanzibaru?“

„To není pravda,“ bránil se Fifi.

„Co znamenal tedy onen rozkaz, nalezený u vás a podepsaný anglickým guvernérem? rozkaz, jejž jste vyrvali strážím a který jste spolkli, abyste jej zničili?“

Toto obvinění bylo tak hloupé, že pařížský hoch se nedovedl opanovati tou měrou, aby se neusmál.

„Vidíte,“ pravil Sidi-Marderus, obraceje se k sultánovi, „ten kluk se dovede ještě cynicky smáti, místo aby odpověděl na mou otázku. Nemá k Vašemu Veličenstvu nejmenší úcty.“

Sultán pohleděl na Fifiho velmi výhružně.

„Jmenujte své spoluvinníky!“ vyzval Sidi-Marderus pařížského hocha.

„Spoluvinníky?“

„Ano, udejte jména oněch bídníků, jejichž jste prostředníkem a kteří se chystali spolu s vámi unésti z paláce našeho milostivého panovníka!“

Zpitomělý Fifi nenalezl na to odpovědi.

Vyšetřující soudce se ihned sklonil k Bu-Amarovi a pravil:

„Nechce jmenovati své spoluvinníky. Myslím, že by bylo záhodno použíti mučidel, aby byl přinucen k výpovědi. Mučení jej obměkčí, a jakmile začneme jej vyšetřovati, nebude se již zpěčovat odpovídati.“

Sultán sklonil hlavu na znamení souhlasu.

„Nechť zavedou toho psa francouzského k „marrebbábu“ a mučí ho nejprve „čagu“.

Dva ohavní černoši uchopili Fifiho, kdežto dva jiní se vrhli na ubohého malého Na-Nua.

„Tohohle nechte!“ kázal Sidi-Marderus, ukazuje na malého Annamitu – „náleží k plemeni žlutému a kromě toho jest pouze sluhou oněch bídníků, kteří hodlali unésti našeho pána.“

Na-Nu vida, že odvádějí Fifiho, jal se z plna hrdla naříkati.

Nechtěl býti od svého přítele odloučen a zuřivě se snažil připojiti se k němu.

„Ježto ta pitomá žlutá hlava nechce pochopiti, že ho hodláme ušetřiti,“ pravil Sidi-Marderus, „nechť ho odvedou také k „marreb-bábu!“ Tim hůře pro něho.“

Také nešťastný Na-Nu byl tudíž odveden do zahrady muk.

NEPŘESTUPNÁ ZEĎ

Marcel, jenž se vydal v letadle na pátrání po Kristiánovi, jak se pamatujeme, nalezl posléze svého přítele na západě ostrova.

Nešťastnou náhodou námořní důstojník přiletěl příliš pozdě.

V okamžiku, kdy sestupoval k nízkému pohoří, vybíhajícímu do moře, spatřil aeroplán Hartmannův, odlétající směrem k pobřeží africkému.

Bídák, nestaraje se o osud Vogla, jenž, jak známo, zůstal v rukou anglických vojáků, vzlétl prudce.

Nyní se vznášel nad pevninou africkou v opuštěných končinách usagcihaských.

„Nezbavíme se toho chlapa nikdy,“ pravil Kristián Marcelovi, jakmile se setkali, „nyní bude číhati na nás v holé poušti a mezi ním a námi vznikne zápas na život a na smrt.“

„Budeme nelítostní,“ odvětil Fournier. „Postaví-li se bídák nám ještě jednou do cesty, zabijeme jej jako litou šelmu. Nyní, když máme právo na své straně, jsme ve stavu zákonité obrany.“

„Takhle vás rád slyším mluviti, Marcele,“ poznamenal námořní důstojník, „ano, my máme právo na své straně a budeme se brániti, dříve však jest nám ještě vyplniti svatou povinnost. Jest nám najíti Fifiho a Na-Nua stůj co stůj. Jsou, jak se zdá, v sultánově paláci a my se tam musíme dostati.“

„Já jsem se již vznesl nad onen palác,“ odpověděl Marcel, „neobjevil jsem však ničeho jiného než mešitu a zahrady.“

„Myslíš si, že máme v těchto zahradách dosti místa, abychom přistáli?“

„Tak jest, uviděl jsem dvě, tři místa, kde můžeme sestoupiti bez nesnází.“

„V tomto případě pojďme! Každá ztracená minuta zhoršuje osud našich nešťastných přátel. Třeba jednati rychle, poněvadž u fanatiků, jako jsou musulmani, lze se obávati všeho. Angličtí vojíni chtějí požádati o zakročení guvernéra, to však by vyžadovalo času.“

„Máš pravdu,“ odvětil Marcel, „pojďme!“

Oba přátelé vstoupili znova do vzducholodi a o několik minut později „Margareta“ se vznášela nad residencí Bu-Amarovou.

Přistání se stalo na okrouhlém místě, obklopeném palmami.

Toto místo bylo pusto.

V zahradách bylo naprosto ticho, jako by palác byl opuštěn.

Marcel a Kristián se smlouvali.

Po chvíli námořní důstojník pravil svému příteli:

„Bylo by nemoudré, abychom se pustili do těchto zahrad oba dva. Ty zůstaneš na stráži u aeroplánu, kdežto já vykonám prohlídku.“

„Mám tě nechati samotna? Nikdy!“ zvolal Marcel.

„Čeho jest se mi báti. Nemám-li svého revolveru?“

„Co si počneš s pouhým revolverem proti celému davu?“

„Tož vezmu s sebou i svou remingtonovku a ručím ti za to, že mne obyvatelé tohoto paláce za živa nedostanou. Ostatně se nevzdálím příliš daleko, budeme stále ve spojení.“

A dříve než ho mohl zdržeti, Kristián s revolverem za pásem a s remingtonovkou v ruce, zmizel v houští.

Kráčel vpřed s největší opatrností, naslouchaje sebe menšímu šustu.

Pojednou vztyčil se před ním černoch.

Strašnou ranou pažby námořní důstojník jej srazil k zemi a ubíral se dále. Náhle však se octl u vysoké bílé zdi, jež mu zamezila další cestu.

Postavení stalo se kritickým.

A na dovršení všeho zaslechl za touto hradbou ještě přidušený nářek. Poznal hlas Fifiho! Pokusil se spěšně obejíti zeď, ta však se táhla do nekonečna bez vchodu, bez východu.

Nešťastný Kristián vrátil se k Marcelovi a rychle jej zpravil o tom, co uslyšel.

Ihned oba muži spěchali ke zdi a naslouchali plni úzkosti.

Naříkání ustalo. Bylo slyšeti pouze zmatený hluk, přerušovaný časem podivným zpěvem…

„Fifi! Fifi!“ zvolal Kristián.

Na zoufalý výkřik ten ozval se hlas:

„Pomoc!… Pomoc!…“

Byl to hlas pařížského hocha.

„Odvahu!“ zahučel Kristián, „jsme zde.“

ČAGU

Rozkaz daný Sidi-Marderusem byl proveden ihned.

Fifi a Na-Nu, jenž svého přítele nechtěl opustit, byli zavedeni do marrebbábu.

Dav negrů a Arabů je doprovázel, odříkávaje tyto verše koránu:

„Mohamed, spravedlivý nade všecky, jest neúprosný k věrolomným a zrádcům. Neodpouští těm, kteří chtěli oklamati své bratry.“

A tyto litanie, přednášené plačtivými hlasy, zněly žalostně a jaksi dojemně.

Podobalo se to poněkud žalozpěvům, které španělští kněží prozpěvují, doprovázejíce zločince k popravě.

Prošed velikou síní, jejímž středem protékal potůček, průvod dospěl do veliké dlouhé chodby, osvětlené vysokými okny, a vystupoval poté po schodišti, jehož schody byly uprostřed pokryty rudým kobercem aksamitovým.

Sultánův palác byl nádherný, skvěl se zlatem, stříbrem a drahými kameny, avšak Fifi a Na-Nu málo se zajímali o zázraky, které se postupně objevovaly před jejich zraky.

Byliť velice poděšeni, zvláště Fifi, který jediný pochopil smysl strašných slov, pronesených Sidi Marderusem.

Nevěděl dosud, že ho čeká mučení „čagu“, představoval si však v duchu již napřed, že ho očekává něco hrozného.

A nešťastný chlapec, jenž se viděl ztraceným, cítil, jak slzy mu zaplavují očí.

Tušil ovšem, že ho přátelé hledají, že prohlížejí všecky ulice ostrova, aby ho nalezli, ale nezatajoval si zároveň, že jejích pátrání zůstane patrně bezvýsledným.

Jak by mu mohli přijíti na pomoc? Jak by zvláště vnikli do vrat tohoto paláce, střeženého jako nějaká pevnost?

A přece se Fifi nepoddával zoufalství úplně.

Octl se již v tolikerých nesnázích, tolikrát hleděl smrti v oči, a přece byl povždy zachráněn!

Na dně jeho srdce svítila přece ještě jiskřička naděje, byla však tak maličká, tak třepotavá a prchavá, že uhasla rázem, jakmile nebožák spatřil ve vzdálenosti několika kroků černocha v červených šatech, jenž se opíral o kůl, nad kterým se šklebila lidská hlava.

Výkřik hrůzy dral se mladíkovi z hrdla; se strašnou námahou potlačil však tento projev úzkosti.

Na-Nu však porozuměl a jal se vzlykati.

Opět se začalo zpívati, a černoši se zdáli velmi veselými. Divadlo, jemuž měli býti přítomnými, bylo jim zcela po chuti.

Černoši, kteří jsou hodně ukrutní, rádi vídávají prolévati krev, zvláště je-li krev ta krví Evropanovou.

Červený muž, jenž dosud stál nepohnutě opřen o kůl, přiblížil se pak o několik kroků, třímaje v ruce dlouhý, zakřivený nůž.

Široký úsměv hyzdil obličej tohoto surovce. Kat čeká již jen na rozkaz, aby uchopil oba hochy.

Ale obyvatelé paláce Bu-Amarova nemívají naspěch.

S neslýchanou, promyšlenou krutostí libují si v tom, aby nejprve mučili duševně ony, jež hodlají co nejvíce mučiti i tělesně.

Namístě, aby bez odkladu vydali v oběť nešťastníky strašnému katovi, jenž si zpravidla tropí surové úsměšky se svými obětmi, vydanými jemu na pospas, musulmani cítí obyčejně ještě potřebu, aby pronášeli některé verše z koránu, v nichž se nacházejí místa, vztahující se k okolnostem.

Veliký, bradatý Arab, mající zlaté brýle, přednáší táhlým hlasem verše, jež přítomní sborem opakují.

Poté se odehrává prazvláštní obřad, jenž má do sebe cosi výsměšně krutého.

Všichni se kloní před mladými obětmi se soustrastnými pohledy, jako by jim srdce krvácelo nad tím, co se bude díti.

Posléze obřad končí.

Muž se zlatými brýlemi pozdvihuje hlas a s koránem v ruce probíhá všemi skupinami.

Všecko se kloní před ním s úctou, neboť jest to „mufti“, jehož moc vyrovnává se téměř moci sultánově.

Pojednou přistupuje k Fifimu, vlídným pohybem otcovským položí mu ruku na rámě a pronáší slavnostně několik slov, jimž hoch nerozumí.

„Mufti“ vyzývá odsouzence, aby statečně snášel mučení, jež ho čeká ve jménu velikého proroka, nakloní pak hlavu a opakuje třikrát:

„Salám!… Salám!… Salám!…“

Ihned přistupuje kat. Jiný černoch ho následuje.

Fifi ustupuje vzad a bezděčným pohybem staví se na odpor: popravčí však jest pravý obr.

Mohutnou rukou sevře hocha, zdvíhá jej do výše, mrští jím o popravní kůl, kde jej mrštně spoutá konopným provazem.

Na-Nu jest uchopen katovým holomkem a okamžitě spoután.

„Zbabělci! Bídáci!“ sténá pařížský hoch.

Jeho hlas však jest ukřičen jásáním rozvášněného davu, jenž s netrpělivostí očekává mučení „čagu“.

Tento starodávný a dosud u moslimů používaný způsob mučení záleží v tom, že odsouzenec bývá po různých částech těla bodán, načež se jeho rány hojí balsámem nazvaným „agsagui“

Toto mučení předchází však ještě prudké bičování, aby pod šlehy katanovými krev tryskala při bodáni hojněji.

Oba kati položili tudíž na zemi své dlouhé nože, jimiž až dosud hrozivě mávali, načež se každý z nich uchopil důtek, upletených z pěti kožených řemínkův, zakončených olověnými kuličkami.

„Wahed!“ vele muž se zlatými brýlemi.

Knuta dopadla se suchým šelestem na plece Fifiho.

„Etnein! Tléta! Arbaa!“ pokračoval mufti.

A rány pršely jako lijavec.

Fifi, jenž nejprve skousl zuby, aby se ukázal rekem, nedovedl poté již zmoci ukrutnou bolest a tiše sténal.

A právě tento tichý nářek zaslechl Kristián, jenž tím byl zpraven o přítomnosti nebohého hocha za zdí hrůz.

Ihned vykřikl, aby uvědomil chlapce o své přítomností, a zvuk jeho hlasu překvapil moslimy tou měrou, že se někteří z nich dali na šílený útěk, kdežto kat tu zůstal s rukou pozdviženou, netroufaje si však šlehati dále, ježto i on byl jaksi ohromen hlasem, jenž se zdál vycházeti ze zdi.

Když pak pověrčivost nabyla vrchu, nepřátelé Fifiho a Na-Nua jali se prchati s místa popravního a rozutekli se s křikem po chodbách paláce.

U ANGLICKÉHO GUVERNÉRA

Kdyby byl Kristián v tomto okamžiku mohl se dostati přes vysokou zeď, bylo by se mu bez nesnází podařilo zachrániti oba jinochy, nebyl však – jak jest nám známo – s to, aby přelezl překážku, jež mu stála v cestě.

Námořní důstojník pomýšlel ovšem na to, aby použil aeroplánu, to však by nevedlo k ničemu, poněvadž právě na tomto místě vršek zdi pokrývala veliká střecha. A kromě toho nebylo lze prováděti obraty s „Margarettou“ mezi četnými vížkami minaretů.

Kristián a Fournier nastoupili tudíž znova na vzdušnou cestu a zaměřili přímo k residenci anglického guvernéra.

Ten je přijal ihned, a když oba letci ho zpravili o všem, co se děje, pokrčil rameny a odpověděl malomyslně:

„Vidíte, že jsem všecek zkormoucen, a nevím si rady. Jedem z mých lidí mně již oznámil, co se děje, ale není možná učiniti útok na sultánův palác. Zákon o protektorátu zní jasně. Anglie nesmí překročiti práh sultánova paláce pod nižádnou záminkou. Ve svém asylu Bu-Amara jest nedotknutelný.“

„Tentokrát však vyskytl se případ „vis major“… Dva přátelé naši jsou ohroženi na svých životech – ale co to pravím?! – jsou mučeni, chtějí je usmrtit. A ničeho nelze udělati k jejich záchraně?“

„Ničeho.“

„Ale to jest strašné! Vždyť jest to, pane guvernére, přímo nemožné, aby se připustilo, by dvě děti byly takto přímo umučeny! Ve své hodnosti guvernéra zanzibarského máte zajisté právo předstoupiti před sultána. Jděte, prosím snažně, k němu, promluvte s ním, povězte mu, že zločin, jejž chystá provésti, jest přímo hanebný, že jeho bezpečnost nedovedou přece ohroziti dvě děti!“

„Nemám práva vstoupiti k sultánovi,“ odpověděl anglický guvernér.

„A jestliže byste si to právo vzal?“ otázal se Marcel.

„Bylo by nám pak bojovati se strašným povstáním všeobecným. Fanatismus na chvíli ukolébaný by se náhle zase roznítil, a malá posádka, již na Zanzibaru udržujeme, byla by musulmany napadena. Nedovedete si ani učiniti představu o tom, co jest fanatismus těchto lidí.“

„Kdyby však,“ podotkl Kristián, „místo Francouzů mučení chlapci byli Angličany?“

„Bylo by to totéž.“

„Máte tedy nad Zanzibarem svrchovanost pouze domnělou?“

„Tak bývá povždy a všude v zemích, stojících pod protektorátem,“ povzdychl guvernér.

Nastalo dlouhé, trapné mlčení. Slova se znova ujal Kristián.

„Co však nemůžete učiniti vy, pane guvernére, o to bychom se mohli pokusiti my, mohli bychom se snad dostati do paláce?“

„Ovšem – výsledek toho však by byl ten, že byste byli rozsekáni.“

„Možná,“ odvětil námořní důstojník. „Mám však jakýsi nápad. Abych jej mohl uskutečniti, musím jednou věcí býti jist.“

„A kterou, prosím vás?“

„Hned ji povím. Jako Angličan nesmíte proti Bu-Amarovi podniknouti ničeho?“

„Již jsem řekl.“

„To vím, vzepřel byste se však proti tomu, pokusil-li bych se já, můj přítel a několik jiných Francouzů o záchranu zajatých?“

„Ani dost málo! Můžete učiniti útok i na palác, a já se nijak nepostavím tomu na odpor, ovšem s podmínkou, že s vámi nepůjde ani jediný Angličan.“

„A dodal byste nám po případě i zbraně?“

„Ano, ovšem nikoli zřejmě.“

„I dělo?“

„Nepůjčím vám ho, máte však svobodu vzíti si je ze dvora arsenálu, jenž není daleko odtud. Až se vojáci dovědí, oč běží, poskytnou vám i nábojů. Buďte však při tom pamětlivi, že jednajíce takto neohrožujete pouze zodpovědnosti Anglie, nýbrž i Francie.“

„Dovolte jednati mně!“ konejšil guvernéra Kristián. „Já jsem důstojníkem francouzského námořnictva a nebudu tudíž tak pošetilý, abych chtěl své vlasti způsobiti nesnáze. Co chci, jest pouze to, že hodlám postrašiti sultána, odvrátiti pozornost jeho i jeho lidí od nešťastných dětí a použíti zmatku, jenž bude následkem zdánlivého útoku na palác, abych se do něho dostal a zachránil své přátele.“

„Jest to výborně vymyšleno, skutečně,“ podotkl guvernér, „zároveň však nejvýš nebezpečno. Snad se domníváte, že poděsíte Bu-Amaru jediným dělem?“

„Mám svůj plán, pane guvernére. Hlavní věcí jest, že mi dovolíte vypůjčiti si dělo.“

„Vezměte si je, vezměte si i náboje – víte však, dopadne-li váš smělý pokus nešťastně, že odpírám veškerou odpovědnost.“

„Nestarejte se, pane guvernére! Vše bude provedeno bez krveprolití, chci pouze sultána polekati.“

„Bojím se, že se vám to nepovede.“

Guvernér se uklonil.

Marcel a Kristián se s ním rozloučili.

KRISTIÁNŮV NÁPAD

Jakmile se octli venku, rychle vstoupili do aeroplánu, jejž byli ponechali pod ochranou anglických vojínův, a vrátili se do hangáru, kde aparát uložili.

Poté odebrali se k místu, kde dosud byli střeženi Bantu a Vogel.

„Ty půjdeš s námi,“ řekl Kristián černochovi, stavě mu před oči ústí revolveru, „a nezapomeň, neuděláš-li, co ti přikáži, že ti okamžitě roztříštím hlavu.“

Tato slova, pronesená anglicky, byla Bantuem dokonale pochopena.

„Já poslechnout, slíbit ti to.“

„Uvidíme. Pojď s námi!“

A jsa provázen Marcelem a negrem, námořní důstojník odkvapil, když byl dříve ještě doporučil anglickým vojínům, aby bedlivě střežili aeroplán.

„Který jest tedy ten nápad, o kterém ses guvernérovi zmínil?“ otázal se Marcel svého přítele.

„Jest velmi jednoduchý, uvidíš.“

„Kam jdeme?“

„K přístavu.“

Marcel věděl, že Kristián vyniká duševní bystrostí, a má-li v hlavě nějaký plán, že plán ten jest zajisté vážný a dobře promyšlený.

Jakmile se octli u přístavu, námořní důstojník se obrátil, k několika námořníkům a řekl jim:

„Půl libry obdrží všichni ti, kteří budou chtít jíti se mnou, ale s podmínkou, že nejsou národnosti anglické.“

Dvacet, třicet, čtyřicet, padesát lidí se přihlásilo brzy. Byli to Francouzi, Holanďané, Španělé, Vlaši, Němci, vesměs odhodlaní chlapíci, z nichž někteří sice nebyli nejlepšími mezi námořníky, což však pro dílo, které jím chystal Kristián, bylo celkem věcí podružnou.

Někteří z přihlášených byli poněkud podnapilí a silně hlučeli.

Jakmile Kristián shromáždil tuto náhodnou četu, oslovil ji zvučným hlasem:

„Následujte mne! Každému se dostane toho, co jsem vám slíbil, až vyplníte mé rozkazy.“

Námořní důstojník a Marcel, stále následovaní Bantuem, jenž všemu tomu nerozuměl ani za mák, zaměřili s tlupou, již shromáždili, k hangáru, kde byl uložen aeroplán.

Nablízku tohoto hangáru, na oporné zídce nad přístavem, stálo na kolech několik děl.

Byly to kusy staré, jichž se již skoro nikdy nepoužívalo a které sloužily spíše za strašáky.

Kristián si vzal bez nesnází jedno z nich, a anglický poddůstojník, jejž rychle zpravil o tom, co hodlá podniknouti, přidal mu dokonce ještě deset nábojů.

„Na sultánův palác!“ velel potom Kristián.

Tlupa námořníků, jež neměla tušení o tom, co se bude díti, předvídala však „rámus“, šlapala aviatikům téměř na paty, vyrážejíc radostný křik.

Asi padesát kroků od sídla sultánova Kristián zastavil svůj průvod.

Octli se v úzké ulici, jež ústila právě u hlavních vrat paláce Bu-Amarova.

Spatřivše tento dav, jenž se mezi stromovím ulice zdál dvacetkráte četnějším, stráže před palácem ihned volaly na poplach, zůstaly však na svých místech.

Tu Kristián řekl několik slov Bantuovi.

Černoch naslouchal pozorně, načež pokynul hlavou na znamení souhlasu.

„Porozuměls mně?“ otázal se námořní důstojník.

„Ano,“ odpověděl negr.

„Nezapomeň, nebudeš-li opakovati doslovně to, co jsem ti právě řekl, že ti prostřelím lebku.“

Kdyby byl Bantu mohl tušiti, že Kristián nerozumí jedinému slovu z jazyka ki-suahelského, byl by možná pověděl něco zcela jiného, než co mu našeptal letec, černoch však byl poděšen vyhrůžkou, že bude skolen revolverem, naň namířeným, jenž mu naháněl spasitelnou hrůzu.

Bantu se přiblížil tudíž na vzdálenost asi dvaceti kroků ke strážím a řekl jim pak nářečím suahelským:

„Nevydá-li sultán okamžitě oba mladé zajatce, celé vojsko napadne palác a pobije bez milosti všecky, kteří se tam nacházejí.“

Tato hrozba dodělala se okamžitě svého účinku, neboť černí vojáci namístě aby zůstali na stráži, ihned odkvapili do paláce, jehož okna jako kouzlem byla rázem uzavřena.

„Křičte! Řvete všichni, dělejte hluk co možná největší a volejte jmenovitě; „Ať zhyne sultán! Smrt sultánovi!“

Jsouce rozradostněni úlohou, které se jim dostalo a jež se zdála hodně mírumilovnou, námořníci hulákali, že poslouchajícím mohly prasknouti bubínky v uších:

„Smrt sultánovi! Ať zhyne sultán!“

A aby ještě více zvětšil zmatek v paláci, Kristián dal dvakrát za sebou vystřeliti z děla, ovšem naslepo.

Tato hrozba se neminula účinkem, neboť po chvíli letcům bylo oznámeno, že moslimové prchají v šíleném kvapu dveřmi zadní části paláce.

Sultán se dal raději na útěk, než aby se postavil na odpor vojsku, ohlášenému Bantuem.

PANIKA

Vnikněme na chvíli do nádherného sídla sultána Bu-Amary a podívejme se, co se tam děje!

Po chodbách a schodech tísní se a zmateně pobíhají sem tam poděšení lidé, mačkají se a vrážejí do sebe, spěchajíce vesměs k východů, směřujícímu k přístavu.

Jediný Sidi-Marderus setrval u sultána asi s deseti rádci jeho a živě domlouvá panovníkovi, aby se postavil v čelo svých věrných a odrazil útočníky.

Sidi-Marderus ví dobře, bude-li sultán přemožen a zbaven ještě posledního zbytku své mocí, že i on sám pozbude výnosného postavení svého u Bu-Amary, na němž mu velice záleží.

„Jakže? Ty, veliký vládce nad věřícími,“ promlouval k sultánovi na smrt zbledlému, „ty by ses dal postrašiti hrstkou křiklounův a vydal bys jim svůj pevný palác? Ve jménu Mohameda, velikého proroka, tě zapřísahám, aby ses bránil, abys kladl odpor. Dej shromážditi svou stráž, zataras brány a dokaž svým nepřátelům, že nedostanou Bu-Amaru tak snadno jako hamám.“

Jsa povzbuzen těmito bojovnými slovy, Bu-Amara vyšel z trůnního sálu a odebral se na vnitřní balkon paláce.

Z tohoto balkonu mluvíval při velikých slavnostech ke svému vojsku a k poddaným. Ale běda! Bylo již příliš pozdě. Oba výstřely z děla neminuly se účinkem, a bylo naprosto nemožné opět shromážditi dav, zachvácený panikou.

Dělo zahučelo po třetí, a řvaní oblehatelů stalo se ještě strašnějším.

Nikdo by si nepomyslil, že takový pekelný hluk tropí pouze padesát lidí.

Celé vojsko divochů by nenadělalo větší vřavy.

„Vniknou dovnitř,“ mumlal poděšený sultán, „vniknou a mne usmrtí podobně jako Bhar-Aghora, nešťastného předchůdce mého. Musím uprchnouti, co nejrychleji uprchnouti.“

„Východy jsou střeženy,“ podotkl kdosi.

„Tož uprchněme podzemím!“ koktal nebohý sultán.

Podzemí paláce rozkládalo se pod zahradami residence a ústilo tajnými dveřmi u místa přístavu, nazvaného „Seid – Bab“.

U tohoto přístavu bylo shromážděno sultánovo loďstvo, skládající se ze čtyř starých fregat, vyzbrojených měděnými děly, a z šedesáti lodic plachetních.

Bu-Amara nezamýšlel postaviti se na odpor s tímto směšným loďstvem útočníkům, jež pokládal za velmi četné.

Mínil pouze naloditi se spěšně s veškerými poklady svými a dostati se na pobřeží.

S podporou svých věrných a jmenovitě Sidi-Marderusa nacpal do pytlů diamanty, drahé kameny, zlato a brzy bylo viděti asi deset mužů s velikým nákladem prchati při záři pochodní podzemím paláce.

Předvídaný účinek útoku dostavil se skutečně a to ještě větší, než byl Kristián očekával.

„Pospěšme si!“ pravil Marcelovi, „nesmíme ztratit ani jediného okamžiku, neboť zpozorují-lí náš uskok, zaplatíme to draze. Vnikněme nyní do paláce a využitkujme zmatku v něm panujícího, abychom nalezli Fifiho i Na-Nua a osvobodili je, jsou-li dosud naživu.“

Vstoupiti do residence Bu-Amarovy bylo ještě snadnější, než námořní důstojník předpokládal.

Prchající nechali skutečně veškeré dveře otevřeny, a takto všechny překážky byly hravě překonány.

Kristián, obrátiv se k Bantuovi, otázal se ho anglicky:

„Znáš sultánův palác?“

„Ano.“

„Můžeš nás tudíž vésti?“

„Ano.“

„Víš, že při nejmenším pokusu o zradu ti roztříštím lebku.“

„Já nechtít zradit dobré bělochy.“

„Dobrá, jsi zpraven. Kupředu, sice…“

A Kristián přiložil ústí své zbraně na skráň černochovu. Ten se poněkud zachvěl a prosil:

„Ty neudělat nic zlého Bantuovi, on nechtít zradit on ti pomoci najít chlapce…“

Letci, stále provázeni svou tlupou, dospěli k pootevřené mříži, kudy se vcházelo do zahrad.

„Vstupme tudy!“ vyzval Bantu. „My brzy najít zajatce.“

A dav náhle vnikl do královy državy.

Nikdy dosud posvátná půda paláce Bu-Amarova nebyla šlapána tolika nevěřícími.

Po několika minutách Kristián a Marcel nalezli Fifiho a Na-Nua.

Ubozí hoši byli dosud ještě přivázáni ke kolu a bylo viděti, že činili zoufalé pokusy, aby se odpoutali, neboť jejich kotníky a zápěstí byly velmi zkrváceny.

Spatřivše své přátele, vykřikli radostí a bylo slyšeti, jak pařížský hoch pronáší tato slova:

„Dobře jsem věděl, že tentokrát ještě vyvázneme…“

V okamžiku oba mladíci byli odpoutáni, a letci opustili s nimi palác v největším spěchu.

A dobře učinili, neboť moslimové, jakmile se vzpamatovali ze svého prvního překvapení, poznali, že byli obelstěni.

Věřili v příchod celého vojska a viděli, že uprchli před hrstkou lidí bezbranných.

Vzpamatovali se ihned.

U bran paláce sestavil se brzy šik černochův, Arabův a Suahelův, jichž přibývalo každým okamžikem.

Musulmani nabyli opět sebedůvěry a stali se útočnými.

Pouze sultán a jeho důvěrníci, kteří dosud nevyšli z podzemí, neměli tušení o úskoku, jehož obětí se stali.

Ze všech stran ozýval se křik, a palác dosud opuštěný se ponenáhlu zase plnil.

Sultánův prapor byl vztyčen na nejvyšší mešitě, a muezinové (Členové moslimského duchovenstva, jejichž úkolem jest oznamovati s minaretů hodiny modliteb.) volali velikým hlasem musulmanský lid do zbraně.

ÚPLNÝ PŘEVRAT

Mezitím Kristián spěšně vydal oněm, kteří mu pomáhali, deset slíbených liber a navrátil dělo anglickým dělostřelcům.

„Odleťme co nejrychleji!“ vyzýval Marcel; „neboť odpor proti nám mohutní, podívejte se, jak se tamhle tlupa černochů na nás žene!“

„Na mou duši!“ poznamenal anglický důstojník. „Myslím, že uděláte dobře, zmizíte-li, neboť přijdou-li ti chlapi až sem, nebudeme moci vás brániti. Ostatně se uchýlíme do hlavního stanu, abychom požádali o pomoc proti útoku té rozběsněné chásky.“

„A co se zajatci?“ otázal se kdosi.

„I co! Pusťte je na svobodu!“ řekl Kristián. „Nechť se z toho vypletou, jak dovedou!“

Starý Bantu zmizel.

Viděl se ztracena a netoužil nijak po tom, aby byl svými souvěrci lynchován.

Brzy letci byli úplně osamoceni.

Ihned vytáhli „Margaretu“ z hangáru.

Všichni byli již na palubě, a Marcel uvedl vrtuli v pohyb, když se motor znenadání zastavil.

„Tohle jest pěkné nadělení!“ zvolal Fifi. „Zůstaneme v bryndě, a ti ohavní černí chlapi, kteří sem již utíkají…“

A hoch se chopil své remingtonky.

Černoši se rychle blížili. Nebyli již dále než několik metrů.

Marcel prudce vystoupil do letadla.

„Již jest to hotovo,“ pravil, „můžeme odletět.“

A již se chystal uvésti páku v pohyb, když se vtom tlupa černochů vyřítila na „Margaretu“.

„Vystřelme do davu!“ velel Kristián.

Šest šeredných černochů se zavěsilo na aeroplán, když však pocítili, že se zdvíhá, pustili se okamžitě.

Pouze jeden z nich, zuřivější všech ostatních, držel se lana aeroplánu křečovitě.

„Tady máme jednoho, jenž touží po cestování,“ zasmál se pařížský chlapec, ukazuje na černocha, pevně svírajícího provaz. „Nu, pane Bambulo, kdepak máte jízdenku? Ukažte ji honem, sice budete nucen sestoupiti!“

„Margareta“ octla se již ve výši sta metrů a negr způsobil její kolísání svým křečovitým škubáním.

„Na mou věru,“ poznamenal Kristián, „nedá se nic jiného dělati. Musíme se toho dotěravce zbavit.“

A mocnou ranou pěstí do obličeje srazil smělce do hlubiny.

„Mrzí mě, že jsme to musili udělati,“ mumlal námořní důstojník, „nemohli jsme však letadlo vystaviti vážnému nebezpečí, abychom zachránili život tomuto surovci.“

„Margareta“ opustila Zanzibar a prchala nyní směrem k africké pevnině.

„Nu, Fifi,“ usmál se Kristián, „tys šťastně vyvázl.“

„To si myslím, pane Kristiáne. Ach! Ti ohavní musulmani! Na ty budu pamatovat, jsouť ještě horší a divočejší než Kanakové a Číňané!“

„Vidíš nyní, že jsem měl pravdu, když jsem tě ubezpečoval, že obyvatelstvu africkému nelze věřiti více než domorodcům australským a asijským. A ty, který ses tolik těšil na přistání v Africe.“

„Ach, nyní si již dám pozor! A protože to bývá povždy Na-Nu a já, kteří se necháme chytit, od nynějška nesestoupím nikdy již na tržiště…“

„Přeháníš, milý hochu, ale konečně máš pravdu, buď opatrný, buď i nedůvěřivý, není země zrádnější než jest tato země africká, ta černá pevnina, kterou tolik Evropanů zarosilo svou krví. Tady jest samá nástraha, samý úklad. Nejrozkošnější oasy, nejklidnější samoty, nejmlčenlivější lesy povždy skrývají některého nepřítele, člověka nebo zvíře a lidé tu bývají téměř napořád horší líté zvěře.“

BEZ VODY

Za několik minut přeletěli šedesát kilometrů, jež dělí ostrov Zanzibar od východního pobřeží afrického, a aeroplán vznášel se nad pouštěmi useégoihackými.

„Kterým směrem?“ otázal se Marcel.

Kristián vyňal svůj zápisník, cosi propočítával a označil pak severo-severozápadní směr, ježto bylo třeba vznésti se přímo k čáře, jíž aviatikům bylo sledovati až k předposlední zastávce.

Bylo děsné vedro a na dovršení neštěstí voda, již vzali s sebou v Pointe-de-Galles, byla naprosto zkažena.

„Půjde-li to tak dále,“ pravil Fifi, svlékaje svou vlněnou blůzu, „roztavíme se…“

A podíval se na teploměr, zavěšený v letadle.

„Osmačtyřicet stupňů!“ zahučel. „To jest strašné!“

„Budeme míti ještě větší teplo, než zde,“ pravil Kristián. „Té chvíle máme ještě štěstí, že máme pod sebou stromy a zelenající se pláně; až však doletíme do krajin písčitých, bude to přímo hrozné.“

„Kdybychom měli alespoň pitnou vodu!“

„Jest naprosto nutné, abychom si ji opatřili, a to bezodkladně, neboť opomeneme-li tak učiniti, octneme se záhy v krajích vyprahlých, kde vodu nalézti nelze.“

„Budeme tedy nuceni přistáti na zemi.“

„Ovšem, leda že bys objevil prostředek, jak si opatřit vodu, aniž bychom se museli snésti dolů.“

„Kdybychom alespoň jistě věděli, že ji najdeme.“

„Ano,“ odvětil Kristián, „jakmile přeletíme tento palmový a kokosový les, uhlídáme řeku Uami, přistaneme na jejím břehu, pouze na okamžik, na čas, potřebný k naplnění našeho sudu.“

„A což narazíme-li opět na černochy podél řeky Uami?“

„Doufejme, že nikoli! Každým způsobem však nesmíme otáleti!“

Fifi neodpověděl. Ostatně začal pociťovati děsnou žízeň.

Letěli dále ještě asi čtvrt hodiny, když pojednou Kristián zvolal:

„Tady máme řeku Uami!“

A skutečně, stříbrná čára, jež se třpytila v paprscích slunečních, probíhala plání, kterou se plazila v podivných oklikách.

Marcel hledal místo pro přistání, neviděl však žádného, neboť všude kolkolem řeky byly samé močály.

Kromě toho bylo viděti zcela zřetelně dalekohledem krokodily, lezoucí po bahně nebo volně splývající po vodě a zanechávající za sebou rozčeřenou čáru.

A žízeň trápila nešťastné aviatiky stále víc a více.

Byli nuceni píti zahnívající vodu, jež jim ještě zbývala, voda ta však byla horká a vzbuzovala hnus, aniž občerstvovala vyprahlé hrdlo.

Posléze Marcel, jenž sestoupil co možná nejníže, spatřil velikou rovinu z dáli se zelenající, jež špičkou vybíhala do řeky.

„Myslíš, že bychom tu mohli přistáti?“ otázal se Kristiána.

Ten se podíval dalekohledem a po chvíli prohlásil:

„Ano, tato planina jest položena výše než hladina řeky, nemusí tedy býti bažinou, ostatně pučí z ní i stromy, které v každém případě zadržují zemi.“

NETUŠENÝ NEPŘÍTEL

Pět minut později „Margareta“ přistála k zemi.

Kristián měl pravdu: pláň nebyla močálovitá a bylo tu možná přistáti bez nebezpečenství.

Sotvaže se letadlo octlo na suché zemi, pařížský chlapec, opatřený dvěma skleněnými lahvemi, běžel k řece.

„Fifi!“ zavolal naň Kristián.

Mladík se zastavil.

„Neběž tolik, ty nerozumo! Jdi opatrně vpřed a dobře se před sebe dívej!“

„Ano, pane Kristiáne.“

„Zpozoruješ-li něco podezřelého, uvidíš-li pohybovati se trávu, okamžitě se vrať! Zvláště však nevstupuj do vody, nýbrž hod láhve do řeky na provaze!“

Mladík prohrabal si kapsu a vytáhl z ní bavlněný provázek, jejž přivázal ihned na hrdla lahví.

A kráčel kupředu, jsa stále sledován zrakem Kristiána, jenž se vždy po chvíli rozhlížel kolem svým dalekohledem.

Posléze důstojník řekl Marcelovi:

„Bál jsem se, že jsou tu krokodilové, ale není jich tuto; ostatně proud vody jest příliš dravý na tomto místě, a šeredná zvířata ona milují pouze tiché vody.“

Zatím Fifi se již octl na břehu řeky, pojednou však si nevěděl rady.

Z vody vystupovaly tu a tam kameny a balvany, takže mu nebylo možná hoditi do ní láhve tak, aby se nerozbily.

Chvilku váhal, poté však se rázem odhodlal.

Rychle si zul střevíce, vysoukal si kalhoty a nedbaje napomenutí Kristiánova vstoupil do vody.

Sotvaže učinil několik kroků kupředu, voda před ním pojednou se rozvířila.

A vzápětí blížila se k němu v rozpěněné vodě ohromná černá hlava – hlava šeredná, obludná, obrovská.

Fifi zoufale vykřikl a prchal vzad, ohromný netvor však ho předstihoval rychlostí.

Ačkoli se zvíře zdálo těžkým a nemotorným, valilo se ve vodě vpřed s neuvěřitelnou rychlostí.

„Pomoc! Pomoc! Pomoc!“ křičel hoch, žena se prudce ku břehu.

Již ho netvor doháněl, jíž se ho téměř dotýkal jeho černý čumák, když pojednou zazněl výstřel, a Fifi uslyšel za sebou prudké pleskání.

Zároveň zpozoroval, že se travou blíží k němu Kristián, držící v ruce ručnici, z jejíž hlavně se dosud kouřilo.

„Znamenitý výstřel, pane Kristiáne!“ zvolal radostně pařížský chlapec, „nebýti vás, byl by mě ten šeredný krokodil rázem spolkl.“

„To není krokodil,“ vysvětloval námořní důstojník.

„Na mou věru, to jest pravda,“ zamumlal Fifi, prohlížeje si svého nepřítele s větší pozorností. „Člověk by řekl, že jest to velryba, ale ne, to není možná, vždyť velryby se do těchto řek nedostávají.“

„Jest to hroch,“ vysvětloval Kristián, jenž se přiblížil, „hroch východoafrický, nejdivočejší a nejnebezpečnější zvíře na světě.

Hroch východoafrický má kůži barvy šedohnědé kromě na kloubech a kolem očí, kde jest více méně narůžovělá. V okamžiku, kdy zvíře vystupuje z vody, jeho barva nabývá nádechu šedě fialového. Hojné kapky barvy bledě červené crčí mu s kůže, což jest příčinou, že dostal jméno „hroch potící se krví“, pod kterým bývá leckdy označován na výročních trzích. Toto zvíře opouštivá jen málokdy vodu, kde tráví po většině svůj život, stále plovajíc a ponořujíc se. Pří tom vyvíjí čilost, která se podivně odráží od jeho nemotornosti na pevnině. Hroch dovede vydržeti pod vodou bez dýchání šest až osm minut. Když se vynořuje na povrch vody, aby nabral vzduch, ukazuje pouze špičku tlamy a čtyři vypukliny, jež tvoří jeho nozdry a oči. Všude na březích veletoků afrických černoši i běloši podnikají honbu na hrochy pro jejich kůži, jež jest výtečná, zvláště v mládí, a za příčinou tuku, velmi vyhledávaného domorodci. Slonovina jeho zubů jest velmi cenná a kůže, velmi tlusté, používá se k výrobě štítů, střevíců, pancéřů a množství předmětů jiných.

Zvíře, jež bylo zasaženo výstřelem v okamžiku, kdy plovalo vpřed s veškerou prudkostí, vyrazilo vlivem setrvačností přes polovici na břeh, a Fifimu se naskytla tudíž příležitost, aby si je mohl důkladně prohlédnouti.

Výstřel Kristiánův proletěl pravým okem ohromného obojživelníka.

„Střelil jste znamenitě,“ pochvaloval ho chlapec, „právě do oka.“

„A bylo toho také třeba, milý příteli, poněvadž oko jest jediné ranitelné místo tohoto netvora. Jeho kůže jest tak tlustá, že se koule na jeho želvím štítu zplošťují.

Již po několik let vyrábějí se na lov hrochů zvláštní ručnice s ocelovými kulemi hluboko pronikajícími, byl jsem však nucen skoliti jej pouze svou ručnicí, což se mohlo státi jen zasažením ho přímo do oka. Kdybych se byl chybil…!“

„Bylo po mně veta!“ zvolal Fifi. „O tom není nejmenší pochybnosti. Ach, pane Kristiáne! Mám u vás již dlouhý účet a nebudu jej moci zaplatit asi nikdy. Zachránil jste mi život již tolikrát!“

„Dobře, dobře! Pohovoříme si o tom jindy. Zatím však naplň láhve a vraťme se rychle k aeroplánu!“

S těmi slovy námořní důstojník se naklonil k řece a zahnal zížeň, používaje svých dlaní jako číše.

Fifi jej napodobil ihned, a také Na-Nu, jenž přiběhl za nimi, pil hltavě.

Fifi pospíšil k „Margaretě“, vyprázdnil láhve do sudu se sladkou vodou, vrátil se k řece, potom zase k jednoplošníku a po pěti šesti pochůzkách sem tam zásoba vody naších letců jevila se dostatečnou.

SNARABU

Již se chystali k odletu, když je pojednou obklopili černoši, jichž nebyli zpozorovali, s výhružným křikem a jeden z nich, vysoký stařec lesklých, zlých očí, přiblížil se ke Kristiánovi, s nímž zahájil asi pětiminutový, nesrozumitelný rozhovor.

„Co od nás chtějí? Čeho na nás požadují?“ nepřestával mumlati Fifi, „snad nebyli tito černí darebáci zpraveni černochy zanzi-barskými o taškářství, jež jsme provedli sultánovi?“

„Nikoli,“ odvětil námořní důstojník, „to bude asi něco jiného, počkej, promluvím s nimi anglicky a uvidím, porozumí-li alespoň trochu tomuto jazyku.“

„Bylo by snad lépe, jestliže bychom se raději pokusili o útěk,“ podotkl pařížský hoch.

„O útěk? To se snadno řekne, bylo by to však nemožné, ježto jsme obklíčeni se všech stran a počtu těchto negrů přibývá vůčihledně.“

„Pravda – přibíhají se všech stran! Je jich jako kobylek!“

Kristián, jenž se přiblížil starému černochovi, řekl mu anglicky:

„Čeho žádáte?“

Černý stařec sklonil hlavu – pochopil.

A chybnou, stěží pochopitelnou angličtinou pronesl asi tato slova:

„Dopustili jste se právě veliké svatokrádeže.“

„Svatokrádeže?“

„Ano.“

„A jak to?“

Zdálo se, že stařec rozjímá, načež pozdvihuje hlas, jemuž se snažil dodati slavnostního rázu, pokračoval:

„Dopustili jste se přetěžké svatokrádeže – svatokrádeže, která se u nás trestá smrtí.“

„Rozumím čím dále tím méně,“ pravil Kristián.

„Zahynul utamaro,“ pravil starý černoch.

„Utamaro, pravíte?“

„Ano, utamaro.“

„A co jest to?“

„Nestavte se nevědomým, člověče s bledými líci! Víte velmi dobře, co tím míním, a snažíte se jeviti úžas. Dopustili jste se převeliké svatokrádeže – opakuji vám – a veliký babazu odsoudí vás na smrt. Pojďte, následujte mne! Od tohoto okamžiku jste mými zajatci.“

„Počkat!“ odpověděl Kristián. „Vy nesmíte zatýkati lidi. Povězte především, kdo jste!“

„Jsem „snarabu“, a mám povinnost zatýkati ty, kteří porušují zákony velikého náboženství prorokova.“

Kristián chápal čím dále tím méně.

„Nu,“ pravil, „měli bychom se přece dorozuměti alespoň o tom, v čem jsme porušili vaše zákony.“

„Tím, že jste usmrtili utamara.“

A starý černoch ukazoval, prstem na řeku, na jejímž břehu bylo viděti ohyzdnou černou hlavu hrochovu.

„Aj, jíž chápu!“ podotkl námořní důstojník. „Ano, rozumím – povězte mi však, cožpak si myslíte, že se necháme za živa sežrati vaším utamarem? Záleží-li vám tolik na těchto šeredných zvířatech, dejte si je pod poklop!“

Kmet vida, že se námořní důstojník nijak nechystá následovati ho, obrátil se k černochům jej obklopujícím a dal jim rozkaz. Přistoupili ihned s výhružnými posunky.

„Pozor!“ zavolal Kristián na své přátele, „myslím, že to půjde do tuhého. Chystejme se k obraně!“

A s těmito slovy námořní důstojník přiložil k líci ručnici, mezitím co Marcel ohrožoval útočníky revolverem a Fifi zbavil se nejbližšího útočníka důkladným kopnutím.

Toto rázné chování patrně hodně ochladilo nadšení černochů.

Nejsmělejší ustoupili vzad a sám „snarabu“ měl za moudřejší, aby se uchýlil za své druhy.

Několik černochů však blížilo se potměšile aeroplánu a již byli téměř u něho, když Kristián, povšimnuv si toho, zvolal na starého náčelníka.

„Dotknou-li se lidé velikého ptáka, jenž tu leží, ihned umrou.“

„Snarabu“ přeložil tato slova těm, již ho obklopovali, a v zápětí pověrečný strach zachvátil negry.

Vida, že se tato slova dodělala účinku, Kristián pokračoval:

„Veliký pták dovede jediným rozmachem křídel usmrtit padesát lidí. Pověz svým bratřím, aby se k němu nepřibližovali!“

Aby mouřeníny polekal ještě více, Marcel uvedl v pohyb motor.

Jednomu z černochů, který přistoupil příliš blízko, byla vrtulí utržena ruka, i jal se utíkati s děsným křikem.

„Řekl jsem vám to,“ pravil Kristián, „veliký pták jest zuřivý a hned se mezi vámi vznese do vzduchu.“

„Nazpět! Nazpět!“ velel „snarabu“. Černochům nebylo třeba opakovati tato slova.

„Myslím, že teď by byla vhodná chvíle k odletu,“ podotkl Marcel.

„Ano. Ano. Nasedat!“ zvolala Kristián.

Ihned však se zarazil.

Černoši chytře odstoupili od aeroplánu, utvořili však ponenáhlu kolem letců kruh. Pojednou vykročili, spojivše ruce, a jali se divokým úprkem postupovati vpřed a obklopili letce.

Byvše znenadání od sebe odloučeni, Marcel, Fifi, Kristián a Na-Nu volali na sebe, ale kruh černochů se svíral víc a více.

Kristián skolil svou remingtonovkou sedm nepřátel, Fifi pět a Marcel šest; jakmile však jim došly náboje, byli vydáni nepřátelům na milost a nemílost.

Ti však se jich přece nedotkli. Proč?

Kdyby naši přátelé byli znali „Pomayosy“, – to bylo jméno černochů, s nimiž se utkali, – byli by věděli, že nevztahují nikdy ruky na provinilce, kteří zabili utamara. Pouze dva druhy lidí mají právo vložiti ruku na vraha – může-li se podobné jméno dáti tomu, kdo usmrtí zvíře – a ty dva druhy jsou babazu a kirravasové neboli „lidé s dlouhými noži“.

Před tyto „muže s dlouhými noži“ snažili se tedy černoši zavésti aviatiky a používali k tomu podivných prostředků.

Aby nemusili na ně vložiti ruce, strkali je kupředu svými štíty a holemi, opatřenými na koncích chomáčky bylin a tito čertovští negři si při tom počínali tak obratně, že Fifi, Kristián, Marcel a Na-Nu byli volky nevolky nuceni následovati jich.

Dostrkali je posléze až před bydliště velikého babazua, svého náčelníka, jejž nazývali ve své mluvě Ibn Alláh, to jest „syn boží“, a jehož obydlí střeženo bylo černochy ozbrojenými dlouhými kopími.

Když uslyšel hluk, vyšel na práh své chýše. Byl to muž ještě dosti mladý, jakýsi mestic tmavohnědé pleti, a silně kulhal.

Spatřiv dav, zdál se býti překvapeným avšak stařec, jejž již známe, zavedl ho do stinné zahrádky a vypravoval mu tam, co se stalo.

Babazu obrátil na ně své oči a byl patrně při pohledu na ně jat šíleným strachem, vždyť tito lidé usmrtili utamara!

Dal nějaké rozkazy, načež se stařec navrátil k tlupě, ke které měl dlouhou promluvu.

Letci byli nyní od sebe odloučení. Negrům se podařilo údery štítů posléze je osamotniti.

Kristián se sice pokusil klásti jim odpor, byl však přes svou obrovskou sílu odražen černochy, kteří nebyli méně silni než on. Rýpáním do žeber dostrkali je postupně před babazua, jenž se díval na pařížského hocha překvapen.

Poslední se octl před jeho tváří Kristián, stále se vzpírající, jenž se podrážděným hlasem otázal babazua:

„Rozumíte anglicky?“

„Ano,“ odpověděl náčelník.

„Nuže, poslyšte! Zatkli nás, poněvadž jsme usmrtili utamara; nepustíte-li nás však ihned na svobodu, veliký pták, na jehož křídlech jsme sem přiletěli, nás osvobodí – a pak běda vám! Zahubí všecko svými křídly a pobije vás bez lítosti.“

Poděšený babazu dotazoval se starého černocha, a ten mu vylíčil asi velmi hrozně účinky aeroplánu, ježto bylo viděti, jak náčelník několikrát zoufale vzpínal ruce k nebi.

Přece však se nakonec vzmužil, udělil několik rozkazův a vrátil se do svého obydlí.

Černoši zanotovali ihned příšerný zpěv; čtyři z nich vrhli se na Fifiho, spoutali jej liánami a vytasili z jakýchsi pochev, jež nosili po boku, dlouhé tenké nože, jimiž mávali s divokým křikem.

Tito čtyři negři byli pověstní kirravásové, kteří jediní měli právo dotknouti se osob provinivších se zabitím utamarovým.

Tentokrát pařížský hoch byl skutečně velmi vážně ohrožen, a žádné zakročení lidské nebylo by ho mohlo vyrvati z rukou jeho ka-tanů, kdyby se vtom nebyla stala událost, jež v době několika vteřin změnila celý stav věcí.

ZASLOUŽENÉ POTRESTÁNÍ

Pojednou zaznělo nad osadou černochů zvučné supění, po němž následovalo rychlé a pravidelné klapání.

Negři pozdvihli hlavy, a jaký byl jejich údiv a zděšení, když na nebi spatřili ohromného ptáka, který se zdál býti hotov vrhnouti se na ně!

S divokým křikem hrůzy rozprchli se na všecky strany.

Sami „kirravasové“ opustili svá místa, pospíšili do svých chýší a brzy se opět odtud vyřítili, držíce v rukou ohromná kopí.

Postavili se pak před obydlí babazuovo, jsouce patrně odhodláni chrániti ho až do posledního dechu.

Ostatní černoši se rozprchli jako hejno vran, kromě jediného, jenž se osvědčil zvláště útočným vůči Kristiánovi a kterého tento uchopil a nepouštěl.

Jaký to byl tedy podivný hluk ve výši, a který byl onen obrovský pták, jenž černochy zahnal na útěk?

Byl to, jak lze tušiti, aeroplán, a to aeroplán Hartmannův.

Onen zákeřník zachránil život svých nepřátel, nemaje o tom ani zdání. Jeho bezděčnou zásluhou naši letci unikli nejstrašnějším mukám.

Kdyby byl Hartmann mohl tušiti, že se ti, jež pronásledoval neúmornou nenávistí, nacházejí uprostřed černochů, byl by se bezpochyby snesl na zemi; vida však pod sebou ohromný zástup černochů, divoce posunkujících a děsně řvoucích, letěl dále s největším spěchem.

Fifi, zapomenuv rázem na přestálé nebezpečí, pozdvihl svou čapku, vesele jí zatočil a vykřikl:

„Pěkně děkuji, pane Hartmanne! Co jste právě udělal, jest od vás velice chytré a hezké, příležitostně se vám to připočte k dobru.“

Povšimnuv si, že Kristián dosud ještě drží mouřenína za paži, otázal se ho:

„Co s ním chcete počíti?“

„Dáti mu zasloužený trest, protože se choval ke mně nejsurověji ze všech.“

„I pusť ho!“ vyzýval jej Marcel.

„Ne, ne,“ odvětil námořní důstojník. „Tito negři sužují nás již tak dlouho, že si alespoň jeden z nich zasluhuje pořádného výprasku.“

„Tak jest,“ souhlasil Fifi; „já toho ptáčka také poznávám, ten se mne nastrkal svým štítem… dosud mám od jeho štulců bolavé boky. Ó, omyl jest vyloučen! Poznávám ho zcela dobře, má na pravém rameni vytetovaného orla.“

A bylo tomu skutečně tak.

Když došli až k letadlu, jehož se černoši neodvážili dotknouti, Kristián přivázal černocha ke kmeni stromu a chystal se jej mrskati.

„Přenechte jej mně!“ žádal Fifi, „mé rány budou snad poněkud slabší, doufám však, že mu dám ještě dosti na pamětnou.“

A pařížský hoch, uchopiv se provazu, jal se negra silně bičovati.

Toto bití bylo přerušeno příchodem oddělení vojákův.

„Podívejte se! Angličané!“ zvolal Fifi.

Mýlil se.

Byliť to vojáci němečtí, poněvadž kraj, v němž se octli, byl pod protektorátem německého císaře.

Tito vojíni, z nichž jeden mluvil velmi dobře francouzsky, vysvětlili letcům, že hledají kteréhosi černocha, který zavraždil bělocha a uprchl prý do bydliště babazuova. Jsou prý v těchto končinách po prvé a nevědí o náčelníkově sídle. Kristián je vedl a ukázal jím místo, kde bydlil babazu, který vydával na smrt ty, již zabili utamara, kdežto ony, kteří usmrtili bílého člověka, zřejmě bral v ochranu.

Potom Marcel velel:

„Nastoupit! Nebudeme snad čekati, až se černoši pro nás vrátí? Potom by se snad letadla již nebáli.“

„Máš pravdu,“ souhlasil Kristián. „Vzlétněme!“

JEZERO VICTORIA

Uplynulo několik hodin a „Margareta“, přeletěvši krajiny zarostlé neproniknutelnými východoafrickými pralesy, dostala se nad kraj nadmíru bažinatý, z něhož odporný zápach pronikal až k letcům.

„Vzlétněme výše!“ pravil Kristián, „neboť výpary z jihoafrických bažin bývají záhubné, působíce prudké horečky, jež časem končívají smrtí.“

„Brrr!“ zachvěl se Fifi. „To by nám tak ještě scházelo!“

Přeletěli přes močál, a na obzoru objevila se poté ohromná hladina vodní.

„Přisámbohu!“ podivil se Fifi. „Tomuhle věru nerozumím. Tady máme zase moře – a já jsem si přece myslil, že jsme se již proti němu obrátili zády. Což jsme se snad zmýlili ve směru?“

„Buď jen bez starosti,“ vysvětloval námořní důstojník, „co pokládáš za moře, jest pouhé jezero – jezero Victoria.“

„Nu, to jest věru ohromných rozměrů!“

„Tak jest, skutečně jest to téměř moře, pročež se mu také říká „Njanza“, to jest „Vnitřní moře“. Jeho obvod jest větší dvanácti set kilometrů. A plavba po tomto jezeře bývá nadmíru nebezpečna pro ohromné bouřky. Negři dali mu jméno „Jezero smrti“. Kromě toho se hemží krokodily a hrochy.“

„Tož doufám, že se ohavnému jezeru tomu vyhneme,“ přál si pařížský hoch. „Jakživ bych se již nechtěl setkati s tak šerednou tlamou! Již při vzpomínce na toho netvora lomcuje mnou zimnice.“

„Budeme na neštěstí nucení přeletěti je po celé jeho šířce, poněvadž bychom jinak musili udělati ohromnou okliku – a my si již nesmíme popřáti přepychu, abychom zbytečně utráceli kilometry.“

Přibližovali se mezitím jezeru, jehož modré vody místy se zatemňovaly.

„Podívejte se! Plují po něm bárky!“ podivil se Fifi. A ihned se uchopil dalekohledu. „Jak podivné jsou to loďky!“ pravil po chvíli. „Podobají se labutím.“

„Jsou to „merkeby“,“ vysvětloval Kristián, jenž nikdy nepřišel do rozpaků. „Jsou to skutečně velmi podivné lodice, jejichž příď jest podobna zádi, a jsou tak pevné, že odolávají sebe prudším nárazům vln. Co však jest ještě podivnější, jest způsob, kterým je domorodí plavci afričtí řídí i za nejhustších mlh. Nemajíť busoly ani kompasu, a přece je řídí úžasně směrem, kterého si přejí. Nahrazují busolu ptákem.“

„Ptákem?!“ podivil se Fifi. „To jest skutečně zvláštní!“

„Ano,“ pokračoval námořní důstojník; „jest to pták mrtvý, jejž nazývají „turgui“. Tento pták, jenž se nemálo podobá našemu ledňáčkovi, má podivnou vlastnost, je-li vyschlý a zavěšen na nit procházející středem jeho těla, že jeho zobák ukazuje stále k severu. Nechť se otáčí kamkoli, vrací se podobně jako jehla na busole povždy v týž směr.“

Přiblížili se mezitím do vzdáleností tří, čtyř kilometrů k jezeru Víctoria, jehož obrysy bylo viděti do nedozírné dálky.

„Myslím,“ pravil Kristián Marcelovi, „že bychom měli na několik minut sestoupiti na zemi, dříve než se pustíme napříč přes toto jezero. Nesmíš zapomenouti, že jest nám vykonati bez zastávky skoro tři sta kilometrů nad povrchem vody, kde vítr bývá často velice prudký! Musíme tudíž býti jisti svým strojem…“

„Máš pravdu,“ odvětil Fournier.

Sestup se udál bez obtíží.

Jakmile se octli na zemi, byli překvapeni velikým hlukem ne nepodobným onomu, jaký dělává moře při přílivu, když vlny narážejí o břehy.

Kristián vysvětlil, že i na tomto velikém jezeře jest pravidelný příliv i odliv a to vlivem přitažlivosti měsíce, jež způsobuje tento přírodní úkaz.

Místo kde přistáli bylo skutečně rozkošné.

Představte si ohromný, zelený koberec, ozdobený nejpestřejším mnohobarevným kvítím, obzor ohraničený stromy, zbarvení posilujícího zrak, a uprostřed půvabného kraje toho křivolakou řeku, přítok to jezera, z níž vystupoval osvěžující chlad.

A na tomto skvostném koberci Fifi připravil pro vyhladovělé své druhy malou hostinu a na vyzvání Kristiánovo přinesl ze zásob vína, vezeného s sebou, i velikou láhev, na níž vinětka nesla název: „Chateau-Margaux 1896.“

Když se letci osvěžili výborným vínem, pařížský hoch chystal se uvařiti i kávu. Při prozkoumání zásob jednoplošníku nalezl totiž i něco kávy, která náležela, k zásobám slečny Margarety, a pečlivě ji uschoval.

Nyní rozdrtil zrnka prázdnou lahví, vzal malou misku a chtěl ji naplniti vodou obsaženou v sudě, vtom však si vzpomněl na říčku tekoucí několik krokův odtud.

Běžel tam a naplnil spěšně výbornou vodou malou čutoru, do níž se vešel asi litr tekutiny.

V okamžiku, kdy se skláněl nad říčkou, uslyšel pojednou jakýsi vzdálený šum, jenž se zdál vycházeti z místa za skupinou stromů.

Jak jíž byl zvědav, proběhl lučinou a vyběhl na pahorek, kde se mu ihned dostalo vysvětlení onoho zvuku.

Hoch se octl na břehu jezera Victoria Njanza a spatřil se svého vyvýšeného stanoviska nedaleko odtud podivné pirogy, čluny vytesané z jediného kmene, osazené negry, kteří veslovali v taktu a jejíchž vesla zvučně dopadala do vody.

Ukryv se za větve keře, stopoval divochy.

V každém člunu bylo jich asi dvacet a blížili se ponenáhlu břehu.

Rychlost, s jakou pirogy se hnaly kupředu, byla věru překvapující – jako by byly poháněny mocným motorem.

Chlapec díval se chvíli na smělé plavce, kteří se blížili po neklidných vodách jezera.

OTRÁVENÝ ŠÍP

Fifi byl přesvědčen, že ho nikdo nezpozoroval. Černoši však mají zrak tak bystrý jako orli, a někteří z nich již z dálí objevili mezi listím bílou hlavu hochovu.

Bylo viděti, jak se prudce sjíždějí, potom pak po jakési vzájemné domluvě, místo aby pokračovali v původním směru, pustili se napříč směrem ku břehu.

„Tak! To nám ještě scházelo!“ zahučel Fifi.

Ještě jednou pohleděv na jezero, úprkem hnal se ke svým společníkům.

„Rychle! Rychle!“ volal, jakmile k nim přibyl. „Připravme se k odletu! Jsou tu opět negři, kteří patrně chtějí k nám. Jest jich alespoň padesát a blíží se velmi rychle!“ A zklamaným hlasem dodal:

„Jaká to země! Člověk si nemůže ani svou kávu vypíti v klidu.“

Zatím Marcel právě dokončil opravu stroje, letci spěšně nasedli a vznesli se do výše.

Vtom zasvištěl šíp obdivuhodně mířený a zarazil se na obrubě letadla.

Fifi jej prudce vytáhl a jal se jej zvědavě prohlížeti.

„Bude to roztomilá památka,“ pravil hoch, „vezmu si tento šíp s sebou do Paříže a zařadím jej do své sbírky zbraní.“

„Hned jej odhodíš!“ poručil námořní důstojník.

„A proč, pane Kristiáne?“ podivil se Fifi.

„Protože jest otráven. Negři, kteří obývají tyto končiny a jmenují se Boyocadové, vždy otravují své zbraně.“

„Čím?“

„Napouštějí je jedem kurare neboli urari, výtažkem to z byliny Strychnos toxifera, jenž jest nanejvýš nebezpečný. Jediné píchnutí postačuje, aby přivodilo smrt téměř okamžitou. Jed vniká do krve a ochromuije ústrojí dýchací.“

Fifi nepotřeboval slyšeti více.

Okamžitě shodil otrávený šíp a utřel si ruce, řka:

„Čítal jsem sice v leckterém cestopisu, že někteří divoši napouštějí své zbraně jedem; domníval jsem se však, že jsou to pouhé povídačky. V dobrodružných knihách bývá však přece více pravdy, než jsem předpokládal, a nijak mne nemrzí, že to mohu potvrditi. Až se vrátím do Paříže, budu míti alespoň co vyprávěti. Nebudou mi ani chtít uvěřiti; bude tam však na štěstí pan Kristián, jenž mi po případě dosvědčí, že mluvím pravdu.“

MOUCHA TSE-TSE

Letci letěli stále nad jezerem Victoria, kde chvílemi spatřovali pirogy a malé lodi plachetní.

Kristián vykládal vědychtivému hochovi, že jezero má v určitých místech až dvě stě metrů hloubky a že jeho ohromné zásoby vody pocházejí z četných bystřin a podzemních zdrojů. Podle domněnky některých cestovatelů sbírá prý i Nil v tomto ohromném jezeru své prameny. Jeho voda měnila každou chvíli svou barvu: brzy byla blankytná, brzy nádechu mléčného, což Kristián vyložil atmosférickým odrazem.

„Byl bych se rád před odletem vykoupal v tomto pěkném jezeru,“ podotkl pojednou Fifi. „Pouze strach z krokodilů mně zabránil provésti tento úmysl.“

„A dobře jsi udělal,“ pochválil jej námořní důstojník; „jezero Victoria jest totiž plno obrovských aligatorů, z nichž někteří dorůstají délky až osmi metrů.“

„A žijí v jezeře také hroši?“ dotazoval se Fifi.

„Nikoli, poněvadž hroch nežije ve společnosti s aligátory. Ti bývají totiž nadmíru divocí a nestrpí ve své oblasti zpravidla žádného zvířete jiného.“

Časem obletovali vzducholoď velicí ptáci, vyrážející ostré skřeky.

„Jsou to miligani,“ vysvětloval Kristián. „Tento pták, nemálo se podobající našemu evropskému kormoránu neboli vodnímu krkavci, živí se rybami, jež chytá v letu. Má pod zobákem jakousi torbu, podobně jako pelikán, a do té ukládá svou kořist. Jakmile nachytal dosti ryb, vrací se na břeh, kde svou kořist pohodlně sežírá.“

Pojednou Na-Nu se rozesmál a ukázal svým společníkům na běložlutou mouchu, která se mu posadila na ruku.

Chlapec ji chtěl i chytit, ale hmyz uletěl s bzukotem.

„Ó, ta darebná moucha,“ zvolal malý Anna-mita, „bodla mě, dříve než uletěla!“

A skutečně bylo viděti na Na-Nuově ruce malou rudou skvrnu, která se rychle šířila, potom se kůže ponenáhlu zapalovala a v zápětí bubřela.

Znepokojený námořní důstojník ihned potíral ruku silně čpavkem, to omezilo sice poněkud zápal, ale ruka malého Annamity zůstala opuchlou.

„Byla to snad moucha snětivá?“ polekal se Fifi.

„Nikoli,“ šeptal důstojník do ucha pařížskému hochu, „ale tato moucha jest stejně nebezpečná. Jmenuje se tse-tse. Nešťastný Na-Nu!“

„Snad neumře?“ polekal se Fifi.

„To nikoli, v několika okamžicích však pozbude vědomí. Usne ponenáhlu, a jeho spánek potrvá snad až do konce naší cesty, to jest sedm dní.“

„Kdybychom byli někde na pevnině, mohli bychom mu snad nějak pomoci – zde však jest nám to bohužel nemožné!“

Na-Nu sklonil zatím hlavu a díval se kolem sebe vytřeštěným zrakem.

Posléze se mu zatočila hlava, a klesl do náručí Fifiho.

Spal.

„Ubohý Na-Nu!“ mumlal pařížský hoch. „A domníváte se, že bude spáti dlouho?“

„Bohužel ano. A nebude nám lze probuditi jej. Při spavé nemoci bývá tak zpravidla. Musíme ho opatrovati a přivázati ho, aby nám nespadl.“

„A neumře?“ ptal se Fifi pln úzkosti. „Podívejte se, jak jest bledý!“

„Nikoli. Buď bez starosti! Jest mlád a silen – zachráníme jej.“

„Nebude-li však moci jísti, možná, že umře hladem.“

„Vpravíme mu do úst násilně nějakou posilu.“

Vtom se Fifi prudce pohnul.

„Pozor, pane Kristiáne! Tady letí opět jedna z těch ohavných much. Chce si vám sednouti na ruku.“

Ranou čepice srazil zároveň zviřátko, jež spadlo na podlahu letadla.

„Zašlápni ji!“ kázal Kristián. „Rychle ji zašlápni!“

Fifi tak učinil.

„Musíme vzletěti poněkud výše, Marcele,“ upozornil námořní důstojník, „abychom se dostali z oblasti tohoto nebezpečného hmyzu. Nebylo by věru k smíchu, jestliže by píchl ještě někoho druhého z nás.“

„Margareta“ prudce vzletěla.

Letci octli se nyní asi uprostřed nad jezerem. Bylo děsné vedro a z vod jezerních vystupovaly nezdravé výpary.

Chvílemi zvláštní skřek rušil veliké ticho kolem. Byl to některý pták, jenž poděšen letěl kolem letadla.

Fifi stále podporoval Na-Nua. Chvílemi malý Annamita pootevřel oči, mírně zavrtěl hlavou a upadal potom znova v úplnou ztrnulost.

Zdálo se, že nemoc, jež jej schvátila, rychle pokračuje.

BADATEL SIMPSON

Jakmile letci přeletěli poslední hranice jezera Victoria, husté mlhy, jež jej namnoze zakrývaly zrakům, rázem se rozptýlily, a pod aviatiky ukázala se země.

Tak jako kraj, jejž nedávno opustili, byl skvělý a pln zeleně, tak smutného, žalostného pohledu skýtaly končiny, nad nimiž se vznášeli nyní.

Všude, kam jen zrak dozírá, rozkládají se nekonečné, pusté plochy.

A věru, nemůže býti nic žalostnějšího nad africké pouště! Nižádný zvuk nerozechvívá ovzduší, nezavane sebe menší vánek – písek rozvinuje do dálky jednotvárnou nesmírnost svých vyprahlých pustin.

Všude panuje ticho, ticho smrti a všeobecné mlčení to zdá se býti samým popřením života a tlačí jako můra nicoty na duši cestovatelovu, jehož se ponenáhlu zmocňuje bezděčná úzkost.

A slunce vysílá nemilosrdně své žhavé paprsky na vyprahlou, obnaženou půdu, jež jeho paprsky odráží.

Pod dvojím vlivem tím – mezi rozžhaveným nebem a rozpálenou zemí, které si navzájem posílají své plameny – ovzduší se rozehřívá jako ve žhavé peci a zbarvuje se růžovým nádechem, který vzdáleným obzorům dodává podivného, překvapujícího vzhledu.

Vyhlíží to, jako nesmírné požáry nebo kruh sopek při plném výbuchu.

Slunce vychází ráno uprostřed žhavých výparů a prudce vystupuje z nejzažší hranice pouště.

Jeho krvavý kotouč, zbavený svých paprsků, podobá se kouli z rudého kovu.

A tepla, jež vyzařuje, přibývá každým okamžikem.

Vzduch jím rozehřátý chvěje se tak prudce, že se zdá, jako by všecko se třepetalo.

Písek rozehřívá se časem až na 70° C, pálí pod nohama cestovatelů jako žhavé železo, a jeho nelítostný lesk zároveň oslepuje jich.

„Dříve než se octneme v končinách, nad něž budeme nuceni vzletěti, bylo by moudré, abychom prohlédli motor a zvláště naši nádržku s benzinem,“ pravil Kristián.

„Toho jest věru třeba,“ souhlasil Marcel, jenž snad chápal ještě lépe než jeho přítel nutnost zdvojnásobiti ostražitost.

A jal se ihned sestupovati.

Blížíce se zemi, zpozorovali na písku bílou skvrnu, již obletovalo hejno velikých ptáků.

Když se pak „Margareta“ dotkla půdy, Kristián si pospíšil k této bílé skvrně a poznal člověka, nešťastníka, oblečeného šaty osadníků.

Vedle něho ležela ručnice a zápisník.

Onen člověk byl již mrtev.

Kristián otevřel zápisník a četl v něm toto;

„Výzkumná cesta plukovníka Archibalda Símpsona. – Odcestovali dne 16. dubna z průsmyku Snaia, vstoupili na poušt dne 17. – Srazili jsme se toho dne s černochy ahuaskými. Vražedný boj. Moji společníci Leeds, Chatterton, Bruce, Gartner a Snarrow zabiti i s kulii, doprovázejícími výpravu. Muhliordovi, Stephensovi a mně podařilo se uniknouti.“

„18. – Strašná žízeň. – Stephens se položil na zemi a nechce jíti dále. Marně jej ponoukáme, aby s námi pokračoval v cestě; praví, že již nemůže jíti a že chce raději umříti. Po marném domlouváni jsme nuceni opustiti jej – Muhlford a já pokračujeme v cestě. Po dvacetiminutovém pochodu Muhlford klesá také. Draví ptáci slaví ihned na mrtvole hody.“

Zde deník končil a konec bylo lze již vytušiti.

Badatel Archibald Simpson byl rovněž přemožen únavou a žízní a padl zde, aby jíž nepovstal.

Supi jíž rozsápali mu tělo a vyklovali mu oči.

Kristián pří pohledu naň nedovedl se opanovati a v koutku víček zaleskla se mu slza.

Takový byl konec odvážného badatele anglického, o jehož smělé odvaze se dočetl již dříve z časopisů.

Námořní důstojník uctivě obnažil hlavu před novou touto obětí veliké černé pevniny a vzal k sobě zápisník a karabinu nebožtíkovu, umiňuje si, že hned po svém návratu do Francie uvědomí zeměpisnou společnost o hrdinské smrti plukovníka Archibalda Simpsona.

Jakmile se navrátil k aeroplánu, oznámil svým přátelům, co spatřil.

„Ubožák!“ politoval plukovníka Marcel, dívaje se z dáli na bílou skvrnu, na niž již opět zasedli supi, „nemyslíš, Kristiáne, že bychom měli toho nešťastníka pohřbíti, aby nebyl ponechán za kořist dravcům?“

„Ovšem, příteli, schvaluji tvou myšlenku. Vykopáme v písku hrob a uložíme v něj pozůstatky nešťastného plukovníka.“

Fifi, jenž stále ještě držel Na-Nua, pazvihl něžně hlavu mladého Annamity a uložil pak hocha pečlivě v koutě přepážky. Poté uchopil se železného sochoru a pravil Marcelovi a Kristiánovi:

„Postrčíme aeroplán až k místu, kde se nachází mrtvola plukovníka. Takto bude nám lze ihned vsednouti a vzletěti, jestliže by nás opět ti hanební černoši chtěli překvapiti.“

Nápad byl dobrý a proto byl také ihned proveden.

TOBY

Za čtvrt hodiny letci vyhloubili v písku dosti prostranný hrob, do něhož pak uložili mrtvolu plukovníka Archibalda Simpsona, na niž opět již sletovali se lační supi.

Nato postavili na hrob několik velikých kamenů, a Kristián určil svými přístroji přesně místo, kde nebohý Angličan spal svůj věčný spánek.

Hrdinové vzduchu prokázali poslední poctu hrdinovi pouště.

V okamžiku, kdy se opět chystali k odletu, uslyšeli bolestné kňučení a se štěkáním blížil se k nim veliký, černý pes.

Byl to pes plukovníka Archibalda.

Ubohé zvíře vydrželo více než jeho pán, snad se mu podařilo nalézti i kapku vody; nepilo totiž tak hltavě, jak se dalo očekávati, vody, již mu přinesl Fifi.

Tim hltavěji však vrhlo se na kousek masa, jejž mu hoch podal, sežralo jej mžikem a jalo se žalostně štěkati.

„Hledá svého pána,“ hučel Fifi.

I jal se zvíře chlácholiti řka:

„Ubožáku! Co se s tebou nyní stane? I ty zahyneš na poušti. Jaká to škoda! Jsi takový hezký, máš tak pěknou hlavu! Jakpak se jmenuješ?“

Skloniv se, prohlížel jeho obojek, na němž přečetl nápis: „Toby“.

Jakmile jméno psovo hlasitě vyslovil, ubohé zvíře podívalo se na Fifiho překvapeně, jalo se vrtěti ocasem a lízati mu ruku.

Hoch se nad nebožákem ustrnul a vymohl velikými prosbami na Kristiánovi a Marcelovi, že dovolili vzíti psa do letadla.

Byl sice velice nepokojný, když pozoroval, jak mu půda mizí pod nohama, a jak se vznáší stále výš a výše, ale jsa uklidňován pařížským hochem, jenž jej stále držel za obojek, aby nepřeskočil přes palubu do hlubiny zející pod ním, po nějaké chvíli se uklidnil.

Fifimu, zaměstnávajícímu se stále novým spolucestovatelem, zbylo při tom ještě dosti času, aby dával pozor na ubohého Na-Nua, který spal dále svůj dlouhý spánek.

PRVNÍ SRÁŽKA S AHUASY

Přeletěli písečný násep, jenž ohraničoval poušt v rozsahu několika kilometrův, a chystali se pustit do jiné části ještě vyprahlejší než byla první, když vtom pojednou Kristián, jenž bedlivě prohlížel zemi dalekohledem, vykřikl překvapen.

„Co jest?“ otázal se Marcel i Fifi.

„Pohleďte na rovinu!“ vyzval je Kristián. „Podívejte se na toho člověka, jenž běží ze všech sil! Jest to zajisté některý z nešťastných účastníků výpravy plukovníka Archibalda Simpsona. Zdá se, že jest ohrožen, a patrně že tomu tak jest skutečně, když dovede běžeti ještě tak rychle ve chvíli, kdy by jinak klesal únavou a žízní. Ach! spatřil nás. Pozdvihuje ruce do výše. Volá nás. Poslyšte! Rozumíte, co povídá?“

„Nešťastník! poznamenal Fifi, zdá se, jako by se chtěl dostati včas do lesíka po pravé straně. Nikoli, zahýbá vlevo, snaží se nám přiblížiti.“

„Na mou věru,“ pravil Kristián, „měli bychom tomu nešťastníku pomoci, jest to požadavek lidskosti, třebas máme sebe více naspěch, nesmíme se obávati ztráty několika minut, abychom přispěli ku pomoci člověku pronásledovanému.“

„Souhlasím s tebou,“ odvětil Marcel, a v zápětí se snášel s letadlem k zemi.

„Ó,“ zvolal Fifi, podporující malého Annamitu rukou jednou a držící druhou za obojek Tobyho, „vidím tamhle za oním pahorkem číhající černochy. Ale podívejme se! Někteří z nich sedí také na koních! Pospěšme si, chceme-li přijíti včas!“

Kristián zadržel pojednou Marcela, jenž se chtěl spustiti na rovinu přímo.

„Vzleť ještě poněkud!“ pravil. „Vznášej se nad zemí asi ve výši dvaceti metrů a zaměř k černochům, kteří se blíží! Jakmile se octneš přímo nad nimi, náhle zatočíš a pustíš se týmž směrem jako oni. Ježto je přirozeně předhoníš, znova zatočíš, aby ses vrátil v jejich směru. Jinak neměj starosti! Já již mám svůj plán.“

Marcel věděl, že si jeho přítel povždy dobře rozváží, dříve než udělí nějaký rozkaz, pročež provedl beze slova manévr, Kristiánem jemu označený.

Brzy nato „Margareta“, doletěvši nad negry, prudce se otočila, jsouc připravena letěti nazpět touž cestou.

V tomto okamžiku Kristián uchopil remingtonovku, rychle zamířil a srazil jednoho z černých jezdcův.

Jednoplošník nebyl dále než asi dvě stě metrův od černochů; navrátil se však znova, a Kristián mohl tentokrát vypáliti dvakrát za sebou. Oba výstřely se potkaly se žádoucím účinkem, ježto dva koně byli pojednou bez jezdců.

Divoši, jsouce překvapeni novým tímto způsobem útoku, zarazili se na chvilku a hned potom se dali na útěk.

Zbývali ještě tři jezdci, ti však záhy zmizeli za písečným náspem.

„Výborně, pane Kristiáne!“ zvolal Fifi. „To byl manévr! Podle toho vás poznávám, jenom lituji, že jsem si nemohl také vystřeliti. Bylo to však nemožno.“

„A co uděláme nyní?“ otázal se Marcel.

„Zaměříme ve směru nešťastného badatele, jenž se dole zastavil a nepřestává na nás volati – má patrně pro nás nějakou zprávu.“

Za několik vteřin „Margareta“ přistála k zemi asi dvacet metrů od pronásledovaného muže.

Ten ihned pospíšil k letcům a tiskna jim ruce, pravil:

„Díky! Díky! Nebýti vás, byl jsem ztracen. Oni černoši pronásledovali mě již dlouho, podařilo se mi uniknouti jim na chvíli v tomto lesíku, ale objevili mě znova. Doháněli mne, když jste přibyli vy jako andělé seslaní s nebe.“

„Jste asi členem výpravy výzkumné plukovníka Archibalda Simpsona?“ otázal se Kristián.

„Ano, nesetkali jste se snad náhodou s plukovníkem?“

Kristián sklonil hlavu a zamumlal:

„Jest mrtev!“

„To jsem tušil!“ zvolal neznámý. „Jaký to nerozum pustit se pouze s několika lidmi do pustinných rovin šurazoských! Ježto se nedal zdržeti, vypravil se na cestu a podlehl. Když se nevracel, pustili jsme se za ním, abychom ho nalezli. Sotva však jsme pronikli poněkud dále do pouště, byli jsme překvapeni děsnou vichřicí – samumem. Nepřeji vám, pánové, abyste zakusili něčeho podobného.“

„A veškeří společníci vaši zahynuli?“ otázal se Marcel.

„Nevím. Snad byli vrženi do končin sousedních nebo jsou pohřbeni pod pískem.“

Toby, jenž v bělochovi poznal člena výpravy, radostně pobíhal kolem něho a štěkal.

„Ubohé zvíře!“ pravil onen muž. „Prokázalo nám znamenité služby. Nedovedete si ani představiti, jak jest rozumné a statečné.“

Po chvíli mlčení Kristián se otázal: „Co chcete nyní počíti, když jste samoten a oddělen od svých společníků?“

„Nejlépe by bylo, mohl-li bych se shledati se svými druhy, kteří jsou – jak doufám – dosud naživu. Mohli bychom společně dojeti do některého města, ježto jsou moji společníci opatřeni koni a velbloudy.“

Marcel uvažoval. Pojednou řekl Kristiánovi:

„Bude nám, tuším, snadno, abychom objevili přátele tohoto pána, poletíme-li blízko nad zemí. Jakmile je nalezneme, přistaneme a udáme jim místo, kde se jejich společník nalézá.“

„Tohle jsem rovněž hodlal navrhnouti,“ odvětil Kristián, „jest však zbytečno, abychom odletěli všichni spolu – počkáme zde.“

„Nikoli,“ namítl živě Marcel, „nesmíme se odloučiti, naše výprava jest bez toho již dosti ohrožena, a nesmíme tudíž sami vydávati se v nová nebezpečí.“

„Přece však,“ odvětil námořní důstojník, „není možná nechati zde tohoto pána samotného. Nemá již zbraní, a jak by se tudíž mohl brániti, vyskytl-li by se znenadání nový nepřítel?“

Marcel neodpověděl. Kristián měl patrně pravdu. Nebylo možná nechati badatele bez pomoci. Když již náhoda tomu chtěla, aby se mu přispělo, bylo nutné podporovati ho až do konce.

Kristián naléhal tedy dále:

„Nech mne tu s Fifim!“

„A co Na-Nu?“

„To jest pravda. Sneseme ho tedy a uložíme u tohoto palmového lesíka. Ty mezitím rychle prohlédneš okolí, a bylo by věru zvláštní, kdybychom za tvé nepřítomnosti byli znova napadeni. Viz jen! Vše kolkolem jest zcela klidno – jak daleko lze dohlédnouti, jsou tu jen samé písečné pláně a nánosy.“

„A co ten palmový háj?“

„Byl-li by někdo v něm, jistě bychom byli za ten čas, co jsme zde, již něco zvěděli. Nikoli, Marcele, na tu chvíli není se čeho obávati. Vznes se rychle, snaž se nalézti stopy nešťastných badatelů, již byli překvapeni samumem, shromáždi je a oznam jím místo, kde jsme my, aby mohli pomoci svému druhovi!“

Marcel se nechal přesvědčiti.

Vždyť byl ve své podstatně stejně dobrý jako námořní důstojník: mohl-li prokázati někomu něco dobrého, neopomenul nikdy tak učiniti.

TOBY VSTUPUJE NA JEVIŠTĚ

Na-Nu byl složen s aeroplánu a položen na trávu při vstupu do lesíka již vzpomenutého. Fifi se posadil jemu po boku.

Badatel a Kristián vrátili se ihned k pařížskému hochovi, jakmile Marcel odletěl východním směrem.

Toby je doprovázel.

Námořní důstojník byl ovšem ták prozřetelný, že se zabezpečil svou remingtonovkou a revolverem. Karabinu plukovníka Archibalda dal badateli.

Oba muži a Fifi byli tedy vesměs ozbrojeni a s to, aby dovedli hodně dlouho brániti se nepříteli, jenž by se nenadále objevil.

Chvíli sledovali zrakem jednoplošník, ztrácející se ponenáhlu na modrém nebi, načež si usedli k Na-Nuovi a Fifimu.

Malý Annamita slabě vzdychal a časem pootvíral oči.

Badatel jej prohlížel a zvěděl, že byl bodnut mouchou tse-tse.

Projevil pak přesvědčení, že poranění jedovaté mouchy není smrtonosné, ježto hoch pravidelně oddychuje a časem otvírá oči. Studoval prý bedlivě spavou nemoc a může se prý pochlubiti znalostí této věci.

Fifi se ho otázal, není-li snad lékařem.

„Ano,“ odpověděl badatel, který mluvil francouzsky velmi dobře, ačkoli byl Angličan.

A obrátív se ke Kristiánovi, pravil:

„Dovolte, abych se představil!“

A podal námořnímu důstojníkovi visitku, na níž byla pouze tato slova:

„Doktor E. W. Mackensie.“

„Věru,“ zaradoval se Kristián, pohleděv na visitku, „náš malý nemocný nemohl nalézti lepšího lékaře než vás, pane doktore, pamatuji se totiž, že jste vy právě před rokem léčil a úplně vyléčil v Londýně pět černochů, postižených spavou nemocí.“

„Ano, já to byl.“

Poté vyňal z kapsy modrou lahvičku, otevřel ji a nalil do úst malého nemocného několik kapek bezbarvé tekutiny.

„To jistě pomůže,“ pravil přesvědčivě.

A skutečně po několika minutách Na-Nu povzdychl a jal se otvírati oči. Poté se rozhlédl kolem sebe a pronesl několik nesrozumitelných slov.

Ponenáhlu přicházel k sobě úplně a podivil se především tomu, že spatřuje u sebe neznámého psa, vrtícího vlídně ohonem.

Poté se ihned otázal, kam se podělo letadlo.

Kristián ho ubezpečil, že se Marcel za chvíli na něm vrátí s výzkumného letu.

Uklidněný chlapec pak opět zavřel oči.

V tomto okamžiku pes, jenž se dosud choval zcela klidně, jal se projevovati živé znepokojení. Pobíhal sem tam, čenichal po zemi a počal nespokojeně vrčeti.

„Toto zvíře něco větří,“ podotkl lékař a když pak Kristián pronesl náhled, že snad větří nějakou šelmu, pronesl obavu:

„Možná, že to jsou černoši. Asi deset kilometrů odtud je totiž černošská osada Nanko, obývaná Ahuásy, strašnými to surovci a nevzdělanci, jimž mnoho badatelů padlo již za obět. Ubohý plukovník Archibald Simpson, o jehož tragické smrti jsem se právě zvěděl od vás, hodlal se k nim dostati a poznati neznámou část africké pevniny jimi obývanou. Za tím účelem přišli jsme sem.“

„A z kolika členů skládala se vaše výprava?“ otázal se Kristián.

„Když jsme vstoupili na území africké, bylo nás čtyřicet Evropanů, a třicet negrů ze země bazulské nás doprovázelo na koních, a dromedářích. Než jsme se dostali až sem, trpěli jsme strašně.“

Slabý šum přerušil výklady lékařovy, a Toby počal silně vrčeti.

„Pozor!“ velel námořní důstojník, připraviv si ručnici.

Pojednou ukázala se ve vzdálenosti několika metrů ve vysoké trávě šeredná hlava černochova.

Kristián se již chystal vystřeliti na nepředvídaného nepřítele, předešel ho však Toby, učiniv ohromný skok v onom směru. Bylo viděti několik vteřin jakési tělo, škubající se pod psem, načež se statečné zvíře vrátilo se zakrvácenou tlamou.

„Zbavil nás černošského vyzvědače,“ pochvaloval psa doktor Mackenzie; když pak pes chtěl proniknouti dále do lesa, lékař mocně držel jej za obojek.

„Bude nejlepší,“ vysvětloval, „schováme-li se zatím, než se navrátí náš přítel. Ahuásové, kteří tu jsou patrně na číhané, nás dosud zde nepozorovali a nevědí, s kým mají co činiti.“

Aloové houští bylo nablízku. Lékař tam vstoupil první, drže stále psa za obojek. Fifi vzal Na-Nua, jenž se dosud nedovedl postaviti pevně na nohy, do náručí a vklouzl s ním rovněž do houštiny, položil malého Annamitu na zemi a přikrčil se ke svým společníkům.

NA ČÍHANÉ

Asi čtvrt hodiny nebylo slyšeti ničeho. Pouze chvílemi ozval se tu tam některý papoušek sedící na větvi.

„Ahuasové patrně se vzdálili,“ šeptal Kristián lékaři do ucha.

„Asi ne,“ odpověděl tento; „pozorujte jen psa!“

A skutečně se zdálo, jako by Toby, skrčený k zemi, s ušima vztyčenýma, něco slyšel.

Brzy začal opět vrčeti, lékař však mu stiskl silně hubu. Uplynulo několik minut, načež se z lesíka ozval zvuk nenepodobný šustění způsobenému hady, plazícími se po trávě.

„Již jsou zde,“ zahučel lékař, jenž psa sotva udržel, když šelestu přibývalo.

Fifi vzal Na-Nua v náručí.

„Opusťme,“ radil lékař, „bez hluku toto houští, a jakmile budeme z něho venku, poběžme co nejvíce, abychom se mohli na planině skrýti za některým písečným násypem. Tam budeme chráněni od šípů a uvidíme Ahuásy zblízka.“

Stalo se podle jeho rady.

Jakmile se naši přátelé skryli za násypem asi dvacet metrů vzdáleným od lesíka, položili se na písek a napjatě naslouchali, jsouce připraveni k obraně.

Poněvadž nábojů měli dosti, jak doktor Mackensie dotazem vyzvěděl, bylo nyní nejdůležitější, aby měli nepřátele stále na očích a nenechali se jimi obejíti.

A tato taktika byla také nejlepší. Bývají-li černoši obyčejně velmi špatnými bojovníky v otevřeném poli, kdežto v šarvátkách na místech odlehlých osvědčují se znamenitě.

NEZDAŘENÝ ÚTOK

Ahuásové se dosud neukazovali, Fifi však, jenž měl – jak známo – výtečný zrak, upozornil své druhy, že se chvílemi objevují nad křiklavou zelení listí černé tvary.

Pochybnost byla vyloučena. Nepřátelé se domlouvali před útokem.

Sledovali patrně veškeré pohyby Evropanů a snažili se nyní překvapiti je.

Planina byla místy rozsedlá, roklinatá.

Dlouhé brázdy, zhloubi padesáti až šedesáti centimetrů, probíhaly jí všemi směry.

Těch použili nyní divoši a plazili se opatrně vpřed, kdežto Evropané, pozorující stále jen lesík, očekávali jich odtamtud a neměli ani tušení, že lstivý nepřítel jest jim již tak nablízku.

Opět to byl Toby, jenž vyčenichal blížící se nebezpečí a začal vrčeti.

„Musí tu něco býti,“ zašeptal doktor Mackensie. „Znám Tobyho velmi dobře, nikdy nevrčí zbytečně.“

Fifi se mírně pozdvihl a podíval se na planinu.

Pojednou uchopil prudce Kristiána za rámě a řekl mu:

„Zde jsou! Plazí se po zemi, a ve vzdálenosti jen asi deseti metrů zahlédl jsem tři černé hlavy.“

„Třeba tudíž jednati,“ pravil Kristián. „Vstaňme rázem a dobře zamiřme každý na jednu hlavu!“

Kristián a doktor vystřelili téměř současně.

Dva černoši, kteří si klekli v písku, se rázem svalili.

Fifi jen stěží udržel Tobyho, jenž se chtěl vrhnouti na druhé negry.

Ti zůstali chvilku bez pohybu, jsouce zmateni neočekávaným útokem, a krčili se k písku. Pouze někteří troufalí se plazili dále vpřed.

Nový výstřel lékařův srazil k zemi dalšího jednoho, jenž se ve své smělosti poněkud pozdvihl.

Přece však již bylo zřejmo, že se černoši snaží Evropany obejíti, a bylo by se jim to snad i podařilo, kdyby se nebylo událo opět něco nového.

„Margareta“ se právě objevila na nebi a rychle se blížila místu, kde byli Kristián, Fifi a lékař.

Za chvilku Marcel přistál na písku ve vzdálenosti pouze několika metrů od místa, kde se skrývali jeho přátelé a toto náhlé přistání mělo za následek divoký útěk Ahuásů, kteří směřovali v tuto stranu.

Obklíčení, jež negři obmýšleli, se tudíž nezdařilo, a bylo viděti, jak se Ahuásové rozptylují po pláni a snaží se zachrániti v lesíku.

DIVOKÝ ZÁPAS

Jakmile Marcel seskočil s letadla, Kristián spěchal k němu.

„Nuže,“ otázal se, „nalezl jsi společníky doktora Mackensie?“

Ježto se zdálo, že Marcel jest tímto jménem překvapen, námořní důstojník mu představil lékaře.

„Ano,“ odvětil Fournier, „objevil jsem asi deset kilometrů odtud pět badatelů, kteří koňmo prchali opačným směrem od nás. Sestoupil jsem a oslovil jsetn je.

Zdálo se, že mi rozumějí, neboť mi pokyny vzdávali díky a pustili se ihned tímto směrem, budou tu patrně záhy, ježto se jejich koně zdají býti výbornými.“

„Jsou to asi důstojníci výpravy,“ poznamenal lékař. „Dočkejme se jich zde, a jakmile přijedou, vzdám vám zasloužené díky za znamenitou službu, kterou jste mně prokázali, pánové. Sednu si pak za jednoho z jezdcův, a dojedeme takto do vsi Banjko, kde jest anglická stanice. Tam jsme zachráněni.“

Pojednou ukázalo se na obzoru pět malých bodů, odrážejících se od žlutého písku.

„Jsou to oni,“ podotkl lékař, dívaje se dalekohledem.

Pojednou však s neklidem zpozoroval, že se jezdci dopouštějí neopatrnosti, aby se totiž dostali sem co nejdříve, pustili se přímo nalevo a budou tedy nuceni jeti mimo lesík, kde byli v záloze Ahuásové.

Zpraviti je o hrozícím nebezpečí nebylo již možná.

Jakmile dojeli k palmovému lesíku, vyřítili se na ně lití černoši jako pavouci na hmyz a okamžitě je obklíčili.

Bylo slyšeti děsný křik, výstřely – nastala tuhá, strašná bitka.

„Nešťastníci podlehnou přesile!“ zvolal lékař.

Jakmile doktor, doprovázený Tobym, přešel přes písečný násyp, kde se byl dosud ukrýval, Marcel a Kristián se zdvihli a pospíšili za ním, jak se dalo od jejích ušlechtilosti očekávati.

Fifi byl chvíli na rozpacích.

Poté však se rychle rozhodl, že neopustí svého mladého přítele, dosud podřimujícího v písku; donesl ho tedy do letadla a sám dlel poblíž vrtule, aby mohl ihned vzletěti a pomoci svým přátelům, byli-li by ohrožení.

Marcela a Kristiána nebylo již viděti.

V dáli zaznívající výstřely a válečný ryk prozrazovaly, že bitka zuří dále.

Fifi spatřil po chvíli, jak tři jezdci jedou tryskem k místu, kde právě dlel.

Hned za nimi však hnalo se asi dvacet negrů a dohánělo jezdce ve vzdálenosti asi padesátí metrů od aeroplánu.

Pařížský hoch se ozbrojil revolverem, jsa přichystán zakročiti, bylo-li by toho třeba.

Pojednou spatřil koně bez jezdce, uhánějícího směrem k němu.

Poděšené zvíře se náhle zarazilo v běhu před písečným náspem.

Fifi se uchopil rázně uzdy, pohladil koně a uklidnil jej.

Divoši však byli již zcela nablízku.

Fifi vyrazil náhle výkřik hrůzy.

Spatřil Marcela, zápasícího zoufale s třemi útočníky; ježto byl bezbranný, dalo se očekávati, že záhy podlehne v nerovném boji.

Fifi se nerozmýšlel dlouho. Skočiv na koně, jejž náhoda mu přivedla v cestu, popohnal jej k trysku a s revolverem v ruce spěl na pomoc příteli.

V několika vteřinách dojel k zápasící skupině a srazil výstřelem k zemi obrovského černocha, který držel Marcela Fourniera za hrdlo a chystal se vraziti mu do něho nůž.

Jsa zproštěn tohoto odpůrce, letec se mohl narychlo shýbnouti, aby sebral s písku vypadlý revolver a bránil se jím proti útočníkům.

Ahuásové obklopili Fifiho a snažili se strhnouti jej s koně; pařížský hoch však se držel znamenitě a dělal skutečné divy, ačkoli nebyl vycvičeným jezdcem.

To již nebyl hoch, nýbrž vtělený ďábel, jehož odvahu a duchapřítomnost zvyšovalo ještě hrozné nebezpečí přítelovo i vlastní.

Všichni nepřátelé, již se mu přiblížili, váleli se v zápětí v písku.

I jeho kůň, jenž pochopil, že jest mu činiti s divými nepřáteli, divoce ržál a zuřivě bil kopyty do černochů, kteří mu přišli nablízko.

„Pane Kristiáne! Pane Kristiáne!“ volal Fifi zoufale.

„Musí býti tamhle,“ odpověděl Marcel, ukazuje na místo, kde se zápas zdál ještě zuřivějším.

Bylo viděti černochy váleti se po zemi s děsným křikem a černého tvora, vrhajícího se na ně a srážeti je do písku.

Byl to Toby, účastnící se bitky se zuřivostí lité šelmy.

Byť černoši ho tloukli sebe více a snažili se ho usmrtit svými dlouhými noži, chytré zvíře dovedlo se smrtelným úderům obratně vyhýbati a byvši rozdivočeno ranami, jež dostalo, kousalo tím zuřivěji silnými zuby do černého masa, rozsévajíc kolem sebe hrůzu a zděšení.

Brzy povstal na všech stranách kolem silného, mrštného psa prázdný prostor, v jehož středu Fifi mohl spatřiti doktora Mackensie.

Nešťastník ležel na zemi s roztříštěnou hlavou v kaluži krve.

Vedle něho ležel druhý Evropan s rukama na obličeji.

Pařížský hoch v prvním okamžiku se hrozně polekal, ježto myslil, že v tomto zraněném poznává svého přítele Kristiána – na štěstí však se mýlil.

Většina černochů vrátila se jíž zatím do lesíka, odkud zazníval vítězoslavný pokřik. Odváděliť s sebou tři zajatce, a mezi těmi byl i Kristián. Marcel poznal svého přítele.

Fifi hnal tryskem svého koně směrem k lesíku, a srazil cestou několik negrů, kteří se mu postavili v cestu; přese všecku mrštnost jeho a odvahu podařilo se jim však přece strhnouti jej se sedla.

S děsným rykem vrhli se naň – neznali však, co pařížský hoch dovede. Podařilo se mu vyskočiti, a jeho revolver již opět řádil mezi útočníky.

Přese všecko byl by však přece podlehl jejich přesile, kdyby v rozhodném okamžiku nebyl přispěl na pomoc Marcel.

Ahuásové, již zůstavili na zemi deset svých bratří, netroufali si dorážeti dále a hledali spásu v lesíku.

PÁTRÁNÍ PO KRISTIÁNOVI

Kde byl Kristián? Kam jej černoši odvedli?

„Usmrtí jej,“ pravil Fifi Marcelovi pln úzkosti. „Musíme mu pomoci stůj co stůj!“

„Pane Kristiáne! Pane Kristiáne!“ jal se volati pronikavě. Odpověděl mu hlas, hlas vzdálený, jakoby vycházející ze země.

„Jen abychom došli včas!“ povzdychl mladík.

A jsa následován Fournierem, vstoupil odhodlaně do palmového lesa, když pohleděl ještě dříve na aeroplán.

Nebylo již jediného černocha na pláni, kde odpočívala pouze „Margareta“, podobající se velikému, raněnému ptáku.

Úzká stezka vroubená aloemi vedla na blízkou oasu. Oba přátelé pustili se po ní, nabivše napřed opět své revolvery.

„Jsou asi již hodně daleko,“ povzdychl pařížský hoch.

Pojednou vztyčil se před nimi nějaký člověk.

Byl to Ahuás.

Ranou z revolveru hoch černocha skolil.

Asi za čtvrt hodiny Marcel a Fifi dospěli k prameni, napili se ve spěchu a kvapili dále.

„Kdybychom jen nalezli Tobyho!“ pravil mladík. „Vedl by nás bezpečně – ubohé zvíře však bylo patrně Ahuásy ubito.“

Jen tak nazdařbůh Fifi zapískal.

V zápětí ozvalo se z dáli štěkání.

Toby nebyl tudíž mrtev – pes pronásledoval černochy.

Jsouce vedeni nyní štěkáním psa, stále silnějším a zřetelnějším, Marcel a Fifi pospíchali dále vpřed.

Pláň pokrytá vysokými travinami místo pískem, rozkládala se nyní před nimi.

Mají se na ni pustiti?

Musilo se tak státi, nechtěli-li ponechati Kristiána v rukou divochů.

Náhle Fifi se zachvěl a zastavil.

Zpozorovalť muže, jenž, opíraje se o strom při vstupu do lesíka, díval se na ně s úžasem.

Byl to jeden z badatelů výpravy Símpsonovy. Byl raněn – dlouhá nit krve tekla mu po obličeji.

Oba přátelé spěli k němu a chtěli se nešťastníka dotazovati, neznal však jediného slova francouzského.

Vše, co dovedl jim pověděti, bylo slovo „kůň“. A prstem jim ukázal houštinu, z jejíhož středu strměly dvě palmy.

Fifi se pokusil těžce zraněného pozdvihnouti. Ten však klesl na kolena, načež padl naznak s bolestným výkřikem.

Byl mrtev.

Než, nedosti na tom. Po chvíli chůze spatřili další oběť divochů, jednoho z odvážných cestovatelů Simpsonovy družiny, oběšeného a strašně zohaveného na větvi stromu. Tak hynuli poslední účastníci této nešťastné expedice.

ÚŽASNÉ PŘEKVAPENÍ

Dříve než vešli do vysoké trávy, Marcel a Fifi pustili se směrem, naznačeným jim umírajícím badatelem, a nalezli tam dva koně přivázané uzdou k platanu.

„Vsedněme na ně!“ pravil Marcel.

A již se chystal odvázati koně, když se pojednou ukázali dva černoši, vyrážející ze sebe divoký křik.

Dvěma výstřely zbavili se rázem těchto smělců.

„Tihle Ahuásové ukradli koně,“ pravil pařížský hoch, „a přivázali je tady, očekávajíce návratu svých druhů.“

Na sedlech bylo lze čísti začáteční písmena H. M. (Jeho Veličenstvo.) a slovo „Britannia“.

Nebylo tudíž již sebe menší pochybnosti, že koně náleželi dříve anglickým badatelům, povražděným od černochů.

Jedna věc stále znepokojovala Fifiho.

Proč negři, namísto aby zůstalí v lesíku, odvlekli s sebou své zajaté na pláň do travin?

Nevěděli, že divoši odváděli s sebou své zajatce do hlavního sídla svého území azakomského za jiným účelem, ne aby je usmrtili naráz.

Čtenář se za chvíli doví, jaký měli úmysl, a pozná barbarské zvyky těchto synů černě pevniny.

Jakmile se octli v sedle, Marcel a Fifi pustili se odhodlaně na planinu.

Byla to jakási džungle, jaké lze viděti i leckde jinde v Africe v sousedství veletokův.

Koním dosahovaly traviny až ke hrudi a proto zvířata postupovala jen namáhavě a pomalu.

Po hodné chvíli jezdci přijeli však k místu, kde tráva byla pošlapána a ležela na zemi.

Byla to beze vší pochybnosti cesta, kterou se ubírali Ahuásové.

Bylo třeba dohoniti je co nejdříve, ježto se těchto divochů bylo lze nadíti se všech stran.

Možná, že právě v tuto chvíli mučí své zajatce.

Fifi znova zahvízdal na Tobyho, zvíře však se neozvalo.

„Ubohé, věrné zvíře bylo poraněno,“ povzdychl hoch, „a podlehlo asi ránám.“

Sotvaže však domluvil, rekovný pes se pojednou objevil. Měl tlamu zbrocenou krví a na krku těžká poranění.

„Toby! Toby!“ přivítal jej Fifi. A pes, jako by byl porozuměl, jal se zuřivě štěkati a předbíhal koně.

„Následujme ho!“ radil Marcel. „Jistě nás dovede k Ahuásům.“

Traviny stávaly se stále vyššími a tak nepoddajnými, že se koně pouze stěží jimi prodírali.

„Není možná,“ podotkl Fifi, „aby se černoši byli ubírali touto cestou; musí tu býti nablízku jiná cesta anebo alespoň vyšlapaná stezka, k níž se Toby chce dostati co nejdříve.“

Jezdci pustili se tudíž napříč, doufajíce, že naleznou cestu vhodnější.

Pes však jal se štěkati a obíhati kolem nich, jako by je chtěl přivésti nazpět k místu, jež právě opustili.

„Toto zvíře chce nás rozhodně vésti,“ podotkl Marcel. „Co dělat? Následujme ho!“

A oba letci vrátili se na koních v původní směr.

A učinili dobře; neboť brzy se octli na jakési pěšině, kde chomáčky aloové a pošlapané traviny dosvědčovaly, že se tudy nedávno ubírali lidé.

Byli to patrně Ahuásové.

Místy bylo viděti i krvavé skvrny.

Brzy dolehl jim k uším zmatený hluk a Toby jal se znova zuřivě štěkati.

Marcel ho ukonejšil, načež pes již jen potichu vrčel dále.

Letci po chvíli spatřili zdáli černošské chýše a vytušili, že divoši vedou své zajatce tam.

Čím více se blížili, tím hlasitěji k nim doléhaly hlasy divochův a jakési hrčení, způsobené patrně nějakým nástrojem.

„Myslím,“ pravil Marcel, „že by bylo chytřejší, abychom sesedli s koní a připlížili se k nepříteli, abychom ho tím více překvapili.“

„Chcete-li, ano,“ odpověděl Fifi, „já však soudím, že na koních jsme nebezpečnější; neboť tato znamenitá zvířata bijí se velmi dobře, ubezpečuji vás, ostatně jste je viděl sám při práci.“

Sotvaže pronesl tato slova, kule mu zahvízdla kolem uší.

Bezděčně se skrčil ke krku koňovu a Marcel učinil podobně.

„Ajaj!“ zamumlal pařížský hoch. „Ahuásové mají také ručnice – půjde to tedy do tuhého.“

Znova zazněly výstřely, a v zápětí vrhla se na naše jezdce tlupa černochův.

Mávali malými kopími, ozdobenými listím, a čtyři z nich měli ručnice.

Tyto zbraně odňali odvážným cestovatelům; ježto však již neměli nábojů, používali jich jako kyjů.

Začala nová bitka, stejně vražedná, stehně divoká jako nedávná.

Sklonivše se na krky koní, Marcel a Fifi stříleli na útočníky; neukvapovali se však, nýbrž stříleli pouze na jisto.

A statečný Toby kousal zuřivě své černé nepřátele, jímž nechtěl asi odpustit rány, jež od nich utržil.

Letci octli se nyní na širé planině, nad níž se zdvihaly černošské chýše, pokryté listím. Měli tu dosti místa k tomu, aby se mohli rozjížděti, a černoši marně se snažili odděliti je od sebe.

Kterýsi vysoký, náramně silný Ahuás, jenž podle tetování i podle poslušnosti, kterou si vymáhal na ostatních negrech, byl patrně jejich náčelníkem, dorážel na jezdce nejvíce.

Fifi naň dvakrát vystřelil; avšak kule byla odražena štítem náčelníkovým.

Po třetí však Fifi mrštně otočil koně, a než se překvapený obr mohl ochrániti štítem, prostřelil mu hlavu.

Jeho smrt způsobila divý zmatek v řadách jeho věrných, již se úprkem hnali ke svým chýším.

Na místě zůstalo pouze asi deset černochů, ozbrojených kopími, kteří se tlačili k sobě a chtěli klásti další odpor.

Letci je postříleli bez milosti a Toby, jenž se od nich nehnul, jim vydatně pomáhal.

Vítězství se tedy přiklonilo na jejich stranu, bylo to však vítězství bezúspěšné, ježto svého přítele Kristiána nenalezli.

„Snad jest uzavřen v některé chýši,“ projevil svůj náhled Marcel; „zavolejme jej, snad se nám ozve.“

A spojivše hlasy, Marcel a Fifi volali několikrát po sobě:

„Kristiáne!… Kristiáne!… Kristiáne!…“ Smrtelné ticho následovalo po tomto volání.

„Zacpali mu asi ústa,“ povzdychl mladík. „Přece však ho musíme najíti, i kdybychom musilí pobíti všecky ty ohavníky a prošťárati všecky jejich brlohy!“

Pojednou však oba ustrnuli v němém úžasu.

Nad hlavami se jim ozval trhaný, přerývaný zvuk. Pozdvihli hlavy a nedovedli potlačiti výkřik překvapení.

„Margareta“ vznášela se na nebi ve výši asi padesáti metrů.

„Proklatě!“ zasténal Fournier. „Našeho letadla se zmocnil Hartmann!“

Nevylíčitelný úžas zmocnil se Marcela a Fifiho.

To letadlo, v němž právě poznali svůj vlastní stroj, bylo uneseno, ukradeno.

A co se stalo s Na-Nu, s ubohým Na-Nu, jenž se nalézal na palubě?

Zabili jej nebo prostě opustili v pustině.

Marcel a pařížský hoch upírali udivený pohled na jednoplošník, když k svému velikému úžasu zpozorovali náhle, jak se tento přibližuje k místu, kde stáli, potom jak se spouští k zemi, vykonav řadu neobratných pohybů.

Když byl již jen asi deset metrů od země, Fifi a Fournier překvapením vykřikli oba současně.

Muž, který řídil Margaretu, byl Kristián!

„Že bych snil?“ pomyslil si Fifi.

„To je neslýchané, nepochopitelné!“ opakoval v duchu Marcel.

Opravdu, jak se dalo také tušiti, že Kristián, jenž se nevyznal v řízení letadla, mohl teď najednou býti pilotem?

A přece nebylo více pochybnosti o tom, že jest to vskutku námořní důstojník.

Přistál, snad poněkud prudce, na několik kroků od Marcela a Fifiho, volaje vesele:

„Teď vidíte, že i já jsem aviatikem!“

„Kristiáne!“ zvolal Marcel, „my jsme myslili, že jsi padl do zajetí těch černochů.“

„Byl jsem vskutku zajat, ale podařilo se mi jim utéci. Pak jsem vyhledal místo, kde ležela Margaret. Nenaleznuv vás, byl jsem, musím to říci, nemálo zklamán. Čekal jsem nějakou chvílí, volal jsem vás, potom se dovtípiv, že jste mne šli asi hledat, připamatoval jsem si hlavní zásady letectví, kterým mě naučil Marcel. Uvedl jsem vrtuli v činnost, pak, usadiv našeho nebohého Na-Nu co možná nejbezpečněji, vzletěl jsem do ovzduší.“

A námořní důstojník, který zatím seskočil k zemi, pokračoval tónem pólo vážným, pólo žertovným:

„Kdybych tvrdil, že jsem byl sebou jist, to bych přeháněl. Každou chvíli jsem čekal, že se zřítím. Konečně ustálil jsem se v rovnováze ve výši asi čtyřiceti metrů, dvakrát jsem obletěl les, vrátil jsem se nad planinu, potom, spatřiv v džungli prchati jakési černochy, spustil jsem se přímo k zemi a s dobrou jsem se potázal, neboť se shledávám s vámi.“

„To je báječné, co jsi právě vykonal,“ zvolal Marcel, vřele tiskna ruku svému příteli.

Zatím pařížský hoch vstoupil do letadla a jemně nadzvedl Na-Nuovi hlavu.

Malý Aninamita otevřel oči a usmál se.

„Je ti lépe?“ tázal se Fifi.

„Ano, já nebýt nemocen, já být jen unaven.“

Při těch slovech Na-Nu pomalu povstával. Fifi jej podpíral a ukázal mu Tobyho, jenž leže na písku, lízal si ještě krvácející rány.

„Hleď, podívej se na toto dobré zvíře. To je náš věrný Toby. Budu ti jednou vypravovati, jak nás statečně bránil. Teď si odpočiň!“

„A co ti oškliví černoši?“ pronesl slabým hlasem malý Annamita.

„Těch se nestrachuj!“ odvětil Fifi; „dostali důkladnou lekci a zajde jim chuť něco proti nám podniknouti.“

Fifi se mýlil, neboť v okamžiku, co mluvil, pozorovali letce Ahuásové, ukrytí za stromy.

Fifi, jenž seděl v trávě vedle Tobyho a mazlil se s ním, zpozoroval náhle, že pes něco větří. Vtom se již tento se zuřivým štěkotem vrhl do houští a Fifi, pospíšiv za ním s revolverem v ruce, zahlédl za skupinou aloe obrovského černocha vyzbrojeného kyjem. Chlapec vypálil ránu, jež lehce zasáhla negrovu paži, a divoch, pustiv zbraň, pokoušel se o útěk.

Ale Fifi uchopil Ahua pevně za ruku a hnal jej před sebou, podporován při tom Tobym, jenž chvilkami kousal divocha do lýtek.

„Zde vám přivádím pěkný exemplář plemene Ahuá,“ pravil pařížský hoch svým přátelům. „Podívejte se, jak zuřivě koulí očima.“

Mezitím začaly se objevovati z houštin jiné hlavy.

Letci neobírali se dlouho zajatým černochem a vsedli rychle na palubu, kde ovšem umístili také věrného Toby.

Brzy Margaret vznesla se do výše a zajatý černoch utíkal horem pádem do lesa, nevyčkav ani odletu.

LVI POUŠTĚ

Nyní bylo letcům přeletěti širou poušť Uranzu, pak hornaté krajiny Banzún, konečně horní Ubanghi a nesmírné území Čadské.

Oasy čím dále tím více řídly a z rozlehlých písčitých plání vynikaly tu a tam jen mohutná hnědočervená skaliska. Často bylo nutno proletěti oblakem horkého jemného písku nebo raziti si cestu hustou vrstvou bzučícího hmyzu.

„Pozor na mouchy tse-tse!“ pravil Fifi.

Kristián jej upokojil.

„Těch se tu netřeba obávati. Zdržují se jen blízko bažin.“

„Jaký je to tedy hmyz, co nás tu obletuje?“

„To jsou mouchy urinai. Jejich bodnutí není nebezpečné, jen velmi nepříjemné. Na štěstí dostaneme se teď nad jejich hejna.“

Margaret vznesla se do vyšších poloh a letci našli zase trochu klidu.

Přeletěli písečné duny, ohromné to závěje písku, jež pokrývají poušť na mnohých místech. Vichřice přenášejí tyto spousty písku na veliké vzdálenosti a nakupují je na některých místech v opravdová horstva.

Pak zase letěli nad nedohlednými písečnými pláněmi. Dalo se snadno domysliti, že dosud žádná lidská bytost po nich nepřešla.

„Jaký to smutný kraj!“ poznamenal Fifi, jenž se zvědavě díval dolů s paluby. „Zde aspoň byli bychom jisti, že nás nepřepadnou černoši.“

„To ne,“ odvětil Kristián, „ale potkal bys na těchto pláních jiného nepřítele mnohem nebezpečnějšího: strašného lva východoafrické-ho.“ (Lev východoafrický jest bez odporu nejnebezpečnější ze všech šelem. Má srst jednostejně žlutohnědou, ale hřívu téměř černou. Byli to tito strašliví lvi, které za časů římských císařů přiváželi do Říma pro pověstné zápasy v arénách. Délka těla této šelmy dosahuje až půlčtvrta metru od čenichu až po hrot ocasu a její ohromná tlama může snadno pozříti hlavu dospělého člověka. Proběhne veliké vzdálenosti a cestovatelé-lovci setkali se často se lvy, jež poranili v místech vzdálených několik set kilometrů. Africký lev, obývaje písčité pouště, je téměř neustále hladov, proto napadá každou kořist, s kterou se potká.)

„To raději zůstaňme nahoře!“ rychle prohodil hoch; „o dobrodružství se lvem my naprosto nestojíme.“

Námořní důstojník usmál se této poznámce, ale v zápětí ukázal prstem na cosi v písčité pláni a řekl pařížskému chlapci:

„Neklamu-li se, myslím, že jsou to tamhle lvi.“

Fifi chopil se dalekohledu.

„Opravdu,“ pravil po chvilce, „lze je vidět zcela dobře, jsou dva. Zdá se, že zaslechli hrčení našeho motoru, neboť zvedají hlavy a dívají se k nám.“

„Marcele,“ pravil Kristián, „sestup trochu níže, abychom se mohli obdivovati „králům pouště“.“

Margaret se okamžitě spustila o několik desítek metrů blíže k zemi a když proletěla nade lvy, mohli si je letci zcela dobře prohlédnouti.

„Oh, jaká to krásná zvířata!“ zvolal Fifi.

Strašlivý řev byl mu odpovědí. A v tom okamžiku mizeli již oba lvové jako dvě tečky na obzoru, splývajíce brzy s žlutou barvou písku.

„Slýchal jsem,“ ozval se hoch, „že v Africe již není lvů, ale teď vidím, že ti, kdo to tvrdili, neměli pravdu.“

„Na severu lev téměř úplně vymizel, neboť byly naň pořádány ustavičné honby, ale ve východní Africe dosud se vyskytuje hojně.“

Námořní důstojník počítal si něco ve svém nerozlučném zápisníku, potom Fifi, vyčkav příhodného okamžiku, vytasil se s otázkou:

„Abych nezapomněl, pane Kristiáne, prosím vás, řekněte mi, kolik dní jsme již na cestě? Při tolika různých příhodách, jež nás potkaly, přestal jsem nakonec počítati dni a hodiny.“

Kristián, nahlédnuv ještě jednou zběžně do svého cestovního deníku, odvětil téměř okamžitě:

„Uplynulo právě dvanáct dní a šestnáct hodin od okamžiku, kdy jsme odletěli z Havru.“

„Aj to bych myslil, že uběhlo mnohem více času!“ zvolal Fifi.

„Ne, můj počet je správný.“

Jejich rozmluvu přerušilo náhle Marcelovo zvoláníj

„To je pěkné nadělení! Budeme musit přistáti, jeden válec vypovídá mně službu.“

„Počkej aspoň, až přeletíme tamhletu strž,“ pravil Kristián, ukazuje na stříbrný pruh, jenž hadovitě přetínal písčitou pláň po celé šíři.

„Zařídím se podle tvé rady,“ odvětil Fournier, „ale za tím roklinatým výmolem musíme k zemi stůj co stůj.“

Přeletěli široký výmol, jímž s hukotem protékala prudká řeka. Byla to Murrab, jejíž tok je dlouhý 1100 kilometrů a tak prudký, že strhuje s sebou i veliké balvany.

V místech, kde se s ní setkali naši letci, je napájena vydatnými prameny Budžou a Mongolou a její rychlost, již velmi značná, zvyšuje se ještě přibráním těchto dvou nových přítoků.

NOVÉ PŘEKVAPENÍ

Margaret přistála na břehu Mongoly v místě nade všecko pomyšlení rozkošném.

Všude vypínaly se palmy a obrovské stromy, po neproniknutelné spleti rostlinstva hýřily nádherné květy přerozmanitých barev a se všech stran ozýval se ptačí zpěv.

Jakési jezero, jehož protilehlé břehy bylo viděti, rozlévalo se před touto utěšenou krajinou a v jeho křišťálově průzračných vodách koketně zhlížel se les.

„Jak je tu krásně! Jak je tu krásně!“ nepřestával šeptati Fifi.

„Právě krásným krajinám není radno tuze důvěřovati,“ připomínal Kristián, „a já doufám, že neprovedeš zase nějakou neopatrnost.“

„Dovolíte mi snad přece, abych doběhl k jezeru nabrati trochu vody?“

„To ano!“

„Půjdu tedy, neboť nenajdeme možná tak brzy podobnou příležitost k obnovení své zásoby,“

Kristián poodešel k Marcelovi a díval se, jak pokračuje práce s opravou.

Pokud se týče Tobyho, ten nečekal na dovolení, může-lí odběhnout uhasiti svou žízeň, a teď právě pronásledoval pěkného bažanta, kterého chtěl patrně přinésti svým pánům.

Fifi, vyňav dvě láhve z aeroplánu, dal je malému Annamitovi, jenž se již docela vzpamatoval z lethargického spánku, způsobeného bodnutím mouchy.

„Vezmi tyto láhve a pojď se mnou!“ řekl mu Fifi. Jak se hochům pěkně vykračovalo po hebkém travnatém koberci, jenž se prostíral kolem jezera.

Proto ani tuze nespěchali. A pak bylo tu tolik krásných květin, že Na-Nu nemohl odolati touze, aby si některou neutrhl.

Když chlapci došli ku břehu jezera, uhasili důkladně svou žízeň, pak naplnili láhve a chystali se na zpáteční cestu k aeroplánu. Vtom Na-Nu upozornil Fifiho na malého ptáčka, sotva většího než je náš střízlíček, který s křikem poletoval kolem nich.

„To je nějaký krotký ptáček,“ poznamenal Fifi; „počkej, chytnu ho.“ Ale jak po něm natahoval ruce, pták rychle popoletěl o několik metrů dále. Hoši běželi za ním až do lesa. „Oh, já ho musím chytnout!“ šeptal pařížský hoch a pronásledoval s Na-Nu malého opeřence s takovým zaujetím, že ani neslyšeli, že někdo jde za nimi.

Pojednou přece zaslechli praskání suchých haluzí a rychle se ohlédli.

Asi deset černochů šklebících se tváří zaskočilo jim zpáteční cestu.

„Pomoc! Pomoc!“ křičel Fifi v naději, že ho uslyší jeho přátelé. A následován malým Na-Nu, prodíral se křovinami směrem k jezeru. Černoši s divokým křikem pustili se za nimi.

Doběhnuv na kraj jezera, Fifi chtěl se vrhnouti do něho, když vtom spatřil houpati se blízko břehu primitivní černošskou loďku.

Bez váhání skočil do této pirogy a Na-Nu za ním. Pak, uchopiv dvoulopatkové veslo, které našel v loďce, jal se pařížský hoch vší silou veslovati jako na maňásku a lehounké plavidlo vzdálilo se rychle od břehu.

Ale černoši nezůstali na břehu jezera, nýbrž skočili rychle do vody a plavali s překvapující vytrvalostí za oběma dětmi.

Přese všecko usilovné veslování vzdálenost mezi Fifim a pronásledovateli se zmenšovala a brzy jeden z nich doplaval již téměř na dosah loďky.

Na-Nu křičel zděšeně, ale Fifi na štěstí neztrácel chladné rozvahy. V okamžiku, kdy se chtěl černoch chytit okraje loďky, pařížský hoch se vztyčil a zasadil negrovi mocnou ránu veslem. Chlap zmizel pod vodou jako raněný žralok a jíž se neobjevil. Tím však pronásledování nebylo ještě skončeno a dopadlo by jistě tragicky, kdyby nezasáhl Kristián.

Námořní důstojník slyšel volání Fifiho. Ihned popadl remingtonku a spěchal na břeh jezera. Toby, který běžel za ním, chtěl skočiti do vouy a napadnouti černochy, ale Kristián mu v tom zabránil, neboť by mu pes vadil při střelbě.

Padlo několik výstřelů a Fifi, zbaven svých nepřátel, mohl zamířiti s loďkou ku břehu.

Jakmile se octl na suché zemi, řekl mu chladně Kristián:

„Kdybychom byli na lodi, měl bych tě právo dáti do želez pro neposlušnost!“

Fifi všecek schlíplý zaříkal se v duchu, že se jíž nikdy nevzdálí lehkomyslně od aeroplánu.

OPÉT HARTMANN!

Margaret byla již opravena, mohla nyní odvážiti se nad pouště, jež měli letci před sebou.

V okamžiku, když aeroplán rozjížděl se po zemi, aby vzlétl opět do výše, zahvízdla koule a přerazila jeden z drátů, druhá srazila Fournieroví čepici s hlavy.

„Ti černoši nám nechtějí odpustit, že jsme přistáli na jejich území,“ pravil námořní důstojník, jakmile byla Margaret s dosahu střel.

„Nevylévají si to na nás vztek jen černoši,“ odpověděl Fifi, „neboť pohleďte tamto na okraj onoho lesíka, nevidíte tam dva muže v koloniálním oděvu?“

A pařížský hoch, maje očí přitisknuty k dalekohledu, hned nato překvapením vykřikl:

„Aeroplán! Tamto u lesa. Je dokonale vidět jeho křídla. Nemýlím se.“

Kristián vzal kukátko.

„Ano,“ řekl po chvilce a dotknuv se Marcelova ramene, pravil k němu: „Spusť se trochu níže! Musíme rozhodně zjistiti, jaký je to aeroplán.“

„Patří jistě Hartmannovi!“ zvolal Fifi; „to není třeba ani zjišťovat. Ejhle, teď se rozjíždí, zvedá se od země a už letí. Rychle, pane Fourniere, dejte plnou páru, neboť nepřítel, o němž jsme myslili, že se s ním již nesetkáme, znovu nás pronásleduje.“

Vskutku, aeroplán, jenž se vznesl do stejné výše jako Margaret, letěl rovnou za ní. Nebylo pochybnosti, že je to jednoplošník Hartmannův.

Odpůrce tento po zločinném úkladu na ostrově Zanzibaru, úkladu, jenž dopadl pro něho špatně, odletěl s Bensonem rychle na další cestu, aby si počkal na francouzské letce na trati, kterou tito měli sledovati.

Nyní chtěl vyhoditi svou poslední kartu. Zda vyhraje? Stroj Hartmannův byl dobrý a mohl závoditi se strojem našich přátel. Vida své soupeře před sebou, Hartmann soptil vztekem a nepřestával pohádati Bensona, jenž byl u volantu:

„Rychle! Ještě rychleji! Uletí nám. Hleď, jak se vzdalují!“

Benson, doháněn těmito pobídkami, pustil stroj plnou rychlostí a vzdálenost, která je dělila od Margarety, zmenšovala se čím dále tím patrněji.

Tento závod měl do sebe cosi divokého, vášnivého a dalo se předvídati, že utkají-li se oba jednoplošníky bojem, bude to souboj strašlivý.

NOVÉ PŘISTÁNÍ

Margaret měla před Hartmannovým jednoplošníkem náběh nanejméně čtyř kilometrů i šlo o to, zachovati si tuto výhodu.

Marcel nechával motor pracovati plnou rychlostí; měl dosti benzinu, ale co mu mohlo dojíti, byl olej, neboť aby se mu motor příliš nerozpálil, používal často zvlažovací pumpy.

Kristián a Fifi, vychýleni dozadu, pozorovali bedlivě pohyby svého soupeře a dávali návěští Marcelovi, jenž řídil jednoplošník podle jejich údajů.

Hartmannovo letadlo bylo daleko; tvořilo na obloze malou třpytivou tečku, což byl účinek slunečních paprsků dopadajících na benzinovou nádrž.

„Přiblíží-li se,“ pravil Fifi, „prostřelím jim remingtonkou nádrž; odpovídám za výsledek.“

„Bude lépe vyhnouti se boji s těmito ničemy,“ odvětil Kristián; „což kdyby nám vážně poškodili Margaretu? Hleďme raději držeti se s jejich dostřelu!“

„Na mou věru,“ pravil hoch, „myslím, že nás již nedohoní, letíme báječnou rychlostí. Jen jedné věci jest se obávati, aby nás totiž nezdržela náhle nějaká porucha.“

Na štěstí nastala noc a oba soupeři nemohli se více viděti.

„Odboč vlevo, Marcele,“ velel náhle Kristián.

„Proč to?“

„Abychom nezůstali na trati, kterou letí naši protivníci. Jistě, že nás pronásledují dále, necháme jim tedy volnou cestu a pak se budeme držeti za nimi.“

Fournier učinil okamžitě přiměřený obrat a když odbočil asi dva kilometry stranou, zmírnil svůj let. Za několik okamžiků upozornil francouzské letce rychlý klepot a přerušované buchotání, že jejich soupeř proletěl vedle nich, sleduje přímý směr.

„Poletí-li takto celou noc,“ prohodil Fifi, „ráno bude již daleko a my se s ním jíž nespatříme.“

„Doufejme!“ pravil Kristián, „ale na pozoru se musíme míti stále. Kdo nám ručí, že nezaslechl také Hartmann hluk našeho motoru?“

„To je velmi možné,“ podotkl Marcel; „a kdy se my domníváme, že máme nepřítele s krku, mohl by zrovna slíditi kolem nás.“

Fifi napjatě poslouchal:

„Neslyším z dálky nic. Opravdu ty naše válce dělají pekelný rámus.“

Motor rachotil vskutku plnou silou, ale přeskakoval, a Marcel, jenž si všiml tohoto nepravidelného chodu, prohlásil náhle ke svým přátelům:

„Opět musíme přistáti!“

„Uprostřed noci?“ zašeptal Fifi.

„Je to nutné.“

„Ale pod námi je čirá tma. Což padneme-li na jezero nebo na skály?“

„Rozsviť jeden z našich reflektorů!“ poroučel Marcel.

Fifimu nezbývalo než vykonati rozkazy a aeroplán počal se okamžitě snášeti k zemi.

Brzy bylo možno v záři reflektoru určiti ráz povrchu, jenž se již objevoval ve hloubce.

„Jsme nad rovinou,“ pravil Kristián a Margaret, opisujíc velké kruhy, hladce přistála k zemi.

Sotvaže se aeroplán dotkl země, Toby vyskočil prudce přes okraj a jal se nepokojně očenichávati půdu. Náhle temně zavrčel a podíval se na Fifiho.

„Jistě větří něco podezřelého,“ pravil pařížský hoch; „snad jsme opět přistáli blíz’o černošské osady.“

„Nikoli,“ odvětil Kristián, „jsme na širé poušti.“

„Přece však vidím tamto v dáli jakousi černou massu,“ namítl Fifi, jenž vrhal do dálky záři svého reflektoru.

„To je oasa,“ pravil námořní důstojník; „podle mých výpočtů jsme na území Ňam-Ňam a nebudeme tuze daleko od řeky Uellé. V těch stranách jsou oasy dosti hojné.“

Toby nepřestával očichávati půdu a chvílemi skákal kolem letců, jako by je chtěl někam vésti.

„Nehýbejme se odtud!“ pravil Kristián. Potom, přistoupiv k Marcelovi, pobízel jej řka: „Pospěš si, neboť se mi zdá, že tu nejsme jisti.“

„Budu se činit,“ odvětil Fournier, „ale oprava je choulostivá a pořádně na ni nevidím.“

„Fifi rozsvítí druhý reflektor.“

Hoch, jenž to zaslechl, vzal okamžitě druhou svítilnu z paluby a když ji rozžal, postavil ji vedle Marcela.

Spojená ohniska obou reflektorů vrhala nyní na jednoplošník ostré světlo a Fournier mohl se náležitě věnovati své práci.

Mezitím Kristián s remingtonkou v ruce stál na stráži u Margarety a Fifi zvědavě sledoval pobíhání Tobyho, jehož nepokoj se stupňoval každou minutu.

NOVÉ DOBRODRUŽSTVÍ FIFIHO

Pojednou zaplál v dáli na rovině jakýsi oheň.

Téměř v zápětí ozval se nesouladný křik, přerušovaný občas pronikavými zvuky hudebního nástroje na způsob flétny a letci viděli velmi zřetelně černé stíny míhati se kolem ohně.

„To jsou jistě Ňam-Ňamové,“ pravil Fifi; „dobře, že máme s sebou věrného Tobyho. Ten větří černochy na dálku a jistě by nás upozornil, kdyby se některý z nich plížil až k nám.“

Na-Nu, jemuž bylo do pláče, neboť se hrozně bál černochů s velkýma bílýma očima a vyceněnými zuby, chtěl mermomocí slézti z aeroplánu. Ale mladý Pařížan mu v tom zabránil.

„Neboj se nic,“ domlouval mu, poklepávaje ho přátelsky po zádech; „nezapomínej, že máme zbraně a v nich náboje. S těmi si vždycky pomůžeme.“

V případě boje malý Annamita by letcům jen vadil, proto se doporučovalo, aby zůstal v letadle.

Ohně zapálené divochy plápolaly stále a zpěv se rozmáhal. Bylo viděti černé postavy křepčiti kolem plamenů.

Najednou však ryk ustal a ohně pohasínaly. Slavnost patrně byla již skončena.

Hluboká tma panovala nyní na pláni, ale naši letci měli pocit, že nejsou na pouští sami a že z blízké vzdálenosti upírají se na ně velké, vypoulené oči.

Toby nepřestával vrčeti a musili ho držet, neboť mermomocí chtěl se pustiti do roviny.

„Ještě tři hodiny,“ pravil Kristián, „ještě tři hodiny a bude den.“

„Do té doby můžeme býti dvacetkrát přepadeni,“ pomyslil si Fifi.

Náhle Toby skočil kupředu a jal se zuřivě štěkati. Marcel se vztyčil a uchopil revolver, zatím co Kristián a Fifi snažili se vypátrati, co se to děje. Poněvadž pes neustále štěkal a nic nebylo ve tmě viděti, pařížský hoch vzal reflektor a vrhl jeho světlo před sebe.

Tu bylo viděti černé podoby, jak se plazí po zemi. Připadalo to, jato by se nějaké šelmy plížily potměšile, ale byli to černoši. Bylo možno rozeznati jejích paže a nohy a jejích ohromné střapaté hlavy, podobné palicím.

„Toby! Toby!“ volal Kristián, „jdeš sem, Toby!“

Pes se vrátil s divokým štěkotem.

„Zůstaň zde!“ poroučel mu Fifi, „pletl by ses nám do rány, mohli bychom tě postřeliti.“

Černoši se nehýbali s místa a letci nechtěli začíti nepřátelství, dokud by nebyli napadeni. Jednu chvíli Toby vyskočil znovu, ale Kristián ho zadržel za obojek. Fifimu se zdálo, že slyší nějaký šramot za aeroplánem, opatrně se přiblížil, ale sotva učinil několik kroků, mohutné ruce zacpaly mu ústa a hoch cítil, jak ho kdosi zdvíhá a odnáší.

Chlapec se všemožně namáhal, aby odsunul ruce, které mu svíraly obličej, nepodařilo se mu to. Volání, kterým chtěl upozorniti své přátele, nemohlo vyjíti z jeho hrdla a nešťastný hoch byl unesen, aniž Marcel a Kristián něco pozorovali.

Uběhlo dobře deset minut, když si všimli, že Fifiho není více vedle nich. Možno si představiti jejich zoufalství.

Ihned jali se oba i Na-Nu volati svého mladého druha a věrný Toby jako by chápal co se stalo, pobíhal sem a tam, očenichávaje půdu.

Černoši zatím, šťastni, že chytili zajatce, prchali rychle kdesi daleko v poušti.

Když pak po několika minutách vzešel bílý den, letci neviděli před sebou nic než široširou písčitou pláň, z níž vynikaly tu a tam malé oasy podobné drobným ostrůvkům.

ÚTĚK S PŘÍHODAMI

Černoši, kteří unesli Fifiho, byli z kmene Ňam-Ňam. Odvedli svého zajatce do malého lesíka necelou hodinu cesty vzdáleného od místa, kde se nalézal aeroplán, a tam hocha konečně pustily ruce, které mu svíraly ústa.

Fifi několik okamžiků před tím, než se stal obětí přepadení, vypůjčil si od Kristiána remingtonku a měl tuto zbraň stále v ruce. Přes hrozné otřesy, jež právě vytrpěl, pušky nepustil.

Jakmile byl volný, namířil zbraň proti černochům a vystřelil na jednoho z nich, jenž se po něm sápal. Ňam-Ňam padl a jeho druhové zděšeni ucouvli. Rychle se však vzpamatovali a vrhali se na hocha.

Fifi vyčerpal všecky náboje. Ňam-Ňamové, nedbajíce padlých, sápali se na něho s tím větší zuřivostí. Tentokrát byl konec všemu. Hoch vrhl rychlý pohled dozadu. Hustý les rozkládal se ve vzdálenosti několika metrů. Fifi neváhal ani vteřinu. Učinil rychlý skok a zmizel mezi stromy, dříve než ho mohli černoši zadržeti. S divým křikem pustili se za ním do lesa.

Započal hon a sliboval býti hodně napínavým, neboť zvěř, kterou štvali Ňam-Ňamové, byla úskočnější a chytřejší než sto černochů dohromady.

Fifi počínal ostatně míti „rutinu“ v utíkání lesem a dovedl se podivuhodně proplétati houštím a Hanami.

Hbitý jako kamzík, pružný jako užovka, proklouzal a vtěstnával se s překvapující lehkostí v místa, kde jeho stihatelé nemohli tušiti jeho přítomnost.

Zatím co Ňam-Ňamové běželi po kamenité stezce vroubené palmami a hustolistými aloe, Fifi, tiskna se do malé prohlubiny na zemi, ležel bez pohnutí a barva jeho šatu splývala úplně s okolním pískem.

Les však nebyl tuze rozlehlý. Mohl měřiti asi dva kilometry zdéli a jeden kilometr zšíři. Ňam-Ňamové brzy jej proběhli.

Když uprchlíka nezastihli na stezkách, usoudili, že se někde skrývá i počali ihned prohledávati houštiny, házejíce do nich ohromné kameny.

Fifi, vida že se vracejí, odplížil se o něco dále, vtlačil se pod veliký balvan a tu k nemalému překvapení objevil jakousi prohlubeň. Byla to sluj či spíše otvor do skalní chodby vysoké asi půl metru.

Pomáhaje si lokty i koleny, rychle se protáhl otvorem a octl se v temném podzemním sklepení, jehož rozeklané stěny tvořily místy ostré útesy a výstupky. Po nich prodíral se hoch dál a dále, až ucítil pod sebou náhle pevnou hladkou půdu. Jeskyně se šířila.

Postupoval tímto skalním tunelem dobré půl hodiny, až se konečně octl na volném vzduchu. Zjistil však, že není na rovném terénu, nýbrž na rozeklané skále. Kolem něho byly srázné propasti a rokle a v dáli spatřoval velikou písčitou pláň, jež se šířila do nedozírna.

Šlo nyní o to, jak se dostati na tuto pláň, neboť v těch místech nalézala se jistě Margaret.

Fifi neztrácel odvahy. Všimnuv si, že na jednom místě je skála méně příkrá, spouštěl se pomalu po jejím svahu a dostal se tak na dno rokliny. Odtud pak po mnohé námaze podařilo se mu vyšplhati na protější stráň a octl se šťastně na kraji planiny. Ihned dal se do rychlého běhu směrem severozápadním. Neměl kompasu, ale řídil se sluncem.

Nedoběhne-li přímo na místo, kde se nalézala Margaret, doufal, že ji aspoň zahlédne z dáli. A pak bude křičeti, pískati na Tobyho a věrný pes jistě mu přiběhne naproti.

AFRIČTÍ VLCI

Po dvaceti minutách překotného běhu Fifi byl nucen se zastaviti. Docházel mu dech a cítil, jak mu srdce nepravidelně buší. Po krátkém odpočinku chtěl se dáti na další cestu, když náhle ozvalo se za ním temné zavytí.

Ohlédl se a zůstal jako přimražen.

Čtyři velké bestie s šedou srstí, se vzpřímenýma ušima a dlouhým čenichem hnaly se přímo proti němu a v krvavých jejich tlamách u-zřel ceniti se bílé ostré špičáky.

Fifi pochopil, že útěkem těmto novým nepřátelům neunikne.

Byli to „kaberuové“ neboli vlci afrických pouští a tato zvířata jsou stejně rychlá jako dravá.

Pařížský hoch nepozbyl chladnokrevnosti.

Rozkročil se pevně a obrácenou puškou oháněl se jako kyjem.

První kaberu, jenž na něho vyskočil, byl zasažen do čenichu mocnou ranou a svalil se s hrozným zavytím na zem. Druhému přerazil Fifi oba přední běhy, ale třetí, jenž byl mohutnějšího vzrůstu než oba předešlí, dal mu pernou práci.

Dvakrát se jím chlapec minul. Konečně třetí rána, lépe řízená než ostatní, zasáhla afrického vlka přímo do slabin.

Šelma se pokusila postaviti se opět na nohy, ale tentokrát ji Fifi utloukl docela a také čtvrtého vlka, jenž se na něho sápal, omráčil ranou pažby.

Hoch nemařil času prohlížením svých obětí. Vzav nohy na ramena, pustil se znovu do překotného běhu pouští.

Pojednou se zastavil, neboť právě zpozoroval jakási zvířata, jež běžela před ním a teď se zdálo, jako by se obracela proti němu.

„Jsou-li to opět vlci,“ řekl si hoch, „jsem ztracen, neboť nikdy nedokáži zdolati tolik šelem pouhou pažbou.“ A jíž ohlížel se po nějakém stromě nebo nějaké skále, na něž by mohl vylézti.

Nesmírná holá pláň šířila se do nekonečna bez nejmenšího křoviska, bez nejmenší vyvýšeniny.

Již se Fifiho počínal zmocňovati strach, když náhle propukl v radostný výkřik.

Zvířata, jež z dáli považoval za vlky, byly zcela prostě nevinné, půvabné antilopy, které plaše před ním utíkaly.

Tu si oddychl a pokračoval v cestě.

ZACHRÁNĚN!

Až dosud neukázal se žádný černoch, teď však objevil se v dáli houfec Ňam-Ňamů. Zdálo se, že někoho hledají,

„To jsou jistě ti černoši, kteří mne unesli,“ řekl si pařížský hoch a schoval se, jak mohl nejlépe. Byli to vskutku Ňam-Ňamové, s nimiž měl již co činit. Ostatně Fifi poznal brzy i les, do něhož jej odvlekli.

„Jistě,“ pomyslili si, „uvidím tu někde i Margaret.“

Zahlédl ji vskutku, ale musil vyčkati na místě bez pohnutí. Tato hrozná situace mohla trvati dlouho, když se tu Ňam-Ňamové po dlouhém váhání pokusili o nový útok proti aeroplánu.

Hnali se kupředu, utržili několik střelných ran, ucouvli, hnali se znovu vpřed, potom dali se konečně na ústup.

Strach ze střelných zbraní a snad také hrůza, kterou jim naháněl jednoplošník, urychlily tento ústup.

Fifi odhadoval zrakem vzdálenost, která jej dělila od jeho druhů a shledal, že by ji přeběhl v několika minutách. Vadilo mu přitom, že by musil projíti pásmem obsazeným Ňam-Ňamy, a kdyby ho chytili, jistě že by se již po druhé nedostal z jejich rukou.

Ještě jiná možnost nabízela se Fifimu: obejíti velkou oklikou vlevo a až se dostane do jedné úrovně s aeroplánem, rozběhnouti se přímo k němu.

Po zralé úvaze rozhodl se pro toto druhé řešení.

Vyletěl tedy jako střela a snad nikdy ještě neutíkal tak rychle. Ale sotva uběhl asi dvě stě metrů, zdvihl se na rovině divoký pokřik.

Ňam-Ňamové ho zpozorovali!

Tu Fifi nasadil všecko, šlo o jeho život.

Nepřátelé byli asi pět set metrů daleko po jeho levici; doběhne v čas k aeroplánu, dříve než mu nepřátelé zaskočí cestu?

Hoch, poháněn pudem sebezachování, neuvažoval o ničem, jen rychle utíkal, křiče co mu síly stačily:

„Pane Kristiáne! Pane Marcele! Toby! Toby!…“

Pes, jenž měl sluch bystřejší nežli letci, poznal hlas, který jej volal. Vzpřímil náhle uši, zvedl hlavu, pak se prudce rozběhl směrem, kde byl chlapec, u něhož se octl v několika okamžicích.

V té chvíli Fifiho pronásledovali v patách čtyři černoši a jistě by ho dohonili. Ale pohled na psa budil v nich nedůvěru a zastavili se na okamžik. Ten okamžik postačil pařížskému hochu, aby uběhl dostatečně daleko z jejich dosahu.

Za několik minut byl chlapec i pes v bezpečí u aeroplánu. V dáli pozorovali Ňam-Ňamové letce neustále. Proč na ně neútočili? Tuto otázku dávali si Marcel a Kristián. Nevěděli, že Ňam-Ňamové čekají na posilu. Jakmile totiž objevili na svém území aeroplán, poslali do vesnice Nanzi, vzdálené asi šestnáct kilometrů, dva běžce, kteří měli uloženo, žádati o pomoc.

Na tuto pomoc čekali, aby pak udeřili na letce a na tu neznámou obludu, která jim naháněla větší hrůzu než sami běloši.

Na štěstí pro naše přátele oprava, na které pracoval Marcel, byla skončena, když přicházeli Ňam-Ňamové z Nanizi. Sotva vyrazili do roviny v počtu asi dvou set mužů, Margaret vznášela se do výše.

„Na shledanou, pánové!“ volal Fifi, mávaje na černochy; „máte-li fotografický aparát, vezměte si momentku našeho letadla, neboť ho již více nespatříte!“

MRAČNO KOBYLEK

Brzy byli černoši již jen jako malé černé tečky, jež pozvolna splynuly s obzorem.

Poněvadž si Marcel nebyl docela jist svým strojem a obával se opět nějaké poruchy, vylétl jen do mírné výše sotva padesáti metrů i mohli odtud snadno pozorovati nepatrné předměty na zemském povrchu.

Pojednou ukázal Fifi na temnou skvrnu, kolem níž poletovali velicí černí ptáci.

Byla to mrtvola muže, patrně bělocha, který našel smrt v těchto neutěšených končinách.

„Země neblahá,“ zašeptal Kristián, „kdo zví kdy počet obětí, které máš na svědomí!“

Fifi seděl zamlklý, dojat truchlivým divadlem, které se naskýtalo jeho očím.

Hoch přemítal o slovech svého přítele Kristiána a z hloubi duše litoval nešťastníků, kteří neváhali obětovati svůj život, aby probádali tu nevděčnou zemi africkou. Jejich jednání shledával vznešeným, hrdinským a po prvé ve svém životě vzdával tichý hold neznámým mučedníkům kolonisace.

Nachýlen nad okraj aeroplánu, pozoroval zvědavě nesmírnou písčinu, zajímal se o každý nepatrný předmět, když vtom zvedl oči k nebesům.

Slunce právě zašlo a šedý neprůhledný mrak halil oblohu.

„To je dobré!“ zvolal chlapec; „hleďte, nebe se zatahuje a dostaneme bouři. To nám ještě chybělo! A já si myslil, že na afrických pouštích nikdy ani nezkrápne!“

„Nehrozí nám to bouře,“ odvětil Kristián; „ty mraky tvoří táhnoucí kobylky.“

„Je-li možná?“

Ale Kristián již Fifiho neposlouchal. Dával Marcelovi rychlé pokyny.

„Stoupej do výše,“ pravil, „jinak budeme nuceni proletěti dlouhým mračnem kobylek.“

„Ale, vždyt jsou všude,“ odtušil Marcel, „nahoře i dole, před námi.“

„Vím,“ pravil námořní důstojník, „ale pokusme se proraziti mračno a vznésti se nad ně. Zahalme si obličej i ruce, aby se naše pokožka nedostala do styku s těmi ošklivými potvůrkami.“

Letci ukryli se, jak nejlépe mohli, kapucemi a režným plátnem a Marcel zařídil letadlo na rychlé stoupání.

Když dosáhli mračna kobylek, jež tvořily jakoby strop nad jejich hlavami, povstal hrozný šelest a praskot, podobný praskání stromových větví.

Po několik vteřin zůstali pohříženi v nejúplnější tmu a když konečně opět spatřili bílý den, nemohli se ubrániti udivenému výkřiku.

Margaret byla změněna k nepoznání.

Zelená vrstva ji pokrývala celičkou a ošklivý zápach šířil se ovzduším.

Na Tobyho, jehož nemohli včas přikrýti, byla opravdu komická podívaná. Místo černé srsti měl nyní kožich světlezelený a podobal se spíše nějakému předpotopnímu zvířeti.

Letci potřebovali téměř hodinu, než se zbavili těch zlopověstných potvůrek, které se ještě dlouho držely na podvozku a křídlech.

Mračno se konečně pod aeroplánem rozptýlilo a znovu bylo viděti zemi.

„Zatracené kobylky!“ nepřestával hubovati Fifi, oklepávaije si šaty, „a jak neřádi koušou!“

„Rád ti věřím,“ odpověděl Kristián, „a kdybychom v jejich mračnu zůstali déle, zakusili bychom od nich mnoho. Neboť ač je to jen hmyz.“

Ale námořní důstojník rázem ustal a ukazoval rukou na cosi v dáli.

„Jednoplošník,“ zvolal v tom okamžiku Fifi, „a to Hartmannův, něco na něm spravují.“

„Letěli tak nesmyslnou rychlostí, aby nás dohonili, až si zkazili motor,“ poznamenal Kristián. „Vznesme se výše, abychom je přeletěli, mohla by nás zasáhnouti jejich koule.“

Margaret vyletěla do znamenité výše a Hartmannův jednoplošník zmizel s dohledu. Teď vcházeli do krajin, jež se zdály obydlenými.

Fifi s dalekohledem v ruce pozoroval pilně, co se dělo na zemi.

„Hleďme, tamhle jdou velbloudi!“ zvolal pojednou, „to se jistě blížíme Alžírsku.“

Kristián se dal do smíchu.

„Ubohý Fifi,“ pravil, „kdybychom byli blízko Alžírska, jak pravíš, to bychom se již mohli považovati u cíle své cesty. Od něho jsme však ještě daleko. Velbloudů nepoužívají jen v Alžíru. V celé Africe je zvíře toto obvyklým soumarem Arabů a černochů.“

„Říká se, že tato zvířata jsou velmi rychlá?“

„Ano, a nestačí jim v běhu ani žádný kůň. Jenom že jízda na velbloudu se tuze nedoporučuje.“

„A proč to?“

„Velbloud se při běhu kymácí a jezdcem pohazuje tak, že nezřídka dostavují se u takového cestujícího příznaky mořské nemoci, ano i její účinky.“

„Je-li možná?“

„Jak ti pravím.“

„Ale vy, který jste námořník, vy přece byste mořskou nemoc nedostal?“

„Na lodi ne, ale na velbloudu bych za sebe neručil.“

Fifi se na chvíli odmlčel, potom se tázal dále:

„Je pravda, že velbloud může vydržeti celé týdny bez jídla a pití?“

„Ano, jeho skromnost jest příslovečná. Je tělesně uzpůsoben, aby odolal námaze a strádání na dalekých cestách pouští. Stačí mu nejspořejší a nejtužší rostliny. Mimo to dovoluje mu vzdorovati velmi dlouho žízni nepatrné množství vody uchované v buňkách jeho žaludku, a zajímavá věc! Tato tekutina, obsažená v jeho žaludku, se nikterak nekazí, proto stalo se nejednou, že cestovatelé, umírající žízní, zabili své velbloudy, aby jim odebrali vodu, kterou tito chovali ještě ve svých útrobách.“

Rychlý a pravidelný hluk, ačkoli velmi vzdálený, přiměl letce, aby se ohlédli. Fifi zkoumal dalekohledem obzor a náhle zvolal:

„Ach, rozhodně budeme ho míti ustavičně v týle! Toho banditu Hartmanna! Vidíte tam v dáli ten bílý bod, sotva zvíci holuba, toť jeho jednoplošník! Ale chce-li nás dohonit, musí přidat hodně páry, neboť je slušně daleko za námi. Jedné věci však opravdu nechápu.“

„Nu a které?“ tázal se Kristián.

„Že na takovou dálku můžeme slyšet hukot jeho motoru.“

„Toho je příčinou veliká ozvučnost písečných rovin, nad nimiž letíme,“ odvětil Kristián. „Na poušti je možno zaslechnouti nepatrný hluk na daleké kilometry a některé arabské kmeny, chtějíce vyrozuměti své sousedy o příchodu nepřátel nebo oznámiti jim nějakou novinu, používají kovových gongů, jejichž zvuk se šíří do veliké dálky.“

Fifi, jenž se ohlédl dozadu, nemohl se zdržeti, aby nenaznačil posunkem své překvapení.

„Ho, ho!“ zvolal; „Hartmann se blíží, a to velmi patrně. Buď sám letí fantastickou rychlostí anebo snad se zpožďujeme my?“

„Nám ubývá na rychlosti,“ odpověděl Marcel; „v tomto okamžiku pracují mně z šesti válců jen čtyři,“

„To znamená tedy novou zastávku?“ zvolal Kristián.

„Ještě ne, ale bojím se, že přistáti budu nucen brzo.“

„Dojde-li k tomu,“ zašeptal smutně Fifi, „pak se odehrají pěkné věci.“

Kristián přemítal.

„Poslyš, Marcele,“ pravil konečně, „máme-li se sraziti s Hartmannemj bude lépe, aby se tak stalo na zemi.“

PLANÝ POPLACH

Fournier zařídil letadlo na klesání. Jakmile se Margaret dotkla země, letci vystoupili. Kristián nabil remingtonku a Fifi revolvery.

Toby, jenž ničeho nechápal ze všech těchto příprav, vesele štěkal a poskakoval kolem aeroplánu.

Marcel, oči maje upřeny k obloze, úzkostlivě sledoval pohyby nepřátelského jednoplošníku. Ten se vůčihledě blížil a nyní bylo zřetelně slyšeti hrkot jeho motoru.

„Směřují sem,“ pravil Fifi, „zpozorovali nás.“

„Připravme se!“ velel Kristián.

Aeroplán se blížil. Brzo byl již jen asi na sto metrů, ale místo, aby přistál, jak čekali naši letci, pokračoval v přímém letu na severozápad. Jak si vysvětliti tu nepochopitelnou věc? Hartmannovi nabízela se příležitost, kde by se mohl zbaviti svých soupeřů, a on té příležitosti nepoužil! Bylo to ze zbabělosti? Netajila se v této nepředvídané taktice spíše vypočítavá lest?

Když se jednoplošník vzdálil, Marcel zaměstnával se opravou svého motoru, zatím co Kristián sledoval dalekohledem bílý bod, jenž pomalu mizel na obzoru.

„Náš nepřítel chce nás raději přepadnouti znenadání,“ pravil Kristián. „Zde za bílého dne byl by zápas pro něho velmi nebezpečný. Počká si na nás někde v ústraní nebo poštve na nás domorodé obyvatele, s nimiž se potkáme. To jest jeho obvyklý způsob.“

Letci byli nyní na území Uganda, jež je součástí Východní Afriky anglické. Střídají se tu travnaté roviny, lesy a bažinatá údolí, ve kterých roste papyrus. V obyvatelstvu Ugandy převládá černé plémě kmene Bantu, hojně promíšené Araby. Pěstují banán, důru, kukuřici, patatu, sézan, ricin, tabák, cukrovou třtinu a kávu. Pasou stáda skotu, ovcí a koz, zpracovávají dovedně dřevo i železo a jsou většinou ozbrojeni puškami dováženými ze Zanzibaru. Bantuové přes tento nátěr civilisace chovají se vždy nepřátelsky vůči Evropanům, v nichž spatřují rušitele svého náboženství. Nejednou byli zde pobiti misionáři i ti, které obrátili na křesťanství.

KRISTIÁN CHCE TELEGRAFOVAT

Zatím co Marcel zkoušel své válce, Kristián trochu poodešel, aby se rozhlédl po okolí.

Náhle vystoupil ze stromoví jakýsi Arab a obřadně jej pozdravil.

„Hleďme,“ řekl si námořní důstojník, „zdá se, že v této krajině jsou domorodci zdvořilí k bělochům.“ A zapředl rozmluvu s mužem v bílém plášti, který rozuměl dosti dobře anglicky.

Arab mezi jiným pověděl Kristiánovi, že odtud asi na půl míle cesty je město Šando a jakkoli leží ztraceno v poušti, má stanici jiskrové telegrafie.

Okamžitě napadla Kristiánovi myšlenka. Proč by netelegrafoval do Francie? Bylo to celkem tak snadné.

Poněvadž se mu Arab nabízel za průvodce, námořní důstojník šel vyhledati Marcela a řekl mu: „Jsme v blízkosti docela civilisovaného města, v němž nalezneme dozajista nějaké zásoby. Vezmu s sebou Fifiho. Vrátíme se za půl hodiny.“

Marcel se s počátku divil, pak řekl svému příteli starostlivým tónem:

„Dej pozor! Víš, že jsme se dosud setkali vždy jen s nepřáteli. Já bych nikam nechodil, být na tvém místě.“

„Ano, máš možná pravdu, ale v městě Šando je telegrafní stanice. Rád bych poslal o nás zprávu do Francie. Mimo to mám ještě jednu myšlenku.“

„Kterou?“

„Hartmanna máme před sebou, před námi doletí na území Ubanghi. Nuže, je ti známo, že řeka Ubanghi tvoří hranici mezi státem Kongo a francouzskými državami. Tam máme generální komisariát. Mohu poslati depeši tomuto komisaři a zpraviti jej o zločinech Hartmannových a jeho společníků. To vážně zkříží plány tohoto bandity a my budeme jisti, že se s ním již nesetkáme na africké půdě.“

Když důstojník domluvil, Marcel přikývl na znamení souhlasu.

„Dělej tedy, jak uznáváš za nejlepší,“ pravil svému příteli; „jen nedůvěřuj příliš obyvatelům tohoto města.“

„Všude jsou angličtí vojíni,“ odvětil Kristián, „ti domorodce dovedou držet na uzdě. Šando je klidné město. Ostatně nepůjdu se ze zábavy procházet černošskou čtvrtí. Navštívím pouze guvernéra a potom se odeberu na telegrafní úřad.“

„Hleď mi ve městě zaopatřiti olej, mnoho jsem ho spotřeboval na motor a bojím se, že mně dojde.“

Fifi, jenž slyšel, co pravil Marcel, vzal narychlo dva prázdné bidony a za pás si zastrčil revolver a byl pohotově jíti s Kristiánem.

„Hleďme,“ pravil námořní důstojník, spatřiv jej, „ty jsi již vypraven!“

„Jak vidíte, pane poručíku!“

„Dobrá. Pojď se mnou, ale to ti povídám, pod žádnou záminkou nesmíš se ode mne vzdálit!“

„Slibuji svatosvatě, pane Kristiáne! A což, nevezmeme s sebou našeho Toby?“

Kristián přemýšlel několik okamžiků.

„Ne,“ rozhodl konečně, „bude lépe, zůstane-li s Marcelem.“

Pes, slyše vyslovovati své jméno, domníval se, že ho vezmou s sebou, a počal radostně kňučeti.

„Upokoj se, dobrý Toby,“ pravil ihned Fifi, „ty nepůjdeš s námi. Budeš hlídati aeroplán s panem Marcelem a Na-Nu. Však nebudeme dlouho pryč. Teď si zde lehni a dobře hlídej!“

Toby jako by porozuměl, podíval se smutně na pařížského hocha, pak se natáhl na zemi s tichým zavrčením.

PODIVNÉ MĚSTO

Již Kristián došel k Arabovi, který stál opodál jednoplošníku.

Fifi, potěšiv narychlo malého Annamitu, který počínal naříkati, pustil se za námořním důstojníkem.

Nejprve se ubírali po stezce, již vroubily aloe a která vedla do roviny, pak došli na malé návrší, odkud se otvíral pohled na město Šando, napolo ukryté mezi palmami a kokosovníky.

Brzy oba Evropané a Arab vstoupili do města.

Tato osada se svými lehkými pavilony, homolovitými chýšemi nebo hliněnými domy s plochou střechou, se skupinami nádherných stromů a pestrostí domorodských krojů tvořila podívanou nad jiné zajímavou.

Rozkládala se tu dlouhá řada krámů, kde byly vyloženy domácí plodiny a výrobky všeho druhu, dále obchody s poživatinami: banány, kokosovými ořechy, kořením a čajem.

Na konci ulice na jakési křižovatce stála karavana připravená k návratu do dálné země Gondža a opatřená nákladem vzácných ořechů guroakola, jichž Afričané jsou tak milovní a jež jim nahrazují kávu.

Vedle této karavany, jejíž velbloudi podřimovali na slunci, stála řada soumarů s nákladem soli, kteří vyšedše od jezera Čadského, směřovali do území Nyffi. Všecka plemena, pleti všech barev se zde mísily.

„Kde je tu dům anglického guvernéra?“ otázal se Kristián Araba, který mu sloužil za průvodce.

„Tamto,“ odvětil domorodec, ukazuje rukou směrem k silné a vysoké hliněné zdi, proražené tu a tam malými dveřmi lomených oblouků.

Anglický vojín uvedl Kristiána ke guvernérovi a Fifi, kterého patrně považovali za sluhu, byl vybídnut, aby počkal v předsíni, která se otvírala do velkého parku vysázeného palmami a obrovskými stromy baobab.

Hoch usedl na lavici a zprvu klidně čekal; potom, když se Kristián dlouho nevracel, vyšel do parku. Ten byl opravdu báječný. Byla to jedna z těch pohádkových zahrad tak často opěvovaných orientálními básníky. Byly tu vzácné keře, podivuhodné rostliny, květy oma-mující vůně. Potok protékal smaragdově zelenou lučinou a bambusové můstky spojovaly oba břehy na určitých místech.

Váben krásnou podívanou, pařížský hoch kráčel dál a dále. Aniž by toho pozoroval, vyšel z obvodu paláce, neboť tento byl chráněn jen mělkými příkopy. Tak zašel do jiné zahrady, která souvisela s prvou. Obrátil se několikrát, neuvidí-li přicházet Kristiána, pak pokračoval ve své cestě, až stanul před jakýmsi chrámkem z bílého kamene, do něhož vchod byl otevřen.

Zvědavý jako vždy, Fifi vešel do této budovy.

Podlaha byla vyložena pestrobarevnými dlaždicemi a v pozadí bylo viděti jakýsi bílý čtverec, u něhož hořelo světlo. Bambusová závora bránila přístup k této svatyni.

Hoch překročil závoru a octl se v polokruhovitém přístěnku, s jehož klenby visela lampa. Náhle objevily se ve dveřích bílé pláště a černé tváře a ozval se hrozný křik.

Pařížský hoch se ohlédl.

„Co je to zase zde?“ řekl si. A trochu zaleknut vyšel rychle ven.

Učinil sotva deset kroků, když vtom zaslechl hvízdnutí a v zápětí provaz vymrštěný obratnou rukou otočil se mu kolem krku. Chlapec chtěl se z něho vyprostiti, ale čím více se namáhal, aby provaz odstranil, tím více utahoval se mu kolem krku. Náhle hoch pozbyl dechu a klesl na kolena. Co se potom sběhlo? Fifi, napolo bez sebe, nemohl si to dobře uvědomiti. Jen se mu zdálo, že vidí černé tváře, pláště Arabů, ruce, které se pohybují, pak byl poháněn či spíše unášen šílenou rychlostí.

Když opět nabyl smyslů, viděl se pařížský hoch v jakési zahradě ohrazené bambusovým plotem. Na hrdle cítil hroznou bolest. Pokusil se o chůzi a zavrávoral. Zdálo se mu, že za sebou vleče obrovské závaží. Tu hoch porozuměl. Měl krk zapojen do vidlice mohutné větve, jejíž druhý konec spočíval svou tíhou na zemi. Fifi rozhlédl se kolem sebe.

Obrovský černoch stál vedle něho a zuřivě se na něho díval. Pařížský hoch pochopil: byl opět zajatcem. To již byl jeho osud!

Tentokrát se však tuze nebál. Věděl, že Kristián není daleko, a čekal každé chvíle, že spatří přicházeti svého přítele nebo anglické vojíny.

Ale čas bohužel utíkal a Fifi byl stále v zajetí. Obojek, jenž mu objímal krk, působil mu nyní strašné bolesti. Fifi se dal do velikého křiku, volal Kristiána, doufaje, že ho důstojník uslyší.

Brzy přiběhlo asi deset Arabů, přivábených hochovým křikem, a vyprostivše mu krk z klády, odvedli ho do vydlážděné místnosti, do níž padalo světlo zasklenými barevnými okny; byl to jako vnitřek nějaké mešity.

PŘED MOHAMEDÁNSKÝMI SOUDCI

Poněvadž hoch nepřestával ani zde křičeti ze všech sil, přistoupil k němu bělovlasý stařec v dlouhém kaftanu a pravil mu francouzsky:

„Nebudeš-li mlčeti, křesťanský pse, zacpeme ti ústa!“

„Co jsem vám udělal?“ tázal se hoch. „Proč mne tady vězníte a proč jste mne mučili pranýřem?“

Starý Arab podíval se zkoumavě na pařížského hocha a po krátkém odmlčení pronesl tato slova:

„Ty se ještě ptáš, co jsi učinil? Chceš si s námi zahrávati?“

„Nikoli, ujišťuji vás. Nevím opravdu, čím jsem mohl proti sobě popuditi váš hněv.“

„Mlč, bídníku!“ zasoptil stařec, „ty víš dobře, cos udělal. Teď by sis chtěl hráti na nevinného, ale my se nenecháme oklamati tvou lží. Hned tě budou souditi musulmanští kněží. Hleď, abys jim mluvil pravdu. Budeš-li lháti, odsoudí tě bez milosti.“

Po těch slovech odešel starý Arab i s těmi, kteří jej provázeli, nechav Fifiho pod dozorem dvou černochů, ozbrojených kučarou.

Ubohý Fifi nevěděl z jakého zločinu je obžalován, ale chápal, že jeho postavení je velmi povážlivé. Na štěstí opomněli mu svázati ruce, měl tedy přece nějakou naději na útěk.

Asi za půl hodiny vrátil se starý Arab se třemi muži, oděnými rovněž v dlouhé kaftany.

„To jsou moji soudcové,“ pomyslil si hoch.

Nemýlil se, byli to vskutku mohamedánští mufti.

Změřivše hocha pohrdavým pohledem, postavili se před něho a chvíli hovořili se starcem.

Konečně se obrátil starý Arab k Fifimu a pravil mu francouzsky:

„Velicí muftiové mně uložili, abych se tě otázal, proč jsi znesvětil marabut v městě Šando?“

„Nechápu, co mi pravíte“ zvolal Fifi; „já sám, že jsem znesvětil marabut? Ach, o tom se mi věru ani nezdálo.“

„Nedělej se nevědomým,“ pokračoval stařec, „rozumíš dobře, co ti pravím. Chceš-li si zasloužiti naší shovívavosti, přiznej se upřímně, snad se muftiové slitují nad tvou mladostí.“

„Ale ubezpečuji vás, že vám opravdu nerozumím,“ bránil se Fifi; „nevím, co je to marabut, je to člověk nebo zvíře?“

Stařec vyskočil.

„Ty se posmíváš, křesťanský pse? Ach, dej si pozor! Kdybys znal zákon Prorokův, nebral bys věc na lehkou váhu. Odpověz! Pověz mi, znesvétil jsi hrob velikého marabuta ze své vůle, čí vybídl tě k tomu některý nepřítel mohamedánského náboženství?“

Fifi počínal chápati. Ten dlážděný přístěnek, do něhož vnikl, byl tedy onen posvátný marabut. Odpověděl ihned:

„Nyní rozumím, co mi pravíte. Ale ujišťuji vás, že vstoupil jsem do vaší svatyně bez jakéhokoli zlého úmyslu.“

Stařec ztlumočil tuto odpověď třem soudcům.

Tito se chvíli mezi sebou radili, pak tlumočníkem oznámili Fifimu svůj nález:

„Muftiové nejsou přesvědčeni o pravdě tvých slov. Ale povolují ti tři dny na rozmyšlenou. Po té lhůtě se vrátí a budeš-li trvati dále na své výpovědi, najdou již prostředky, aby tě přiměli k přiznání.“

Fifi si pamatoval z toho všeho jen jediné. To, že ho chtějí podržeti ve vězení tři dni! Tu se již více nezdržel.

„Pane!“ pravil starému Arabovi, „vy nemáte práva držeti mne takto v zajetí! Jsem zde na anglickém území a odvolávám se ke guvernérovi.“

Stařec odvětil:

„Guvernér nemá co mluviti do této záležitosti. Všeliké přečiny proti musulmanskému náboženství podléhají jedině soudu muftiů.“

Fifi neodpověděl. Díval se kolem sebe. Černoši, kteří ho před chvílí hlídali, mezitím zmizeli. V síni byl tedy jen starý Arab a tři muftiové. Dva z těchto byli velmi pokročilého věku, pouze jeden zdál se ještě dosti při síle.

Mladý Pařížan sáhl bezděčně rukou k pasu, ale jeho revolver tam nebyl – odňali mu jej pří jeho zatčení.

Odvážná myšlenka klíčila v jeho duši. Konečně, co mohl vydávati v sázku? Arabové by s ním jistě naložili nemilosrdně a nikdy by se mu nepodařilo je obměkčiti.

„Děj se, co děj!“ řekl si Fifi, „nutno nasaditi život za život.“

A vrhnuv se na nejmladšího Araba, zasadil mu důkladnou ránu mezi očí. Mufti zavrávoral a zhroutil se na zem.

Ostatní, zastrašeni tímto nenadálým útokem, zůstali jako přibiti na místě.

Hoch, neztráceje ani okamžiku, vrhl se ke dveřím, otevřel je a vyběhl ven s takovou rychlostí, že když se za ním pustili černoši, kteří stáli venku na stráži, pařížský hoch byl jíž daleko.

FIFI SE PŘIZNÁVÁ KE SVÉ NEROZVÁŽNOSTI

Zatím strhl se veliký křik: „Huzai! Hu-zai!“

Hned se objevovali na všech stranách černoši a Arabové, jedni ozbrojeni holemi, druzí oštěpy a dýkami.

Muftiové, vzpamatovavše se posléze ze svého překvapení, podněcovali tento dav posunky i hlasem.

Nastal chvíli zmatek. Fifi ho využil k tomu, aby se co nejdále dostal od svých stihatelů. Již se octl v úzké ulici a chtěl vběhnouti do stromořadí vysázeného kokosovníky, když se tu pustila za ním smečka řvoucích Arabů a černochů.

„Teď jde o to, abych se co nejrychleji dostal ke guvernérovu paláci…“ pomyslil si hoch. „Tam najdu pana Kristiána a budu zachráněn.“

Ale chudák Fifi neznal města Šando. Představte si bludiště spletitých uliček všelijak se protínajících, okrouhlých náměstí, do nichž ústily úzké ulice, a pochopíte rozpaky ubohého hocha.

Náhle však octl se před jakýmsi schodištěm. Nerozmýšleje se, vyběhl šílenou rychlostí po kamenných stupních. Ale když doběhl nahoru, zjistil s hrůzou, že toto schodiště vede na jakousi hradbu, která příkře spadala do příkopu hlubokého asi deset metrů.

Již Arabové a černoši byli u schodiště. Fifi nemohl pomýšleti na návrat. Před ním zela prázdná hlubina a o skok nemohl se pokusiti, aniž by zlomil vaz. Ale nebezpečí vnuká spasné myšlenky. Fifi rychle odvinul si flanelový pás, který měl otočený kolem těla, upevnil jej, jak nejlépe mohl na výstupek zdi a spustil se po něm do hlubiny. Když byl již asi na dva metry od země, pás se utrhl, ale Fifi byl zachráněn. Zatím co jeho stihatelé, s výše hradeb zuřivě za ním křičeli v bezmocném vzteku, hoch utíkal ke guvernérovu paláci, od něhož jej dělilo sotva padesát metrů.

BYL SVRCHOVANÝ ČAS!

Tu však čekaly na Fifiho nové nesnáze. Angličtí vojáci při jeho spatření tázali se ho, čeho si přeje, a poněvadž jím hoch odpovídal v jazyce, kterému nerozuměli, vojáci mu zabránili vstoupiti do paláce.

„Ale vždyť vám říkám, že jeden z mých přátel je zde u guvernéra,“ křičel hoch, „optejte se… uvidíte.“

Angličané mu neodpověděli a poněvadž hoch stál na svém, jeden z nich ho uchopil za rámě, jako by ho chtěl zatknouti.

„Konec konců bude to nejlepší rozřešení,“ pomyslil si Fifi, „takto se aspoň dostanu nejsnáze ke guvernérovi.“

Ale vojín jej pustil a učinil posunek jako by chtěl říci: „Jdi si po svém!“

S výše hradeb Arabové a černoši neustávali zuřivě křičeti. Fifi se dal na útěk, ale místo, aby směřoval dovnitř města, běžel kolem paláce. Za několik okamžiků octl se u náhrobku z bílého kamene, který předtím bezděčně znesvětil, pak spatřil i zahradu, z níž před chvílí vyšel puzen svou nešťastnou zvědavostí.

A tak za několik minut nalézal se opět na místě, kde jej opustil Kristián.

Vtom námořní důstojník vycházel právě z paláce, provázen mužem již letitým v bílém flanelovém oděvu.

Jakmile spatřil Fifiho, pravil mu Kristián s úsměvem: „To ses na mne načekal, viď? Nebyla ti dlouhá chvíle?“

„Nikoli,“ odvětil chlapec, „neměl jsem na ni kdy.“

Když se rozloučil s guvernérem, námořní důstojník chystal se s hochem vyjíti z paláce, když tu Fifi pravil svému příteli:

„Poslyšte, pane Kristiáne, musím vám pověděti pravdu. Zatím, co jste mluvil s guvernérem, poodešel jsem trochu a tu mne zase potkala nehoda.“

„To mne u tebe nepřekvapuje,“ odvětil námořní důstojník.

„Oh, ubezpečuji vás, že se to nestalo mou vinou,“ protestoval chlapec; „šel jsem se projíti po tomto parku, jenž je velmi krásný. Nešťastnou náhodou zcela blízko odtud jest marabut…“

„Marabut?“

„Ano, zdá se, že jest to posvátný náhrobek, na nějž je zakázáno vstupovat.“

„A tys ve své nerozvážnosti ovšem vstoupil?“

„Mohl jsem tušiti, že něco takového je zakázáno?“ namítal hoch a vypověděv Kristiánovi všecky své další osudy, dodal: „Uvidí-li tě ti lidé, vrhnou se na mne a rozsápají mě.“

Křik Arabů se vzmáhal.

Kristián zašel s Fifim opět do paláce a pravil vojínovi, jenž stál v předsíni:

„Nechávám tohoto chlapce pod vaší ochranou. Vrátím se pro něj za několik okamžiků.“

Fifi, velmi neklidný, usedl na bambusovou lavici a čekal na Kristiánův návrat.

„Jen kam asi odešel?“ tázal se v duchu.

Uběhlo čtvrt hodiny, čtvrt hodiny pochopitelné úzkosti pro hocha. Čekal každou chvíli, že Arabové vniknou do velkého nádvoří, jež se prostíralo před palácem.

Toho se ovšem domorodci neodvážili, ale shlukli se fanaticky v sousedních ulicích, hotovi lynčovati opovážlivého rušitele zákona Prorokova, jakmile by se objevil.

Ubohý Fifi měl malou dušičku a jeho neklid změnil se brzy v úzkost, když spatřil dva Araby vstupovati do dvora anglické residence.

Bylo jisto, že tito Arabové, kteří měli na sobě bohaté kaftany ozdobené řády, jsou vznešené osobnosti.

Vešli do předsíně, kde čekal Fifi, a spatřivše hocha, změřili jej hněvivým pohledem.

„Jistě jdou si stěžovat ke guvernérovi,“ pomyslil si Fifi, „a ten nezná je mne, vydá jim mne bez váhání. Jen proč mne tu nechal pan Kristián? Mohl mě přece vzíti s sebou!“

„MARGARET“ PŘILÉTNE V PRAVÝ OKAMŽIK

Námořní důstojník se nevracel a pařížského hocha počal se zmocňovati nový nepokoj. Což byl-li jeho přítel přepaden Araby a uvězněn též?

Již uplynulo půl hodiny od Kristiánova odchodu a zatím oba vznešení Arabové, kteří nějakou chvíli musili čekati v předsíni, byli uvedeni ke guvernérovi.

„Podaří-li se těmto vlivným osobnostem přesvědčiti guvernéra, že jsem znesvěcovatel musulmanských hrobů,“ pomyslil si hoch, „povede se mi zle.“

Najednou zvučný hrkot, Fifimu dobře povědomý, přiměl ho obrátiti oči k obloze a spatřil Margaretu, jež směřovala k paláci.

„Dobrý Bože!“ zvolal chlapec, „věděl jsem, že mne moji přátelé neopustí.“

Aeroplán se přiblížil a za několik vteřin snášel se rovnou k zemi, aby přistál na palácovém nádvoří.

„Sláva! Sláva!“ křičel Fifi.

Právě v tom okamžiku vycházeli z paláce oba Arabové.

Hoch se jim pitvorně uklonil, pak hbitě skočil do letadla.

„Hleďte, ti dělají dlouhé obličeje!“ pravil ke svým druhům; „mrzí je, že jim upláchnu. To mně však musejí prominout.“ A hoch ve své bujnosti udělal na Araby dlouhý nos.

Když se Margaret vznášela do ovzduší, provázel ji hrozný ryk a třesklo několik výstřelů.

„To jsou zběsilci!“ řekl Fifi; „tolik hluku nadělají, že jsem vkročil do marabutu!“

„Již jsem tě upozornil, že musulmani jsou velicí fanatikové,“ odvětil Kristián, „a dotkne-li se někdo nešetrně jejich náboženství, pak jejich zuřivost nezná mezí. Pamatuj si to pro podruhé!“

„Teď si již dám pozor,“ sliboval Fifi; „ale pro tu příhodu zapomněli jsme koupiti olej.“

„I zásoby potravin,“ doložil Kristián; „musíme proto co nejdříve snésti se zase k zemi.“

ZNEKLIDŇUJÍCÍ ZÁHADA

Když letěli nepřetržitě osm hodin, přistáli u města Zemio na pravém břehu řeky Mbomu, jež se vlévá do Ubanghi.

Zemio je dosti významné město, náležící pod svrchovanost anglickou. Letci přistáli na rozlehlém prostranství před městem a přivítalo je ihned několik anglických důstojníků.

Zatím co Marcel prováděl některé opravy na aeroplánu, odvedli Kristiána a Fifiho do důstojnické jídelny a tam jim nabídli občerstvení.

Nicméně bylo na důstojnících znáti jakýsi neklid a jeden z nich pravil Kristiánovi:

„Zde se dějí hrozné věci.“

Námořní důstojník nemohl se dověděti bližších podrobností, ale pochopitelně hleděl co nejrychleji vrátiti se k aeroplánu.

Bohužel byl však Marcel nucen úplně rozdělati motor a přidělati dvě nebo tři chybějící součástky. Bylo tedy nutno čekati. Pomalu schyloval se večer nad africkým městem a s výše hlavní mešity zaznělo šerem dlouhé, truchlivé volání: „La ilaha illa Alláha!“ A postupně, jako by imamovo volání probudilo ve městě tajemné ozvěny, opakovali toto vyzývání k večerní modlitbě pronikavým hlasem muezzini s vrcholů nesčetných minaretů zemijských.

V úzkých ulicích, kde před chvílí proudil pestrý a hlučný dav, rozhostilo se náhle ticho. Ale ve vzduchu, prosyceném těžkou vůní a dusnem jako před blížící se bouří, vznášelo se cosi hrozivého a tajemná úzkost doléhala na zneklidněnou mysl. Ten neklid bylo dobře pozorovati v zahradách guvernérova paláce, kam se odebrali naši letci na pozvání anglických důstojníků.

Zdálo se, jako by ze všech houštin toho nesmírného parku vycházel tajemný šelest, tlumené hlasy, šepot. Zdálo se tak? Ale ne… ne… to nebylo zdání! Byla to skutečnost. Větve opravdu se pohybovaly, mezi nimi šeptaly hlasy. Ponenáhlu rýsovaly se na temném, křovinatém pozadí světlé postavy, které zmateně přebíhaly sem a tam a tajuplně se plížily podél alejí.

Občas přešly ozářeným pásmem, jež sousedilo s palácem, a tu je bylo možno rozeznati.

Ti mužové s bojácnými posunky byli Arabové v dlouhých pláštích a také angličtí vojíni v bílém stejnokroji, s lehkými koloniálními přilbicemi na hlavách.

Když se občas tyto postavy spolu setkaly, vyměňovaly mezi sebou rychlá slova:

„Dosud nic tohoto večera?“

„Ne, nic! Zdá se všady klid!“

„Nu tedy… Nebezpečí je konečně zažehnáno,“ pravil jeden z anglických důstojníků. „Byla učiněna všecka opatření. Teď se již nemáme čeho báti.“

Ale hlas mluvčího se chvěl při pronášení těchto ubezpečujících vět a více než kdy jindy bylo cítiti, že připravuje se nějaké drama, bylo tušiti neblahé jakési rozuzlení.

Velmi zdlouhavě ubíhaly hodiny, posléze v půlnočním tichu odbíjelo dvanáct úderů na palácových hodinách.

Rozhodně mužové ti zbytečně se znepokojovali, nic se nestane této noci. Měl pravdu anglický důstojník, jenž tvrdil, že nebezpečí je zažehnáno.

Náhle však hrůza rozechvěla hosty shromážděné v tajemném parku.

V pozadí mezi stromy objevila se kmitavá světla pochodní a příšerný křik pronikal nočním tichem.

Za všeobecného vzrušení a pobíhání blíží se jakýsi truchlivý průvod palmovou alejí. Na nosítkách nakvap spletených z haluzí leží čtyři těla, zohavená k nepoznání.

Podívaná na bezhlavé ty trupy je tak vzrušující, že všichni důstojnicí, přikvapivší z paláce, zůstali státi mlčky s hlavou odkrytou před ubohými obětmi, nenalézajíce síly učiniti nějaký posunek, pronésti nějaké slovo. Kristián a Fifi byli ohromeni a Marcel, jenž před chvílí přišel s malým Na-Nu, nemohl potlačiti výkřik údivu.

Konečně, jako by se chtěl opanovati, vzpřímil se náhle bělovousý stařec, jenž byl patrně velitelem, a přistoupil k jednomu z mužů stojících u prvních nosítek.

„Kde jste je nalezli?“ tázal se temným hlasem, ukazuje na těla ležící u jeho nohou.

Tázaný vojín bezděčně postavil se do pozoru:

„Téměř na témž místě, kde byli nalezeni včera ti druzí, pane veliteli, u jižní brány na samém konci roviny.“

„A neslyšeli jste ani tentokrát ničeho?“ Muž zavrtěl smutně hlavou. „Naprosto ničeho. Pouze když jsem konal obhlídku, zavadil jsem náhodou o toto tělo, ležící ve vysoké trávě, a tu jsem si myslil, že sám ďábel má v tom prsty.“

Nastala chvíle mlčení. Velitel zatíná pěsti, dupe zuřivě do země.

„Oh, ano,“ láteří jakoby pro sebe, „to je opravdu trochu příliš! Naše stráže jsou pobíjeny na jednom a témž místě nepřítelem ne-postižitelným, neviditelným.“

Odmlčí se na okamžik a pak hlasem ještě rozčilenějším pokračuje:

„A stále totéž hrozné zohavení obětí! V tom vězí nějaké tajemství, které bude nutno objasniti stůj co stůj!“

Před ním vojín stále stojí nehnutě, podle předpisu. Velitel jej propouští pokynem ruky.

„Dobrá,“ praví, „odneste ty nešťastníky!“

„Pro dnešní noc již žádných jiných rozkazů?“

„Ne! Aspoň pro tuto chvíli. Promluvím s guvernérem.“

Muž pozdraví po vojensku. Pak se svými druhy chopí se znovu truchlivých nosítek a zvolna, bez hluku, smutný průvod zachází do alejí parku.

PAN GUVERNÉR

Chvíli dívá se starý velitel za odcházejícím oddílem. Položí si ruku na čelo, jako by chtěl zahnati příšerné vidění, pak, obrátiv se k důstojníkům a letcům, pronesl přidušeným hlasem:

„Teď doufám, že lord Wilson, guvernér, spokojí se touto poslední zkušeností. Bylo by to věru šílenství pokračovati na té cestě dále. Pojďte se mnou, pánové!“

Kapitáni, majoři, poručici, seskupivše se kolem něho, beze slova následují ho do aleje, jejíž písek vrže pod jejich kroky. Letci jdou s nimi též, puzeni přirozenou zvědavostí. Za chvíli všichni stoupají po širokém, mramorovém schodišti a vstupují do velké, ozářené komnaty paláce.

Tam je báječný, až nesmyslný přepych. Zdí jsou celé vyloženy pestrou mosaikou. Tyrkysově modrá barva mísí se se smaragdovou zelení a římsa jemně odstiňovaná vine se pod stropem, jejž tvoří jediné ohromné zrcadlo.

Velitel, poručiv svým důstojníkům, aby ho čekali ve velké komnatě, přistoupí k vojínovi, stojícímu na stráži:

„Chci mluviti s guvernérem!“

Vojín, který počínal podřimovati, rychle se vzpřímil, zřejmě nemile vyrušen tím náhlým oslovením. Poněvadž hned neodpovídal, velitel opakuje hlasem důraznějším, naléhavějším:

„Chci mluviti s guvernérem!“

Jiný vojín ujímá se slova.

„Lord Wilson spí již nějakou chvíli, pane veliteli! Zakázal, aby ho kdo budil pod jakoukoli záminkou.“

Toto odmítnutí návštěvy, jakého se patrně nenadal, velice rozčililo starého důstojníka.

„Ah, on tedy zakázal, abychom ho budili! Nuže jdi mu říci, že velitel Herbert chce s ním mluviti v důležité záležitosti. V důležité, rozumíš? Uvidíme, odtmítne-li mou návštěvu.“

„Toť nemožné, pane veliteli! Rozkaz je výslovný! Guvernér nikoho nevyjímal. Řekl dokonce, že toho budění za obě předcházející noci bylo dost!“

Tentokráte se velitel nezdržel. Hlasem, který se zvyšoval čím dál tím více, křičel blíže se ke dveřím:

„Toť přílišné, rozumíte? Chci vstoupit a také vstoupím. Je to nutné!“

Místo všeliké odpovědi oba vojíni na stráži zkříží flegmaticky bajonety a čekají.

Velitel uchopí revolver a zamíří hlaveň na jednoho ze stráží, volaje: „Uvidíme, zda mí zabrá…“

Ale slova uvázla mu v hrdle.

Za vojíny otevřely se dokořán těžké dveře modře smaltované a v nitíh objevila se kostnatá postava guvernérova.

Pátravě rozhlížeje se kolem sebe spočinul ledovým zrakem na panu Henbertoví…

„Jakže?“ pronesl podrážděným hlasem; „to jste vy, veliteli, který tropíte u mých dveří takový hluk?“

„Pane guvernére,“ odpověděl pan Herbert, který se zatím vzpamatoval; „musím za každou cenu s vámi mluviti a tito mužové mi v tom brání.“

„Když dám rozkaz,“ odpověděl lord Wilson, „nemám rád, aby jej kdo porušoval. Vy první byste ho měl šetřiti! A nyní krátce, co se stalo?“

„Pane guvernére, naše hlídky již po třetí byly pobity na pokraji džungle…“

Lord Wilson nepohnul ani jedním svalem v obličeji.

„Postavte jiné!“ odpověděl suše starý lord.

„Ty budou pobity také…“

„Uvidíme!…“

„Ale, pane guvernére…“

„Žádné ale. Víte tak dobře jako já, že to jediné místo není chráněno hradbami, stráže jsou tam nezbytně nutné. Postavte je, ať se stane cokoliv!“

Velitel Herbert zůstal celý zkoprnělý.

Beze slova, po ledabylém a netrpělivém uklonění obrátil se k němu guvernér zády. Dveře se zavřely. Věc byla prohrána.

S vítězným úsměvem na rtech stavějí se oba vojíni opět na stráž ke dveřím. Velitel tu stojí se zaťatými pěstmi, maje sto chutí vraziti do komnaty a rozumnými důvody přesvědčiti umíněnce, jenž právě zmizel v jejích dveřích. Toho úmyslu musil se však vzdáti.

NUTNO POSLECHNOUTI

Nerad vracel se velitel do salonu, kde zůstali jeho důstojníci zároveň s letci.

„Pánové, nic se nedá dělat,“ oznamoval; „guvernér je neoblomný. Přece však je naší povinností, zabrániti dalšímu neštěstí. Neboť je jisto, že všecky naše hlídky potká stejný osud.“

Všichni mlčí. Jen mladý plavovlasý muž v námořnickém stejnokroji, téměř holobrádek, ale otevřeného, energického vzezření, pronáší temným hlasem:

„Je to smutné posílati na smrt ubohé lidi z pouhé umíněnosti toho pošetilého starce!“

„Wilkie!“ napomíná velitel.

Ale tón, jakým toto napomenutí pronáší, dostatečně naznačuje, že pan Henbert sdílí názor mladého kolegy a kdyby mohl, že by mu raději stiskl ruku než udělil výtku.

„Musíme přece najíti nějaký způsob,“ prohodil velitel, „nějaký způsob, který by nám umožnil poslechnouti rozkazu a přitom přece zachrániti život těch nešťastníků.“

„To bude asi velmi nesnadné!“ pronesl jeden z důstojníků.

„Zcela nemožné!“ potvrzoval jiný.

„Ostatně můžete býti jisti předem, že ničemu nezabráníte,“ vmísil se do hovoru třetí. „Způsob, jakým předešlé hlídky byly pobity, je příliš záhadný. Ať podniknete cokoli, smrt přijde neúprosně, neodvratně, v okamžiku, kdy se jí nejméně nadějete.“

Pan Herbert stál na svém:

„Musíme zabrániti novému vraždění za každou cenu! Guvernér poručil postaviti stráže ku bráně Almahal, nuže, postavíme je. Ale tentokrát zřídíme zálohu. Jeden z vás půjde se mnou a my se sto muži položíme se do trávy několik kroků od hlídek, hotovi jsouce vypadnouti ze zálohy na první poplašné znamení. Jste s tím srozuměni, pánové?“

„Úplně srozuměni,“ odvětili sborem důstojníci.

A poručík Wilkie dodal:

„Poněvadž jeden z nás má jíti s vámi, pane veliteli, žádám, abych to byl já.“

Velitel Herbert a poručík Wilkie vyšli z palácové síně. Tmavou zahradou zamířili ke skupině budov, příslušejících k paláci, kde se nalézaly guvernérovy konírny a garáže a zároveň stanice, v níž čekali vojíni než na ně dojde řada, vystřídati stráže.

NEVIDITELNÍ VRAHOVÉ

Chystala se výprava. Kristián žádal, aby se jí směl účastniti, a Fifi ho chtěl doprovázeti přese všecko Marcelovo přemlouvání.

Na-Nu a věrný Toby zůstali s Marcelem v guvernérově parku, kam s nastávající nocí uklidili aeroplán.

Po malých skupinách směřují k městským hradbám angličtí důstojníci, jejich vojíni a letci. Procházejí úzkými a klikatými ulicemi města Zemio. Zavřené domy mají nepřátelský vzhled. Vše zdá se býti pohříženo ve spánek.

Konečně docházejí na místo. Ještě několik kroků, pak stručný povel: „Stůj!“

Muži se zastaví, utírají si zpocená čela.

„Postavte stráže!“ rozkazuje velitel. A zdá se mu, že pronášeje tato slova, pronáší zároveň strašlivý rozsudek.

Poddůstojník vystoupí z řady, vyvolává dvě jména:

„Madžel!… Xáma!…“

Předstupují dva černoši, poslušně, lhostejně.

Oba negři jsou nyní na témž místě, kde jejich druhové nalezli před hodinou smrt. Jejich siluety rýsují se ostře na obzoru. A poddůstojník, který je právě dovedl na stanoviště, vrací se spěšně ke svým kamarádům,

„Poručte svým lidem, aby lehli na zem!“ praví zcela potichu velitel Herbert. „Ať jsou pohotově k výstřelu na první dané znamení. Dávejte dobrý pozor!“

Dusné vedro, jež předtím panovalo, teď přestalo, zahnáno prudkým větrem, jenž občas zaburácel a žalostivě zasténal.

A ke zvýšení všeho toho, co tato noc a toto úzkostlivé čekání měly do sebe truchlivého, na místě, kde měl vyjíti měsíc, zbarvila se obloha velkou nachovou září, jež vrhala na džungli krvavý přísvit.

Náhle rozlehne se nočním tichem výkřik. V trávě zakolísá zoufale černý, matný stín a téměř v zápětí jiný stín vyskočí rychle a padá vedle prvního.

Nový výkřik, temný úder těla dopadajícího na zem, pak rázem zavládne příšerné ticho.

Útok byl tak nenadálý, tak rychlý, že vojáci, navzdor stručnému rozkazu, danému velitelem, jenž se vrhl mezi ně, neměli času vystřeliti na tajemné, téměř neviditelné útočníky. Ale všichni hned s divým křikem pustili se vpřed, s rozhořčeným vztekem a šílenou touhou pobíti vrahy svých bratří.

Marně však hledali, probíhali džunglí, jejich pátrání bylo všemi směry bezvýsledné.

Opravdu mohlo by se to vše považovati za hrozný přelud, kdyby nebylo tu obou obětí, aby svědčily o skutečnosti tohoto neslýchaného přepadení.

Ubozí lidé! Teď tu opět oni leželi na zemi, mrtvi, zohaveni k nepoznání. Kristián při veškeré své srdnatosti chvěl se na celém těle. Ohlédl se, je-li Fifi vedle něho.

Pařížský hoch zmizel!

„Ó, proklatě!“ zvolal důstojník, „proklatě! Neměl jsem ho bráti s sebou.“

Velitel Herbert nepronesl jediného slova, zdál se býti zdrcen.

HUVAROVÉ

Jakmile se rozednilo, začalo hledání na všech stranách. Marcel a Na-Nu se tentokrát připojili k vojínům a Kristiánovi. Doprovázel je Toby, neboť jim mohl pes prokázati dobré služby.

S počátku neviděli ničeho kromě jakéhosi černocha, jenž prchal pouští a za nímž pustili rychlého Tobyho, ale černoch zmizel náhle beze stopy. Opodál vypínal se malý lesík. Zamířili k němu, ale Toby předběhl vojíny i letce a náhle dal se do žalostného vytí.

Běželi k němu a za houštinou aloe našli ubohého Fifi, ležícího na zemi a nejevícího jíž známky života.

Kristián se nachýlil k němu, potíral mu spánky kapesníkem, jejž Na-Nu odběhl smočiti v blízkém prameni, a pařížský hoch přišel konečně k sobě.

Pohlíží udiveně na své přátele a pak pronáší trhaným hlasem:

„Byli to… byli to černoši…“

Anglický důstojník, jenž rozuměl Pařížanově řeči, zaslechl ta slova.

„Tušil jsem to,“ pravil, „jsou to Huvarové.“

„Huvarové?“ tázal se Kristián, „jaký je to pranárod?“

„Hotoví ďáblové,“ odvětil důstojník.

Fifi zatím vstal a hladil Tobyho.

„Již mi je lépe,“ pravil konečně, „ale měl jsem hodně strachu. Najednou jsem ucítil, jak mě někdo chytá, odnáší, potom prudce mnou uhodí o zem. Omdlel jsem a zajímavá věc, měl jsem přece jakési podvědomí, že žiju. Měl jsem dokonce podivné sny jako v horečce. Zastřelil jsem pštrosa, jiní utíkali. Chtěl jsem je pronásledovati a tu jsem spadl do díry, z níž jsem se vší mocí namáhal dostati…“

Ale Kristián poslouchal hocha jen ledabyle. Přistoupil k anglickému veliteli, jenž hovořil se svými společníky:

„Právem se jmenuje Zemio městem prokletým. Od té doby, co v něm jsme, stíhá nás neštěstí za neštěstím. Oh, ti Huvarové! Ti Huvarové!…“

„Nemohli byste proti nim něco podniknouti?“ tázal se Kristián.

„K tomu by bylo zapotřebí věděti, kde se nalézají. Nuže, nikdy jsme jich neviděli. Černoši, kterých jsme se dotazovali, tvrdili, že jich neznají a nevědí, kde se skrývají.“

„Patrně se jich bojí.“

„Ach, proklatá země! Nikdy nebudeme pány těchto končin,“ zahuboval důstojník; „je to krajina plná záhad a kdybych byl pověrčiv, řekl bych, že tu ďábel obývá se zástupem přízraků. Obětí Huvarů přibývá každým dnem či spíše každou nocí, neboť své úklady podnikají za úplné tmy.“

„Překvapuje mne jedna věc,“ poznamenal námořní důstojník, „že můj mladý společník, ten hoch, kterého jsme před chvílí nalezli, nebyl zavražděn jako vaši lidé.“

„Huvarové se mstí jen anglickým vojínům a domorodcům, kteří jsou v našich službách. Zapřísáhli se, že nás vykoření z této země, a snad se jim to jednoho dne podaří. Našeho vojska zmáhá se pověrčivý strach. Pomalu bude nemožno najíti stráž, která by hlídala guvernérův palác.“

Pojednou Fifi a Na-Nu, kteří s Tobym kráčeli před kolonou, zastavili se překvapeni. Bylo je viděti, jak se shýbají, tisknou ucho k zemi a nadzvedají některé kameny, jež ležely tu a tam na pláni.

Kristián se přiblížil a ptal se jich: „Co jste našli?“

„Pst!“ pronesl pařížský hoch, přikládaje prst na ústa; „poslouchejte!“

Námořní důstojník přichýlil ucho. Pronikal k němu dosti zřetelně temný hluk, podobný směsici tlumených hlasů. Zatím se přiblížili angličtí vojíni a jejich vůdcové.

„Toť zvláštní,“ pravil velitel oddílu, „zdá se, jako by dole byli lidé.“

„Jsou to možná vaši Huvarové,“ pravil Kristián.

Nastalo chvíli mlčení. Hlasy utichly. Toby pobíhal sem a tam, očenichávaje zemi, a občas vracel se k Fifimu s tichým vrčením.

„To by bylo podivné,“ pravil anglický důstojník, „aby to vskutku byli Huvarové. Ale jsou-li to oni, jak se dostati do jejich brlohu?“

„Hledejme nějaký vchod!“

A vojíni prohledávali asi dvacet minut povrch země.

„Tamhle, hleďte, tamhle,“ zvolal náhle Fifi, „zahlédl jsem právě hlavu, jak vykoukla ze země.“

Když se důstojníci podívali tím směrem, nespatřili již ničeho.

„Nemýlil ses?“ tázal se Kristián.

„Oh, nikoli,“ odvětil hoch. „Zahlédl jsem zcela určitě hlavu černocha, tam mezi těmi dvěma balvany, které leží blízko palmy.“

Kristián ohlásil veliteli Herbertovi, co mu Fifi právě sdělil, a důstojník dal ihned několik rozkazů.

Oddíl vojínů zamířil okamžitě k naznačenému místu. Velitel Herbert dupal chvílemi na zem, aby prozkoumal půdu. Pojednou se shýbl. Spatřil právě otvor široký asi půl metru. Nachýlil se k němu, přiložil ucho a jeho pozornost upoutala vzdálená ozvěna kroků.

„Není možno déle pochybovati,“ pravil ke Kristiánovi. „Huvarové jsou pod námi. Budou tu asi nějaké staré lomy a v těch se zdržují naši nepřátelé. S nastávající nocí vycházejí ze svého brlohu a vraždí naše stráže. Ale rád bych věděl, jak tam mohou žíti. Ty podzemní jeskyně budou jistě rozsáhlé a šíří se asi daleko pod plání. Nedivil bych se, kdyby měly východ k parku, blízko guvernérova paláce.“

„Podle všeho bude tomu tak,“ odvětil Kristián, „a tím by se vysvětlovalo náhlé mizení těchto útočníků, kteří, jak pravíte, slídí každé noci okolo paláce, aniž níž se vám kdy podařilo je polapiti. Myslím, že by bylo nejlépe podminovati toto doupě a vyhoditi je do povětří.“

„Také na to myslím, ale k tomu by bylo zapotřebí znáti přesnou polohu těch jeskyň, věděti, kde začínají a kam až sahají.“

Anglický důstojník chtěl ještě něco dodati, když vtom se náhle pod ním otevřela země s dunivým hřmotem.

Velitel Herbert, poručík Wilkie, Kristián, Fifi a šestnáct vojínů zmizelo! To trvalo sotva vteřinu. Země se zavřela a jen lehký oblak prachu naznačoval místo, kde právě zmizeli Evropané. Marcel a Na-Nu byli celí zoufalí.

„Jistě zahynou!“ naříkal Fournier, „jsou pochováni v sutinách propadlé země. Proč jsme se jen vydali do tohoto dobrodružství! Ó, moji ubozí přátelé!“

Počaly zachraňovací práce. Trvaly dlouho, neboť země se při kopání ustavičně sesouvala.

Konečně po třičtvrtihodinné práci objevila se jakási sluj.

„Pozor!“ pravil anglický poddůstojník; „běžte pro provazy, zatím podepřete stěny větvemi.“

Dva muži byli znova zasypáni a bylo nutno vyprostiti okraj otvoru ze sutin.

Konečně donikaly zdola jakési hlasy. Vycházely z podzemí a zdály se přicházeti zdaleka.

Záchranné práce šly s obtíží kupředu. Aby mohli býti nešťastníci vytaženi z propasti, k tomu bylo zapotřebí zláštních přístrojů. Vojíni spokojili se pouze tím, že spustili silné lano do otvoru, který zel několik metrů pod propadlinou.

Čtyři muži se spustili do propasti a brzy jeden z nich vyšplhal se opět nahoru se zprávou, že zasypaní našli podzemní východ a že vyjdou tamtudy. Žádají prý pouze o světlo.

Byly přineseny pochodně a dopraveny do hlubiny.

KUPŘEDU!

Zranili se nešťastníci, kteří se tak náhle propadli do země?

Šťastnou náhodou nikoli, neboť hlína jich nezasypala, pouze pod nimi povolila, vysypavši se pozvolna do hlubokých jam a šachet.

Když zasypaní obdrželi žádané pochodně, zapálili je a jali se obhlížeti podzemní prostory. Nejprve upoutala jejich pozornost jakási záře. Zjistili, že záře ta vychází ze sluje vedoucí na povrch. Velitel Henbert dal dobře vyznačiti toto místo, aby se k němu v případě potřeby mohli vrátiti, pak postavil se v čelo výzkumné výpravy.

Půl hodiny prohlíželi podzemní doupě Huvarů. Na konci dlouhé úzké chodby zahlédli pojednou kmitati se malé světélko.

„Zajdeme do této úzké štoly?“ tázal se poručík Wílkie.

„Proč ne?“ odvětil velitel Herbert a první vykročil vpřed.

Bylo slyšeti tlumený hluk, podobný vzdálenému bzučení včel.

„Naši chlapíci jsou tam,“ zašeptal velitel. Ihned dal rozkaz uhasiti pochodně.

„Již nás zpozorovali,“ poznamenal poručík; „budou se brániti.“

Velitel Herbert neodpověděl. Postupoval dále.

Za několik vteřin octli se v rozsáhlé temné jeskyni, zaslechnuvše před tím rychlý dupot, to bylo vše. Huvarové zmizeli!

„Ti lidé jsou opravdu démoni!“ zvolal Kristián.

„Ať jsou démoni nebo ne, musíme je vypátrati,“ odvětil velitel Herbert. „Rozžněte opět pochodně!“

Rudý svít ozářil jeskyní. Byla prázdná.

„Kudy mohli zmizeti?“

„Nejspíše tím otvorem na spodku u samé země,“ poznamenal poručík Wilkíe.

„Ne, to je pouze úzká štěrbina, tou by se neprotáhli,“ namítal velitel.

Zatím Fifi svítil si baterkou na stěny jeskyně.

„Hleďte,“ zvolal pojednou „tady ten balvan tvoří výstupek, vsadil bych se, že je pohyblivý.“

Kristián snažil se pohnouti ohromným kamenem, ale marně. Na velitelův rozkaz opřeli se o balvan čtyři vojíni, používajíce při tom svých šavlí jako páky.

Brzy balvan povolil, pootočil se kolem své osy.

Tu spatřili tmavý otvor, jenž vedl pod zemi.

Situace stávala se kritickou. Pustiti se do této díry, znamenalo jíti vstříc jisté smrti.

Velitel Herbert neměl práva vydávati takto v nebezpečí život svých lidí.

„Budu střežiti tento východ s dvaceti vojíny,“ pravil; „vy zatím hleďte se dostati na povrch buď onou slují, kterou jsme si cestou označili, anebo dejte se vytáhnouti lanem. Jakmile budete nahoře, pospěšte na vojenskou stanici, požádejte v muničním skladišti o soudek prachu a dejte jej dopraviti sem. Vyhodíme Huvary do povětří, to bude nejkratší proces.“

Kristián a Fifi, kteří ztráceli v jeskyni drahocenný čas, odešli s poručíkem Wilkiem.

Vojíni bděli stále nad otvorem způsobeným propadlou zemí. Rychle byla spuštěna lana a všichni tři mužové brzy se octli opět na denním světle.

„Uf!…“ vydychl si Fifi, „zase jedno dobrodružství dopadlo dobře. Opravdu můžeme říci, že nám přeje štěstí.“

A spatřiv Marcela a Na-Nu, kteří stáli mezi vojíny, pařížský hoch pospíšil k nim, radostně volaje:

„Tady nás máte, pane Fourniere! Pan Kristián i já jsme živi a zdrávi.“

A zatím co Toby s radostným štěkotem skákal kolem hocha, Kristián a Fifi tiskli vřele ruce Marcelovi a malému Na-Nu.

NOVÉ PŘEKVAPENÍ

Poručík Wílkie byl již daleko. Spěchal vykonati rozkaz, který mu dal velitel Herbert. Letci považovali za zbytečné, aby na něho čekali.

Nebyli již ostatně nijak potřební anglickým vojínům.

„Nuže tedy poletíme dále, není-liž pravda?“ otázal se klidně Kristián, jako by se vrátil z pouhé procházky.

„Myslím, že již je věru na čase,“ odvětil s úsměvem Marcel, „a musím tě upozorniti, že uděláme-li ještě deset takovýchto zastávek, dopadne to s naší cestou bledě. Ale teď jsem si aspoň dal důkladně do pořádku motor, prohlédl záklopky, vyměnil svíčky a spravil několik drátů.“

„A co olej?“

„Také jsem si jej opatřil. Je tu elektrárna, dostal jsem v ní vše, čeho jsem potřeboval. Doplnil jsem si také benzin.“

„Tedy je všecko v pořádku. A letadlo je stále v guvernérově parku?“

„Stále.“

„Ty neopatrný!“ vyčítal s úsměvem námořní důstojník. „Takhle opouštíš svůj stroj?“

„Na tom máš stejnou vinu jako já,“ odvětil Marcel, bera přítele pod paždí a odváděje ho k residenci. „Nač jsi potřeboval pouštěti se za Huvary do horoucích pekel?“

„Máš pravdu,“ pravil kajícně Kristián, „zasluhuji pokárání.“

Letci došli k svému jednoplošníku, který hlídali čtyři angličtí vojíni. Marcel je štědře odměnil. Jeden z nich jim přál, aby letěli tak rychle jako ten, co před chvílí tudy proletěl.

Marcel a Kristián na sebe pohlédli. Jedno a totéž jméno, aniž se je odvážili vysloviti, přišlo jim na mysl: Hartmann!

Přece však se dotazovali ještě ostatnícíh vojínů, kteří tu stáli. Všichni potvrzovali výpověď svého druha. Viděli aeroplán směřovati plnou rychlostí k severozápadu. Proletěl nad palácem ve veliké výši a brzy se ztratil s obzoru.

„Jak to, že jsme ho neviděli?“ pravil Marcel k mladému Annamitovi.

„V té chvíli byli jste asi u jeskyně Huvarů,“ odvětil Kristián. „Teď rychle nasedejme!“

Na-Nu a Toby byli vysazeni na palubu „Margarety“. Marcel, Kristián a Fifi zaujali svá místa a aeroplán s hukotem se rozletěl k severozápadu.

V té chvíli donikla k uším letců dunivá rána. To Angličané vyhodili do povětří skalní úkryt Huvarů.

DOBŘE MÍŘENÝ VÝSTŘEL

„Poletíme-li stále takovouto rychlostí,“ pochvaloval si Kristián, „brzy dosáhneme Čadského území.“

„A Čadského jezera, viďte?“ poznamenal Fifi. „Četl jsem již někde o tom velikém jezeru, že prý obývají kolem něho samí divoši.“

„Kdysi ano, ale nyní Čadské území je téměř civilisované. Když r. 1823 Denham, Clafferton a Oudney objevili toto jezero, nebylo ovšem radno odvažovati se na potulky po jeho březích. Od té doby však, co výprava Foureau-Lamyova a podplukovník Destenave s počtem francouzských důstojníků prozkoumali toto širé území po každé stránce, zavládla na něm větší bezpečnost. Teď Francie drží největší jeho díl.“

Právě přeletěli městečko Rabai, ztracené uprostřed písčin, a pokračovali přímo k Uarnii, důležité osadě, v níž počíná se znamenitě rozvíjeti obchod.

Bylo dusné vedro a písek poletující ve vzduchu bodal velmi nepříjemně letce do očí. Pojednou zdálo se Fifimu, jenž měl neobyčejně jemný sluch, že slyší z dáli hrčení motoru.

Brzo potvrdili totéž i jeho druhové. Nebylo pochybnosti, že Hartman nalézal se někde v okolí, třebas i velmi daleko před nimi nebo za nimi. Zvuk, jak známo, je slyšitelný nad širými rovinami na velikou dálku.

Uplynulo několik minut. Hluk stával sezřetelnějším. Připomínal pravidelné klepání mlýna.

„Ho, ho!“ zvolal Fifi. „Tamhle se nám jíž ukazují. Blíží se. Uvidíte, že budeme nuceni k obraně. Já, pane Kristiáne, na vašem místě bych neváhal, střelil bych jim zrovna do nádržky. Namířit a bác! Viděl byste, jaké by dělali obličeje, a já vám ručím, že by se rychle snesli k zemi.“

Námořní důstojník neodpověděl. Přemýšlel. Bylo jisto, že tentokrát bude sveden boj na život a na smrt. Hartmann vyhodí svou poslední kartu.

Byl za francouzskými letci, to právě tito zjistili. Měl tedy výhodu, neboť mohl svůj let říditi podle nich a držeti se ve vdálenosti, kterou uzná za nejvhodnější.

Přece však měl co činiti s dokonalým stratégem a tím stratégem byl Kristián.

Bandita a námořní důstojník měli se spolu měřiti. Připadne vítězství zločinci či vojákovi?

„Odboč vlevo!“ velel náhle Kristián.

Marcel, který nikdy nepodroboval kritice rozkazy svého přítele, vykonal ihned příslušný pohyb.

Když se aeroplán uchýlil asi tři sta metrů od sledované dráhy, zavelel námořní důstojník znovu:

„Zmírni rychlost!“

Kristiánův úmysl byl patrný, nechtěl útočiti první.

Odbočí-li Hartmann od své dráhy a pustí-li se za Margaret, bude to důkazem, že bandita osnuje útok.

To se také stalo. Hartmann odbočil stejným směrem a k tomu ještě zvýšil rychlost.

Marcel, který občas vrhal rychlý pohled dozadu, vykonával přesně rozkazy svého přítele.

Hartmann se blížil. Bylo jíž možno rozeznati jeho siluetu i jeho druhů.

Náhle měl Kristián jistou myšlenku.

„Rychle stoupej do výše,“ pravil Marcelovi, „hleďme se dostati nad ně! S výše bude se nám lépe stříleti, jim pak budou vaditi křídla vlastního stroje.“

Margaret poskočila, zvedla se o několik metrů, potom pokračovala ve stoupání s větší a větší rychlostí. Ale Hartmannovi neušel ani jediný pohyb jeho nepřátel. Stoupal do výše taky a brzo nalézal se ve stejné úrovní s nimi.

Oba soupeři se k sobě blížili. Dělila je teď nanejvýše vzdálenost tří set metrů.

„S Excelsioretn byli bychom jim jíž dávno uletěli,“ prohodil Fifi.

„Ticho!“ velel Kristián. „Chop se remingtonky.“

V tom okamžiku pleskla koule do jedné vzpěry na palubě Margaret.

„Tím lépe!“ zašeptal námořní důstojník. „Zahájili palbu, my jim odpovíme.“

A Fifi, přiloživ pušku k líci, mířil dlouho.

„Na benzinovou nádržku. Střílej na jejich benzinovou nádržku!“ přikazoval Kristián, připomínaje hochovi jeho vlastní myšlenku.

Fifi neodpověděl, stiskl spoušť, rozlehla se rána a v dáli bylo viděti Harťmannův jednoplošník padati k zemi.

„Výborně! Dostali ji!“ zvolal Kristián. „Mířil jsi na nádrž?“

„Ano…“

„V tom případě jsou ztraceni. Budou nuceni tady zůstat.“

Nepřátelský jednoplošník dotkl se již země a přistání bylo asi prudké, neboť jedno křídlo klonilo se k zemi.

„Popoleťme nad ně,“ pravil Kristián, „rád bych věděl, jak na tom jsou.“

Marcel zařídil letadlo tím směrem, zůstávaje stále ve značné výši, a námořní důstojník vzal dalekohled.

„Stojí všichni tři u jednoplošníku,“ pravil, „myslím, že jej spravují. Ano, vidím zcela zřetelně Hartmanna, jak se sklání nad strojem.“

Ale již nebylo viděti více ničeho.

MEZI ŠAKALY

Nyní letěla Margaret nad krajinou opravdu truchlivou. Všude bylo viděti jen hromady balvanů, rokliny a propasti.

A přece tyto končiny byly obývány, neboť pouhým okem bylo viděti zřetelně černochy, kteří pobíhali sem a tam v těchto pustinách.

„Aj, pane Marcele,“ zvolal náhlle Fifi, „dráty se nám uvolňují, vzpěra, kterou nám ten bídák Hartmann poškodil, uvolnila se nahoře!“

Marcel se ohlédl a rychlým pohledem zjistil povážlivý stav věcí. Zařídil kormidlo na klesání a přistál uprostřed pláně, pokryté pískem žlutým jako okr.

Fifi seskočil ihned na zem a Toby v zápětí za ním.

Dobrý pes těžce nesl téměř úplnou nehybnost, k níž byl na palubě odsouzen, proto kdykoliv se opět octl na pevné zemi, projevoval svou radost hlučným štěkotem.

Také Na-Nu vítal vždy s radostí okamžik, kdy přistávali, ne že by se nudil na palubě letadla, ale že choval stále naději, že chytí nějakého ptáčka a udělá si pro něj klícku. Bohužel i tentokrát mladý Annamita byl zklamán. Místo, kde se ocitli, nezdálo se býti tuze obydleno ptactvem, a to z té prosté příčiny, že bylo zcela holé, beze stromů. Bylo naopak obýváno zvířaty málo sympatickými: ošklivými, žlutými šakaly, kteří štěkali jako psi a na něž se chtěl Toby vší mocí vrhnout.

Fifi a Na-Nu měli co dělat, aby ho udrželi, neboť pes byl neoby čejně silný a táhl je za sebou přese všecko jejich úsilí. Musili jej dokonce uvázati.

„Ty šelmy nejsou nebezpečné?“ prohodil Fifi.

„Ne, ale jsou-li ve smečkách, nutno se vždy míti před nimi na pozoru,“ odvětil Kristián. „Šakalové žijí obyčejně samotářsky a když se shlukují v hejna, dělaijí tak z hladu. Tu pak stávají se velmi odvážnými, přepadají i větší zvířata a vrhají se někdy i na člověka.“

„To se tedy musíme míti na pozoru.“

„Ano, přikazuje tak opatrnost.“

Marcelovi se oprava nedařila. Potřeboval kus dřeva a na blízku nebylo jediného stromu, pouze v dáli týčila svou dlouhou siluetu slaboučká palma.

Fifi ji dobře zahlédl, ale neříkal nic. Nechtěl, aby ho podezřívali, že má za lubem zase nějiaký výlet, a on byl dalek podobného úmyslu. Vždyť měl již těch dobrodružství opravdu dost.

„Počkejte na mne zde,“ pravil náhle Kristián, „vidím tamhle nějaký strom, seženu ti, čeho potřebuješ. Fifi, podej mi sekerku!“

Hoch poslechl okamžitě. Námořní důstojník vzal sekeru a již se chystal odejíti, když Fifi mu pravil nesměle:

„Mohl bych snad jíti s vámi?“

„To je zbytečné.“

„Což přepadnou-li vás šakali?“

„Mám ručnici. Jen zůstaň zde!“

Chlapec již nenaléhal. Jenom se ještě otázal: „Nevezmete s sebou psa?“

„Ne. Šakalové by na něho doráželi a on by se s nimi celou cestu jen rval.“

Námořní důstojník odešel tedy sám. Chvíli viděli jeho vysokou siluetu se promykati mezi skalinami, pak pomalu zacházel.

Fifi pokročil poněkud kupředu, drže Tobyho za obojek. V dáli bylo slyšeti štěkot šakalů, utíkajících patrně před Kristiánem.

Uběhlo čtvrt hodiny a námořní důstojník se nevracel. Podle všeho musil se prodírati roklemi a přelézati skaliska, jež jej dělila od vytčeného cíle.

„Je tam již trochu dlouho,“ pravil posléze Marcel. Vtom se ozvalo opět štěkání šakalů, jež předtím poutichlo. Hned nato třeskla rána, pak druhá a třetí; dále nebylo slyšeti ničeho.

„To střílí po těch žlutýcih psech,“ pravil Fifi, „brzy ho uvidíme u palmy.“

Zatím však uběhla opět drahná chvíle a Kristiána stále nebylo viděti.

„Mám chuť podívati se za ním,“ pravil hoch.

„Ne, zůstaň zde,“ přikazoval Marcel, kterého se počínal zmocňovati nepokoj. „Vyčkejme ještě!“

Pařížský hoch se konečně neudržel. Svěřiv Tobyho Marcelovi, vyšplhal rychle na skupinu hnědých skal, po nichž rostl žlutavý mech, a odtud zkoumal dalekohledem bedlivě obzor.

Neviděl ničeho než směsici rozervaných skalisk, prostoupených tu a tam kameny bílými jako křída.

Náhle zůstal jako přimražen s vytřeštěnými zraky a napjatým sluchem. Zdálo se mu, že zaslechl volání.

„Pane Marcele,“ vzkřikl rychle Fifi; „já slyším volání o pomoc. Toť jistě pan Kristián! Ó, můj Bože!…“

A nežádaje tentokrát Marcela o dovolení, hoch pustil se o překot skalinami, předcházen Tobym, jenž vyrážel zuřivý štěkot.

Šakalové prchali na všech stranách a když se domnívali býti s dosahu, zastavovali se a zvědavě upírali zelenavé zraky na cizince, kteří je přišli vyplašit z jejich klidu.

Fifi postupoval stále kupředu. Terén byl čím dále tím nerovnější, rozervanější a hoch měl co dělati, aby se prodral všemi těmi skalisky, jež se mu hromadila v cestě. Toby následoval vytrvale svého pána.

Náhle nové volání ozvalo se tišinou. Tentokráte nebylo více pochybnosti, byl to Kristiánův hlas a ten volal o pomoc.

Fifi pospíchal, slézal se skály na skálu a dostal se posléze k široké rozsedlině, do níž by byl téměř spadl, kdyby se nebyl na štěstí zachytil v posledním okamžiku o veliký balvan.

Nakloniv se k ústí otvoru, spatřil svého přítele Kristiána v hloubce asi deseti metrů pod sebou.

„Zranil jste se?“ tázal se pln obav Fifi, vida svého přítele v tak málo záviděníhodné situaci.

„Nikoli, mrzí mě však strašně, že se nemohu odtud dostati.“

„To není tak těžké,“ potěšil jej jinoch.

A opět pomohl dobrý flanelový pás, jenž se rozhodně stal pásem ochranným, důstojníkovi k tomu, že opět vešel ve styk s pevnou zemí.

„Vidíte, pane Kristiáne,“ pravil Fifi, „kdybych vás byl doprovázel, tato nehoda by se nebyla stala.“

„Leda že bychom byli do té díry spadli oba.“

„I to by mohlo býti pravda, ostatně, kdo ví, nač je to dobré. Přejete si, abych došel pro větev, které pan Fournier potřebuje na opravu jednoplošníku?“

„Nikoli, když jsi tady, půjdeme spolu.“

„Jak vám libo.“

V několika minutách octli se u štíhlé palmy, vypínající se uprostřed pláně.

Po chvíli byla skácena, zbavena listí a Kristián a Fifi donesli pak kmen Marcelovi.

PŘED YAKOLEM

Fournier potřeboval téměř dvou hodin na správu zlomené podpěry.

Konečně byl přece hotov a letci mohli pokračovati v cestě.

Neuletěli však ani dvacet kilometrů a byli nuceni opět se zastaviti.

Tentokrát to byl zase motor, ten prokletý motor americké výroby, jenž nedělal dobrotu.

„Proklatě!“ hučel Kristián. „Budeme-li nuceni každou chvíli se zastaviti, jest jisto, že nedoletíme včas.“

Fournier však nepozbýval obvyklé chladnokrevnosti, nýbrž ubezpečil své druhy, že všecko uvede včas do pořádku.

Kristián vystoupil zatím na nevysoké návrší a rozhlížel se kolem na všecky strany.

V dáli bylo viděti domy se zaokrouhlenými střechami, uprostřed skutečného moře zeleně.

„Které jest to město?“ otázal se Fifi.

„Yakolo,“ odvětil Kristián, „město pověry a otroctví.“

„Jak to?“

Ano – Evropanům nepodařilo se dosud přes veškeré úsilí úplně zcivilisovati Araby „Džamangy“, kteří město obývají. Ještě roku 1899 Džamangové pobili vědeckou výpravu Fornalovu. Odveta Evropanů byla děsná: zapálili jejich město Yakolo a zaplavili je krví myslíce, že již nikdy nepovstame ze svého popela. Jaký omyl! Již po roce Yakolo nabylo opět svého dřívějšího vzhledu. Ba, zasázeli kolem jeho hradeb i palmy tak husté, jako byly ony jež byly zničeny, takže se město zdálo povstati znova jakoby zázrakem.

„Jest pravděpodobno, že Evropané úplně podrobí i tyto úlisníky,“ mínil Fifi.

„Ano, prozatím však Džamangové žijí v míru. Anglie, Francie a Německo uložily jim podmínky, jež přijali, a dokud je budou zachovávati, město Yakolo potrvá.“

„Já bych se s těmi darebáky nijak nesmlouval a srovnal bych jejich město se zemí,“ poznamenal Fifi, jenž se posledními dobrodružnými příhodami stal nelítostným.

„Věru, ani tebe nepoznávám!“ zasmál se námořní důstojník. „Na počátku naší výpravy byl jsi samý ohled i k potměšilým sokům naším, kdežto nyní…“

„Nu…“ bránil se hoch, škrábaje se za uchem, „tehdy jsem neznal ještě tolik jako dnes, nyní mám již jiné zkušenosti. Poznal jsem negry i Araby, jest to stejná plevel.“

„Z té plevele bude dobré zrno, s podmínkou, že správci našich osad dovedou vzbuditi úctu místo odporu a nenávisti. Na tom záleží veškerá ta nesnáz a ručím ti za to, že jest hodným úředníkům našim a důstojníkům, zapadlým do těchto nebezpečných končin více třeba obratnosti než odvahy.“

NEROVNÝ ZÁPAS

Marcel ukončil právě opravu letadla, a aby vyzkoušel motor, uvedl několikrát po sobě v pohyb vrtuli.

„Všecko jest v pořádku,“ pravil posléze. „Nemůžeme však vzletěti zde, ježto půda jest pří-jliš nerovná. Zavlečeme aeroplán až tamhle na onu rovinu!“

„Nemohl by sis vybrati místo jiné?“ otázal se Kristián.

„Nevidím jiného,“ odvětil Marcel; „napravo jsou samé rozsedliny, nalevo skupiny stromů, ještě dále pak půda jest pokryta nějakým bodláčím. Proč nechceš, abychom se odebrali k místu, naznačenému mnou?“

„Protože zde jsme na půdě neutrální, totiž na území, stojícím pod záštitou tří evropských mocností, kdežto tam dole budeme v pásmu arabském.“

„Co na tom? Arabům přece nezbude tolik času, aby na nás skočili.“

„Nikoli – budou však moci na nás střílet. Avšak když nelze jinak, pospěšme si!“

A letci posunuli čile Margaret na velikou, opuštěnou pláň ve vzdálenosti asi dvou set metrů. Pojednou však objevila se před hradbami města řada bílých burnusů.

Pozdě bylo mysliti na záchranu.

Již se řítil na aviatiky veliký dav pěších i jezdců. Než uplynulo pět minut, byli obklíčeni a přinuceni nechati dalšího posunování letadla.

„Braňme se! Braňme se!“ volal pařížský hoch.

Neměl však o nebezpečenství pravé představy.

Jak se brániti proti skutečnému vojsku? Co by prospělo několik výstřelů do rozvášněného množství, jež stahovalo svůj kruh kolem Evropanů stále úžeji?

Kristián, který uměl trochu arabsky, jak jest nám již známo, chtěl vyjednávati.

„Nejsme nepřáteli,“ pravil. „Jsme Francouzi a vracíme se do své vlasti. Nechte nás pokračovati v cestě!“

„Mayyil! Mayyill“ řvali Arabové, mávajíce divoce zakřivenými šavlemi a ručnicemi.

Skupina čtyř bradatých starců blížila se našim letcům.

Jeden z nich, jenž byl patrně náčelníkem, soudíc podle ozdobného řemení a amuletů, jež zdobily jeho prsa, pronesl vážným hlasem:

„Hadretak Macri?“

„Eiuah,“ odvětil Kristián. Tu čtyři starci děsně zakroutili očima a obracejíce se k vojínům je doprovázejícím, opakovali společně strašná slova, jež rozvášněný dav nepřestával řváti:

„Mayyil! Mayyil!…“ Kristián strhl s plece svou remingtonku, Fifi a Fournier uchopili revolvery; ale ještě dříve než mohli svých zbraní použíti, byli obklíčeni, sraženi surově k zemi a odvedeni spolu s ubohým Na-Nuem, jenž zoufale křičel, k městu Yakolo.

Toby však zmizel.

„AŽ SLUNCE VYJDE.“

Arabové, kteří odváděli letce, byli vojáky.

Jejích stejnokroj podobal se poněkud uniformě pravidelného vojska tureckého: fez, krátká kazajka pošitá prýmky, červené kalhoty, žluté boty.

Jejich zuřivost a nenávist, projevená při zprávě letců, že jsou Francouzi, pocházela odtud, že právě byla rozhodnutím evropských velmocí Francouzům přiřčena krajina Oamb-Síkka a věděli, že by všechen otevřený boj proti těm „francouzským psům“ byl marný, ježto mají znamenitou polní dělostřelbu, s níž by se nemohli měřiti.

Přece však yakolští Arabové složili přísahu, že každý jednotlivý Fracouz, na kterého přijdou, bude bez milosti zastřelen.

A zde jim náhoda přiváděla do cesty hned tři!

Dva muže a jinocha, kromě těch pak ještě příslušníka plemene žlutého.

Ihned se sešla veliká rada.

Marcel, Kristián, Fifi a Na-Nu objevili se před touto radou, skládající se z oněch čtyř starců, jež již známe. Rozsudek se dal snadno předvídati. Zněl takto:

„Až slunce vyjde nad Yakolem, Francouzi a jejich žlutý sluha budou postaveni ke zdi Babel – Mandeb a zastřeleni.“

„To jest nespravedlivé!“ namítl Kristián, jenž jediný porozuměl smyslu rozsudku.

„Nikdy není nespravedlivo,“ odpověděl jeden z kmetů, „trestati ony, kteří zneuznávají svrchovaného zákona Alláhova a olupují Araby o území, jež jim odkázali jejich předkové.“

Proti tomuto odůvodnění nebylo lze činiti námitky.

Kristián pokrčil rameny a pravil Marcelovi:

„Právě rozhodli o naší smrti.“

„Ach,“ povzdychl Fournier, „budou nás vězniti snad až do smrti?“

„Nikoli,“ zašeptal námořní důstojník, „zastřelí nás.“

„Hned?“

„Nikoli… až zítra, při východu slunce.“

„Zbývá nám tedy ještě dosti času,“ odvětil Fournier klidně. „Ode dneška do zítřka může se ještě leccos přihoditi.“

„O tom pochybuji,“ podotkl Kristián. „Nikdo nás neviděl přistáti u Yakola… kdo by nám mohl příspěti na pomoc?“

Fifi vyslechl tento rozhovor.

Neřekl ničeho, jal se však uvažovati.

V jeho myslí zrodil se náhlý nápad. Kéž se mu podaří provésti jej!

Vojáci zavedli odsouzence ke staré, rozpadávající se citadele.

Tato pevnůstka nacházela se hned při vstupu do města a byla ohrazena nevysokou hliněnou zdí.

Kristián a Marcel byli spolu uvedeni do čtvercové místnosti, do níž padalo světlo zamřížovaným okénkem.

Zdi jejich vězení byly pevné a vzdorovaly by každému pokusu uniknouti.

„Soudím, že se odtud dostaneme jen stěží,“ podotkl Kristián, zkoumaje pěstí tlouštku zdí.

„Kdo ví?“ namítl Marcel. „Uviděli jsme již od počátku své cesty tolik a vyvázli jsme již tolikrát, že si nikdy nezoufám. Náhoda, jež nám posloužila zázračně již tak často, bude nám snad příznivá i v tomto případě. Proč bychom se neměli pokusiti o vylámání těchto tyček? Myslím, že by se to mohlo podařiti spojeným silám našim.“

„Nu, pokusme se tedy, chceš-li!“

Oba přátelé, vystoupivše na kamennou obrubu kolem jejich vězení, jali se silně lomcovati železnou mříží před oknem.

Již povolila jedna železná tyč, když se pojednou dveře otevřely.

Vešli čtyři vojáci s ručnicemi v rukou.

Za nimi vstoupili tři Arabové, nesoucí provazy.

Pokus uvězněných byl totiž zpozorován a nyní je přišli spoutat.

Stalo se to v okamžiku a to s nesmírnou surovostí.

Bylo patrno, jak se Arabové cítí šťastnými, že maijí ve svých rukou nenáviděné Francouze a že je trýzní a týrají se zvláštní rozkoší.

Brzy potom Marcel a Kristián znova osaměli, ale pravidelné kroky, rozléhající se z hlavní chodby zevnější, upozorňovaly zajaté, že před dveřmi jejich vězení přechází stráž.

„Tentokrát jest konec,“ zahučel Marcel.

„I já se toho obávám,“ souhlasil Kristián, odpovídaje zcela klidně.

„Uznej, že jest skutečně hloupé, že jsme se nechali takto polapiti…“

„Komu to povídáš?“

„A vinen toho všeho jest ten prokletý motor! S motorem „Excelsioru“ by se nám něco takového nebylo stalo.“

„Co naplat? Musíme již uvěřiti, že poslední hodinka očekává nás tady. Souhlasím však s tebou, že jest to skutečně trapné, že musíme skončiti zde – téměř již na území francouzském – když se nám podařilo uniknouti Australcům, Číňanům, černochům i Hartmannovi.“

Nastalo ticho.

„A co ten ubohý Fifi?“

„Ano, kde však jest?“

„Jest patrně stejně uvězněn jako my s tím malým Annamitou. Nemyslím, že by chtěli odpraviti i toho chlapce, ostatně není ani Francouzem a ti lotři mají spadeno pouze na Francouze.“

„A možná, že ušetří i Fifiho, vždyť jest přece tak mlád!“ utěšoval se Fournier.

„Ach, můj dobrý Marcele, to znáš špatně Araby a jmenovitě Džamangy, jsou to fanatikové bez srdce a milosrdenství. Nikdy se nestarají o stáří svých zajatců. Pokládejme se alespoň za šťastny, že nás zastřelí – kdybychom byli padli do rukou jiného kmene, byli by nám patrně před smrtí připravili ještě horší muka.“

Marcel povzdychl.

„Co mě nejvíce zkormucuje,“ pravil, „co mne skutečně trápí, jest to, že oba hochy postihne stejný osud jako nás. Ubohý Fifi! Kdyby byl alespoň zde s námi! Nemohu pochopiti, proč nás odloučili.“

Zvenčí radostný křik oslavoval chycení aviatiků a brzy dolehl ke sluchu uvězněných jednotvárný žalozpěv.

NÁHODNÉ VYVÁZNUTÍ

Kam se poděl Fifi? Kde byl?

Fifi byl zatčen podobně jako jeho starší druhové, jenže byl s Na-Nuem místo v místnosti shora pokryté držen ve vazbě v otevřené ohradě, obklopené vysokými zdmi.

Stráž držící v ruce zbraň seděla v koutě a pozorovala kradmo oba hochy.

Fifi se ani nepohnul. Zdálo se, že jest hluboce zadumán.

Na-Nu potichu plakal a chvílemi se dotazoval na Tobyho, podivuje se, že jich pes nenásledoval.

Když nastala noc, arabský hlídač byl vystřídán černochem, jenž vyhlížel velmi hloupě.

Fifi podíval se na nového žalářníka a vzplál hněvem.

Negr byl ozbrojen ručnicí, kterou opřel vedle sebe o zeď.

Negři bývají zpravidla velmi leniví, a tíže ručnice patrně hlídače obou hochů unavovala.

Fifi i Na-Nu měli ruce volné, ježto Arabové měli za zbytečné spoutati obě dětí.

A mohli ostatně uniknouti, když byli hlídání obrem, ozbrojeným až po zuby, ježto hlídač měl kromě ručnice ještě ohromný nůž, zavěšený na pásu?

Hodiny míjely a když nastala tma skoro úplná, černoch rozsvítil lampičku nebo spíše jakýsi nedoharek svíčky, přilepené na zdi.

Slabé světlo se rozlilo po místnosti, použité za vězení obou hochů.

Fifi a Na-Nu se dosud nehnuli.

Jsa znepokojen tou nehybností, negr se přiblížil k nim, aby se podíval, spí-li.

Pojednou pařížský hocih se vztyčil a dříve než se jeho žalářník mohl vzpamatovati ze svého překvapení, skácel se k zemi, byv zasažen dvěma prudkými ranami nožem do prsou.

Arabové opomenuli Fifiho prohledati a on si podržel svůj nůž.

Černoch ani nevykřikl: svalil se jako špalek několik kroků od svého vraha.

„A nyní,“ pošeptal Fifi Na-Nuovi, „nesmíme ztratiti ani okamžiku.“

Postavil malého Annamitu ke zdi, vyskočil mu na ramena a vyšplhal se pak na hřeben zdi.

Poté se sklonil co nejvíce a vytáhl nahoru také Na-Nua.

Rozhlédnuv se na všecky strany a nevida ničeho podezřelého, mrštně seskočil se zdi na druhou stranu a vyzval též malého Annamitu, aby ho následoval.

Na-Nu seskočil a Fifi jej zachytil do náručí.

Ticho vládnonucí kolem nebylo ničím přerušeno.

Oba hoši byli na svobodě.

Fifi zahleděl se pak na chvilku na hvězdy, aby si uvědomil směr, padal svému druhovi ruku a odvlekl jej do nedalekého háje mimosového. Pojednou zazněl nočním tichem výstřel a po něm druhý.

„Tudy! Tudy!“ vzkřikl Fifi na Na-Nua.

A spěchal, jsa následován malým Annamitou k městským hradbám.

Nastal poplach.

Již Arabové přibíhali se všech stran, a nad zemí houpaly se svítilny na tyčích.

„Pomoc! Pomoc!“ vřískal Na-Nu.

Kterýsi Arab vrhl se na chlapce a pevně ho sevřel. Fifi váhal okamžik, potom však seskočil odhodlaně do příkopu na druhé straně zdi.

Zazněl výstřel a hned potom celé krupobití ran dopadalo na místo, kde pařížský hoch zmizel.

VOJENSKÁ STANICE V UANGHA

Arabové seskočili do příkopu, aby se zmocnili uprchlíka, ale přes usilovné pátrání nemohli ho již nalézti.

Řvali vztekem a tryskem se rozjeli na všecky strany.

Kam se poděl Fifi? Byla zasažen některou kulí? Byl raněn?

Nikoli, hoch vyvázl zcela zdráv a běžel nyní šílenou rychlostí středem planiny, jsa doprovázen černým stínem, který jako by se mu byl pověsil na paty.

Byl to stín Tobyho.

Černý pes zůstal po zatčení jeho pánů za městem, poněvadž ho Arabové dovnitř nepustili.

Pobíhal kolem zdi vyje žalostně, když uviděl Fifiho, řítil se k němu s radostí.

A kam spěl pařížský hoch? Proč opustil Na-Nua?

Těm, kteří Fifiho znají, nebude se odpověď na tyto otázky zdáti tak těžkou.

Za nedlouho bylo slyšeti zvučné supění a veliký černý pták ztrácel se v nočních temnotách.

Jinoch nalezl aeroplán, uvedl jej v pohyb a maje po svém boku Tobyho, letěl k severu směrem k vojenské stanicí Uangha.

Vzpomněl si totiž, že Kristián mu řekl, že strážní stanice francouzská leží asi pět kilometrů odtud na sever; rozsvítil zápalku, podíval se na busolu a zaměřil oním směrem, kde doufal nalézti posilu na záchranu svých přátel.

Měl cíl zcela jasný.

Podá strážní stanici zprávu o tom, co se stalo, a přivede s sebou vojáky do Yakola.

Nenalezl-li by vytoužené pomoci, hodlal se navrátit, dobrovolně se nechat zajati a sdíleti osud svých přátel.

Brzy zajásal.

Poněkud napravo od něho zaznělo pojednou francouzské troubení, jež často již slyšel a které znamenalo: „Uhasit oheň!“

Okamžitě se snesl se svým letadlem dolů a přistál poněkud prudce ve vzdálenosti několika metrů od vojenských baráků, jejichž stín se rýsoval na rovině.

Seskočiv na zem spěchal, stále jsa provázen věrným Tobym, ke dřevěnému stavení, jehož okny prozařovalo světlo.

Pojednou se před ním vztyčil stín.

„Zastavit! Stát! Kdo tu?“

„Francie!“ ozval se jinoch jasným hlasem.

„Kdo jsi?“ otázal se francouzský poddůstojník.

„Jsem Francouz, kamaráde,“ odvětil jinoch.

„Odkud přicházíš? A jak ses sem dostal? Spadl jsi s nebe?“

„Nikoli – přiletěl jsem aeroplánem.“

„Aeroplánem?“ podivil se vojín.

„Tak jest – jen se podívejte! Mé aero jest dva kroky odtud.“

„Myslil jsem, že je to auto velitelovo, jenž se vrací,“ podotkl kterýsi vojín.

„To bylo tedy letadlo, jež působilo ten hluk,“ dodal druhý.

Poddůstojník zvěděl pak od Fifiho, že přiletěl, aby požádal o pomoc při zachraňování přátel, kteří upadli v moc Arabů, keří jsou uvězněni v Yakolu a mají býti při východu slunce zastřeleni.

Poddůstojník nechtěl ani věřiti svému sluchu, když mu Fifi vykládal dále, že oba Francouzi, o jejichž záchranu běží, jsou slovutný aviatik Marcel Fournier a námořní důstojník Kristián Loganec, že jinoch byl také zajat, ale uprchl z vězení, když nejprve skolil svého černého strážce.

Vojáci dívali se na Fifiho s údivem.

„Je to čertovských chlapík!“ pochválil jej jeden z nich.

„Zajisté,“ souhlasil druhý, „nepochybně jest to pařížské kvítko, že ano, mládenče?“

„Ovšem, uhádl jste – jsem z Paříže, jak pravíte; prosím vás však, abyste nezmařili jediného okamžiku, ježto věc kvapí.“

Poddůstojník chvátal k poručíkovi, aby ho zpravil o všem.

Jakmile poručík nabyl osobními otázkami jistoty, že podvod jest vyloučen, pravil strážmistrovi: „Wathelete, dejte zatroubiti na poplach! Já zatím doběhnu k setníkovi pro rozkazy.“

K YAKOLU!

V okamžiku celý tábor byl na nohou.

Zaznělo krátké, rázné velení, jež následovalo řinčení zbraní. Nakvap osedlaní koně uháněli v dál.

Brzy objevil se setník.

Byl to ještě mladý muž energických rysů.

Na prsou leskl se mu kříž Čestné legie.

I on dal nejprve Fifimu několik otázek; potom však, nabyv přesvědčení o upřímnosti jinochově, dal povel vyraziti.

Záhy pospíchalo k Yakolu tři sta vojínův koloniální pěchoty, mezi nimiž bylo padesát spahiů.

Fifi opět vstoupil do letadla v průvodu osvědčeného poddůstojníka a věrného Tobyho, a vznášel se nevysoko nad vojskem. Srdce prudce bilo v těle jinochově, poněvadž ho znepokojovala nová obava.

Tázal se sám sebe, nepodráždilo-li jeho zmizení ještě více vášnivých Arabův a nepomstili-li se snad bezprostředně na jeho nešťastných druzích.

Bylo zcela možné, že jeho vyváznutí jim pouze přitížilo.

Ubohý Fifi byl všecek zoufalý.

A zdálo se mu, že se vojáci, nad kterými se vznáší, ani nehýbají s místa.

Konečně světla z města Yakolo objevila se na obzoru.

Fifi měl nyní novou obavu.

Kam uložiti aeroplán, až nastane očekávaný útok na město.

Důstojník ho potěšil slibem, že jej dá hlídati oddílem spahiů, před nimiž Arabové mají úžasný strach.

Když Fifi byl prost této starosti, ubezpečil, že nalezne místo, kde jsou držení ve vězení jeho nešťastní společníci, načež setník kázal zastaviti a měl krátkou poradu s poručíkem.

Bylo rozhodnuto, že vojáci vniknou do města dvěma branami a soustředí se pak na náměstí yakolském.

Odtamtud se vrhnou na Araby, kteří by chtěli klásti odpor a zatlačí je na planinu.

Před zahájením útoku setník oslovil vojáky.

„Víte, že máte co činiti s nepřítelem chytrým a nanejvýš potměšilým. Ostatně jste již měli příležitost bojovati s ním. Jakmile boj bude zahájen, nebudete znáti smilování, neušetříte nikoho, poněvadž Džamangové jsou do posledního dechu schopni dopouštěti se nejhorších ukrutností.“

Po těchto slovech setník přivolal Fifiho.

Jinoch vznášející se nevysoko nad vojenským oddělením, slyšel setníkova slova zcela zřetelně. Ihned přistál k zemi, a jakmile stráž spahiů obklíčila letadlo, přistoupil k setníkovi a oznámil mu, že ví, kde se nachází vězení jeho přátel – na severní straně, kam viděl odváděti své přátele k malé, žluté citadele s malými okny.

Důstojník poznal podle jeho popisu, že běží o tvrz Dyelbu a otázal se ho dále:

„Poznal bys také městskou bránu, jež jest nejblíže oné pevnůstky?“

Pařížský hoch to potvrdil.

„Zpozoroval jsi též, že jsou mezi Araby vojáci, kteří nosí stejnokroj hodně podobný uniformě našich zuavů?“

„Ano, pane setníku, jsou to oni vojáci, již zatkli mě i mé druhy.“

„Byli četní?“

„Mohlo jích býti podle mého úsudku kolem stopadesáti.“

„Tušil jsem to,“ pravil důstojník a obrátiv se k poručíkovi, pokračoval: „Moslimský velitel z Yakola očekávaje útok z naší strany, povolal z Berghy oddělení pravidelného vojska. Dobře, hochu, dobře! Ty půjdeš v čele našeho oddílu spolu se špehy. Ty se zajisté nebojíš?“

Fifi se vzpřímil a podíval se důstojníkovi pevně do očí. Divil se jen, jak něco podobného může někomu přijíti na mysl.

Setník se usmál.

„Dobrá!“ pravil. „A nyní kupředu, hoši! Ale jen žádný hluk, musíme Araby překvapiti.“

Nastával den.

Na východě zbarvila nebe brunátná záře.

„Pane setníku,“ pravil hoch důstojníkovi, „Arabové pravili, že moji přátelé budou zastřeleni pří východu slunce.“

„Zmýlili se,“ odpověděl setník chladně, – „tvoji přátelé budou zachráněni a zastřeleni budou – Arabové.“

ÚTOK

Několik minut poté obojí bambusové brány do Yakola byly současně násilně vypáčeny, a francouzští vojáci vrazili do města.

Nebudeme líčiti divoký, krvavý zápas, jenž se rozběsnil na ulicích i rozcestích.

Obě strany bily se zuřivě, záhy však řady Arabů schvátil zmatek.

Brzy pravidelné vojsko Haissů, povolané na pomoc, bylo obklíčeno a zajato.

Od tohoto okamžiku vítězství Francouzů bylo zajištěno.

„Rychle! Rychle! Do vězení!“ volal Fifi.

Pojednou však hoch zbledl jako vosk.

Ve vzdálenosti padesáti metrů před sebou uviděl přivázané ke zdi Marcela, Kristiána a ubohého Na-Nua.

Proti nim stáli arabští vojáci v červených kalhotách, se zbraněmi v rukou, přichystaní zastřeliti zajaté, dříve než by je francouzští vojáci mohli vysvoboditi.

Volání pařížského hocha bylo uslyšeno. Padesát vojáků kvapilo za ním, namířivše se strany na muže, kteří měli provésti popravu, zahájili na ně smrtonosnou palbu.

„Červenokalhotníci“ uprchli.

Marcel, Kristián a Na-Nu byli zachráněni.

Fifi vrhl se do náručí svých přátel, slze radostí. Nikdy dosud vzájemná radost neprojevila se tak živě.

Sám Toby, jenž Fifiho neopustil, pobíhal sem tam a štěkal pln radosti.

„Můj drahý Fifi! Drahý Fifi!“ nepřestával opakovati Kristián.

„Můj Fifíčku!“ mumlal Marcel.

„Ó, jaké štěstí! Jaké štěstí!“ volal Na-Nu, pláče radostí.

Setník předstoupil, a pařížský hoch mu představil své druhy.

„Slyšel jsem jíž o vás, pánové,“ pravil jim důstojník, „nemyslil jsem však, že se mi naskytne jednou příležitost, abych vám mohl prokázati službu.“

„Zachrániti nám život!“ zvolal Kristián.

„Nikoli,“ namítl setník… „ten, kdo vám zachránil život, jest tento jinoch – nebýti jeho, nebyli bychom přišli sem, a…“

Důstojník nedokončil.

Z dáli doznívaly sem divoké výkřiky.

To odražení Arabové vztekle řvali na planině.

„A náš aeroplán?“ otázal se Marcel neklidně.

„Jest v bezpečí,“ pravil Fifi.

A vztáhnuv ruku, ukázal v dáli „Margaret“, jejíž žlutá silueta se odrážela od zeleně lesíka.

Letci poděkovali důstojníkovi ještě jednou, načež spěli k aeroplánu.

Kristián však se pojednou rozmyslil a přistoupiv k setníkovi, pravil:

„Arabové nám odňali naše zbraně, nemohl byste nám darovati dvě ručnice?“

„Jak by ne?“

A důstojník kázal ihned vydati Kristiánovi a Fifimu dvě „lebelovky“ a deset balíků kartáčových nábojů.

„Nyní jsme vyzbrojeni,“ zaradoval se jinoch, „jako praví vojáci z povolání, běda Arabům, kteří se na nás odváží!“

„Tento hoch bude výborným vojákem,“ pravil setník, popleskávaje Fifiho po tváři.

„Ano,“ odvětil Marcel, „jest to věru znamenitý chlapík, a bylo by si jen přáti, aby Francie měla mnoho takových synů jako jest on.“

Pařížský hoch se kousek vzdálil ze skromnosti, ježto jej tyto chvalořeči uváděly poněkud ve zmatek.

„Pojďme!“ pravil. „Aero se již nemůže dočkati. Podívejte se, jak tamhle tančí. Na shledanou, pane setníku, a ještě jednou díky!“

A zamávav čapkou, zvolal:

„Nechť žije Francie!“

Za nadšeného volání vojska aviatikové spěli k „Margaret“.

O pět minut později letadlo vzneslo se do vzduchu několik metrů nad tlupou Arabů a černochů, kteří vášnivě křičeli.

Fifi pojednou se zarazil, rozhlédl se ustrašeně a nervosně se zachvěl.

„Co jest ti, Fifi?“ otázal se Kristián. „Udělalo se ti snad špatně? Nebylo by to nic divného po tolikerém vzrušení.“

„Ne, ne!“ odpověděl jinoch chvějícím se hlasem. „Ó, jaké to neštěstí! Měl jsem to tušiti! Jest to strašné!“

„Nu, mluv přece! Co se stalo?“

„Toby!“ zvolal nešťastný hoch.

Stejný výkřik vydral se zároveň z prsou Marcelových a Kristiánových, a Na-Nu, přiveden pojednou ke skutečnosti, jal se děsně naříkati.

„Toby! Zapomněli na Tobyho!“

Jak se to mohlo státi?

Jak se mohlo zapomenouti na toho věrnéhoho druha, toho oddaného přítele, jenž se stal jaksi nezbytným?

„Ó, nepoletíme dále, nepokusíme-li se napřed jej vyhledati!“ pravil Fifi se slzami v očích. „Bylo by to ošklivé od nás, abychom opustili to nebohé zvíře, jež nám prokázalo tolik služeb! Jistě zůstal v městě a hledá nás nebo pobíhá kolem hradeb yakolských.“

„Nemůžeme však přistáti znova mezi Araby,“ namítal Kristián, „tentokrát by se nás věru nechybili a zastřelili by nás bez váhání. Musíš se, drahý Fifi, již utěšiti. Toby byl dobrý pes – zvíře oddané a milující nás – nemůžeme však přece obětovati životy nás všech, abychom zachránili jeho!“

„Můžeme se však vrátit,“ bránil se Fifi, „sletěti poněkud níže a porozhlédnouti se po rovině, jsem tím jist, že ho objevíme.“

„Budiž!“ rozhodl Kristián. „Nuže, Marcele, poloviční zatáčku!“

Margaret se rychle otočila a vrátila se směrem, jejž nedávno opustila. S počátku letci neobjevovali ničeho.

„Jen leťme dále!“ pobádal jinoch.

Aeroplán přiletěl již ke bránám yakolským, a Arabové, seskupení u hradeb, začali křičeti, vidouce opět se objevovati své nepřátele. Pojednou Fifi pronikavě vykřikl. Ve vzdálenosti necelých sto metrů zpozoroval Tobyho.

Pes běžel šílenou rychlostí a pronásledoval muže, oblečeného po evropsku.

Psa bylo možná poznati úplně, nebylo však vůbec možná rozeznati rysy člověka, jejž Toby pronásledoval tak zuřivě.

Ten doběhl zatím až ke skalisku, které mu překáželo v dalším útěku, takže nemohl uniknouti psovi, po případě Arabům.

Toby ho dohonil a již ho pevně držel silnými zuby.

„Přistaňme!“ ívelel Kristián.

Marcel jal se sestupovati a Margaret se octla na zemi v dosti značné vzdálenosti od Arabů.

Hned poté přijeli tryskem francouzští jezdci.

Kristián se jích spěšně vyptával.

„Člověk ten jest vyzvědač,“ vykládali; „pracuje ve prospěch cizí moci a podává zprávu o našem postavení Arabům. Již jednou jsme se ho zmocnili, ale uprchl nám. I nyní by byl zajisté unikl, kdyby ho nebyl vyčenichal pes, an se krčil v houští. Poštvali jsme psa, aby ho pronásledoval a dobré zvíře to nás uposlechlo. Jemu máme co děkovati, že jsme se konečně zbavili nepřítele tak úskočného a nebezpečného.

Stalo se to asi takto.

Toby, odloučený od svých pánů, pokoušel se přidružiti se k nim při útoku na Yakolu, zabránili mu v tom však Arabové.

Konečně nalezl Fifiho, poté jej opět ztratil a pobíhal sem tam hledaje hocha, když se vtom přihodila věc, o níž jsme právě vyprávěli.

Toby používal tedy svého času způsobem naznačeným.

Chytil vyzvědače, který postaven byl okamžitě před vojenský polní soud. Rozsudek byl proveden bezodkladně a ještě týž den na večer byl vyzvědač zastřelen za městskými branami.

Když hodné zvíře bylo vysazeno na palubu letounu, Margaret pokračovala v dalším letu za vzdáleným dosud cílem.

NAD JEZEREM ČADSKÝM

Kdo by uvěřil, že zapomeneme na toho dobráka Tobyho!“ zvolal Fifi, jakmile se jednoplošník zase rozletěl. „Ale podívejte se! Jest poraněn. To ho tak spořádali ti prokletí Arabové! Ó, krvácí u plece, byl asi zasažen kopím.“

Při těchto slovech jinoch vyňal potřebné prostředky z příruční lékárničky a jal se obvazovati ránu Tobyho.

Toby byl se vším zcela spokojen a díval se na mladého pána svého dobrýma vděčnýma očima.

Mezitím Kristián bedlivě zkoumal mapu.

Pojednou pozdvihl oči a otázal se Marcela:

„Pracuje motor řádně?“

„Ano,“ odvětil Fournier.

„Nu, tím lépe, doletíme totiž záhy k městu, kde by nebylo záhodno přistáti.“

„A které jest to město?“

„Kukaua.“

„Tu se patrně již blížíme jezeru Čadskému,“ pravil Fifi. „Jak ohromná to hladina! Zrovna jako moře.“

„A jest tomu skutečně tak,“ souhlasil Kristián, „jest to vnitřní moře, jež staří jmenovali „moře mouřenínů“.

„Přeletíme je?“

„Nikoli, poletíme podél jeho jižního břehu na Baruu, abychom se dostali do Tagamy.“

„Zdržují se v okolí Čadského jezera větší zvířata?“

„Zajisté; žijí tu hroši, krokodilové, sloni, divocí kanci, opice a antilopy.“

„Pravá to menažerie a obyvatelé jsou patrně divoši.“

„Nikoli; pobřežní obyvatelstvo jezera, jest poměrně velmi slušné, ale kraj jest pln loupežníků, sešlých se zde ze všech končin Afriky. Tito lupiči jsou jedni z nejnebezpečnějších a mívali jsme již častěji s nimi co dělati.

Právě nyní zdržují se v okolí Kukauy, a když jsme opouštěli Francii, časopisy přinášely zprávy o krvavých bojích v těchto pobřežních pruzích.

Francouzská kolona pod velením majora Oliviera byla tu pobita do posledního muže a několik vojenských stanovišť našich bylo tu obklíčeno černochy a Araby.“

„Snad se poměry od těch časů změnily,“ poznamenal Fifi.

„Nevěřím,“ namítl námořní důstojník, „neboť povstání v těchto ztracených končinách afrických nebývají udolána za několik hodin. Nepřátelé jsou četní, jsou od přírody chytří a zaměstnávají obyčejně naše vojáky velmi dlouho. Nikdo, kdo nepoznal těchto končin z vlastního názoru, nedovede si představiti utrpení, jež tu zakoušejí stateční vojíni naši. „Jest to půda, kde vyrůstají rekové,“ pravil kterýsi bývalý ministr. A měl pravdu, ježto se v Africe chrabrosti a bystrosti francouzské podává nová potrava. Seznam francouzských vojínů, padlých v těchto koničnách a pohřbených pod vyprahlým pískem, byl by – žel! – velice dlouhý. Každý kousek dobyté půdy, každý pás, nad kterým vlaje náš troijbarevný prapor, jest zrosen krví. A ani nevzpomínám prvních cestovatelů-badatelů, kteří se v tomto kraji octli.“

Fifi neodpověděl.

Byl velice vzrušen těmito vzpomínkami a želel z celé duše těch, kteří padli na pláních veliké černé pevniny.

I jemu se tu již dostalo krutých zkoušek hrdinství.

Pojednou se letadlo naklonilo silně napravo a letělo tím směrem dále.

„Křídlo jest poroucháno!“ vykřikl pařížský hoch. „Žebroví povolilo na místě, kde je spojeno.“

Marcel v zápětí zaměřil k zemi, aby zabránil smrtelnému pádu.

„Byl již svrchovaný čas,“ pravil, když Margaret bez úrazu stanula na zemi, „jen několik okamžiků ještě chybělo, a nastala katastrofa!“

„Jest porucha značná?“ otázal se Kristián.

„U tohoto zpropadeného jednoplošníku člověk to vlastně dobře neví nikdy. Ach, pánům Američanům nelze věru blahopřáti k tomuto jejich výrobku! Jest to skutečná hračka, a pouze se divím, že Margaret vzdorovala všemu tak dlouho. Pokusím se ostatně všecko náležitě upevniti. V okolí jest dosti stromků, a to jest vlastně vše, čeho nyní potřebujeme.“

STRAŠNÝ NEPŘÍTEL

Letci nejprve se kolem sebe bedlivě rozhlédli. Přistáli na půdě písečné, obklopené po pravici zelenými hájí; ostatní strany byly ohraničeny oasami a zarostlými břehy jezera.

Časem velicí ptáci barvy růžové, podobní plameňákům, ulétali s divokými skřeky a z lesa chvílemi zaznívalo podivné vrčení, po němž následoval šílený úprk.

„Zdá se,“ pravil Fifi, nabiv svou lebelovku, „že tu nejsme samotni.“

„Tak jest,“ potvrdil Kristián, „a musíme se tedy míti na pozoru.“

Nastala chvilka mlčení, při čemž bylo slyšeti pilník Marcelův skřípati na oceli žebroví. Toby byl schoulen při zemi s ušima napjatýma, jakoby na stráži.

„Pozorujme stále počínáni Tobyho!“ napomínal Kristián. „Jest jako vojín na stráži.

A ty, Marcele, si pospěš co nejvíce možno, neboť netajím toho, že toto místo jest nadmíru nebezpečné.“

Řka to, námořní důstojník rovněž nabil ručnici.

Toby projevoval stále větší nepokoj a chvílemi vrčel potichu.

Patrně i on tušil nepřátele v houštinách, nevěděl však, podobně jako letci, s jakým útočníkem mu bude co činiti.

Pojednou listí před Kristiánem a Fifim se zachvělo.

„Pozor!“ pravil Fifi, „jest tu nepřítel, který se hlásí.“

Ukázala se nějaká hlava, zmizela však okamžitě a následovalo pak strašné praskání větví. Na-Nu utekl se k Fifimu a Toby se pojednou postavil na zadní nohy.

Uplynulo několik minut napjatého očekávání; potom bylo slyšeti jako nějaké bubnování a téměř okamžitě vyšel z houští podivný tvor, jako huňatý obr, jenž se svým vystoupením a zvláště obličejem strašně podobal člověku.

Jeho zuřivostí hrozně svraštěné rysy, kůže na čele křečovitě se stahující, namodralé rty, jež se šklebily a za nimiž bylo viděti mocné čelisti opatřené silnými zuby – vše to dodávalo obludě vzhledu, nahánějícího hrůzu a děs.

Zastavila se ve vzdálenosti asi dvaceti metrů od letců.

Toby, jakoby zkamenělý, ani sebou nehnul.

Na-Nu svalil se hrůzou na zem a zakryl si rukama oči, aby se nemusil dívati na strašného nepřítele.

Marcel se uchopil revolveru a zůstal po boku Kristiánovi a Fifimu, kteří s ručnicemi hotovými k výstřelu očekávali jen vhodného okamžiku.

Gorilla – bylať to gorilla, již letci měli před očima – pokročila vpřed a opět se zarazila, jako by se tázala sama sebe, jací to jsou noví nepřátelé, které spatřuje před sebou a s nimiž shledávala asi jakousi podobnost se sebou.

Brzy však udeřila se silně do širokých prsou obrovskýma rukama, a děsně zařvavši, kráčela proti svým útočníkům.

„K líci zbraň!“ velel Kristián Fifimu, „nevystřel však dříve, než řeknu!“

S chladnokrevností u dítěte neobvyklou pařížský hoch čekal.

Ještě silnější řev než předešlý vzbudil ozvěnu okolí a gorilla, klátíc dlouhými pažemi řítila se vpřed.

„Pal!“ velel námořní důstojník a vystřelil zároveň.

Byvši zasaženo dvěma ranami přímo do prsou, ohromné zvíře kleslo na zemi; avšak ihned zase se vztyčilo a pokročilo vpřed.

Tentokrát dvě nové rány jej dorazily,

„Uf!“ zvolal Fifi, utíraje si rukou zpocené čelo, „mohu říci, že jsem byl hrozně rozčilen.“

„To zcela chápu,“ odvětil Kristián. „Měl jsi proč, já sám jsem se neubránil hrůze, vida hnáti se netvora na nás.“

„Nevím, dělalo-li to na vás stejný dojem jako na mne,“ pravil Fifi, „ale mně se při míření chvěla ruka, zdálo se mně, že mířím na člověka.“

„Takový pocit mívají lovci goril povždy, a pan du Chaillu, jenž zastřelil mnoho těchto oblud, po každé se rozpakoval, dříve než na ně vystřelil…“

„Jen jestli nás nenapadne ještě jedna gorilla?“

„Nikoli, toho se neobávej! Les kolem nás jest patrně obýván těmito „lesními muži“; jsou však daleko. Je-li gorilla na některém místě, mívá jen zřídka s sebou společníka. Jest to zvíře samotářské. Ostatně loví jen pro sebe, a kdyby několik zvířat toho druhu putovalo spolu po lese, nenalezla by dosti potravy pro sebe.“

Fifi se přiblížil obludě a prohlížel si ji zvědavě.

„Jaká to prsa!“ zvolal, „a jaké paže! Jen se na ně podívejte, pane Kristiáne! Zápasník, jenž by se mohl pochlubiti podobnými svaly, nemusil by se báti žádného protivníka. Tahle zvířata se náramně podobají člověku. Lze je ochočiti?“

„Nikoli, to není možná.“

„To jest škoda, protože by se jich dalo použíti k nejtěžším pracím. Ti chlapíci by nadělali díla!“

Toby stále ještě se nedovedl uklidniti.

„To jest zvláštní,“ podivoval se pařížský hoch, „Toby, který povždy bývá tak odvážný, neosvědčil se proti gorille.“

„Tak tomu bývá povždy. Toto zvíře, jež jest jakousi karikaturou člověka, nahání psům i jiným zvířatům nepřemožitelnou hrůzu. Není zvířete, kromě jediného, jež by se gorilly nebálo.“

„Aj! A které zvíře to jest?“

„Medvěd.“

„Není možná.“

„Jest tomu skutečně tak.“

„A medvěd útočí na gorillu?“

„Nikoli, ale brání se.“

„Rozumí se samo sebou, že podlehne?“

„Ano, ale zápas jest nadmíru zajímavý. Učený Američan, pan Burckel, autor zajímavého díla z oboru srovnávacího přírodopisu, přivedl jednoho dne do klece gorilly asijského medvěda hnědého. Oba odpůrci dívali se nejprve na sebe, načež gorilla se hnala po medvědovi; ten však jí zuby rozdrtil ruku.“

„A co potom?“

„Potom gorilla přes veškeru bolest skočila na medvěda a druhou rukou mu rozervala prsa. Boj trval asi dosti dlouho, protože ani medvěd neustupoval; ačkoli měl rozsápané vnitřnosti, kousal stále, a když dodýchal i gorilla byla na půl mrtva.“

Tato malá přednáška přírodopisná byla pojednou přerušena hlasem Marcela volajícího: „Fifi! Fifi! Pojď mi pomoci! Jakživ nebudu hotov s tou zpropadenou správkou!“

A skutečně práce nepokračovala, ne že by Marcel nebyl měl potřebných nástrojů, nýbrž protože se ho zmocnila nepřemožitelná únava.

„To jest věru zvláštní,“ řekl konečně; „jest mi tak nějak podivně, mám údy jakoby zpřerážené, a chce se mi položiti se na zemi a spáti.“

„A mně jest zrovna tak,“ hučel Fifi; „nevím, co se to se mnou děje – mám takovou těžkou hlavu.“

Na-Nu, jenž se byl na chvilku položil na trávu, spal již tvrdě, a sám Kristián se musil snažiti ze všech sil, aby udržel oči otevřeny.

„MURAVIA“

Co se stalo?

Co bylo příčinou této nepřemožitelné únavy?

Letci se marně snažili vysvětliti si to.

Brzy usnulí a leželi na zemi, jako by je nějaká bytost neviditelná byla uspala silným prostředkem uspávacím.

I Toby přestal pobíhati sem tam a svalil se pojednou na bok, žalostně vyje.

Vysvětlení tohoto neobyčejného zjevu naskýtalo se v blízkém lese.

Aviatikové octli se totiž bezděky v sousedství lesa se stromy zvanými „muravia“, a zhoubné výpravy, vycházející z těchto stromů, ponořily je v hluboký spánek.

„Muravia“ se podobá nemálo ozdobnému stromu katalpa.

Má jako tato široké listy a malý, slezovitý květ, z něhož vychází pepřová, velmi význačná vůně.

Jakmile jest půda pokryta těmito květy, vzniká jakési kvašení, a z tohoto koberce korunních plátků vystupuje podivná, příjemná vůně, jež se zdá s počátku velmi pronikavou, ponenáhlu však se již nepociťuje.

A tu se výzkumných cestovatelů zmocňuje spánek.

Ostatně tento spánek není nijak nebezpečný; naopak velmi uklidňující, a někteří kmenové černošští při severním Kongu, kde „muravia“ jest hojná, žvýkají listy tohoto stromu, aby si opatřili opojení, jež se poněkud podobá opojení přivoděnému opiem.

Člověk však rychle přivyká těmto opojným květům, jež pak již nemají na lidský organismus účinku.

Naši letci spali asi dvě hodiny, a možná, že by se byl jejich spánek ještě déle protáhl, kdyby dosti silný vítr, vanoucí od jezera, nebyl nepozorovatelně rozptýlil prudké výpary, jimiž vzduch byl prosycen. První oči otevřel Kristián. Marcel, mající ústa otevřena, silně ohrápal; Fifi a Na-Nu měli podle všeho asi příjemné sny, ježto se ve spáni usmívali.

Toby volně se procházel, všecek zpitomělý. Když se posléze všichni probrali ze spánku, Kristián si uvědomil jeho příčinu a vysvětlil ji svým společníkům.

Všichni měli sice ještě těžké hlavy, ale po chvíli se vzpamatovali úplně.

„Nuže,“ pravil Kristián Marcelovi, „když jsme si tak bezděky pěkně odpočinuli, bylo by snad již na čase, abychom opět vzlétli.“

Fournier pohleděl na ocelovou destičku, již nalezl v kapse.

„Vše záleží na jisté opravě, již musím provésti. Možná, že budu hotov za deset minut, také však možná, že to vyžádá celé hodiny. Nu, uvidíme.“

Fifi mu podal na jeho žádost anglický klíč, a Marcel jal se stroj spravovati, odmítnuv hochovo přispění.

Pařížský hoch zadíval se tudíž na mrtvolu gorilly, ležící nablízku.

„Musíme se pokládati za šťastny, že jsme zabili toto zvíře ještě dříve, než jsme usnuli. Pomyslete si, že by nám ten netvor byl učinil návštěvu ve spaní. Ten by nás byl pořídil!“

„Ano,“ souhlasil důstojník s výrazem lhostejnosti.

Zdálo se, že spíše bedlivě naslouchá nějakým zvukům z dáli. I Fifi napjal sluch.

„Čeká nás opět nějaké dobrodružství?“ otázal se.

Kristián neodpověděl.

Pojednou se uchopil dalekohledu a zamířil jím k cípu malého lesa.

DALŠÍ ZACHRÁNĚNÍ

Kristián a Fifi bedlivě zkoumali obzor.

V afrických pouštích zvuk se šíří neobyčejně zřetelně, a nebývá ničím zvláštním, je-li slyšeti kroky karavany daleko dříve, než se zpozoruje, co to vlastně jest.

Po nějaké chvíli bílá čára se rýsovala dosti zřetelně na písku, a této čáry přibývalo vůčihledně.

„Jsou to Arabové,“ pravil Kristián. „Pojedou tudy. Poznávám je podle burnusů, vlajících po větru. Jen honem! Odleťmež ihned, je-li možná, chceme-li uniknouti novému útoku!“

„Není možná,“ odvětil Marcel, „nejsem dosud s opravou hotov.“

„Nezbývá tudíž jiného než připraviti se na obranu…“ rozhodl Kristián.

Bílé burnusy se zatím staly již zcela viditelnými.

V posledním okamžiku Kristián měl nápad.

„Musíme jim ponechati volnou cestu.“ pravil. „Zavlečme svůj aeroplán až ke vstupu do lesa a ukryjme se v houští! Bylo by od nás nejvýš nerozumné, abychom zůstali nekryti.“

V několika vteřinách byla Margaret zavlečena před les a letci zmizeli v houštinách.

„Dbejte bedlivě mého návodu!“ napomínal Kristián; „a ty, Na-Nu, drž dobře Tobyho za obojek, aby ho nenapadlo vyskočiti na Araby! Vy však, Marcele a Fifi, buďte připraveni na střelbu, nepalte však dříve, dokud vám neřeknu!“

Arabští jezdci se zarazili ve zdálenosti nějakých dvou set metrů, načež po krátké poradě zaměřili směrem k aeroplánu.

Před sebou hnali nějakého jezdce, jenž měl francouzský stejnokroj.

Kristián celou situaci okamžitě přehlédl. Odhadl i počet Arabů.

Bylo jich asi dvacet.

Francouzský jezdec, pronásledovaný Araby, náhle zabočil k lesu.

Byloť jeho úmyslem uniknouti a skrýti se v lese.

Kristián pochopil jeho úmysl a chtěje mu přispěti, vystřelil na „bílý burnus“, jenž byl prchajícímu v patách! Arab klesl mrtev na zemi.

Mezi ostatními Araby nastal na chvíli zmatek, jehož námořní důstojník využitkoval a zastřelil další dva pronásledovatele.

Použiv této neočekávané pomoci, seskočil pronásledovaný s koně a spěchal k lesu.

Jakmile doběhl k letcům, řekl jim:

„Díky, pánové, díky! Zachránili jste mi život. Jste ozbrojeni! Půjčte mi, prosím, ručnici, musíme ty lupiče zahnati na útěk stůj co stůj. Já jim musím uniknouti… neběží jen o mne, nýbrž o život celého oddělení vojenského, hned vám to vše vysvětlím…“

Muž, který pronášel tato slova, důstojník spahiů v rozbitém stejnokroji, uchopil se lebelovky, již mu Fifi podal, a jal se s úžasnou jistotou odstřelovati své útočníky.

Ti chvíli otáleli, potom však, domnívajíce se patrně, že les jest pln vojska, náhle se otočili a tryskem uháněli na planinu.

Důstojník navrátiv pušku Fifimu, pravil Kristiánovi a Marcelovi:

„Pánové, neznám vás, ale mohu vás ujistiti, že jste prokázali Francii velikou službu, bez vašeho šlechetného přispění tábor v Yaibandě, ve vzdálenosti deseti kilometrů odtud, byl by padl do rukou Arabů. Kolona tří tisíc těchto fanatiků, vedených náčelníkem Haradžou, má namířeno na náš tábor. Našinci nemají o tom sebe menšího tušení… domnívají se, že kraj jest klidný a že vzpoura zuří pouze v poušti. Vsednu tudíž znova na koně, zaměřím k Yabandě a doufám, že dostihnu tábora ještě včas. Moji druhové budou upozorněni, budou se brániti a snad se jim podaří chystaný útok odraziti.“

„Pane,“ upozornil ho Marcel, „chtěl-li byste posečkati deset minut, náš aeroplán bude spraven a budeme moci vás tam dopraviti.“

„Ovšem, že počkám. Vy máte aeroplán? Snad nejste skutečně oni odvážní letci…?“

Kristián potvrdil tuto domněnku skloněním hlavy, a aby zabránil nevčasným chvalořečem, pravil:

„Neztrácejme Arabů s očí! Mohli by se vrátit.“

Nepřátelé však zmizeli nadobro.

PŘEKVAPENI

Za necelou čtvrt hodiny poté Margaret, mající nyní o jednoho spolucestujícího více, letěla přímým směrem k Yabandě.

Tam totiž byla nejdůležitější vojenská stanice francouzská, jejímž úkolem bylo brániti severovýchodní břeh jezera Čadského proti útokům domorodců.

Tento tábor ležel uprostřed mezi osadami domorodců a nedopouštěl takto, aby se soustředili a svedli s Francouzi bitvu.

Čtvero předních hlídek na cestě k Yabandě chránilo těchto stále ohrožených končin a podávalo telegrafem bez drátu důležité zprávy.

Až dosud jednotlivým stanicím roztroušeným po poušti bylo zápasiti pouze s jednotlivými kmeny, tentokrát však nastalo úplné spojení mezi Araby a čadskými negry, a nastávající boj mohl býti velmi krvavým.

Francouzům, překvapeným těmito barbarskými hordami, by nezbylo času, aby se seskupili, a mohlo pak nastati vraždění snad ještě strašnější vraždění z roku 1893, při kterém tyto opuštěné končiny byly zaplaveny proudy francouzské krve.

Jakmile vojenská stanice v Nenaia zvěděla svými špehy o těchto úmyslech Arabů, poslala ihned pět jezdců se zprávou o hrozícím nebezpečí do Yabandy.

Čtyři z nich byli usmrceni cestou – pátý byl důstojník, kterému v rozhodné chvíli letci poskytli účinné pomoci. Jejich přispěním osadní vojsko v Yabandě, včas zpravené, mohlo by snad učiniti vhodné přípravy na přivítání lstivého nepřítele.

Margareta se vznesla do výše pouze čtyřiceti metrů, poněvadž chtěla totiž přistáti velmi záhy, tato výška byla dostatečná.

V dáli se ubírala pouští karavana.

Brzy ukázalo se město.

Bylo to město Maraz a, místo neutrální, jež Arabové podezřívali, které však rovněž bylo velmi blízko tomu, aby se přidalo na jejich stranu.

U bran tohoto města letci spatřili skupinu Arabů, obklopujících muže, nataženého na zemi.

Muž ten se zdál býti mrtvým.

„Vidíte, jak ti padouši vraždí Evropany,“ pravil důstojník, „tušil jsem to – vzbouření se šíří po veškerých končinách námi zabraných, třeba jim dáti na pamětnou.“

Brzy ukázala se zrakům letců budova světle obílená, na níž vlál francouzský prapor.

Byl to vojenský tábor yabandský.

„Ó!“ zvolal Fifi, „podívejte se! Tam dole v roklinách jsou skryti Arabové!“

„Proklatě!“ zvolal důstojník. „Nepřátelé jíž přibyli. Rychle, pánové! Rychle! Přistaňme poblíž tábora, nesmíme ztratit jedinou minutu.“

Margareta, která nyní poslouchala znamenitě, snesla se na zemi. Jaké však bylo překvapení letců, když nespatřili jediného francouzského vojína!

„Co to jest? Co se stalo?“ otázal se důstojník hlasem rozechvěným úzkostí.

Sotvaže letci přistáli, vyřítila se na ně s divokým řevem tlupa Arabův, ukrytých za vojenskými baráky.

Fifi obklopený těmito surovci bránil se jako lev.

„Pomoc! Pomoc!…“ volal. „Podejte mi pušku! Rychle! Pušku!“

Ale jeho přátelé měli sami co dělati a nemohli mu tudíž vyhověti.

Hoch se zuřivě bránil a Arabům se nepodařilo ho udržeti. Kopal na všecky strany, bil se jako vtělený ďábel, a nastal okamžik, kdy se mu přece podařilo vymknouti se z kruhu jej svírajícího.

Doběhnuv k aeroplánu, uchopil se ručnice a jal se ihned páliti do nepřátel.

Ti se na chvíli zarazili. Fifi využitkoval jejich nejistoty k tomu, aby vyvázl nadobro a pospíšil ke svým druhům, kteří statečně zápasili.

BLOKOVANÁ VOJENSKÁ STANICE

Klyž se Marcel, Kristián a důstojník poněkud uvolnili, opřeli se o Margaretu, uchopili se zbraní a jsouce podporováni Tobym, jenž se zakousával do lýtek Arabů, konečně přece zapudili první nepřátele.

Přibíhali však jiní Arabové, vášnivě křičíce.

„Kde jest polní vojsko?“ ptal se užaslý důstojník sám sebe. „To jest nepochopitelné. Bylo tu přece stopadesát mužů!“

Výstřely z prostoru za baráky ho záhy poučily o tom, co se asi stalo.

„Jsou uvnitř,“ pravil.

A nečekaje na ostatní, spěchal ke stavením.

Francouzští vojáci byli blokováni.

Byvše překvapeni Araby, kteří přivalili kameny a kmeny před dveře a okna vojenské stanice, vojíni nemohli se brániti tak, jak by si byli přáli.

Přece však se pokoušeli prolomiti ze svých úkrytů prkna a bylo by se jim to podařilo, kdyby je Arabové nebyli stále ohrožovali a nedonutili k tomu, aby setrvali v obraně.

Byl svrchovaný čas, že letci přišli, poněvadž se Arabové právě chystali založiti oheň v barácích, kde vojáci byli uzavřeni.

Marcel, Kristián, Fifi a věrný Toby náhle se vrhli na Araby, ohrožující vojáky, a podařilo se jím zahnati je na útěk.

Poté odvalili překážky, nakupené před dveřmi a okny, a pomohli obleženým na svobodu.

Velící setník, rozzuřen tím, že se nechal překvapiti, dal okamžitě stříleti do ustupujících bílých burnusů a účinek byl strašný.

Ale ach! Vojenské stanici nastávala nová nesnáz.

Pojednou bílá čára objevila se na obzoru. Bylo to jádro arabského vojska, jež se kvapně blížilo.

„Jest po nás veta!“ pravil setník, velící stanici.

„Vždyť přece máte zde telegraf bez drátu,“ pravil důstojník zachráněný letci, „můžete požádati o pomoc vojenské stanice z Urghy a Narel-Nahru.“

Setník ukázal na zpustošené pole.

„Vizte,“ pravil, „zničili anténu i přístroje. Jsme nyní vydáni na milost i nemilost těmto lupičům.“

„Možná, že ještě ne,“ potěšil ho Kristián. „Kde se nalézají přesně, setníku, stanice, o nichž mluvíte? Tady máme mapu, udejte mi, prosím, určitě stanoviska, a my podáme zprávu vašim druhům letadlem.“

„Jakže?“ zaradoval se důstojník. „Učiníte tak?“

„Ano.“

Poté podrobně určil letcům místo obou vojenských stanic ve vzdálenosti asi patnácti kilometrů odtud.

Na otázku Kristiánovu, nebudou-li tu dříve Arabové a udrží-li se stanice potud, než přijde přivolaná pomoc, rozhodl se zatím uzavříti v barácích a čeliti útokům blížícího se arabského vojska.

Fifi však upozornil setníka, že se prchající oddíl nepřátel právě zmocnil jediného děla fracouzské posádky a snaží se je odvléci. Setník shromáždil okamžitě kolem sebe své věrné a spěchal za ustupujícími, volaje:

„Směle kupředu, hoši, na ty padouchy! Nesmí se chlubiti bílé burnusy, že ukořistili francouzské dělo!“

Vojíni, povzbuzeni proslovem svého velitele a jeho chrabrým počínáním, řítili se vpřed s nadšeným voláním.

Marcel, Kristián, Fifi i Na-Nu spěli za nimi, napřed pak běžel Toby, který Arabů hrozně nenáviděl.

V zápětí se srazili s ustupujícími Araby a podařilo se jim vyrvati jím dělo, pří čemž nepřítel utrpěl značné ztráty.

Při zběsilém útěku Arabů Francouzi i letci pálili do nich tak vydatě, že lstivý nepřítel pocítil ještě jednou účinků francouzských ručnic.

Při tom se Fifi zvláště vyznamenal.

„Díky vám, pánové!“ pravil setník letcům. „Poskytli jste mi skutečné pomocí, a tento jinoch byl přímo úžasný. Jak se jmenuje?“

Fifi předstoupil a pozdravil po vojensku.

„Filibert Laugier, pane, kapitáne.“

„Děkuji,“ odvětil setník. „Ve zprávě, již zašlu guvernérovi, neopomenu se zmíniti o tvém chrabrém chování a můžeš být jist, že zasloužená odměna tebe nemine.“

Fifi červenaje se radostí se poklonil, a setník, stisknuv mu srdečně ruku, pravil letcům:

„Pánové, odleťte, odleťte co nejdříve! Neboť nepřítel se blíží a tentokrát nemohu ručiti při hrstce svých lidí, že se udržím dlouho.“

Brzy nato Margareta se opět vznesla do vzduchu a ztrácela se na modrém nebi.

Touž chvílí Arabové, ukrytí dosud v rokli, náhle se ukázali a plazíce se po zemí blížili se k barákům, kam se setník se svými zbylými vojáky byl sotva vrátil.

NÁHLÁ ZASTÁVKA

„Dospějeme včas?“ otázal se Fifi.

„My zajisté,“ odvětil Kristián, „bojím se však, že se neudrží do příchodu pomocného vojska nešťastná vojenská stanice yabandská. Odolati lze sice několika stům mužů, není však možná čeliti opravdové armádě, a tamhle se skutečně blíží celá armáda.“

„Kdybychom měli alespoň nějaké pumy,“ šeptal Fifi, „mohli bychom jich několik svrhnouti na ty ohavné Araby.“

„Ovšem… na to však nelze nyní mysliti.“

„Jste si jist, že naleznete ihned oba vojenské tábory, o nichž setník mluvil?“

„Ovšem – ostatně tady jest již první – tábor v Urgue.“

„Sneseme se dolů?“

„Nikoli, sletíme pouze co nejníže a oznámíme strážím, co se děje.“

Po chvíli se octli přímo nad hlídkou, a Kristián zavolal dolů hlasem pokud bylo lze nejsilnějším:

„Stanice yabandská napadena Araby – setník žádá okamžité pomoci.“

Hlídka porozuměla, a letadlo po prvním úspěchu tomto letělo dále ve směru severním.

Z dáli již bylo pozorovati vojenské stany po oddílech rozestavené podél rokle. Chybělo pouze ještě několik minut a Margareta by byla vyřídila i druhé poselství v Nahrel-Nahru, když Marcel pojednou vykřikl.

„Co jest?“ otázali se Kristián a Fifi současně.

„Zastavuje se motor,“ odpověděl Marcel rozechvělým hlasem.

A bylo tomu skutečně tak.

Marcel se snažil nakvap závadu opraviti, po chvíli však zoufalým posunkem dal najevo, že jest to nemožné a pravil:

„Dvacet minut! A měli jsme uvědomiti vojenskou stanici nar-el-nahrskou…“

Z dáli přibližovala se rychle arabská kolona. Nešťastná stanice yabandská bude patrně přepadena dříve, než by bylo lze poslati jí pomoc.

Byla to situace strašná, beznadějná, a naši letci nezoufali nad sebou samými, nýbrž nad nešťastnými vojáky, kteří očekávali s úzkostí příchodu pomocných čet.

„Ti nešťastníci budou pobiti,“ pravil Kristián zasmušile.

„A nedá se nic dělati?“ otázal se Fifi.

Nastala chvilka mlčení, načež se námořní důstojník opět ujal slova:

„Kdyby se porucha byla stala alespoň o dva kilometry dále!… Ale ne… musili jsme se zastaviti zrovna na okraji stanice.“

Fifi vyzvěděl dotazy, že vojenská stanice leží za písečnými násypy po pravé straně.

Poté chvílí uvažoval.

Díval se chvilku před sebe, pohledl pak na kolonu arabskou, postupující velmi rychle.

Zavolal pak na Tobyho a pustil se znenadání na rovinu, volaje na své společníky:

„Pospíším podat zprávu stanici.“

„Fifi!… Fifi!…“ volali za ním Marcel a Kristián.

Hoch však byl jíž daleko. Běžel s překvapující rychlostí, a jeho silueta se vůčihledě zmenšovala.

Brzy to byl již pouhý černý bod. Toby běžel několik metrů před ním.

„Jaká to pošetilost!“ povzdychl Marcel. „Nedoběhne včas a bude Araby ubit.“

„Snad se mu to přece podaří,“ těšil ho Kristián. „Běží s větrem o závod a urazí ty dva kilometry za patnáct minut, nedojde-li mu dech.“

„Ubohý hoch jest sice mrštný a lehký, není však běžcem z povolání a jest se tudíž obávati, že klesne předčasně únavou.“

„Měli jsme ho zadržeti.“

„Kdo ví?“ povzdychl Kristián. „Možná, že přece doběhne včas a že snad se mu podaří zpraviti stanici v Narel-Nahru. Doběhne-li, zachrání život nešťastníkům, uzavřeným ve svých barácích a spoléhajících na naši pomoc. Tento hoch vykoná tak nový hrdinský čin a dobude si nové zásluhy o vlast.“

„Nechť již se mu věc podaří nebo ne, jeho skutek jest krásný, jest vznešený a až se vrátí – vrátí-li se vůbec – nebudeme moci pokárati ho za něj.“

„Ó, nikoli!“ zvolal Fournier, „rozhodně ni-koli – já naopak jej obejmu a zlíbám z celého srdce.“

„A já také,“ dodal Kristián.

„Jaká to ušlechtilá povaha!“ pokračoval. „Fifi jest přímo úžasný jak v rozhodnutí svém, tak ve smělosti a odvaze, a až se dožije dvaceti let, bude z něho dokonalý člověk. Jsem věru rád, že jsem toho hocha poznal! Mám den co den o něj větší zájem a neopustím ho nikdy.“

„A pomyslíme-li si ještě k tomu, že podstoupil tuto obtížnou a nebezpečnou cestu proto, aby přispěl na pomoc svým rodičům! To věru dokazuje skutečně předobré srdce.“

Při těchto úvahách Marcel se snažil s pomocí Na-Nua, jenž se ještě dobře nevyznal v součástkách letadla, spraviti stroj.

„Pochybuji, že se nám podaří na tomto letadle dokončiti naši cestu,“ pravil konečně; „opotřebuje se s překvapující rychlostí. Podívej se, všecko jest povoleno a rozvikláno, a bylo by skutečně velmi neopatrné, abychom na takovém jednoplošníku chtěli uskutečniti své úmysly.“

„Co v tomto případě dělat?“ uvažoval Kristián.

„Ano, co dělat? Nezbývá než pokračovati zatím v cestě tak daleko, pokud lze, dokud nedoletíme do Evropy. Zaměříme pak do Madridu, kde si opatříme nový jednoplošník. Podmínky soutěže tomu nebrání, jen když se let vykoná na stroji těžším vzduchu.“

„Snad bychom si mohli opatřiti, čeho žádáš, i v Alžíru.“

„Ano, ale odbočili bychom příliš od svého směru a ztratili bychom mnoho času.“

POSEL

Tento rozhovor byl přerušen dvěma vzdálenými výstřely. Marcel a Kristián pozdvihli hlavy, jsouce jati obavou.

Téměř v okamžiku potom zazněly výstřely nové.

Tentokrát si mohli uvědomiti směr, odkud se rozlehly.

„Aj na mou věru,“ zaradoval se Kristián, „to jest ze stanice nar-el-nahrské.“

„Fifimu se patrně podařilo doběhnouti tam a oznamuje nám tímto způsobem, že se jeho poslání potkalo se zdarem.“

Bylo tomu skutečně tak, ale čeho letci ne-znali, to byl způsob, jakým se pařížskému hochovi podařilo vykonati svůj těžký úkol.

Bylť zajisté přetěžký, a přemnohý jiný, kdyby se byl odvážil téhož, byl by cestou podlehl.

S počátku Fifi pelášil jako zajíc, když však uběhl takto asi kilometr, pocítil pojednou, že se mu krátí dech a že mu srdce bije jako by mělo puknouti.

Neveliká říčka, zšíři tří, čtyř metrů, pojednou mu zatarasila cestu; bez váhání vrhl se do vody, aby ji přeplaval. Když však doplaval asi jejího středu, síly ho opustily.

Byl tu však na štěstí Toby. Věrné zvíře, které ho uchopilo ho v pravý čas a pomohlo mu na druhý břeh.

Zbývalo však uběhnouti ještě kilometr.

Fifi si umínil, že svůj úmysl provede, i kdyby měl vypustit duši.

Zpocen, téměř bez dechu, vláčeje třesavé nohy dorazil konečně k hranicím vojenského pásma.

Tam u palmového háje stál francouzský voják na stráži.

„Kamaráde…“ koktal Fifi, sotva popadaje dechu, „já přicházím z tábora yafoandského… setník i vojáci… napadeni… Stanice v Urghě… již zpravena… Pošlete rychle pomoc!… Jsem poslán setníkem a…“

Pařížský hoch nedokončil.

Jeho ruce zamávaly do prázdna a sklesl pozvolna, u nohou stráže.

Vojín, nesměje opustit své místo, vystřelil dvakrát po sobě.

To byly ony výstřely, jež Marcel a Kristián uslyšeli a které měli za návěstí Fifiho.

Ježto muž na stráži nebyl snad slyšen, vystřelil po druhé a v zápětí vojáci přiběhli.

V okamžiku celý tábor byl na nohou.

Muži přebíhali sem tam, spahiové sedlali koně, kteří netrpělivě hrabali půdu.

Ale poručík, jenž byl velitelem této stanice, netroufal si učiniti rozhodnutí.

Kdo jest tento hoch? Není to snad vyzvědač, vyslaný Araby? Od nějakého času krajina se hemžila špehy, příslušníky všech národností, a v Nar-el-Nahru byli již jednou podvedeni nepravými zprávami, šířenými úmyslně.

Chtěl se vyptávati jinocha, ten však ještě stále ležel v mdlobách.

„Jest to přece jen podivné,“ pravil důstojník. „V Yabandě mají telegraf bez drátu, kdyby se bylo něco stalo, byli by nám poslali zprávu. Přece však buďme pohotově! Nechť se jízda seřadí!“

V tomto okamžiku Fifi otevřel oči.

Důstojník přistoupil k němu.

„Kdo jsi?“ otázal se ho. „Mluv! Mluv rychle!“

„Jsem Francouz,“ koktal jinoch.

„To vím, to však není to, nač se tebe táži. Kdo tě posílá?“

„Setník z tábora v Yabandě.“

„Kdo to dokáže?“

Hoch pochopil.

Nedůvěřovali mu. Tak hrdinský skutek jím vykonaný nebude k ničemu dobrý. S námahou, opíraje se o obě ruce, se postavil.

„Kdo mi to dokáže? Kdo to dokáže?“ odvětil. „Byl bych sem přiběhl téměř bez dechu, kdyby nehrozilo nebezpečí našincům?“

„Co děláš v těchto končinách?“

„Jsem letcem, doprovázím pana Fourniera, jenž právě letí po prvé kolem země, přistáli i jsme v Yabandě. Arabové již útočili na tábor. Setník se bránil se svými vojáky v barácích.“

„Proč nám netelegrafovalí?“

„Arabové srazili anténu. Pospěšte si však, pospěšte! Běžte, dokud jest čas! Vojáci dosud odolávají, ale se strany západní blíží se v této chvíli nové oddělení arabského vojska.“

„Jest to pravda,“ potvrzoval strážmistr spahiů, jenž přijížděl tryskem a zaslechl právě poslední slova Fifiho. „Tamhle postupuje ve směru ke hrobce marabuta Sidi-yagy celá kolona arabská!“

„Rychle,“ velel důstojník, „mého koně!“

Než uplynuly tři minuty, všichni jezdci byli v sedlech.

Pěchota obdržela rozkaz, aby co nejspěšněji nastoupila na pochod k táboru v Yabandě.

„Pojeď s námi!“ vyzval Fifiho kterýsi poddůstojník.

A posadil ztrmáceného hocha za sebe na koně.

NEPRAVÍ PŘÁTELÉ

Marcel a Kristián stále čekali.

Jejich úzkosti přibývalo každou minutu.

Co se stalo?

Ježto se vojáci posádky nar-el-nahrské pustili nejpřímější cestou k Yabandě, letci jich nemohli zpozorovati a tázali se navzájem, co se asi stalo.

Kolona Arabů postupovala neustále vpřed a bylo nyní jjž zcela dobře viděti jejich bílé burnusy a velbloudy.

Najednou přiběhl Toby a jal se nepřetržitě štěkati, jako by chtěl letce vésti ke kterémusi bodu na pláni.

Kristián uchopil svou ručnici a následoval Tobyho, ale pes, místo aby jej vedl ve směru k Nar-el-Nahru, vedl jej ku podivu k Yabandě.

Námořní důstojník se tomu podivoval.

Toby zavedl jej takto až k nedalekému lesíku a jal se mírně štěkati.

Kristián postoupil vpřed. Jaký však byl jeho úžas, když spatřil na zemi ležeti Fifiho, nedávajícího znamení života.

Jak se hoch, jejž jsme opustili, an seděl za zády tryskem jedoucího spahia, octl na tomto pustém místě?

Vysvětlení jest na snadě.

Hoch, k smrti zemdlený svým úprkem do vojenského tábora, stěží se držel na koni, a pojednou se ho opět zmocnila mdloba.

Pustil se okraje sedla a spadl na zemi, na štěstí si neublíživ.

Spahi se domníval, že se při divoké jízdě nesmí zastaviti a ani zdržeti ve vykonávání povinnosti a ač nerad zůstavil hocha jeho osudu.

Fifi zůstal tedy samoten.

Na štěstí bděl nad ním oddaný přítel – Toby.

Pobíhal úzkostlivě kolem jinocha, větřil a pustil se pojednou směrem, kde zanechal letce.

Nebýti hodného zvířete, Fifi by byl jistě zůstal ležeti v písku na okraji lesa, a nikomu by nebylo přišlo na mysl hledati ho tam.

Kristián míval povždy s sebou lahvičku s éterem.

Dal ho tudíž načichati se Fifimu.

Jinoch těžce povzdychl, pohnul hlavou zprava nalevo a otevřel posléze oči.

„Kde jsem?“ otázal se slabým hlasem.

„U mne,“ odvětil námořní důstojník, „není ti čeho se báti.“

Fifi mu stručně vysvětlil, co vykonal a jak se tu octl, a chtěl ho doprovoditi k letadlu.

Nedostávalo se mu však potřebných sil, takže vrávoral, klopýtal a opět klesl.

Nezbylo tudíž nic jiného, než že si jej Kristián naložil na záda a navrátil se s ním v průvodu Tobyho k aeroplánu.

Marcel a Na-Nu jej přijali s obavou o život drahého hocha. Když však se jim dostalo ujištění, že jeho slabost není ničím vážným a že se hoch zotaví spánkem, donesli ho do letadla, kde Fifi po chvíli tvrdě usnul.

Marcel se mezitím zabýval opravou letadla a když Kristián projevil obavy, podaří-li se věc záhy, ujistil ho, že za pět minut vše bude v pořádku.

V tomto okamžiku objevili se Arabové na velbloudech.

Místo aby se pustili směrem k Yabandě, spíše se táboru vyhýbali, a na jejich lících zračila se nevýslovná hrůza.

Když se pak octli poblíž letců, zdáli se ještě více poděšenými, a Kristián neuznal za nutno, aby vystřelil.

Ježto uměl trochu arabsky, dotazoval se příchozích.

Ti nabyli poněkud důvěry a přiblížili se.

„Odkud přicházíte?“ otázal se jich námořní důstojník.

„Odtamtud,“ odvětil Arab, jenž se zdál býti náčelníkem oddílu, a vztáhl ruku směrem k malému pomníku z bílého kamene, jenž se zdvíhal v pláni poněkud stranou, napravo od ležení yabandského.

„Proč prcháte?“

„Protože přicházejí Haradžasové.“

„Kdo jsou to, ti Haradžasové?“

„Naši nepřátelé,“ odvětil Arab, „a rovněž i nepřátelé Francouzů.“

„A vy? Vy nejste nepřáteli Francouzů?“

„Nikoli, my jsme naopak jejích přáteli.“

„Proč je tedy opouštíte?“

„Protože se Francouzi budou bíti, a my nesmíme pozdvihnouti zbraní proti nikomu.“

„A proč?“

„Jsme kněžími prorokovými a korán praví, že muftiové nesmějí potřísniti svých rukou krví.“

„Jste tedy zbytečnými spojenci.“

„Nikoli, neboť nesmíme-li se bíti, můžeme přece prokazovati služby svým přátelům. Nyní právě jedeme zpravit vojenské stanice zřízené v okolí Yabandy.“

„To se již stalo,“ podotkl Kristián.

„Ano, to vím,“ odvětil náčelník, „spatřili jsme již spáhie z Nar-el-Nahru a zuávy z Urgy, zbývá však ještě vojenská stanice v Šeoifu, která jest velmi důležitá, a pomoc, již by mohla vyslati četám yabandským, byla by velmi prospěšná, ježto Haradžasové jsou velmi četní a jejich velitelem jest muž nejschopnější z celého kmene Heni-uasů.“

„Pověděl-li jste pravdu, jeďte tedy dále,“ pravil Kristián, „nezapomeňte však, že se dovíme, jestliže jste lhal, protože vás budeme sledovati aeroplánem.“

Velitel Arabů zdál se býti překvapeným.

Slovo „aeroplán“ bylo mu nové, nicméně však patrně pochopil, že běží o obrovského ptáka, který tu odpočíval před ním na zemi; jeho zrak se totiž roztěkal neklidně.

Přece však se vzchopil a promluvil nasládlým hlasem:

„Muftiové nelžou, muftiové jsou přáteli Francie.“

A pozdraviv aviatiky, Arab vystoupil opět na velblouda, s něhož byl seskočil, aby odpověděl na otázky Kristiánovy.

Po chvíli malá karavana pustila se tryskem směrem severním.

Jakmile však ujela asi pět set metrů, dala se přímo napravo.

„Ti chlapi lhali!“ zahučel Kristián. „Chtějí se patrně přidati k Haradžasům. U Arabů těchto končin třeba si dáti povždy dobrý pozor. Tito lidé jsou našimi nepřáteli, a třebas náboženství jejich proroka jim nedovoluje potřísniti ruce krví, jsem nicméně zcela jist, že budou bojovati pro boku Haradžasů.“

Kristián mluvil pravdu.

A prohlédnuv širou pláň dalekohledem, pojednou řekl:

„Už jest tomu tak, vizme naše hodné, krve neprolévající muftie, jak se sdružují s krvelačnými Haradžasy!“

„Nyní můžeme již vzletěti,“ pravil Marcel.

„Na mou věru,“ odvětil Kristián, „myslím, že jest to pravá chvíle, ježto Haradžasové zaměřují přímo k nám. Ti věrní spojenci naši, muftiové, již je patrně o všem náležitě zpravili!“

Všichni rychle nasedli, nezapomněvše tentokrát na Tobyho.

Margaret jako by se chtěla nyní odškodniti za všecky nepěkné kousky, jež letcům již provedla, pozdvihla se ihned, a její motor pracoval s pekelným hlukem.

„Kam zaměříme?“ otázal se Marcel.

„Vraťme se k Yabandě! Podíváme se, co se tam děje.“

Tábor yabandský byl nyní s to, aby odrazil útok Haradžasů.

Poblíže náspů bylo viděti bílé burnusy spahiů a v nějaké vzdálenosti od baráků dlouhou bílou čáru, utvořenou ostatními vojíny.

Tři děla na svahu ukazovala své dlouhé, černé obrysy. Kristián pohleděl též na řady Haradžasů a pravil:

„Nepřátelé budou pěkně přivítáni – můžeme jíž býti klidnými. Vojenské stanice v Urglie a Nar-el-Nahru jsou připraveny na jejich útok. Zaměř nyní, Marcele, přímo na severozápad! Nás již tu není třeba – tábor yabandský jest jist svým vítězstvím.“

NEHODA NA-NUOVA

Kristián usuzoval zcela správně.

Jakmile Arabové zpozorovali, že se jim přepadení yabandského tábora patrně jíž nepodaří, protože přišly včas na pomoc neočekávané posily z táborů druhých, a když kromě toho ještě zahučela proti blížícím se děla, jež způsobila v jejich řadách značné ztráty, dali se na šílený útěk ve všech směrech.

Margaret, snažíc se potom bezpochyby dohoniti ztracený čas, letěla po tři hodiny nepřetržitě úžasnou rychlostí sto osmdesáti kilometrů za hodinu.

Posléze však přece byla nucena přistáti, ježto se motor z nedostatku vody hrozně rozpálil.

„Rychle! Rychle! Jděte pro vodu!“ řekl Marcel Fifimu a Na-Nuovi.

„Doprovodím je,“ zvolal Kristián, uchopiv se lebelovky.

Malý Annamita a pařížský hoch chopili se dvou měděných nádržek a spěli k jezeru, jsouce následováni námořním důstojníkem.

Na-Nu, jenž běžel před ostatními, dospěl první ku břehům veliké hladiny vodní, jež se před nimi rozkládala do nedozírna pod svahem zvýši asi dvou metrů.

Hoch ve své ztřeštěnosti na neštěstí nedbal, kam staví nohy, a země mu pod jeho kroky náhle povolila.

Zazněl zoufalý výkřik a voda zašplíchala.

„Na-Nu! Na-Nu!“ volal Fifi, chvátaje kupředu.

Avšak i pařížského hocha byl by málem postihl týž osud, kdyby se nebyl v posledním okamžiku zachytil chumáče pevné trávy.

Na-Nu uměl sice plovati, tentokrát však by mu jeho dovednost nebyla pomohla, ježto spadl na neštěstí na vrstvu bahna, pokrytou vodou sotva do půl metru, a patrně se ponořoval víc a více.

„Jest ztracen! Jest ztracen!“ volal Fifi, hledaje místo, aby mohl za ním do vody.

Zatím by byl Na-Nu asi úplně zapadl do bahna, kdyby mu nebyl přispěchal na pomoc Toby.

Pes, jenž ho spatřil v nebezpečí, vrhl se za ním do vody, zachytil ho zuby, a podařilo se mu vytáhnouti ho na břeh, ale v jakém stavu!

Ubohý chlapec byl od hlavy až po paty pokryt žlutavým bahnem, šířícím strašný sírný zápach. Bylo třeba svléci jej, vyprati mu šaty a sušiti je pak na slunci.

„Nemůžeme nabrati vodu přímo,“ pravil Fifi, „musíme nádržky přivázati na provaz a vodu vytahovati.“

Kristián tento nápad schválil.

Pojednou pozornost letců byla připoutána zvláštním zvukem. Bylo to jakoby rachocení vozů, přerušované časem zvláštním skřípěním ne nepodobným skřípění lana vlečeného přes kladku.

Kristián zkoumal mapu a zvolal pojednou:

„Jsme poblíže dolů gandurahských, pověstných těch afrických dolů, jež se nazývají „doupětem slepých“.

„A proč?“ otázal se Fifi.

„Protože sem Arabové posílají všecky ony nešťastníky, které žhoucí písek pouští připravil o zrak Zdá se, že ti nešťastní dělníci jsou velmi váženi a že vykonají stejně, ba snad i více práce, než vidomí. Ostatně lze je také posílati do temných chodeb mefitických, naplněných zkaženými plyny; a poněvadž tito slepci nemusí nositi s sebou lampy, každý výbuch jest tím vyloučen.“

Tyto doly gandurahské jsou ostatně známy již odedávna.

„A jsou to doly zlaté?“ otázal se Fifi.

„Nikoli,“ poučoval ho Kristián, „jsou to pouze doly na nikl. Podívej se na hromady země a na dřevěná stavení tamhle dole!“

„Skutečně, vidím i lidi, postrkující nějaké vozíky a jiné vykopávající díry.“

„Nevidíš dalekohledem i lidi v bílých šatech? To jsou hlídači skladišť, skuteční otrokáři, pohánějí dělníky do práce biči a jest to-skutečně hanba, jak se tu jedná s nešťastnými domorodci, kteří jsou nuceni pracovati v dolech!“

„A nelze tomu zabrániti?“

„Staly se pokusy, ale bez úspěchu. Tyto doly náležejí totiž společnosti německé, a my s tím nemáme co činiti. V Nové Kaledonii jsem také spatřil doly na nikl; dělníci, jichž se při dolování používalo, byli trestanci, ale bylo s nimi nakládáno daleko lépe.“

Po tomto výkladu letci se chtěli vydati na další cestu, když vtom se objevil nějaký člověk.

Kráčel vpřed vrávoravými kroky, s rozpřa-enými pažemi. Byl černý, pokryt pískem a zbytky kovu, jež se leskly na slunci.

„Vidíš,“ upozorňoval ho Kristián, „to jest právě jeden z těch nebohých slepých dělníků, o nichž jsem mluvil.“

Námořní důstojník a Fifi se přiblížili k onomu muži.

Ten natáhl ruku a pronášel podivná slova.

„Prosí o almužnu,“ pravil Kristián.

A vložil do ruky nešťastníkovy peníz.

„Tito lidé vydělávají málo?“ otázal se Fifi.

„Skutečně málo, takřka nic, dostávají živobytí a za hubenou stravu jsou nucení pracovati denně deset hodin.“

Na rozkaz Marcelův všichni letci pak nastoupili do aeroplánu. Na Tobyho se nezapomnělo rovněž.

„Kde jsme nyní?“ otázal se Marcel.

„Na hranicích veliké pouště Sahary,“ odvětil Kristián.

„To nebude veselá cesta.“

„Ba, nebude… Zde si musíme dáti větší pozor než všude jinde. Budeme míti co činiti se strašnými nepřáteli. Zde skutečnou litou šelmou jest – člověk! Cesty, po nichž se ubírají karavany, jsou ohrožovány lupiči, Tuaregy a Maury.“

„Na Sahaře jsou však dosud také lvi,“ podotkl Fifi.

„Lev, nazvaný „král pouště“, stává se v Africe stále vzácnějším. Ve skutečnosti nalézáme lvy pouze v lesích a oasách, kde denně nalézají kořist a mohou se napíti. Podobně jako gazely, antilopy a buvoli i lvi vyhýbají se vlastní poušti, kde by zahynuli hladem a žízní.“

„Setkáme se tedy s mnohými karavanami?“

„Ano, od nepamětných dob poušť jest brázděna karavanami jako moře loďmi.“

„Ale jak tito lidé dovedou zachovati směr v těchto písečných pouštích, kde nenalézají nikde určitých značek?“

„Cestovatelé pouští afrických naznačují směr své cesty kamennými pyramidami, nazvanými „kerkury“. Takové zřizují také v okolí studnic; každý poutník jest povinen cestou přidati jeden kámen k užitečné stavbě, kterou pomáhá takto udržovati.“

„Časem tito nešťastníci trpívají hladem,“ poznamenal Fifi.

„Ovšem, to nebývá nic vzácného; panuje tu však na poušti zajímavý obyčej, svědčící přece o jakés takés lásce k bližnímu. Kdykoli se karavana, nemající s dostatek potravin, setkává s druhou, lépe opatřenou, vůdce první karavany rozloží na zemi široký kus plátna, na nějž každý člen druhé karavany jest povinen položiti určitou dávku datlí, vybranou z vlastních zásob.“

„A žízeň?“

„Ach, ta bývá nejstrašnější mukou, již zakoušívají nešťastní tuláci pouští. V těchto opuštěných krajích studnice jest neocenitelným bohatstvím, pročež také obyvatelé oas se velice o ně starají. Kůže neprodyšně kryje tyto drahocenné zdroje, aby byly ochráněny od písku.

Zanikne-li časem podzemní pramen studnici živící, oasa hyne.“

„Jak smutná to země!“ povzdychl si jinoch.

„Ano,“ odvětil Kristián, „zejména připojí-li se k bezpočetným strastem ještě vedro.“

„Však již toho začínáme pociťovati.“

„Ó, to ještě není nic! V několika hodinách octneme se v končinách se vzduchem přímo žhavým. Budeme nuceni obkládati hlavy mokrými látkami.“

Fifi neodpověděl.

Díval se s odvahou vstříc novým strastem, jichž mu bude zakoušeti.

56 STUPŇŮ TEPLA!

Ještě jednou motor se zastavil.

Byl to pád náhlý, strašný, a nebýti duchapřítomnosti Marcela, jemuž se podařilo ovládnouti jednoplošník pouze několik metrů nad zemí, letci byli by se roztříštili na písku.

„Zase pohroma!“ zvolal Fifi. „Už jich ani nespočteme. Ach, ubohá Margaret! Jest rozhodě těžce nemocna! Jest jako bezdechá souchotinářka, která chce přece vší mocí dokončiti započatou procházku.“

„Ach, kdybychom měli svůj výborný Excelsior! Ten by nás nenechal každou chvíli na holičkách. Měl motor přímo ideální.“

Marcel zatím zpozoroval, že porucha jest asi velmi značná, což projevil hlubokým povzdechem.

Přece však se dal s pomocí Fifiho do správy.

Kristián zatím prohlížel mapu a konstatoval, že se letci octli v nitru Sahary, kdež daleko široko nenajdou oasy, vzdálené odtud třebas několik set kilometrů. Kolkolem nich není jediné travičky, jediné rostlinky – všude jen samý písek!

Marcel zatím dělal vše možné, aby letadlo uvedl do pořádku. Pozbýval však důvěry, že se mu to povede úplně, ježto se stroj tak lehký podle jeho mínění nehodí, aby odolal veškerým překážkám, vyskytujícím se na cestě tak dlouhé a nebezpečné.

Se svými obavami však se druhům nesvěřil.

Pojednou Marcel ustal v práci. Pot se mu lil po obličeji i po rukou.

„To jest vedro k zešílení!“ pravil. „Na mou věru, pří nejlepší vůli nelze pracovati dále.“

Kristián se podíval na teploměr.

„Šestapadesát stupňů!“ pravil.

„O takovém vedru nemají u nás ani zdání,“ podotkl Fifi, jenž si již dávno byl svlékl kazajku.

Pracovati na pražícím slunci bylo naprosto nemožno.

Letci sestavili tudíž jakýsi stan, v jehož stínu Marcel pokračoval v práci, kdežto ostatní si lehli na zem.

Fifi, jenž se zadíval v dáli, zpozoroval pojednou jakýsi pohyb na obzoru a domníval se, že hrozí opět nějaké nebezpečenství od Arabů.

Kristián však, uchopiv se dalekohledu, díval se chvíli směrem naznačeným a zasmál se.

„To, co ty pokládáš za Araby, jsou – pštrosi!“

„Jest jich asi padesát,“ mínil Fifi.

„Nikoli – nanejvýš dvacet, protože však běží tak pohromadě a všichni týmž směrem, jsou asi pronásledováni. Podíváme se, před kým prchají.“

A skutečně po chvíli se ukázala řada bílých burnusů na obzoru, rostli, řítila se vpřed, načež naši letci mohli poznati asi deset arabských jezdců na velbloudech. Pštrosi nebyli již dále než asi třicet metrů od letců a běželi přímo k nim.

Pojednou však spatřili aeroplán, a pohled ten nahnal jim patrně pojednou veliký strach, ježto se náhle obrátili vpravo a běželi ještě rychleji než dosud.

„Tomuto nebezpečí jsme tedy šťastně unikli,“ pravil Kristián; „velicí ptáci ti ve svém šíleném běhu byli by mohli vážně nám i stroji ublížiti.“

„Za pštrosy však se ženou Arabové,“ podotkl Fifi, „i na ty si musíme dáti pozor.“

„Nejedou sem všichni – pouze dva,“ podivil se Kristián.

„Dvou lidí se nemusíme báti,“ pravil Fifi, „kdyby zamýšleli něco zlého, sestřelíme je dříve než dojedou.“

„Tihle dva zajisté nám nechtějí ublížiti,“ podotkl Kristián, „vede je sem asi pouhá zvědavost; podívejte se! Zastavili se a dívají se na nás. Možná, že je leká jednoplošník, a netroufají se přiblížiti.“

Arabové se přiblížili asi na deset metrů.

Zdálo se však, že je nezajímá tolik aeroplán, nýbrž daleko více letci, jmenovitě Kristián.

„Nu, vy nás jistě poznáte!“ zasmál se Fifi. „Co chtějí vlastně ti smělci, že si nás tak důkladně prohlížejí?“

Kristián, jejž chování příchozích začalo přece také znepokojovati, vyšel jim vstříc, vtom však jeden z obou domnělých Arabů poodhrnul kápi, jež mu zakrývala hlavu, a odhodlaně vykročil směrem k Margaret.

„Na mou duši!“ zvolal pařížský hoch, „to jest podivná hlava arabská, člověk by si myslil, že to není Marabut, nýbrž spíše Evropan…“

Pojednou letci se zastavili jako přibiti k zemi.

Muž, jenž jim přicházel naproti, pronesl jméno „Kristián“.

Bylo to skutečně jméno Kristián Loganec, jež vyšlo z úst onoho Araba nebo člověka, jejž letci dosud za Araba pokládali.

Kristián rychle pokročil vpřed a zvolal pln úžasu:

„Blanchard!“

„Já sám.“

„Tys tu?“

„Jak vidíš.“

„Stal ses tedy lovcem pštrosů?“

„Tak se zdá.“

„Jak ses však dostal až k tomuto povolání?“

„To ti později povím; nejprve však mě představ svým přátelům!“

„To jest velmi snadné,“ odvětil Kristián.

A obrátiv se k Marcelovi a Fifimu pravil:

„Můj přítel Blanchard, jeden z bývalých druhů mých na válečné lodi Borda, jenž se vzdal služby námořní k veliké lítosti nás všech.“

„Nemluvme o tom!“ řekl nový příchozí. „Snad jsem nejednal správně, když jsem se vzdal životní dráhy tak čestné, ale tím hůře. Ostatně jsem byl nevalným námořníkem, poněvadž jsem stále trpěl mořskou nemocí.“

„Ale jdi! Však by sis byl zvykl,“ odvětil Kristián.

„Nemyslím. Zkrátka, opustiv Massenu, kde jsem měl čest sloužiti pod tvým velením, jal jsem se cestovati – ovšem po pevnině, jak se samo sebou rozumí.“

„Aby ses však dostal do Afriky, musil jsi rozhodně přeplouti moře,“ zasmál se Kristián.

„Ó, jen pramálo, vyplul jsem z Gibraltaru.“

Letci se hlasitě zasmáli.

Muž, jejž Kristián představil pod jménem Blanchard, pokračoval: „Narychlo procestovav Maroko, Tuat, Ahággar, nechal jsem se odvléci přítelem, který tu stojí po mém boku a jenž jest stejným Arabem jako já. Jmenuje se Nordeau a bydlí po větší část roku v Paříži.“

„A co tamhle ti Arabové, kteří dále pronásledují pštrosy?“

„Kromě dvou jsou rovněž Francouzi; jsme členy veliké lovecké výpravy z Paříže, která se sem vydala na lov divokých šelem.“

„A zatím pronásledujete pštrosy?“

„Jest toho věru třeba, protože není již litých šelem v Africe, alespoň nikoli v té části, kde jsme se octli nyní. Ale dosti slov již o mně! A co ty, můj milý Kristiáne? Jsi spokojen s dosavadními výsledky své výpravy? Četl jsem v novinách o rekovných činech vašeho krásného Excelsioru a přiznávám se ti, že jsem byl nadšen způsobem, jímž jste si počínali. Měli jsme již tolik dobrodružství, že by se o nich mohl napsati veliký román.“

„Ale o kterých dobrodružstvích chcete mluviti?“ otázal se Marcel překvapen.

„Nu, o vašich třenicích s Hartmannem, o vašich bojích s divochy, o velikomyslné pomoci, které jste poskytli našim vojínům, zbloudilým v houštinách.“

„Jak to? To jest již známo?“

„O čempak se dnes svět nedoví? Vaše jména jsou vyslovována všemi ústy, vy nejste pouze neohroženými letci, nýbrž i reky, a nepochybuji ani dost málo, že po svém návratu budete vyznamenáni všemi možnými řády.“

„Ale jak se svět o nás mohl dověděti?“ divil se Marcel.

„U čerta! Bezdrátovou telegrafií. Cožpak nevíte, milý pane, že vlivem úžasného vynálezu Marconiho a Branlyho není na zeměkouli již nižádného tajemství? Člověk si myslí, že jest dalek všeho, odloučen od celého světa – ale chyba lávky! Jediné oko vás pozoruje, jediné ucho vyslechne nepozorovaně vaši rozmluvu – a buch-bác! – Herzovy vlny rozešlou sebe menší zprávu do celého světa!“

Kristián a Marcel se podivovali; největší úžas však pojal patrně Fifiho.

Nemohl se ani vzpamatovati od této zprávy.

Zeptal se ostýchavě:

„Račte odpustit, pane! Jsou snad v oněch telegramech, o nichž se zmiňujete, uvedena i jména letců?“

„To si myslím, přítelíčku, bylo uvedeno i jméno jejích psa.“

„Taž se stala asi také zmínka o…“

„O tobě? Nu, ovšem Fifi, nebo spíše mladý Filibert Laugier jest znám ve všech pěti dílech světa podobně jako jeho odvážní spolucestující Marcel Fournier a Kristián Loganec.“

Hocha se zmocnilo náhlé vzrušení.

Vždyť v tomto případě, vědí o všem i jeho rodiče! Není jim tedy již neznámo, že jejich syn podniká cestu kolem zeměkoule, aby si získal velikou cenu „New York Heraldu“!

A myšlenky zanesly dobrého syna daleko odtud, do malého bytu, kde jeho návratu s obavou a touhou očekávají jeho rodiče a sestřička Blanchette. Vědí již tedy, kam se poděl.

Ze svého dumání však byl pojednou vytržen hlasem, řkoucím:

„Přátelé, míním, abychom se vrátili do našeho tábora, jenž jest hezky ukryt za písečnými násypy, neboť jeden skutečný Arab, účastnící se naší honby, ukazuje se velmi neklidným.“

„Aj! A proč?“ otázal se Blanchard muže, jenž právě sem dojel.

„Zdá se, že se vítr zdvíhá na západě a že budeme míti strašný samum.“

„Brrr! To věru není nic potěšlivého! Nuže, vyřidte mým přátelům, že je za chvilku dohoním, pouze se ještě rozloučím s těmito odvážnými letci.“

A Blanchard přistoupil, aby podal ruku na rozloučenou Kristiánovi a Marcelovi.

„Slyšeli jste?“ pravil. „Obyčejně se Arabové nemýlívají, když jde o samum, onoho „lidožrouta pouště“, jak jej nazývají, jenž si každoročně vyžaduje tolik obětí mezi nimi. Myslím, že byste udělali také dobře, jestliže byste použili tohoto návěští a vznesli se hodně vysoko, abyste nebyli smeteni „khamsinem“. Promítne mi, že vás opouštím tak brzy; ale vidíte sami, že člověk nemůže v této zlořečené zemi pohovořiti si klidně ani deset minut. Na shledanou! Shledám se za měsíc s vámi v Paříži a slibuji vám, že si pro vás přijdu na snídani. Odleťte však již, neztrácejte jediné minuty!“

Při těchto slovech lovec pštrosů spěšně se vyhoupl na velblouda a ihned se tryskem vzdálil.

Letci osaměvše, pochopili celou vážnost svého postavení.

„Bude Margaret, jež nebyla tak poslušná jako velbloud, schopna vzletěti ihned? Marcel ji ovšem pečlivě spravil, ale to proklaté aero mělo tak podivné vrtochy.“

Vrtule byla uvedena v pohyb, a motor frkal pravidelně.

„Vše funguje dobře!“ zvolal Marcel. „Nasedat! Rychle!“

Několik vteřin později jednoplošník se vznášel ve vzduchu, ale kupodivu, přes všecky rozmanité pokusy Marcelovy nemohl býti přiveden k tomu, aby postupně dostoupil vyšších vrstev.

A přece bylo naprosto nutno vzletěti do výše tří set metrů, aby bylo lze vyvarovati se strašných účinků samumu.

„Nemohu to pochopiti!“ zvolal Fournier.

Snad to právě naopak chápal příliš dobře, vystříhal se však pověděti, že motor začíná vypovídati službu a že bude snad třeba přistáti na zemi.

Učiniti tak při písečném orkánu, jenž se náhle zdvíhal, znamenalo spěti vstříc smrti jisté, děsné smrti!

Nerozeznatelný bod zatemňoval v dáli obzor a již jej zabíral ponenáhlu jako nesmírná záclona, jež se rozvinuje.

Byl to samum, který se blížil prudkostí rychlíku.

Nebe, dosud bledě modré, pojednou nabylo barvy bledožluté a hned potom zmizelo za šedavým stínem.

Slunce se dosud snažilo proniknouti svými ohnivými paprsky tento hustý příkrov – marně však.

„Vystup, vystup rychle, Marcele!“ volal Kristián. „Nač ještě čekáš? Budeme překvapeni pospěš si!“

Hustá mračna písková, barvy do ruda vypálených cihel, hnala se vpřed s řevem podobným řevu rozbouřeného moře.

Víry podobné sloupům kouře, chrleným sopkami, vznášely se nad touto pohyblivou linií, jež se blížila vůčihledně.

„Marcele, Marcele! Co to děláš?“ volal Kristián. „Chceš naši smrt? Vystup! Vznes se! Ještě minutu a…“

Kristián nedokončil.

Margaret byla nyní zahalena nenahmatatelným prachem, jímž celé ovzduší bylo prosyceno.

Rozžhavený vzduch valil s sebou sírné molekuly.

Písek vytvořoval obrovské válce, podobné typhonům nebo tornádům moří Indických a Antil. Tyto sloupy, bičované vzdušnou smrští, točily se kolem své osy a pohled, jejž poskytovaly tyto pozemní cyklony ve svých fantastických výbuších, obsahoval cosi přeludného, děsného i velikolepého.

Aeroplán, unášený, otáčený, vlečený touto vichřicí jako stéblo slámy neodolal přes veškeré pokusy Marcelovy, aby jej uvedl ve směr takový, aby orkánem byl hnán vpřed.

Pojednou zapraskalo to v něm a sřítil se do písku, po němž byl vlečen dále asi padesát metrů.

Letci neodolali hroznému otřesu, jenž nastal, a byli rázem „vysazeni z lodi“ – jak se říká.

I kutáleli se pak po zemi, jsouce unášeni víry a nedovedouce se zachytiti jediného kamene, jediného hrbolku.

ZKÁZA

Když samum přeletěl a ustal děsný vítr, jenž zametal planinu, Marcel, Kristián, Fifi, Na-Nu a Toby byli od sebe sto metrů daleko, ležíce na zemi, těžce oddychujíce, oslepeni žhavými částečkami pozdviženého písku.

Z Margaret zbyly nyní čtyři kusy: křídla, přední a zadní část letadla. Nikdo by v nich nebyl poznal bývalý jednoplošník, který přes své vady přece dříve urazil denně tolik kilometrů.

Tentokrát se Marcelovi již asi nepovede spraviti jej.

Přišla naň katastrofa poslední – nenapravitelná.

Ten slavný, skvělý let, zahájený za tak příznivých okolností, končil pohromou, zkázou a to ve chvíli, kdy již letci byli tak blízko konečného cíle!

Když se nešťastní letci posléze přece sešli a uvědomili si celý rozsah neštěstí, stěží zadrželi slzy.

Vždyt tato pohroma připravila je o všecky naděje a mohla ohroziti i jejich životy.

Námořní důstojník první si uvědomil veškeré nesnáze a nebezpečí, jimž byli nyní vydáni na pospas, pozbyvše letadla a nemajíce ani koní ani velbloudů, na nichž by se dostali z pouště, pustošené samumem, spalované ohnivým sluncem – bez vody, bez rostlinstva – ohrožováni četnými, krutými nepřáteli.

Hubená palma, jež jediná odolala strašným nárazům orkánu, vztyčovala nedaleko odtud své spálené listy a poskytovala v slunečním úpalu přece něco málo stínu.

Pod ni dovlekli se s námahou letci a opřevše se o lokty, setrvali v tomto postavení nějakou chvíli.

Posléze si usedli, a Kristián vytáhnuv z kapsy mapu, jež ho nikdy neopouštěla, jal se zkoumati cestu, kterou by se měli bráti dále.

„Fifi,“ pravil, „doběhni až ke zbytkům aeroplánu a pokus se nalézti mou busolu a sextant!“

Pařížský hoch se namáhavě pozdvihl a jsa doprovázen Tobym, jenž šel podle něho pomalu, se skloněnou hlavou, jako by i on byl pochopil, že nyní jest konec všemu, zaměřil k Margaret.

Fifi nalezl v písku vedle rozbitých částí letadla mnoho předmětů rozházených všemi směry.

Sebral lebelovky zpola zasypané pískem, Marcelův revolver i náboje a nalezl pak po dlouhém hledání i busolu a sextant, které na štěstí nebyly porouchány.

S nemalou námahou donesl pak všecky věci ty ke svým společníkům.

Námořní důstojník se ihned uchopil busoly a sextantu, položil je vedle sebe a jal se zkoumali mapu.

„Jsmé,“ pravil, „šest až sedm kilometrů daleko od tábora Draga, jedné z nejdůležitějších stanic vojenských na území čadském.“

„Jest to stanice francouzská?“ otázal se Fifi.

„Ano a nalezneme tam zajisté prostředky, abychom se dostali k pobřeží.“

A námořní důstojník dodal k tomu tišším hlasem:

„A do Francie.“

ZRAZENI

Nešťastní cestovatelé vydali se zvolna na pochod, nesouce předměty zachráněné z aeroplánu.

Cesty jim ubývalo náramně pomalu, ježto byli k smrti zemdleni, a měkký, sypký písek jim pod nohama povoloval.

„Takhle se dostaneme do Dragy sotva za týden,“ pravil námořní důstojník.

„Snad se nám poštěstí potkati některou karavanu, od níž bychom odkoupili jednoho nebo dva velbloudy,“ utěšoval sebe i druhy Marcel.

Kristián ho nezbavoval této naděje, ačkoli věděl, že pravděpodobnější bude jejich střetnuti se s loupežníky pouště.

Celý kraj, jenž sousedí s táborem Draga, jest zalidněn smělými lupiči, kteří byvše postupně zatlačeni vojenskými posádkami, žijí v divokém stavu v úžlabinách a roklích skalních, odkud přepadávají slabší karavany.

Tito nepodrobení, odbojní Arabové, zvaní „Mahurasové“, byli povždy nejvášnivějšími odpůrci osazení těchto končin.

Roku 1900 francouzský důstojník, chycený těmito bandity, byl strašně zmučen a zkomolen. Usekali mu nejprve nohy, potom ruce, poté mu vypíchali oči a pohřbili ho zaživa do písku.

Tento ohavný skutek nezůstal nepomstěn, a trest nebyl daleko od způsobu zavraždění důstojníkova.

Po delší čas zastrašení Mahurasové opatrně se skrývali ve svých brlozích, až pak jednou zase zahájili své smutné zaměstnání.

Ježto se letci až dotud pohybovali po většině v letadle, odvykli již značně chůzi a proto byli po nějaké chvíli nuceni odpočinouti si.

Usadili se na úpatí nevysokého násypu písečného a položili se do žhoucího písku.

Všecky trápila strašná žízeň.

Fifi se pozdvihl a namáhavě vystoupil na témě násypu, aby se porozhlédl, nespatřil-li by z dáli oasy.

Mělť, jak známo, výtečný zrak.

I spatřil skutečně v dáli tmavou, nehybnou skvrnu, podobnou ostrůvku.

Sestoupiv tudíž, otázal se Kristiána:

„Bývají-na oasách povždy prameny?“

„Ano, téměř vždy,“ odvětil námořní důstojník.

„Tož bychom mohli jíti nalevo odtud směrem, kde jsem právě objevil patrně takovou oasu, asi tři, čtyři kilometry daleko odtud!“

Letci se rozhodli, že se tedy pustí naznačeným směrem, ačkoli Kristián na své mapě naznačené oasy nenalezl.

Vedra stále přibývalo, a slunce jako by spalovalo všecko, co svými paprsky ozařovalo.

V letadle měli přece trochu vzduchu – zde však, na těchto vyprahlých pláních, nebylo sebemenšího vánku.

Bylo vedro jako v peci.

Písek pálil pod nohama a cestovatelé byli chvílemi nuceni zrychliti kroky anebo dělati delší kroky, aby se pokud možná nejvíce vyhnuli přímému styku své obuvi s rozžhaveneu půdou. Aby se vystřehli zážehu slunečního, pokryli si hlavy šaty; zahalili si obličej od nosu až pobradu šátkem, aby se uchránili horkého písku, poletujícího vzduchem. Toby hrozně vyl a pobíhal jako šílený, ježto ho písek pálil do nohou.

Nelze vypověděti, čeho všichni zakusili při této cestě tří kilometrů, když slunce stálo přímo v nadhlavníku.

Proto také bylo těžko vylíčiti radost jejich, když se konečně ocitli na vytouženém místě, slibujícím odpočinek a posilu.

Ve chvíli, kdy Evropané vnikli do oasy, uslyšeli přerývaný trysk a spatřili v dáli koně bez jezdce, prchajícího na planinu.

Hned potom jakýsi Arab vystoupil z úkrytu za palmou, podíval se před sebe a dal najevo posunkem zklamání.

Kristián, jenž uměl poněkud arabsky – jak jsme již podotkli – jal se domorodce vyptávati.

Ten, jsa nejprve překvapen, začal mluviti způsobem patolízalů, že přivázal svého koně ke stromu a že kůň, jsa patrně poděšen příchodem cizinců, právě mu utekl.

Když však ho Kristián přesvědčil, že jeho vlastní kůň jest ukryt za jiným stromem a pohrozil mu smrtí, nepoví-li pravdu, přiznal se, že tu ze zákrytu usmrtil cizího jezdce a oloupil jej.

„Tys loupežník,“ pravil Kristián, „a mohl bych tě zastřeliti beze všeho dalšího vysvětlování; přece však ti daruji život s podmínkou, že budeš naším vůdcem a zavedeš nás nejkratší cestou do tábora Dragy.“

Při slově Draga Arab se zachvěl.

Na dotaz Kristiánův přiznal se dále, že se bojí francouzských vojínů, kteří by ho jistě bez milosti usmrtili.

Když Kristián ho ujistil, že mu mezi svými známými v táboře vymůže milost, po delším ještě váhání vzal na sebe úkol vůdce a slíbil, že znavené poutníky dovede cestou nejkratší.

I dali se na pochod. Nejvíce utrmáceného Na-Nua posadili na Arabova koně, jejž Fifi vedl za uzdu.

Kristián a Marcel šli za loupežníkem, jsouce stále připraveni skoliti ho, dal-li by se snad na útěk nebo kdyby postřehli, že je snad chce oklamati.

Chycený lupič vedl všecky nejprve přímým směrem. V jeho chování a potměšilých očích letci tušili cosi podezřelého, ačkoli se choval nadmíru uctivě a pokorně.

Po chvíli pozdvihl hlavu a řekl Kristiánovi:

„Trochu napravo!“

Kristián tušící zradu, podíval se Arabovi upřeně do očí a pravil mu: „Pamatuj na svůj slib a buď jist, zradíš-li nás, že smrti neunikneš!“

Arab se tvářil překvapeným, načež odpověděl:

„Já tebe nijak neklamu.“

„Vedeš nás přímou cestou do Dragy?“

„Ano.“

„Já však myslil, že se vojenské ležení nachází více nalevo.“

„Nikoli, jest to tamhle,“ pravil Arab a ukázal na bod na obzoru.

„Snad to myslí upřímně,“ zastával se ho Marcel; „vždyť ví, co ho čeká, oklame-li nás.“

„To není ještě důvodem,“ namítl Kristián; „Arabové jsou fanatikové, kteří pohrdají smrtí, může-li jejích smrt prospěti jejich souvěrcům. Ostatně uvidíme – blížíme se a poznáme tábor již z dáli.“

Ubírali se již po dvě hodiny kupředu, a dosud nebylo viděti vojenského ležení Dragy.

A Kristián přece věděl, že francouzská posádka má svůj tábor nanejvýše šest až sedm kilometrů od místa, kde Margareta ztroskotala.

V mysli mu vzklíčilo podezření.

Arab má zajisté tajný účel.

Buď vleče letce za sebou směrem, kde prodlévá jeho kmen, anebo ztrácí hlavu ze strachu před Francouzi v táboře Draga.

Neřekl tedy ničeho, ale zdvojnásobil svou bdělost a neztrácel Araba s očí ani na okamžik.

Pojednou Fifi napjal sluch.

Uslyšel jakoby zmatený šum, jenž se zdál vycházeti z místa za písečnou hromadou ve vzdálenosti ne více než padesáti metrů.

Obrátil se k Marcelovi a Kristiánovi.

„Jest to podezřelé,“ pravil. „Máme jíti dále?“

„Ano,“ odpověděl námořní důstojník, „mějme však oči otevřeny!“

Šum sice ustal, avšak tajné tušení upozorňovalo letce, že jim hrozí nebezpečí.

Pojednou zazněl veliký křik a objevily se bílé burnusy.

„Zrazeni! Jsme zrazeni!…“ vykřikl Kristián.

A výstřelem skolil Araba, jenž je lstivě zavlekl do nástrahy.

Následoval divoký, rozhořčený útok.

Útočníky byli Mahurasové, již nenáviděli Evropanů, jmenovitě Francouzů.

Byli ozbrojeni kopími a starými ručnicemi s dlouhými hlavněmi.

Dříve než mohli použíti zbraní, letci spustili na ně střelbu. Arabové pozbyvše na chvíli odvahy, jali se ustupovati, ale poté počali útočiti znova, jsouce divoce povzbuzováni velikým chlapem s červeným fezem na hlavě.

Fifi a Toby konali divy statečnosti a bránili se s úžasnou odvahou.

Bohužel, nebyla Evropanům jejich rekovnost nic platná.

Mahurasové objevovali se se všech stran.

Letci byli záhy obklopení stonásobnou přesilou a zdoláni.

Stali se zajatci oněch strašných loupežníků, kteří – jak jsme již podotkli – zajatcům uřezávali nohy i ruce a vypichovali jim oči.

„Tak musilo to skončiti,“ mumlal Kristián.

„Kdo ví?“ povzdychl Marcel.

NA PRAHU SMRTI

Letci byli zavlečeni za písečný násyp a tam ihned předvedeni před vrchního velitele Mahurasů.

Byl to stařec úctyhodného vzhledu, jenž by u méně zkušených mohl vzbuditi důvěru. Kristián však znal snad lépe než každý druhý, co má souditi o mravech a sveřeposti těchto lupičů, do jejichž rukou se svými druhy upadl.

Náčelník Mahurasů jmenoval se Urdhar – sám pověděl své jméno Kristiánovi.

„Jsem sesazený král těchto končin,“ představil se zajatci. A když se Kristián naň podíval poněkud překvapen, otázal se ho:

„Rozumíš arabsky?“

„Ano,“ odpověděl důstojník.

„Vyslechni mě tedy, vyslechni mě bez přerušování, a pochopíš, proč Mahurasové přisahali Evropanům, jmenovitě však Francouzům nesmiřitelnou pomstu. Tys Francouz, že ano?“

„Ano,“ odvětil Kristián bez váhání.

Zdálo se mu, že by bylo zbabělostí zapírati svou národnost.

„A tvoji společníci?“

„Jsou Angličané,“ pravil.

„Jistě?“

„Ano.“

„Kdo to dokáže? Jak je budu moci vyšetřovati, když nerozumějí arabsky?“

„Musíš věřiti mně!“

„Tobě, ty bídný pse, jenž přináležíš k prokletému plemeni? Nu, hned uvidíme. Tvoji druhové, ať Francouzi ať Angličané nejsou méně našimi nepřáteli, poněvadž jejich národové našince mučili a okrádali. Poslyš! nebudu ti dlouho před tvou smrtí vykládati, jak nenávidíme všech Evropanů a jmenovitě vás, Francouzů za to, že nás připravili o naše državy, jejichž jsme byli neomezenými pány před vaším příchodem. Přísahali jsme jim pomstu a neušetříme nikoho, kdo nám padne do rukou.“

Náčelník se odmlčel po vyhrůžném proslovu svém a vztekle se zadíval na Kristiána,

„Že odsuzujete na smrt mne, jest vaším právem; ale se mnou jsou ještě dvě děti.“

„Neznáme milosrdenství ani s dětmi,“ pravil láčelník, „neboť ani tvoji rodáci nešetřili dětí našich. Za půl hodiny podstoupíte smrt všichni!“

„Moji společníci však nejsou Francouzi,“ přerušil ho Kristián, „již jsem ti to řekl, a opakuji to znova…“

„Jsou Evropané, a to mi stačí. Mahurasové přisahali, že usmrtí tolik Evropanů, kolik palem jest v poušti.“

A s těmi slovy obrátil se k Arabům, již ho obklopovali.

Pokynul rukou, a jeho věrní poddaní jali se ihned v písku vyhrabávati jámu.

Kristián zbledl jako mrtvola, ježto pochopil, jaký druh smrti surový náčelník určil jemu i jeho druhům.

A jeho zrak zaletěl k Fifimu a Na-Nuovi, kteří se zvědavě dívali, jak Arabové vyhrabávají písek, nemajíce tušení, že jim nepřátelé kopají hroby. Kdyby ubozí hoši byli tušili, jak strašný konec se jim připravuje!

Mahurasové, opojení vítězoslávou, křičeli a těšili se, že se konečně jednou budou moci pomstíti svým nepřátelům.

Proto také vyhlubovali s divokou radostí prohlubně, jež se měly státi hroby letcův.

Při tomto strašném trestu vedou si takto:

Spoutají své zajatce na rukou i nohou a svrhují je pak do otevřeného hrobu. Potom je pomalu zasypávají pískem, až zůstanou na povrchu pouze hlavy. A ubohé oběti zůstávají takto polopohřbeny, až posléze smrt ukončí jejich muka.

Někteří tito nešťastníci vydrželi až dvanáct dní.

Mahurasové, kteří se ukazují nemilosrdně krutými, když jde o Evropany, často uřezávají svým zajatým ruce, dříve než je pochovají do písku.

Kristián, který dobře znal zvyky různých kmenů afrických, viděl s hrůzou blížiti se okamžik, kdy se Mahurasové uchopí jeho i společníků.

Náčelník přecházel sem tam.

Zlomyslný úsměv hyzdil jeho obličej.

Fifi, jenž ani na okamžik neztrácel svých nepřátel s očí, přiblížil se ke Kristiánovi co nejvíce a pravil:

„Pane Kristiáne, myslím, že to s námi dopadne špatně.“

Námořní důstojník neodpověděl.

Fifi zesinal a díval se vyděšenýma očima střídavě na Marcela a Kristiána.

Pojednou vykřikl:

„Pane Kristiáne! Pane Kristiáne! Musíme se brániti. Nesmíme se nechati takhle povražditi. Ach!“

A jakkoli byl svázán, jal se statečně brániti a kopati do nepřátel, kteří se mu nejvíce přiblížili.

Kristián a Marcel dívali se s nesmírnou lítostí na tento poslední snad projev nejvyšší odvahy a zoufalství. Nikdy dosud nepocítili tou měrou jako nyní, jak si oblíbili mladého hrdinu, jenž s nimi zároveň měl skončiti způsobem tak děsným.

I Na-iNu začal pak zoufale křičeti, ježto i on nyní pochopil, proč Mahurasové vyhrabávají písek.

Pouze Tobyho nebylo viděti.

Kde byl?

Usmrtili ho snad Arabové? Nikoli, statečný pes nebyl mrtev. Právě v tomto okamžiku nacházel se v táboře Draga a vábil svým štěkáním k sobě pozornost francouzských vojínů.

NEOČEKÁVANÁ POMOC

Budou letci zachráněni?

Přijde včas pomoc, jíž se nenadali, které nemohli ani tušiti?

Náčelník Mahurasů jíž přistoupil k zajatcům.

Díval se na ně chvíli upřeně, poté pozdvihl ruku k nebi a pronesl slavnostně:

„Hodina trestu se blíží. Alláh vyžaduje svých obětí; vyžaduje těch, kteří zneuznali jeho moc a sílu.“

Kristián změřil Araba a odvětil:

„Jsi tím jist, že zabíjeje lidi, kteří ti ničím neublížili, plníš vůli svého boha?“

„Tak jest, poněvadž prorok praví: Ti, kteří oloupili své bratry, zasluhují smrti.“

Marně námořní důstojník se snažil obměkčiti krutou mysl arabského náčelníka.

Hroby již byly připraveny, a již se Arabové blížili svým obětem, aby vykonali vůli svého vůdce.

Dříve než odsouzence přivlekli k jámám, jejich velitel ujal se slova ještě jednou; nikdo však mu nerozuměl, ježto mluvil potichu. Snad se dovolával milosrdenství Alláhova pro oběti, jež měly vytrpěti nejděsnější smrt.

Osudný okamžik se přiblížil: ke každému z odsouzenců přistoupil jeden Mahuras, aby ho shodil do hrobu.

Ubohý Fifi vrhl poslední, zoufalý pohled po svých druzích, pohled, jenž jako by pravil:

„Tentokrát jsme ztraceni a nikdo nám nepřijde na pomoc.“

V tom se však na štěstí mýlil.

Mezi Araby nastal pojednou zmatek, potom přiběhl k náčelníku udýchaný Arab a něco mu vyprávěl.

Mahurasové, nezabývajíce se dále zajatci, chvátali pak ke svým zbraním.

Byliť nenadále překvapeni.

Ani ne sto metrů odtud začaly se objevovati za písečnými násypy dolmany a bílé přílby evropských vojínů.

Letci, kteří pochopili, že jim přišla nenadálá pomoc, položili se na rozkaz Kristiánův po celé délce na zemi.

Byla to dobrá taktika, neboť hned poté byla Francouzi zahájena prudká střelba z ručnic, kterou byla zasaženo asi deset Arabů.

Náčelník, stojící uprostřed Mahurasů, dával rozkazy klidným hlasem, avšak nechť si vedl sebe statečněji, nedovedl již vzbuditi důvěry mezi svým lidem.

Zazněl nový výstřel hromadný, a deset dalších Arabů svíjelo se na zemi ve smrtelném zápase.

Potom již nastal zběsilý útěk jich na všecky strany.

U náčelníka, marně zaklínajícího prchající, setrvali pouze čtyři jeho nejoddanější druhové.

Strašný křik naplnil prostor, a vojáci vrazili s ručnicemi v rukou do malého ohrazeného tábora, kde se Arabové domnívali býti v bezpečí.

Výstřel srazil k zemi starého náčelníka, jenž klesl s rozpřaženými pažemi kupředu, pronášeje jméno Alláhovo.

„Zachráněni! Jsme zachráněni!“ zvolal Fifi, kolem něhož radostně pobíhal Toby, který kde se vzal, tu se vzal.

Za několik okamžiků letci byli zbaveni svých pout.

Vyličovat jejich radost, ani se cítili opět svobodnými, když již v pravém slova smyslu stáli na samém okraji hrobu, jest zajisté zbytečné.

Velitel vojenského oddělení, nadporučík osadní pěchoty, vysvětlil jim, jak byl přiveden k tomu, aby jim spěchal na pomoc.

„Byli jsme,“ pravil, „v plném klidu v táboře Draga, když pojednou pozornost našich vojínů byla přivábena psem, který k nám přiběhl, neznámo odkud, a jal se štěkati zvláštním způsobem. Jeden z našich mužů přistoupil ke zvířeti, které se ho jalo ihned tahati za kalhoty. Pochopili jsme okamžitě, že nás pes chce vésti na planinu. Jeden z nás se podíval na psův obojek. „Není pochybnosti!“ zvolal jsem. „Toto zvíře náleží některému Evropanu, jenž zbloudil v poušti!“ Shromáždil jsem naspěch své mužstvo, a ostatní již víte sami.“

„Díky, nadporučíku!“ zvolal Kristián vroucně. „Přišel jste včas, neboť vidíte…“

A ukázal na hroby vykopané Araby.

„Ano, vidím!“ pravil důstojník. „Tito proklatí Mahurasové, jimž jste padli do rukou, jsou nejstrašnější a nejkrvelačnější lupiči v celém okolí čadském. Loni odsoudili k děsné smrti, již chystali vám, tři naše muže. Nuže, nesmí se říci, že se necháme takto vražditi bez odvety! Chopte se,“ rozkázal vojínům, „těchto čtyř Arabů, kteří zůstali u zabitého vůdce, a svrhněte je do hrobů, jež tak pěkně připravili našim krajanům!“

Rozkaz byl ihned vyplněn, a zakrátko bylo viděti nad pískem pouze čtyři hlavy Mahurasů.

Tentokrát ani Marcel ani Kristián, jindy tak jemnocitní i k nepřátelům, neuznali za vhodno, aby se přímluvou ujali svých katanů.

„A nyní,“ pokračoval velitel vojenského oddělení, „běží o to, abychom nedopustili rozprášeným Mahurasům opět se soustřediti a pobouřiti sousední kmeny. Chceme-li míti klid a bezpečnost v budoucnosti zajištěny, musíme je bez milosti vyhladiti.“

Naši letci uchopili se svých zbraní, obdrželi náboje a chystali se provázeti vojsko na této trestné výpravě.

Neměli již aeroplánu, jejich cesta neměla nadále svého účelu, a málo záleželo nyní na tom, vrátí-li se do vlasti o nějaký den dříve nebo později.

Z letců stali se vojáci, kteří se jali spolu s osadním vojskem pronásledovati loupeživé Araby.

PRONÁSLEDOVANÍ MAHURASÚ

Důstojník, jenž byl velitelem oddělení a jmenoval se Lavalette, byl muž nadmíru odvážný a proslul již dávno svou neohrožeností. Kromě toho znal lépe než každý druhý obyčeje čadských loupežníků.

Vystoupiv na písečný násyp a pečlivě prozkoumav plán, přistoupil k poddůstojníkům, řka:

„Mahurasové se snaží dosíci oasy Telua, kde se doufají setkati s Araby Effugasy; jest třeba stůj co stůj zabrániti jim v provedení tohoto úmyslu.“

A dal příslušné rozkazy.

Jezdci se pustili napravo, aby uprchlíkům odřízli ústup, kdežto hlavní voj spěl dále přímým směrem.

Nové písečné pahorky objevily se před vojáky.

Po celou hodinu vojáci hledali po všech okolních pahorcích, aniž zpozorovali uprchlíky.

„A přece jsou zde!“ tvrdil nadporučík.

A domluviv se s velitelem jezdců, rozhodl se prohledati násypy, mezitím co by jezdci na koních chránili přístupu k nim.

Podnik byl nadmíru smělý; nadporučík Lavalette uznal však, že jest naprosto nutný, má-li se zabezpečiti bezpečnost tábora Draga, neustále ohrožovaného útoky arabských loupežníků. Vojáci měli tedy vylézti na náhorní rovinu na pahorku a odtud pustiti se všemi směry. Bylo třeba překročiti rokliny, propasti, ubírati se po úzkých stezkách, překračovati s nesmírným namáháním skaliska, postavená v cestu jako barikády, a podniknouti ještě mnohé jiné. Nic však – jak známo – neodstrašuje odvážných čet francouzských v Africe.

Nadporučík Lavalette nebál se o svůj život a kráčel vojínům v čele. Fifi ho následoval v patách. Vojáci francouzští dostali se na náhorni rovinu, ale proti všemu očekávání vzcházela z tohoto postavení, které slibovalo poskytovati všech možných výhod, skutečná nebezpečenství.

Ovládli sice situaci, ale byli zároveň se všech stran obklopení neviditelným nepřítelem, jenž se mohl co chvíle nenadále na ně vrhnouti.

Opět to byl Toby, jenž zachránil vojáky, ježto jich několik zavedl k rozsedlině, do které se „bílé burnusy“ utekly.

Arabové, vidouce se prozrazenými, mizeli ponenáhlu, aniž bylo lze vytušiti, kam se poděli.

„Pod touto horou jest patrně podzemní chodba, ježto by se jinak nedalo mysliti, že by mohli takto zmizeti,“ pronesl náhle důstojník.

A bylo tomu skutečně tak. Chytří Arabové použili k ústupu podzemní chodby, ústící tři kilometry odtud na oasu Berika.

Když konečně francouzští vojáci nalezli otvor do této podzemní chodby, den již se schyloval ke konci, takže se nemohli potmě pustiti jen tak nazdařbůh na pronásledování uprchlíků.

„Ti zatracení Arabové nám tedy opět uprchli!“ huboval nadporučík. „Co však dělati, když i příroda sama se zdá býti jejich pomocnicí? Nezbývá nám nyní nic jiného, než rychle se navrátit do tábora Draga ještě před počátkem noci.“

A povolal trubače, aby svolal rozptýlené vojáky.

Jezdci, kteří zaslechli troubení, vrátili se pěšky s hory a brzy se připojili k nim i pěší, sestoupivše s horských temen.

Nastala noc, noc klidná a příjemná. Nebe bylo poseto zářivými hvězdami a měsíc, jenž brzy nato vyšel, šířil po poušti modravý jas.

V takovou dobu vycházejí ze svých brlohů zvířata, ve dne ukrytá.

Ke štěkání šakalů druží se vytí hyen a časem ozývá se v dáli řev divokých šelem.

Oddělení vedené nadporučíkem značně se odchýlilo od cesty, vedoucí do tábora Dragy.

Pojednou důstojník velel zastaviti.

Zpozorovali v dáli za řadou písečných náspů načervenalou záři, věštící požár.

Od domorodého průvodce se dověděl, že v onom směru leží nestálá vesnice beduinská čili duar-el-Šapak a že jejími obyvateli jsou nepříliš četní Kandurasové, kteří nejsou Francouzům nepřáteli.

Proto také Mahurasové zapálili asi jejich sídlo, aby dokázali, že se Francouzů nebojí.

DALŠÍ NEÚSPĚCH

Vojáci nebyli nyní dále než asi pět set metrů od zapálené vesnice. Bylo viděti velmi jasně Araby prchající skrze plameny se ženami, dětmi i stády.

V dáli bylo lze při svitu měsíce pozorovati Araby na stráži. Byli to mahurasští jezdci, kteří patrně očekávali výsledek požáru, jimi založeného.

Vojenské oddělení se pustilo nalevo, skrývajíc se co nejopatrněji za písečnými násypy.

Pojednou přichvátal k důstojníkovi poddůstojník a oznamoval, že asi sto metrů odtud jest ležení Mahurasů.

Důstojník vzal na vědomí tuto zprávu a zvěděv ještě, že francouzské oddělení jistě nebylo zpozorováno, určil, že se dva muži půjdou nejprve přesvědčit, jsou-li to skutečně Mahurasové.

Na doporučení Kristiánovo, Fifi se připojil k této nebezpečné výpravě, a Kristián, nechtěje odvážného hocha opustit, opatrně se plížil za ním.

Všichni se plazili po zemi co nejobezřetněji, používajíce každé vyvýšeniny písečné, každého skaliska.

Pojednou se vztýčila před nimi arabská hlídka.

Dříve než mohla vykřiknouti nebo vystřeliti napoplach, Kristián ji uchopil za hrdlo a mohutnou rukou zardousil.

Doplíživše se pak ještě dále, poznali zcela jasně, že tábořící nepřátele jsou skutečně Mahurasové, a navrátili se s touto zprávou k důstojníku Lavalettovi.

Důstojník se zaradoval, že tentokrát tento oddíl lupičů, počtem asi sto mužů, neunikne nenadálému útoku.

Udělil pak spěšně rozkazy.

Jezdci neměli vyraziti dříve, dokud neuslyší zatroubení.

Byloť třeba Mahurasy překvapiti, obklíčiti a vrhnouti se na ně nenadále.

Když pěší se připlížili asi na padesát metrů, důstojník kázal dáti znamení polnicí.

Na toto znamení jezdci přijeli tryskem, a nastal rozhořčený boj s obou stran.

Mahurasové však si vybrali za místo odpočinku místo nerovné, aby mohli po případě uniknouti nebo se skrýti za skalisky nebo v úžlabích, kam by jezdci za nimi nemohli.

Jejich světla rázem uhasla, a po chvíli již nic neprozrazovalo nedávnou ještě přítomnost lupičů.

Zanechavše na bojišti zabité i raněné, unikli evropským vojínům po druhé.

Zajatých bylo šestnáct.

„Tito Arabové snad nám budou ku prospěchu,“ pravil nadporučík. „Vezmeme je s sebou do tábora. Přinutíme je, aby nám pověděli, kde se Mahurasové obyčejně zdržují a ukrývají. Nebudou-li chtíti vypovídat, potom…“

Nadporučík nedokončil.

Na pláni se ozval temný hluk.

OBRANA TÁBORA

Tento hluk, jenž znepokojil nadporučíka, nebyl způsoben Mahurasy, nýbrž Urasy, kteří přibíhali se všech stran.

Odkud pocházel tento pohyb?

Byl snad náhodný nebo byl předem promyšlen?

Mahurasové, Urasové a Šukasové – ony tři odbojné kmeny, které se přísahou zavázaly, že vyhladí Evropany, spojily se asi před týdnem proto, aby podnikly útok na tábor Draga. Podle dobře rozmyšleného plánu Mahurasové zúmyslně postavili své stany na pláni, aby oklamali vojsko francouzské, kdežto jejich spojenci měli současně útočiti na tábor Draga, hájený pouze hlídkou, zůstavenou tu pro případ nenadálého útoku.

Nadporučík, vida, že jeho přítomnost v ležení zůstaveném Mahurasy jest zbytečná, dal rozkaz k rychlému pochodu k táboru.

Když vojsko došlo na vzdálenost asi jednoho kilometru od Dragy, bylo pojednou slyšeti střelbu.

„Proklatě!“ zvolal Lavalette. „Podnikli útok na našince!“

A nařídil ihned svému pobočníkovi, aby se hnal s jezdci kupředu, kdežto sám s pěšími chvátal k táboru.

Čím blíže přicházeli, tím střelba stávala se živější. Vojáci, zůstavení na stanovišti, bránili se rázně; budou však moci odolati přesile až do příchodů svých krajanů?

Lavalette narazil po chvíli na oddělení Arabů, které pojednou jako by vyrostlo před vojáky ze země.

Nastal zuřivý boj muže s mužem, a s obou stran bylo hojně raněných i mrtvých.

Nadporučíkovi, podporovanému úžasnou měrou Kristiánem, Marcelem a Fifim, podařilo se konečně překročiti lidskou hradbu, týčící se před ním, když pojednou se pozdvihla před ním nová zeď Arabů.

Tentokrát odpor Arabů byl zoufalý; bili se jako líté šelmy.

Někteří z nich vrhli se na vojáky a zuřivě je kousali.

Náboje vojínů byly vyčerpány, přešlo se tudíž k boji bodáky.

Po tvrdošíjném boji, v němž se opět zaskvěla statečnost francouzská plným leskem, hráz utvořená z Arabů byla prolomena, a vojáci pronikli až k táboru, jehož hájili stejně statečně jeho obránci, zápasící vždy jeden muž proti deseti.

Sedmdesát Arabů bylo zajato, a ježto bylo třeba odstrašujícího příkladu, byli ihned zastřeleni.

Tábor byl tedy zachráněn, ale výpad učiněný nadporučíkem Lavalettem stál četné osadní vojáky život.

„Zítra,“ pravil velitel, „pohřbíme mrtvé; nyní se zatím musíme obírati raněnými.“

Těchto bylo dosti, a téměř všichni byli pokousáni v obličeji. Někteří měli dokonce ukousnuté nosy nebo uší.

Ježto polní ranhojič nestačil na rychlé obvázání a ošetření nebožáků, Fifi a Marcel se mu nabídli ku pomoci.

„To jest jedno,“ pravil jinoch, „Pařížané, kteří právě netrpělivě očekávají návratu Excelsioru, netuší, že se letci, jež hodlají oslavovati, proměnili v tomto okamžiku na ošetřovatele nemocných v africké poušti.“

„Naše úloha jest stále ještě krásná, ježto pracujeme pro svou vlast,“ pravil Marcel.

„Ano, to vím, a to jedině mě poněkud utěšuje v našem nezdaru,“ dodal Fifi.

CHVÍLE ÚZKOSTI

Klid, jenž po tuhém boji nastal v táboře, byl pojednou porušen výkřiky hrůzy.

Bylo viděti vojáky, běhající všemi směry. Co se stalo?

Arabští zajatci, uzavření v barácích, založili v nich oheň, a plamen se rychle šířil až k místu, kde byl uložen střelný prach.

Nebylo lze požár zastaviti, ježto nebylo vody.

Brzy zazněl děsný výbuch.

Země se zachvěla jako při zemětřesení, a čtyři dřevěná stavení, jež se zdvíhala uprostřed tábora Draga, se shroutila.

Byla to pohroma, nenapravitelná zkáza.

Nyní nebozí vojáci francouzští, určení za hlídky vpřed posunuté v poušti, nebudou se moci více brániti nepříteli, ježto se jim bude nedostávati střeliva.

Arabové zpravení o této pohromě nepřítelově – a podobné zprávy se v poušti šíří velmi rychle – dostaví se zajisté co nejdříve a použijí pohromy Francouzů k útoku na ně.

I mezi těmito vojíny, tak hrdinskými, nastala chvíle zděšení.

Nadporučík Lavalette byl první, jenž nabyl opět chladnokrevnosti.

Jsa dodprovázen poddůstojníky i letci, proběhl v zápětí tábor.

Obraz, jenž se jim objevil, byl strašný.

Daleko široko leželi mrtví i ranění.

Ani jediný Arab nevyváži při výbuchu se zdravými údy, ale i Francouzů zahynul značný počet.

„Co si počnete?“ otázal se Kristián nešťastného důstojníka.

„Což já vím? Kdyby alespoň bezdrátový telegraf nebyl porušen, mohl bych zpraviti vojenskou stanicí v Melidžahu, takto však nemůžeme činiti nic, zhola nic.“

„Nemůžete však přece zůstati zde, v tomto táboře, kde již nejste v bezpečí!“

„Musíme! Nic jiného nezbývá. Postavili nás sem, a musíme tu setrvati.“

„Jest to však případ nepředvídaný, kdy zasáhla vyšší moc.“

„To vím, kam však máme jíti? Tady se alespoň pokusíme opevniti, jak jen bude možná, kdežto pustíme-li se do pouště, očekává nás jistá smrt, nezbývá nám než jediná naděje…“

„Která?“

„Že sem pošlou vojáky podívat se, co se stalo, jestliže ve stanici Melidžahu uslyšeli výbuch. Melidžah však jest daleko. Představte si jen, že leží deset kilometrů odtud a že by bylo nutno, aby se sem dostali, překračovati rokle, násypy a horské průsmyky, stokrát hroznější než celá západní rovina africká. Tam před třemi lety celá výprava vědecká, která vyšla z Dežlivahu, nalezla smrt za tajemných okolností. Vidíte sám, že jsme ztraceni – že není naděje. Konečně, podlehneme-li, bude nám útěchou, že jsme padli na svých stanovištích…“

Pojednou Fifi, jehož již nějakou chvíli nebylo viděti, přiběhl k nadporučíkovi a zvolal rozechvělým hlasem, ukazuje na bod na obzoru:

„Aeroplán! Aeroplán! Letí sem!“

Byl to vskutku aeroplán, jenž letěl směrem k vojenskému ležení Draga.

Jednu chvíli myslil si Marcel a jeho přátelé, že jest to letadlo Hartmannovo, ale brzy poznali, že se naprosto liší od německého jednoplošníku.

Kristián vzal dalekohled a bedlivě pozoroval.

„Směřují opravdu sem,“ pravil; „dokonce se zdá, že se spouštějí k zemi.“

Opravdu, jednoplošník opustil vysoké polohy a zvolna přibližoval se k rovině, která se šířila na západ od ležení.

„To jsou vojíni,“ zvolal poručík Lavalette, „letečtí důstojníci. Nyní pochopuji vše, v táboře Simlahu slyšeli asi výbuch a ihned poslali zvědy, aby shlédli, co se děje.“

Brzy letadlo přistálo a dva muži odění bílým flanelovým dolmanem a koloniální přilbou seskočili k zemi.

Poručík Lavalette a naši letci spěchali jim vstříc.

„Co se stalo?“ otázal se jeden z těch, kteří přilétli na jednoplošníku. „Byli jste přepadeni?“

„Jak vidíte,“ odvětil poručík Lavalette, ukazuje na zpustošený tábor.

„To učinili Mahurasové?“

„Ano, a také jiné kmeny. Útok byl připravován delší dobu.“

„My v Simlahu dobře jsme tušili, že se tu něco stalo. Nejprve jsme považovali tu dunivou ránu za hřmění jaké v těchto končinách často bývá slyšeti, ale hřmění bývá provázeno vždy několika údery, a toto byla rána jediná. Velitel nám poručil vsednouti na aeroplán a přesvědčiti se, nepotřebujete-li snad pomoci.“

„Pro tu chvíli nikoli,“ odvětil poručík Lavalette, „ale noviny, jak víte, šíří se na poušti rychle. Až se Mahurasové a jejich spojenci dovědí, že naše zbrojnice vyletěla do povětří a že mnoho našinců bylo zabito, vrátí se k útoku a pak to bude porážka úplná.“

„Do večera bude tu škadrona spahiů. Tito jezdci vám přinesou také střelivo. Tím způsobem budete moci vydržeti až do chvíle, kdy se dá západní armáda na pochod, aby ztrestala Mahurasy a je bez milosti vyhubila. Velitel Simlahu chtěl již dávno podniknouti proti nim výpravu, ale upustil od svého úmyslu, neboť zprávy našich zvědů byly příznivé a souhlasně potvrzovaly, že nepřítel se stáhl k jihu, k oasám Benghurským.“

„To jest jejich taktika,“ odvětil poručík Lavalette. „Jest již obyčejem Arabů, že náhle zmizí, stáhnou se do nějaké ztracené končiny, ale nesmí se věřiti těmto náhlým ústupům; skrývají v sobě vždy nějakou léčku.“

Nastalo chvíli mlčení, potom poručík Lavalette pronesl tato slova: „Ach, s těmi prokletými Musulmany nebudeme nikdy hotovi! Osnují stále nové pikle.“

„To nepřekvapuje,“ pravil jeden z leteckých důstojníků; „již dvě léta obchází veliký náčelník Ben-Ussah s mohamedánskými mufti všecky duary a podněcuje všady vzpouru. Vymýšlí si dokonce nesmyslné historky, aby rozplamenil odvahu Arabů. Což nevypravoval jim, že Mohamed, veliký prorok, pohoršen jednáním Evropanů, zjevil se opět na zemi a jemu uložil, aby všady hlásal svatou válku?“

„Vím,“ pravil Lavalette; „tohoto Ben-Ussa-ha bylo by potřeba se zmocniti. Pak by bylo konec všemu jitření.“

„To se snadno řekne, ale abychom se mohli zmocniti Ben-Ussaha, musili bychom jej dříve znáti. Zdá se, že jest to neobyčejně úskočný muž. Hned putuje s karavanou pouštěmi, hned zase cestuje sám na velbloudu jako bludný poutník nebo dokonce odvažuje se vnikati do našich táborů, kde prosí o almužnu. Vy i já viděli jsme ho možná stokrát, snad s námi i mluvil a netušili jsme ani na okamžik, že stojí před námi ten, který rozdmýchává vzpouru a povstání na poušti.“

Za té řeči oba letečtí důstojníci zpytavými pohledy spočívali na naších přátelích, kteří stáli vedle poručíka Lavaletta. Konečně jeden z nich se otázal:

„Tito pánové jsou asi na výzkumných cestách?“

Kristián sám jim odpověděl.

„Jsme a nejsme,“ pravil.

„Patrně cestujete Afrikou, abyste konali měření?“

„Nikoli, cestujeme tu v této chvíli proti své vůli. Měli jsme aeroplán, ale samum nám jej zničil.“

„Aj,“ pravil jeden z důstojníků, „jste tedy letci jako my!“

„Byli jsme, ale v této chvíli putujeme pěšky, a co je při tom nejosudnějšího, považte, že jsme byli téměř u samého cíle. Proletěli jsme již Amerikou, Austrálií, částí Asie i Afriky. Chybělo nám uraziti ještě jen několik kilometrů a byli bychom získali cenu New York Heraldu.“

„Cenu pěti set tisíc dolarů?“

„Ano.“

„Ale pak máme čest mluviti snad s panem Fournierem, velikým přeborníkem vzduchu, jehož výkonům se obdivuje celý svět?“

„Ne,“ odvětil Kristián, „pan Fournier je tuto.“

A ukázal na Marcela, který stál vedle poručíka Lavaletta.

Oba letečtí důstojníci spěchali se vztaženou pravicí k muži, jehož nazvali „velikým přeborníkem vzduchu“.

„Tak tedy váš podnik ztroskotal vinou toho proklatého samumu,“ pravil jeden z nich. „Jistě byste doletěli první, neboť spoluzávodník, jenž letěl před vámi, zřítil se v okolí Logarahu. Jeho letadlo je v ubohém stavu a stěží bude moci pokračovati v cestě.“

„Hartmann!“ zvolal Marcel.

„Ano, tak se vskutku jmenuje.“

„Ach, ten padouch!“ zahučel Kristián.

„Ten bídník!“ poznamenal tlumeně Fifi.

Poněvadž oba důstojníci jevili údiv nad těmito hanlivými názvy, vypravoval jim Kristián v krátkosti vše, co naši čtenáři jíž vědí.

„A my jsme se ho ujali, dopravili jsme jej do tábora Simlahu!“ zvolal jeden z vojenských letců. „Dokonce jsme mu poskytli prostředky, aby si mohl spraviti stroj. Ach, kdybychom byli věděli!…“

„Prosím vás o jednu věc, pánové,“ pronesl náhle Kristián; „nemohli byste mě vzíti s sebou do Simlahu? Rád bych se sešel s tím banditou a řekl mu dvě slova.“

„S největší ochotou. Náš jednoplošník, který, jak vidíte, je nejnovější soustavy, pojme pohodlně šest osob.“

„Šest? V tom případě byste mohli i nás vzíti s sebou,“ zvolal Fifi.

„Zajisté,“ odvětil jeden z důstojníků.

„Přijímáme s velikým povděkem,“ pravil Marcel, „neboť mám stejné přání jako můj přítel Kristián; tuze rád bych si pohovořil na několik okamžiků s Hartmannem.“

SMRT TOBYHO

Marcel a Kristián následovali oba letecké důstojníky k jejich jednoplošníku. Za nimi šel poručík Lavalette a Na-Nu.

„Zde je náš stroj!“ pravil jeden z vojenských pilotů.

„Je báječně zařízen,“ pochvaloval Marcel, „a vidím dokonce, že je při něm užito i jednoho z mých vynálezů k řízení výškového kormidla.“

„Zařízení to se vskutku velmi osvědčuje, zamezuje nehody při přistávání. Máme ještě jedno letadlo, dvouplošník, ale toho již nepoužíváme, létání na něm je velmi nebezpečné.“

„Jakže, vy máte v táboře Simlahu dvouplošník, kterého je možno ještě používati?“ zvolal Marcel.

„Ano…“

„Tedy vzhůru! Leťme rychle! Promluvíme s velitelem, požádáme ho, aby nám zapůjčil ten dvouplošník, po případě mu jej odkoupíme, bude-li nutno, a budeme moci ještě dokonati svůj závodní let. Rychle nasedejme, Fifi… kde je Fifi?…“

Kde meškal pařížský hoch? Zahlédli jej seděti opodál u malého pahorku. Marcel a Kristián pospíšili k němu.

„Je snad nemocen?“ řekli si v duchu.

Doběhnuvše k němu blíže, spatřili, že hoch sedí s hlavou zabořenou do dlaní a před ním leží cosi černého.

Marcel a Kristián se náhle zastavili. Ten černý předmět, jenž ležel u nohou pařížského hocha, byl Toby, ten statečný a oddaný pes, jejž měli všichni tak rádi.

Veliká krvavá skvrna zbarvovala zemi vedle něho a jeho oči, ty dobré oči, které nedávno ještě měly v sobě cosi lidského, byly teď matné a skelné.

Toby byl mrtev!

Raněn v zápase s Mahurasy, zůstal s počátku ležeti opodál, potom s nasazením posledních sil dolezl až k tomuto místu, kde našel Fifiho, k němuž lnul zvláštní příchylností. Tak se oba přátelé shledali.

Toby mohl ještě lízati hochovu ruku, pak žalostivě zavyl a zdechl, stav se jako ubozí vojíni tábora Dragy obětí divokých, krvežíznivých Mahurasů.

Fifi poklekl k ubohému zvířeti, potom pohladiv tu dobrou chundelatou hlavu, teď navždy nehybnou, usedl vedle mrtvého psa a tiše plakal.

Marcel a Kristián přistoupili k hochovi a námořní důstojník mu položil ruku na rámě.

„Nuže, Fifi,“ řekl mu, „pojď, odletíme!“

Chlapec zavrtěl hlavou a neodpověděl.

„Nuže, vstaň! Musíme odcestovati.“

Pařížský hoch s povzdechem povstal, naposledy podíval se na ubohého Toby, pak rychle se sehnuv, sňal zvířeti obojek.

„To budu míti na památku,“ pravil, „kdykoliv se podívám na tento obojek, vzpomenu si na toho dobrého psa.“

Slova mu uvázla v hrdle. Na-Nu, který za nimi přiběhl, plakal též, neboť si vzpomínal, že mu Toby zachránil život. Marcel a Kristián byli nucení odvésti oba chlapce.

Když již vstupovali do aeroplánu, obrátil se Fifi k jednomu z vojínů, kteří se tlačili kolem stroje, a vtisknuv mu do ruky stříbrný peníz, zašeptal rozechvělým hlasem:

„Zakopete jej, není-liž pravda? To by mne velmi trápilo, aby můj dobrý, ubohý Toby stal se pastvou šakalů.“

Vojín slíbil a pařížský hoch mu poděkoval stisknutím ruky.

Za několik minut přistáli v táboře Simlahu právě v okamžiku, kdy jiný jednoplošník vzlétal do ovzduší.

„Ach, proklatě!“ zvolal Kristián. „Přicházíme pozdě. Hartmann nám opět unikl.“

Ano, Hartmann unikl francouzským letcům, a to díky šlechetnému přispění vojínů v táboře Simlah, kteří nevědomky stali se pomocníky nejpodlejšího zločince.

„Musíme ho pronásledovat! Musíme ho pronásledovat!“ volal jeden z leteckých důstojníků.

Ale jeho společník mu vysvětlil neúčelnost takového jednání, jmenovitě když Hartman a jeho druhové nalézají se již daleko.

Marcel a Kristián byli ihned představeni veliteli tábora.

Tento, jsa nadšený ctitel aviatiky, blahopřál po zásluze odvážným přeborníkům vzduchu a upřímně litoval hrozné pohromy, která jim bránila dokončiti předsevzatou cestu.

„Pane veliteli,“ pravil Marcel, „můžeme snad s vaší pomocí zajistiti přece vítězství vlajce francouzské!“

„A jak to?“ tázal se důstojník,

„Máte zde dvojplošník, jehož více neužíváte. Chtěl byste nám jej půjčiti? Po svém návratu do Francie ihned vám jej vrátíme.“

„Ale vždyť ten stroj je ve velmi špatném stavu.“

„Můžeme se naň podívat?“

„Pojďte!…“ A velitel, provázen oběma vojenskými piloty, dovedl letce k hangáru, který stál na jednom konci ležení. Dvojplošník byl okamžitě vytažen.

Marcel jej rychle prohlédl a náhle zvolal:

„Jsme zachráněni!“

„Budete moci použíti tohoto stroje?“ tázal se velitel. „Vždyť je k nepotřebě.“

„V hodině jej opravím,“ odvětil Fournier; „má chybu v konstrukci, která se dá snadno odstranit. Rychle, Fifi, rychle do práce!“

A Fournier, vyžádav si potřebných nástrojů, vysvlékl se okamžitě z kabátu a jal se s popomocí Fifiho rozdělávati součástky aeroplánu, díky jemuž budou snad moci dokonati svou cestu.

VYZVĚDAČ

Zatím Kristián a Na-Nu procházeli se táborem, v němž panoval jistý rozruch, a to nikoliv, jak bychom se mohli snad domnívati, způsobený příchodem francouzských letců.

Vojíni tábora Simlahu zmocnili se právě muže, Evropana, kterého zastihli potulovati se kolem opevnění.

Evropan, vyslýchán před velitelem, upadl do rozpaků. Prohledali ho a našli mu v tajné kapse dopis psaný arabsky, jejž tlumočníci ihned přeložili.

Dopis tento pocházel od pověstného Ben-Ussaha, podněcovatele arabského povstání, a obsahoval tyto instrukce:

Zjistiti, je-li tábor Simlah opevněn na severní straně.

Vyšetřiti, jak silná je tamější posádka.

Zpraviti náčelníka duaru Nachtel o příchodu posil…

Nebylo pochybnosti, muž ten byl vyzvědač.

Pří výslechu vyšly najevo zajímavé věci. Veliký náčelník Ben-Ussah slíbil tomuto muži v odměnu za jeho služby kus území a kromě toho měl mu býti vyplacen veliký obnos peněžní, jakmile by Francouzi byli vypuzeni z oné krajiny.

Vyzvědač tento byl dobrodruh, který přišel do Afriky za štěstím. Ben-Ussahovi konal kurýrské služby, to jest, roznášel odbojným arabským kmenům jeho rozkazy. Tak setkáváme se na afrických pouštích s podivnými osobami, které byly vypuzeny ze své vlasti pro nějaký přečin a vstupují do služeb Arabů.

Kdyby se vojíni nebyli zmocnili tohoto vyzvědače, mohla stanice Simlah býti přepadena právě tak jako stanice Draga.

„Tento muž bude zastřelen,“ prohlásil velitel. A obraceje se k odsouzenci, dodal: „Co proti tomu namítáš?“

„Nic,“ odvětil muž; „prohrál jsem, musím platit.“

Za několik minut potom přišel oddíl koloniálních vojínů s puškami na rameni. Postavili provinivšího se Evropana ke skále a brzy dvanáct kulí srazilo jej k zemi.

V tom okamžiku jakýsi Arab, stojící v dáli na pahorku a pozorující tábor, náhle zmizel.

OTRÁVENA STUDNĚ

Zatím Marcel a Fifi pracovali na opravě dvouplošníku. Fournier byl obratný. Čeho nemohli dokázati vojenští mechanikové, dokázal on za dvě hodiny.

Když stroj byl uveden do pořádku, šlo o to, jak jej pojmenovati.

„Kterak jej máme pokřtíti?“ otázal se Marcel.

„Já myslím, že by se mu mělo dáti jméno, které přináší štěstí,“ odvětil velitel; „nazvěme jej tedy Vítězem!“

Dlouhotrvající jásot přijal tato slova a hned se zvedlo nadšené volání:

„Ať žije Vítěz! Zdar Vítězi!…“

Naší letci zaujali již svá místa na palubě. Vrtule se točila s pravidelným hukotem. Marcel a Kristián se vzpřímili a pozdravujíce vojíny, kteří jim stále volali slávu, vznesli se rychle do výše.

Kristián načrtl si hned na listě zápisníku trať, kterou budou sledovati, a Vítěz zamířil přímo k Agadesu. Neletěl sice takovou rychlostí jako Excelsior ani jako Margaret, ale pro naše přátele, kteří před několika hodinami byli nuceni pěšky putovati písčitou pouští, znamenal neskonale mnoho.

„Ještě budeme moci doletěti včas,“ pravil Marcel; „zbývá nám dokonce více času než potřebujeme.“

„Nepočítáme-li ovšem s cestovními nehodami,“ poznamenal Kristián, „a když budeme zaměstnáni opravou, nevpadne-li nám do zad banda nějakých zlotřilců.“

„Na to máme tři lebelky a deset balíčků nábojů, které nám dal velitel s sebou na cestu…“ prohodil pařížský hoch tak energicky, že se až Kristián podivil.

Nyní letěli nad malým městečkem, kde bylo viděti Araby klečeti před mešitou. Tu a tam, po širé rovině pozorovali drobné karavany dromedárů. Brzy přeletěli Agades, pak dostihli soutěsek Massarah, krajiny roklínaté a divoké, plné propastí a skalních rozvalin.

„Žijí v těchto skalách také Arabové?“ tázal se Fifi.

„Ano,“ odvětil Kristián; „vidíš ty tmavé díry, zející do skalních stěn? To jsou vchody do jejich brlohů. Arabové těchto krajin žijí ve skalách.“

„A čím se živí, když tu není zvěře?“

„Čekají, až půjde mimo nějaká karavana.“

„A nejde-li žádná?“

„Tu sednou na své dromedáry a postaví se na místa, kde jsou jisti, že potkají nějaký průvod.“

„Jedním slovem, jsou to piráti.“

„Ano, piráti pouště, jak byli správně nazváni. Jsou postrachem širého okolí na padesát mil kolem dokola. Žijí jen z loupeže. Bylo proti nim vysláno již několik vojenských výprav, ale bez výsledku. Když se došlo na úpatí těchto skal, všeliký útok ukázal se nemožným.“

„Co to?“ pravil náhle Marcel, „můj motor ochabuje.“

„Kýho šlaka,“ zamumlal Kristián, „teď by nebylo dobré, kdyby nás přinutil k přistání.“

„Upokoj se. Mohu ještě uletěti několik kilometrů, ale brzy bude nám nutno snésti se k zemi. Nikdy ještě neurazil náš ubohý dvoj-plošník tak dlouhou cestu jedním rázem a počíná býti „dýchavičný.“

Kristián rozevřel mapu. „Myslíš, že můžeš uletěti ještě asi patnáct kilometrů?“

„Oh, to jistě!“

„Nuže, jsme na tom dobře, neboť budeme moci takto přistáti blízko oasy Bettel.“

„Ta oasa bude vítána,“ prohlásil Fifi, „neboť počínám míti hroznou žízeň.“

„A my též, buď ujištěn,“ usmál se námořní důstojník.

„Máme sice na palubě dosti vody,“ pokračoval hoch, „ale ta je vřelá. Stačilo by do ní přilíti trochu rumu a měli bychom okamžitě grog.“

„To není nic divného, podívej se na teploměr!“

„Čtyřicet osm stupňů nad nulou,“ zvolal Fifi.

Plochy a latě aeroplánu pálily jako žhavá plotna. Jediný Na-Nu snášel bez velikého reptání toto přílišné vedro.

Pojednou otázal se Marcel Kristiána: „Není to tamhle ta oasa, o které jsi mluvil?“

„Nikoli, to je cisterna Darkhur, opuštěná studně, kterou Arabové kdysi otrávili.“

„Proč to?“ divil se Fifi.

„Můžeš se ještě ptáti?“ odvětil námořní důstojník, „aby se pomstili Francouzům. Jest zvykem na poušti otravovati studně. Arabové, když se k tomu činu rozhodli, dají o tom zprávu okolním přátelům. Ti pak vědí, že tento pramen jest zkažen a opatrně se mu vyhýbají. Toho však nevědí naši ubozí vojíni. Utáboří se ve stínu oasy, uhášejí žízeň u jejího pramene a brzy umírají za hrozných bolestí.“

„To jest strašné… a čím Arabové otravují studně?“

„Jedovatými bylinami, nejčastěji náprstníkem.“

„Je to tak prudký jed?“

„Ano, ti, kdo požijí náprstníku, pociťují brzo podivnou nevolnost, pak se jim dělají kola před očima, jejich rysy se křečovitě stahují, pociťují prudké bolesti hlavy a žaludku, dech čím dál tím více ochabuje až náhle se zastaví docela.“

„Ale přece jsem slyšel, že lékaři předpisují náprstník některým nemocným.“

„Ano, ale ve velmi nepatrných dávkách. Náprstník totiž reguluje a zmírňuje pohyby srdce. Ale při velmi silné dávce usmrcuje, jak jsem ti právě řekl.“

Vítěz supěl čím dál tím více a bylo patrno, že nebude moci dlouho letěti.

„Je ta tvoje oasa ještě daleko?“ tázal se Marcel Kristiána.

„Necelé čtyři kilometry… podívej, již je tamto viděti.“

Marcel přiblížil se k zemi. Brzy na to přistáli u oasy Bettel.

DŮSTOJNÍKOVO VYPRAVOVÁNÍ

Kristián a Fifi s nabitými puškami vstupovali první do oasy, připraveni vystřeliti na prvního nepřítele, který by se objevil. Ale háj zdál se býti opuštěn.

Náhle ozval se pronikavý křik, v němž se zračilo krajní zoufalství. Letci se zachvěli. Hlas ten volal o pomoc.

„Nějaký Francouz!“ zvolal Fifi.

Již Kristián pádil k oase, když náhle do roviny vyřítil se splašený kůň. Zdálo se, že je to kůň bez jezdce, ale při bližším popatření bylo viděti na jeho hřbetě člověka, který sebou zmítal. Muž ten ležel koni na hřbetě, k němuž byl přivázán.

„Oh, ti bídníci!“ zahřměl Kristián; „v tom se tají nějaký zločin.“

Kůň byl již jen dvacet metrů od letců.

Kristián přiložil pušku k líci a vystřelil. Zvíře zasaženo do hlavy vzepjalo se, pak se svalilo na zem.

Skoro v témže okamžiku ozvalo se hrčení motoru a jakýsi jednoplošník – Hartmannův jednoplošník – vzlétal za oasou do výše, zatím co nějací Arabové ve zmateném útěku prchali na všecky strany.

Jaké to drama se právě odehrálo? Jaký to nový zločin spáchali Hartmann a jeho druhové ve spolku s těmi Araby, kteří se hleděli ukrýti za stromoví?

Zatím co Fifi a Kristián spěchali k zastřelenému koni, Marcel dával bedlivý pozor na oasu, obávaje se nějakého překvapení.

Hoch a námořní důstojník rychle odvázali muže, který byl připoután ke koni. Na štěstí nebyl nebožák zraněn.

Byl to francouzský důstojník, kapitán afrických střelců. Pouzdro na revolver viselo mu prázdné po boku.

Jeho první slova byl dík letcům.

„Nebýti vás,“ pravil jím, „zahynul bych nejhroznější smrtí. Oh, ti padouši!… ti padouši!… A považte, že to byli Evropané, kteří mne zatáhli do té léčky.“

„Vypravujte, co se stalo?“ tázal se s úzkostí Kristián.

„Strašná věc…“ odvětil důstojník, „ale dovolte, abych si sedl, neboť jsem nesmírně vyčerpán. Považte, již tři dni jsem vězněn… tři dni beze vší potravy a jen stále mučen. Podívejte se na má zápěstí!“ A nešťastný důstojník ukázal obě zápěstí do krve odřená. „Tak mne utáhli provazy,“ pravil, „že mi sedřeli maso až ke kosti.“

„Oh, to je hrozné!“ zvolal Fifi; „pojďte, pane kapitáne, půjdeme k aeroplánu, tam vás obvážu. Nemůžete zůstati v tomto stavu.“

Podpírán Kristiánem a pařížským hochem, raněný byl odveden k dvojplošníku. Tam si sedl na malý pahorek a zatím co mu Fifi obvazoval zápěstí pláténkem, namočeným v bórové vodě, vypravoval důstojník svůj příběh:

„Náležím k posádce Tlemcen a již tři měsíce jsem v africké poušti. Se svým mužstvem zřídil jsem stanici za dunami Sagha a Arabové s nelibostí viděli toto zařízení na svém území. Znemožňovalo jim totiž spojení se severními soukmenovcí. Netajil jsem si, že moje postavení je nebezpečné, ale byl jsem pln sebedůvěry, neboť jsem měl k ruce stopadesát osvědčených vojínů. Asi před týdnem představil se jakýsi Evropan jedné z mých předních stráží a žádal si mluvit se mnou.

Jak jsem mohl odmítnouti Evropana, ztraceného v těchto nehostinných končinách? Přijal jsem tedy toho člověka. Vydával se za Angličana, ačkoli svým typem nijak nepřipomínal rasu anglosaskou.“

„Jak vypadal ten člověk?“ tázal se Kristián.

„Brunet… ramenatý… postavy nadprostřední.“

„Oholen?“

„Ne… měl černý knír, jenž nad ústními koutky se spojoval s krátce přistřiženými licousy.“

„Hartmann!…“ zvolali zároveň Marcel a Kristián.

„Vy znáte toho muže?“

„Až příliš dobře,“ odvětil Marcel, „ale vypravujte dále, prosím.“

Důstojník pokračoval:

„Přijal jsem tedy se vší důvěrou tohoto Evropana, jenž mi chtěl sděliti důležitou zprávu. Představil se mi jako výzkumný cestovatel, jenž je poslán Zeměpisnou společností londýnskou, aby v této části Afriky hledal stopy starodávných studní, zasypaných pískem.“

„Že mu jazyk neupadl, tomu lháři!“ ulevil svému rozhořčení Fifi.

„Po tomto představení,“ pokračoval důstojník, „požaloval si mi, že jeho druhové, to jest účastníci jeho výpravy, byli přepadeni blízko soutěsek Servarských tlupou Arabů, jimž padli do zajetí a jistě propadnou smrti. Jemu prý podařilo se uprchnouti se třemi muži, z nichž jeden na cestě podlehl. Co byste činili, pánové, na mém místě? Mohl jsem tušiti, že jsou na světě bídníci takovéto ráže?“

„Hartmann je schopen všeho,“ poznamenal Marcel.

„Vzal jsem tedy padesát mužů a s nimi jsem se vypravil k soutěskám, jež mi naznačil onen domnělý cestovatel. Po celodenním pochodu došli jsme v noci na místo. Skalní úžlabíny zdály se opuštěny, ale náš průvodce tvrdil, že Arabové skrývají se v jedné roklině. Sestoupil jsem tedy do ní se svými muži a průvodcem.“

„Vedl vás do pasti, viďte?“ prohodil Kristián.

„O tom jsem se brzy přesvědčil. Sotva jsme sestoupili do rokle, počalo na nás pršeti kamení i celé kusy skal. To nadělalo mezi námi velikou spoušť. Marně jsme se bránili, stříleli na všecky strany, svých útočníků jsme ani neviděli. Objevili se teprve tehdy, až usoudili, že náš oddíl je dostatečně ztenčen. Tu se na nás vrhli; nás zbývalo z padesáti již jen šestnáct! Arabů bylo více než sto a byli to Ahkalové, zvaní také „Černé masky“, protože si zakrývají tvář temnou rouškou snad na ochranu před poletujícím pískem.“

„Jaká to hanebná zrada!“ rozhořčeně zvolal Kristián.

„Mne přepadli bídácky zezadu, spoutali a odvedli do svého ležení. Ráno spatřil jsem ke svému úžasu, že mezi mými nepřáteli volně se prochází onen falešný cestovatel. Tu jsem poznal, že jsem byl zrazen, ale nevěděl jsem ještě, za jakým účelem. Pochopil jsem to teprve, když jsem viděl Ahkaly vycházeti ze skalních soutěsek a směřovati k severu. Nyní, když jsem byl v zajetí a když čtyřicet z mých mužů našlo zákeřnou smrt, chystali se Arabové udeřiti na stanici, kterou jsem právě opustil.“

„To vše bylo obratně zosnováno,“ zvolal Kristián. Jen jak se mohl Hartmann za tak krátkou dobu dorozuměti s Araby?“

„Mne nejvíce mučí ta okolnost,“ pravil nešťastný důstojník, „že nevím, co se stalo s mužstvem, které jsem opustil ve stanici. Jistě podniknou na ně Arabové útok, jestli se tak již nestalo. Kdybyste, pánové, nebyli přišli, byl bych zahynul nejhroznější smrtí. Arabové připravovali mně, jakožto veliteli, mimořádná muka. Přivázali mne na koně, pak biči mrskali zvíře, až toto dalo se v šílený trysk… A úmyslně hnali koně k jihu, aby mne snad nedonesl k mé stanici.“

„A co vaši druhové?“ otázal se Kristián.

„Ti, co zůstali v rukou Ahkalů?“

„Ano.“

„Ti nešťastníci! Budou patrně vydáni na smrt.“

Námořní důstojník chvilku přemýšlel, potom pravil:

„Jak to, že jste se octl u oasy Bettel?“

„To je snadno pochopitelné. Rokliny, o nichž jsem vám mluvil, nalézají se právě za touto oasou.“

„Ahkalové jsou tedy zcela blízko.“

„Sotva dva kilometry odtud.“

Tu pravil Kristián k důstojníkovi: „Milý kapitáne, dopravíme vás letadlem na vaši stanici. Tam shledáte se se svým mužstvem a budete moci podniknouti šťastnější výpravu proti těm zákeřným Ahkalům.“

„Přijímám s největším povděkem vaši nabídku,“ odvětil důstojník; „díky vám bude snad zachráněna stanice ztracená v poušti, na kterou chystá se touto chvílí nebezpečný útok.“

ODVRÁCENÉ NEBEZPEČÍ

Oasa Bettel zdála se nyní opuštěna.

Fifi si náhle připomněl, že přistáli k ní ze dvou důvodů, předně, aby spravili motor, který nepracoval již pravidelně, za druhé, aby si obnovili zásobu vody.

V několika minutách motor byl opraven; zbývalo již jen naplnit měchy.

„Pane Kristiáne,“ pravil Fifi, „neměl bych dojít pro vodu?“

„Ano, právě na to myslím,“ odvětil námořní důstojník, „ale půjdu s tebou. Vezmi nádoby.“

Za dvě vteřiny byl hoch pohotově.

„Nuže, na cestu!“ pravil Kristián; „Marcele, ty buď připraven k odletu. Až se vrátíme, ihned vzletíme. Zatím všichni na palubu!“

Fifi šel napřed. Náhle v okamžiku, kdy měl vstoupiti do oasy, zahlédl mezi stromy bílý pláštík,

„Pane Kristiáne! Pane Kristiáne!“ zvolal; „jsou tu nějací Arabové.“ A nečekaje na svého přítele, postavil nádoby na zem a jal se házeti po Arabech kamením.

Kristián vypálil dvě nebo tři rány a Arabové zmizeli, jako když se země po nich slehne. Námořní důstojník nepovažoval za nutné pronásledovati jich dále houštinami; pouze doprovodil Fifího až k prameni, tekoucímu poblíž vchodu do oasy.

Když chlapec naplnil nádoby, lehl si na břicho a chtěl se napíti přímo z pramene. Ale vtom jej uchopil Kristián za rameno a zvedl jej se země jako pírko, volaje: „Nepij z toho, nešťastníče!“

„Proč to?“ tázal se hoch.

„Protože tento pramen je otráven. Dříve než odešli, hodili bídníci do této studánky jedovaté byliny. Tady se podívej!“

A důstojník ukazoval chlapci na červenavé rostliny, jež plavaly na povrchu vody. Fifi hrůzou vykřikl, pak okamžitě vyprázdnil nádoby, pronášeje rozhorleně:

„Oh, ti zpropadení Arabové! A já mám tak hroznou žízeň!“

„Počkej, snad bude možno načerpati přece trochu vody.“

Opravdu, několik metrů výše nad studánkou zurčel tenký pramének vody mezi kameny. Bylo vyloučeno, že by Arabové otrávili toto vyvěrající zřídlo.

Fifi a Kristián uhasili žízeň, potom hoch, vyčistiv dobře oba kožené měchy, naplnil je vodou.

Po jejich návratu dal se Vítěz bez meškání na další let. Přeletěli oasu a tu viděli dobře rokliny, do nichž byl vlákán kapitán se svými vojíny.

„Bylo to tady, není-liž pravda?“ tázal se Kristián.

„Ano,“ odvětil důstojník. „a hleďte, je viděti mrtvoly mých ubohých vojáků, těch, kteří padli při tom nočním přepadení. Kde jsou ostatní? Kéž bych mohl doraziti ještě včas, abych je vysvobodil. Oh, teď mi něco napadá. Máte, pane, po ruce podrobnou mapu těchto končin?“

„Nejnovější vydání,“ odvětil Kristián. A při těch slovech podal kapitánovi zelenou knížku, kterou tento ihned otevřel. Vyňal z ní příslušnou mapu, rozložil ji rychle a hledal ihned určitý bod, který s odbornou hbitostí brzy našel. Potom změřil vzdálenost na měřítku označeném dole na mapě.

„Tušil jsem to. Jsme jen deset kilometrů od rozvědné stanice Melianah. Musíme zpraviti jejího velitele. On vyšle ihned jezdce. Tím získáme aspoň dvě hodiny, neboť moje stanice sestává téměř jen z pěších, kdežto Melianah má sto spahiů.“

Marcel ihned zařídil letadlo směrem k naznačenému bodu a za několik minut trojbarevná vlajka, třepetající se v dáli na modré obloze nad malým pahorkem, hlásila letcům stanici Melianah.

Ještě několik vteřin a dostihnou k ní.

Najednou počal motor Vítěze povážlivě přeskakovati. Beze slova zamířil Marcel ihned k zemi. Byl svrchovaný čas!

„Proklatě!“ zahromoval Kristián; „již i ten motor nás zrazuje. Jen kdybychom aspoň nemusili tu zůstati celou hodinu!“

Marcel neodpovídal. Vzal anglický klíč a odstraňoval motorovou uzávěrku. Za chvílí prohlásil: „Začínají nás stíhati opět nesnáze. Tohle znamená dobrou hodinu práce.“

„Ó, jaké to neštěstí!“ naříkal kapitán. „Právě v okamžiku, když jsme byli skoro již u cíle, sotva dva kilometry od stanice Melianah!“

Fifi přehlédl okem pláň, která se šířila před ním, odběhl k aeroplánu, vzal z něho rychle svou lebelku a balíček nábojů a zmizel směrem k Melianahu, dříve než mu mohli Marcel a Kristián zabrániti v tom kvapném odchodu.

FIFI SE OBĚTUJE

Kristián s dalekohledem v ruce sledoval úzkostlivě chlapcův běh širými písčinami. Teď Fifi s kamzičí lehkostí vylézal po srázné stráni vedoucí ke stanici Melinahu. Na okamžik zmizel a Kristián, který jej dalekohledem opět vypátral, nemohl zadržeti výkřik obdivu, ale náhle tento výkřik změnil se ve zděšené volání.

„Černé masky“ vyskočily náhle před hochem.

Tento přiložil pušku k líci, vystřelil a námořní důstojník viděl jednoho Araba skutáleti se se skály. Téměř v zápětí objevili se na návrší francouzští vojíni. Fifi byl zachráněn!

O překot spěchal k vojínům, kteří, slyšíce výstřel, ihned přiběhli. Byli velmi překvapeni, vidouce hocha ozbrojeného lebelkou, a odvedli jej hned do stanu k veliteli.

Tam Fifi vyřídil své poslání. Velitel zkoumal chlapce pátravým pohledem. Přesvědčen však upřímnou jeho tváří i řečí, okamžitě dal svolati mužstvo. Ke shromážděné posádce promluvil pak takto:

„Přátelé, někteří z našich druhů padli do arabského zajetí. Naší povinností jest, vysvoboditi je co možná nejrychleji. Nechť jezdci osedlají koně a vsednou okamžitě do sedla. Já pojedu v čele výpravy. Ti, kteří zůstanou zde na obranu stanice, budou poslušní rozkazů adjutanta Pasquiera.“

Oddíl jezdců chystal se vyjeti naznačeným směrem, když se ozval Fifi: „A co já, pane veliteli? Ačkoli jsem dosti dobrý běžec, nebudu vás přece moci následovati pěšky.“

„Nu a dovedeš se udržeti na koni?“ tázal se důstojník.

„Dosti slušně. Po případě chytnu se za hřívu.“

„Dobrá,“ pravil velitel; „dejte koně tomuto mladíkovi.“

ÚTOČNÝ PLÁN

Jakmile se octli na širé rovině, jezdci na znamení velitele, který zamával šavlí, se dali ihned poklusem, pak zrychleným klusem a posléze cvalem.

Fifi na takovou jízdu nebyl zvyklý a marně se zachycoval vší silou sedlového knoflíku, viděl s hrůzou blížiti se okamžik, kdy sletí se sedla.

Přece se však podařilo jeho pevné vůli a obratnosti udržeti se na koni, malém to arabském ryzáku, jenž letěl jako vítr.

Brzy jezdci dojeli k letcům. Velitel ihned poznal kapitána.

„Aj, kapitáne Boncoure, je to pravda, že jste se stal obětí Arabů?“

„Jak vidíte,“ odvětil kapitán; „nebýti těchto statečných letců, propadl jsem jisté smrti. Nastojte, ti zlořečení Ahkalové přivázali mně k divokému koni jako hetmana Mazepu! Nejvíce mne však bolí, že mnozí z mých mužů byli pobíti a deset jich úpí ještě v zajetí.“

„Je vám známo, kam se Ahkalové uchýlili?“ otázal se velitel.

„Do oněch skal, jež viděti vpravo. Tam je roklinatá úžlabina, ve které se považují za nepřemožitelné.“

„Míníte rokliny Bab-el-Zur? Nuže kupředu!“ zvolal velitel odhodlaným hlasem.

„Ale mám silné podezření, že Arabové vytrhli proti mé stanici,“ poznamenal kapitán.

„Myslíte?“

„Ano, neboť jsme spatřil, jak jeden jejich oddíl směřuje k severu.“

Velitel a kapitán radili se spolu několik minut. Umlouvali patrně bitevní plán.

Pojednou se kapitán obrátil k letcům.

„Pánové,“ pravil jim, „prosil bych vás ještě o jednu službu.“

„Rádi vám vyhovíme, jen mluvte!“ odvětil Kristián.

„Nuže, hleďte, oč běží. Ocitáme se, abych tak řekl, mezi dvěma ohni nebo aspoň mezi dvěma situacemi stejně nesnadnými. V roklinách Bab-el-Zurských máme zajatce, které nutno osvoboditi za každou cenu. Na druhé straně máme podezření, že Arabové osnují něco proti mé stanici Serváru. Bylo by potřebí, abyste vykonali obhlídku tím směrem.“

Marcel uvedl dvojplošník ihned v činnost. Kristián, chystaje se nasednouti, otázal se ještě kapitána:

„Kolik kilometrů je odtud do Serváru?“

„Dvanáct,“ odvětil důstojník.

„Máš motor v dobrém stavu?“ pronesl Kristián, patře na Fourniera.

„Ano. Můžeme vykonati tu cestu tam i zpět za čtvrt hodiny.“

„Je nutno, abych tě provázel?“ tázal se důstojník.

„Nevidím toho nezbytnost. Mohl bych vykonati obhlídku sám.“

„Nuže, dobrá… zůstanu zde s Fifim. Vezmi si s sebou pouze Na-Nu.“

V okamžiku, kdy se Marcel chystal k odletu, přistoupil k němu kapitán.

„Pane Fourniere,“ pravil mu, „až doletíte nad stanici, hleďte přistáti. Odevzdáte mému zástupci poručíku Duzymu tento rozkaz.“

A důstojník načrtal spěšně několik slov na lístek, jejž vytrhl ze svého zápisníku.

„Kde se s vámi shledám?“ optal se Fournier.

„Poletujte jen nad těmi hnědými skalami, jež tamto vidíte. Jakmile budete na dohled, přichvátáme vám naproti. Nuže, leťte,“ dodal kapitán, „čekáme s netrpělivostí na váš návrat.“

ODVÁŽNÁ VÝPRAVA

Když Marcel odletěl, chystali se jezdci na výpravu ke skalním soutěskám. Nedostávalo se dvou koní, jednoho pro kapitána, druhého pro námořního důstojníka.

„Vezměte si mého, pane Kristiáne! Vezměte si mého!“ nepřestával opakovati pařížský hoch. Doufal, že si takto pomůže z nepříjemné situace, ale nepočítal s příhodou, k níž mezitím došlo. Jezdci totiž chytili zbloudilého velblouda, jenž bezpochyby náležel Arabům. Dva vojíny posadili na tohoto dromedára, takže Kristián s kapitánem měli každý jednoho koně k volnému použití.

Fifi byl tudíž nucen sednouti na svého arabského ryzáka, jenž jevil velikou netrpělivost, aby se již rozletěl pouští. Tentokráte však nezavěsil si hoch pušku přes rameno, nýbrž upevnil ji vzadu na sedlo.

Na dané znamení dala se kolona do pohybu a brzy uháněla tryskem k veliké zoufalosti Fifiho, jenž se bál té prudké jízdy.

Poskakoval na sedle jako gumový míč a někdy se povážlivě zakymácel, hned vpravo, hned vlevo, ale vždy se podařilo statečnému chlapci udržeti se v sedle. Konečně na daný rozkaz dali se jezdci opět poklusem, potom krokem.

Dojeli asi na padesát metrů od roklin. Čtyři muži byli vysláni pěšky jako zvědové a vybráni byli k této obhlídce čtyři vojáci zvláště obratní a obezřelí. Plazili se kupředu mezi kamením a brzo je ztratili ostatní s očí. Jezdci, čekajíce útok, seskočili všichni k zemi a s karabinou v ruce byli připraveni k výstřelu, kdyby se Arabové ukázali.

Uplynulo čtvrt hodiny, potom půl hodiny, Konečně objevili se muži poslaní na obhlídku. Vraceli se se zprávou, že v roklinách jsou vskutku Arabové, ale drží prý se poblíž velké sluje ležící vlevo.

„Padesát mužů!“ zvolal kapitán, jemuž svěřeno bylo velení.

Sběhli se všichni jezdci á utvořili veliký kruh kolem důstojníka.

„Žádal jsem jen padesát mužů,“ pravil kapitán; „pane veliteli, vyberte mi padesát osvědčených chlapíků!“

Když se tak stalo, postavil se kapitán v čelo kolony a dal se odhodlaně na pochod k roklinám.

V tom okamžiku vracel se dvojplošník. Bylo slyšeti rychlý klepot jeho motoru. Brzy Vítěz zakroužil ve výši, pak spustil se k zemi.

Kapitán s úzkostlivou nedočkavostí běžel Marcelovi vstříc. Kristián a Fifi pospíšili za ním.

„Nuže, co je nového?“ otázal se důstojník.

„Ve stanici Serváru je klid,“ hlásil Marcel; „v táboře ani na rovině není arabského vojska,“

„Přistál jste v mé stanici?“

„Ano, a odevzdal jsem váš lístek poručíkovi.“

„Děkuji vám,“ odvětil kapitán s uspokojenou tváří; „nyní moji lidé jsou zpraveni a napadne-li Araby zálusk udeřiti na Servár, budou přivítáni jak náleží. Ostatně budu tam zatím již také já.“

Potom, obrátiv se k veliteli a letcům, otázal se jich:

„Nuže, pánové, jste názoru, abychom stíhali Araby v těchto roklinách?“

Velitel přisvědčil.

„Tedy kupředu!“ zvolal kapitán.

V té chvíli ozval se ze skalních soutěsek podivný hluk, přicházející jakoby z oné strany skal.

„Naši Arabové se připravují,“ pravil kapitán; „co asi dělají? Ach, páni aviatikové, budu vás prositi ještě o jednu službu: abyste vzletěli do výše a zpravili nás o nepřítelových úmyslech.“

Marcel ihned běžel k aeroplánu a pokoušel se jej uvésti v činnost; avšak marně. Hněvivé zaláteření uklouzlo mu z úst: „Zpropadený dvojplošník!“ A hned počal prohlížeti motor.

Kristián a Fifi se přiblížili s kapitánem a velitelem. Přihlíželi mlčky, nežádajíce nějakého vysvětlení. Byli před hotovou věcí a všichni chápali, že nejlépe bude nechati letce klidně opravovat vrtošivý motor.

„Nic nevadí,“ pravil posléze kapitán; „kupředu! Nechť deset mužů zůstane zde na hlídání koní!“

Kristián a Fifi váhali okamžik, jak se mají rozhodnouti. Měli doprovázet vojíny či zůstati u Marcela?

Rozhodli se konečně, že vytrvají u svého přítele, ale poněvadž byl dvojplošník na příliš viditelném místě, zatáhli jej do skryté kotliny pod vysokou skálu.

ZAJATCI JSOU NALEZENI

Již zašli vojíni do tichých soutěsek, kde žádný hluk neprozrazoval nyní přítomnost Arabů. Postupovali pokud možná těsně při skalách, aby poskytovali co nejmenší terč nepřátelské střelbě.

Najednou octli se důstojníci i jejich mužstvo před úzkou chodbou, do níž vchod byl uzavřen velikým balvanem. Nebylo pochybnosti. V této dlouhé jeskyni skrývali se Arabové. Přichýlilo-li se ucho, bylo slyšeti ostatně tlumené hlasy a šeptání.

„Pozor!“ velel kapitán a dal odstaviti balvan, který uzavíral vchod do sluje.

Objevila se tmavá díra. Byl to jakoby vchod do nějaké ďábelské jeskyně. Vojíni na rozkaz svých velitelů zapálili rychle suché klestí, které vhodili hořící do jeskyně. Uvnitř zakmitly se nějaké postavy, pak zašly do pozadí.

Velitel rozvědné stanice přistoupil ke kapitánovi.

„Východ z tohoto podzemí ústí do roviny. Poloha jeho je mi přibližně známa z výpovědí našich hlídek. Bude nutno hlídati ten východ; vezmu tedy náležitý počet mužů a odeberu se s nimi tím směrem.“

„Jste jist, že najdete ono místo?“ tázal se kapitán.

„Doufám, že ano. V každém případě, nepadnu-li přesně na místo samo, nebudu jistě od něho daleko.“

Za několik minut ubíral se velitel Maholt s polovinou mužů, skládajících kolonu, aby obsadil okolí podzemního východu.

Když kapitán usoudil, že Maholtův oddíl došel již na své stanoviště, pravil k svým vojínům:

„Udělejte si pochodně ze suchého klestí a dejme se vpřed! Ti padouši nám nesmějí uniknout a především nutno vysvoboditi zajatce.“

Vojíni, vedeni svými důstojníky, vnikli jeden po druhém do podzemní chodby. Rudá záře pochodní dodávala těm tichým skalním prostorám pohádkového vzhledu. Pojednou upoutalo pozornost Francouzů jakési sténání. Byl to žalostný, příšerný nářek, jenž působil opravdu děsivě.

Vojíni posvítili pochodněmi do jakési velké skalní rozsedliny a tu spatřili úžasné divadlo.

Deset mužů, krvácejících z četných ran a pověšených za nohy ve výši asi dvou metrů, pohybovalo zoufale ve vzduchu nataženými pažemi, k nimž byly přivázány těžké kameny.

Úžas vojínů dostoupil vrcholu, když poznali v těch nešťastnících své druhy, nebohé koloniální vojíny jako byli sami.

Ihned poručil kapitán vyprostiti tyto zajatce z jejích hrozného postavení. Byli to vojíni, které hledal a o kterých ještě před chvílí doufal, že je zachrání od jisté smrti.

Bohužel, když nešťastné oběti Arabů byly položeny na zem, brzy bylo patrno, že jejich život visí na nitce. Muka, jichž zakusili tito mužové, byla jistě strašlivá. Ahkalové se krutě pomstili.

Ošetřovatel, jenž se účastnil výpravy, věnoval okamžitě veškerou péči těmto nešťastníkům. Čtyři z nich mohli býti přivedeni k životu a byla naděje, že se vyléčí; co se týče ostatních… ti brzy skonali.

V kapitánovi vzkypěl hněv. Zahrozil pěstí k temné sluji, kde snad číhali Arabové na své nepřátele, a zvolal povýšeným hlasem:

„Ti bídníci!… Ti bídníci!… Musíme je vypátrati za každou cenu a pomstíti ubohé druhy.“

Brzy však bylo téměř nemožno postupovati dále podzemními chodbami, jež se zaplétaly a tvořily hotové bludiště.

Arabové využili zmatku, jenž zavládl mezi vojíny, a prchali všemi směry. Marně je pronásledovali, dostihnouti jich nebylo možno. Zdálo se, jako by se propadli do země. Kapitán se však nedal odstrašiti, postupoval s vojíny dále, chtěje za každou cenu dohoniti prchající a po zásluze je potrestati.

SCHYTÁNI

Zatím letci v zákoutí pod vysokou skalou, o níž jsme se již zmínili, pokračovali v opravě dvojplošníku. Kristián seděl vedle Marcela a Fifi s Na-Nu přecházeli, podávajíce Marcelovi různé věci, jichž právě potřeboval. Pojednou pařížský hoch vykřikl a ukazoval rukou do výše na skálu, volaje zděšeně: „Dejte pozor! Jsou nahoře!“

Fifi nepotřeboval dodati slovo „Arabové“. Jeho přátelé porozuměli. Ihned vstali a uskočili stranou. Byl čas! Ohromný balvan dopadl na místo, které právě opustili.

„Podívejte se,“ zvolal Fifi, „tamhle prchají!“ Chtěl ještě něco dodati, ale vtom již padla rána. Kristián vystřelil za prchajícími. V té chvíli vracel se kapitán se svými lidmi.

„To jste vystřelil vy?“ tázal se Kristiána.

„Ano,“ odvětil námořník; „považte, ti proklatí Arabové chtěli z nás nadělati placičky, házejíce na nás kameny jako je tadyhle ten.“

A Kristián ukázal na balvan, kterému se s druhy svými uhnul jen zázrakem.

„Dostali se tedy z jeskyně?;“ zaláteřil kapitán.

„Na mou věru, bude již tomu tak!“ odvětil Fifi; „zdá se, že jich je slušný počet na skalách, jež tamto vidíme.“

„Pak neztrácejme déle ani minuty! Rychle k útoku!“ A důstojník, vytasiv šavli, hnal se na skály. Ahkaiové totiž, nejsouce připraveni na tak náhlý útok, necítili se bezpečnými v jeskyni a vystoupili na skály, při čemž prolezli otvorem, jenž na způsob komína prodíral se žulovými bloky. Kdyby si byli lépe poradili, zůstali by ve svém doupěti, neboť na bílém dni přese všecku svou odvahu a lstivost nemohli se tuze měřiti s francouzskými vojáky. Brzy byli od nich obklíčeni a velitel Maholt, jenž z povzdálí uhodl, oč běží, přichvátal se svými lidmi, aby nadobro odřízl Ahka-lům zpáteční cestu. Boj byl úporný a divoký, ale Arabové, méně vyzbrojeni než vojíni, brzy byli pochytáni. Tu dostali svůj díl, jak snadno se dá domysliti. Potom byli k sobě po čtyřech spoutáni a kolona dala se na zpáteční pochod rovinou. Letci, kteří s kapitánem vystoupili na skály, slezli nyní po křivolaké stezce a vrátili se k aeroplánu, který byl nyní opět v dobrém stavu.

FIFI SE OPĚT VYZNAMENÁVÁ

Ve chvíli, kdy se kolona dávala na pochod, objevil se náhle oddíl Arabů a zuřivě udeřil s boku na četu, která odváděla zajaté Ahkaly.

Tito, vidouce, že se jim přichází na pomoc, vrhli se všichni na tutéž stranu, roztrhli řady svých hlídačů a pokusili se o spojení se svými soukmenovci. Ačkoli byli spoutáni, počínali si velmi energicky.

Náhle zpozoroval pařížský hoch, že velitel Maholt jest odloučen od svých vojínů a padne nepochybně pod ranami Arabů.

Neposlouchaje než svou odvahu, hoch vyskočil na prvního koně bez jezdce, který se mu namanul, a tryskem uháněl k ohroženému důstojníkovi.

Jeden Arab právě uchopil velitele Maholta za hrdlo, aby jej zardousil. Fifi zastavil koně, přilícil lebelku a vystřelil. Arab, zasažen koulí, svalil se k zemi, zatím co velitel Maholt, sebrav revolver, jenž mu upadl na zem, vypálil rychle několik ran do klubka útočníků a šťastně se dostal ke svým lidem.

Fifi, šťasten nad tím, že opět jednou prokázal znamenitou službu krajanovi, chtěl se vrátiti ke svým druhům a jíž pobodl koně směrem k aeroplánu, když se za ním pustilo s divokým křikem pět ahkalských jezdců.

Podstoupiti boj s těmito pěti obry, na to hoch nemohl pomýšleti. Proto tryskem ujížděl dále, stále pronásledován nepřáteli. Několikrát se obrátil v sedle, v němž se držel jako zázrakem, namířil na stihatelé a vystřelil.

Tento způsob boje, stejně důmyslný jako účinný, zachránil pařížského chlapce. Podařilo se mu takto zbaviti se svých pronásledovatelů a vrátiti se k svým druhům, kteří se již počali o něho vážně strachovati.

HALFOVÁ POLE

Kolona hnula se konečně s místa, odvádějíc s sebou zajatce, jichž počet se ještě zvýšil. Bylo zajato sto sedmdesát Arabů. Byl to neblahý den pro Ahkaly, zato Francouzům znamenal o jedno vítězství více. Jedno z nejnebezpečnějších míst pouště bylo právě vyčištěno a cesta, jež spojovala různé stanice okupačního pásma nebude nadále ohrožována odbojníky. Dvojplošnik se vznesl do ovzduší a poletoval v mírné výši. Různými příhodami, jež jsme vylíčili, uchýlili se naši letci znatelně od své dráhy. Nyní bylo nutno odčiniti tak velkou ztrátu času, předpokládaje ovšem, že nevypoví Vítěz opětně službu na některém nešťastném místě. Již vojíni i arabští zajatci zmizeli s obzoru. Zato objevila se náhle na rovině skupina vojenských baráků. Byla to stanice Servár.

„Měli bychom zde sestoupiti asi na pět minut,“ pravil Kristián, „jen co bychom jim sdělili, že Arabové jsou přemoženi.“

Tak se i stalo.

Není třeba vypisovati přijetí, jakého se odvážným letcům dostalo v této francouzské stanici. Vojíni i důstojníci přivítali je nadšeně. Každý spěchal o překot stikňoutí ruku hrdinným Francouzům a Kristián musil vynaložiti všecku svou energii a autoritu, aby těm hlučným, nekonečným ovacím učinil přítrž. Nyní letěli nad pláněmi, jež svými měnícími se odstíny pod horkými slunečními paprsky připomínaly širé lány vlnícího se obilí.

„To jsou halfová pole,“ vysvětloval Kristián. „Halfa je arabská travina podobná našemu suchopýru neboli „vousům sv. Ivana“. Roste volně v severní Africe v hustých trsech, z nichž vynikají stébla vysoká asi 1 metr, zakončená dlouhým klasem. Halfa slouží k výrobě pleteného zboží všeho druhu, ale hlavně užívá se jejího vlákna k výrobě papíru.“

„Papír ten vyrábějí Arabové?“ otázal se hoch.

„Nikoli, halfa se vyváží jako důležitá obchodní rostlina do Francie a hlavně do Anglie, kde se zužitkuje v papírnách.“

Zatím na obzoru objevil se tmavý mráček, jejž chvílemi ozařovaly kmitavé blesky. Bývá na Sahaře předzvěstí větru podobného „tornádu“. Na rozdíl od samumu neletí však vítr ten při zemi, nýbrž asi sto metrů nad povrchem, smetá temena písečných dun a strhává kameny se skalních vrcholů. Jeho směr je vždy od západu k východu. Tyto saharské smrště nejsou obyčejně nebezpečny obyvatelům pouště, poněvadž letí vysoko nad jejich hlavami. Naši aviatikové viděli se však ohrožení a byli nuceni sestoupiti. Bylo nutno přistáti rychle za každou cenu, nehledíc k místu, nad kterým se nalézali. Na štěstí ono místo bylo dosti příhodné. Mělo jen jedinou závadu, že se nalézalo poblíž arabského duaru. Toto arabské slovo označuje skupinu stanů kruhovitě rozložených, uprostřed nichž je volné prostranství, kam se na noc zahánějí stáda. Obyvatelé takového duaru tvoří jakousi obec, politickou a administrační jednotku. Bývají to členové jedné a téže rodiny, u níž však nalézají útočiště i příslušníci jiného kmene. Duar pojmenovává se nikoli podle místa, kde seprávě nalézá, nýbrž podle náčelníka rodiny, která jej tvoří. Když přistáli k zemi, zatáhli letci Vítěze za písečnou dunu a položili se mezi velké hnědé kameny, kde jich nebylo možno viděti. Nad sebou slyšeli temný hukot, podobný ječeni vodopádu a písek unášený větrem padal jako deštík se suchým šelestem kolem nich. Musili si docela ukrýti tvář, neboť ten písek je bodal jako jehly. Konečně metelice přešla a obloha, jež se na chvíli zatemnila, nabyla opět obvyklé jasnosti.

„Ta vichřice byla nutná,“ pravil Fifi.

„Proč myslíš?“ tázal se Marcel,

„Osvěžil se vzduch. Bylo vedro opravdu nesnesitelné. Teploměr ukazoval před chvílí 51° nad nulou.“ Vtom ozval se lehký šelest na několik kroků od letců. Vstali rychle a spatřili dva Araby, kteří je pozorovali. Jeden z nich držel v ruce dlouhou pušku. Když spatřil Kristiána, jenž převyšoval o hlavu ostatní své druhy, vzal si jej na mušku, ale námořní důstojník, uskočiv rychle za aeroplán, popadl svou lebelku a čekal. Za dvojplošník schovali se také Marcel, Fifi a Na-Nu. Arabové, neznajíce asi počet cizinců, neodvažovali se dalšího podniku a zmizeli.

„Nemůžeme tu věčně zůstati,“ pravil Kristián, „spusť motor a odleťme!“

Marcel se odplížil k vrtuli, ale vtom zahvízdla mu koule kolem ucha.

ZAJÍMAVÉ SETKÁNÍ

Bylo patrno, že se Arabové skrývají někde v záloze a čekají jen na vhodný okamžik, aby spustili palbu na Evropany. Situace byla dosti povážlivá. Povstati rychle, znamenalo vystaviti se za terč kulím a vyčkati dlouho, to nebylo také možno.

Situaci tuto rozuzlil Fifi, odvážný jako vždy. Doplazil se na vršek písečných dun a tam ukryt mezi dvěma kopečky, hlavu maje přitisknutu k samému písku, bedlivě pozoroval okolí.

„Neopatrný hoch!“ prohodil Marcel; „dává svůj život všanc.“

Téměř v zápětí Fifi se vracel.

„Nuže, cos vypátral?“ tázal se Kristián.

„Nikdy byste neuhodli,“ odvětil hoch, „kteří lidé se nalézají za tímto písečným násypem.“

„Snad ne Hartmann?“ zvolal námořní důstojník.

„Ano, Hartmann, uhodl jste. Jsou s ním ještě dva jíní a asi pět Arabů.“

„Jsou ozbrojeni?“ tázal se Kristián.

„Ano, Arabové mají pušky.“

Kristián chvilku přemýšlel, potom pravil Fifimu:

„Vezmi lebelku a pojď se mnou!“

Kristián s hochem plazili se k místu, kde se předtím nalézal Fifi. Sotva zaujali svá stanoviště na dunách, objevil se Arab. Jedinou ranou Kristián jej sestřelil. Tu čtyři ostatní snědoši dali se na překotný útěk a na úpatí duny zůstal jen Hartmann a jeho dva druhové. Rozhlíželi se neklidně kolem sebe. Kristián a Fifi zůstávali stále v úkrytu.

„Vidíte jejich jednoplošník?“ zašeptal hoch k námořnímu důstojníkovi. „Teď by byla příležitost prostřeliti jim benzinovou nádrž. Co myslíte?“

Kristián neodpověděl, ale zamířil ihned na nádrž. Třeskla rána a z měděné nádoby, zasažené po straně, ihned vyřinuly se proudy benzinu.

„Tentokrát dostali co proto!“ řekl hoch; „a jestli nyní budou moci odletět, pak jsou chlapíci.“

„Pojď!“ děl krátce Kristián. Oba vrátili se k Marcelovi.

„Na cestu!“ velel Kristián.

„Nepřítel utekl?“

„Ano, a benzin také,“ odvětil pařížský hoch.

„Benzin?“

„Ano… ano! Teď jen nasedejme,“ pobízel námořní důstojník; „vše ti vysvětlíme cestou.“

Za deset minut letěl Vítěz ovzduším.

„Jak se Hartmann octl v těchto končinách?“ prohodil Marcel, když vyslechl celou příhodu.

„Vida blížiti se smršť, učinil patrně jako my, přistál. Konečně jsme se ho teď zbavili, aspoň na dlouho, jak doufám. Vydrží-li náš dvojplošník až do Tangeru, jsme zachráněni.“

„Proč až do Tangeru?“

„Protože tam jistě bude lze dostati aeroplány. Byť bychom jej měli zaplatiti zlatem, koupíme si jej, bude-li třeba.“

Duary střídaly se nyní s duary a na poušti jevila se nápadná živost. Karavany a skupiny Arabů procházely písčitou rovinou. Občas bylo viděti bílou siluetu nějaké mešity nebo zelené obrysy oas. Francouzské stanice byly nyní méně četné, ale zato podivně opevněné.

Teď přelétli jakési arabské město a dostali se opět nad poušť. Fifi, jenž nepřestával pozorovati krajinu pod sebou, zahlédl jakýsi oddíl Arabů, kteří, jak se zdálo, poháněli před sebou muže oděné po evropsku.

„Vezměte, pane Kristiáne, kukátko,“ vybízel chlapec, „zdá se mi, že se tam dole děje něco podezřelého.“

Námořní důstojník podíval se ihned a nemohl potlačiti rozhořčeného posunku.

„Vidím evropské zajatce,“ zvolal, „jsou to jistě Francouzi! Přibližme se trochu více k zemi, ať zvíme, jak se věci mají.“

Vítěz se rychle snesl dolů a přistál asi sto metrů před Araby a jejich zajatci. Kdyby blesk udeřil mezi ty lidi, nebyl by je více překvapil. Místo, aby se stavěli na obranu, Arabové padli na tvář. Zajatci pak ohromeni náhlým zjevením zůstali nehybně státi jako sochy. Letci vytrvali u aeroplánu a připraveni k obraně vyčkávali, až se arabský oddíl hne opět kupředu se svými zajatci.

Tito vzpamatovavše se konečně ze svého překvapení, vztahovali paže k nenadálým zachráncům, kteří spadli jako s nebe, a spěchali k nim.

Tu Arabové, kteří zatím opět povstali, vzkřikli a křik ten, podobný psímu zavytí, nesl se kamsi až na konec pouště.

„Zdá se mi, jako by jim někdo v dáli odpovídal,“ pravil Fifi.

„To je pouhá ozvěna,“ odvětil námořní důstojník.

Hoch proti tomu ničeho již nenamítal a díval se na zajatce, kteří nyní docházeli k dvojplošníku.

Byli to vskutku Evropané a všichni měli vojenský koloniální stejnokroj. Hoch je počítal. Bylo jich devět.

Tu Kristián, obrátiv se k Arabům, pravil jim povýšeným hlasem:

„Emši, ezreb. Hleďte, ať jste dál. (Arabsky.)

Arabové dobře rozuměli, ale váhali nějakou chvíli. Pak předstoupil jeden z nich, čahoun, jehož černé oči blýskaly jako uhlíky.

„Ty nemáš práva bráti nám naše zajatce,“ pravil arabsky. „Jsou to naši nepřátelé, my jsme se jich zmocnili.“

„Emši, ezreb,“ opakoval Kristián, namířiv zbraň na mluvčího.

Tento se ušklíbl a obrátiv se k svým druhům, pronesl k nim několik slov.

Arabové znovu vydali ze sebe křik podobný dlouhému zavytí a pomalu se vzdálili.

„Kdo jsou ti Arabové?“ otázal se Kristián jednoho ze zajatců, který se zdál býti důstojníkem.

„Jsou z kmene Sarga,“ odvětil vojín. „Přepadli nás u Beliských dun a sem nás odvlekli. Konal jsem se svými lidmi obhlídku v jedné oase. Bylo nás celkem šestnáct, nyní je nás pouze devět, ostatní byli pobiti.“

„Náležíte bezpochyby k posádce některé stanice na poušti?“ tázal se Kristián.

„Ano, jsme z tábora Dželbiru.“

„A je ten tábor odtud daleko?“

„Asi deset kilometrů.“

„Máte zbraně?“

„Ne, Arabové nám odňali pušky i šavle.“

Kristián se podíval na Marcela, jako by se ho chtěl tázati o radu. Situace byla dosti těžká. Letci osvobodili sice zajatce, ale teď šlo o to, jak se tito budou moci dostati do svého tábora.

Odvézti je aeroplánem, na to nebylo možno mysliti. Přece však námořního důstojníka napadla šťastná myšlenka.

Zajatců bylo devět. Na třikrát mohli je odvézti všecky.

Ano, ale tu vznikala jiná nesnáz.

Arabové totiž zůstali nablízku. Kdyby dvojplošník odletěl s první částí, jistě by přepadli ty ostatní, kteří by zůstali na rovině, čekajíce na návrat letadla.

Kristián se však přece rozhodl zkusiti tu věc. Předložil svůj návrh Marcelovi a ten jej beze všeho schválil. Bylo ihned ujednáno, že Marcel odletí s třemi muži do tábora Dželbiru. Potom se vrátí pro ostatních šest. To bude znamenati tři cesty tam a zpět, celkem šedesát kilometrů. V necelé půlhodince může býti vše odbyto, s nasedáním i přistáváním včetně.

První cesta provedla se beze všech příhod, druhá též, ale když Marcel odletěl s posledními vojíny a malým Na-Nu, zůstal na rovině jen Fifi a námořní důstojník. Byli ozbrojeni, je pravda, ale co by pořídili proti přesile Arabů?

Jakmile osaměli, Kristián a Fifi skryli se do blízkého dolíku a čekali s puškou v ruce na Marcelův návrat.

„Arabové jistě již odešli,“ pronesl Fifi.

„Doufejme, že ano,“ odvětil námořní důstojník; „ale mohou také čekati někde na posilu.“

Na oko stavěl se klidným, ale uvnitř jím zmítala veliká obava. Znal lépe než Fifi obyčeje pouště a věděl, že Arabové nedávají se jen tak lehce na útěk. Utěšoval se však, že dříve než dojde k novému útoku, Marcel se zatím pro ně vrátí.

Vtom ozval se opět křik, podobný vytí, jaký již slyšeli. Zdálo se však, že přichází z dosti daleka.

„Hle, čeho jsem se obával, je tu!“ řekl si a povystoupil z doliny, ve které se skrýval, aby se podíval do dálky. Sotva povystrčil hlavu nad písčitý okraj, strhl se pokřik za dunou nalézající se ve vzdálenosti asi dvou set kroků.

Fifimu to nedalo a podíval se též. Spatřil oddíl asi dvaceti Arabů, jak směřují k místu, kde se skrýval s Kristiánem.

„Vypátrali nás,“ pravil hoch; „povede se nám zle, nepřiletí-li brzy pan Fournier.“

Podivný hluk donikl k uchu Kristiánovi a Fifimu. Tento povyhlédl znovu a tentokráte spatřil velbloudy, jejichž vysoké siluety obrážely se zřetelně na písečném pozadí.

„To je pěkné nadělení,“ pravil; „přichází celá armáda. Nesmíme se nechat obklíčiti. Co o tom soudíte, Kristiáne?“

Námořní důstojník vida, že nepřítel zná jejich úkryt a že budou obklíčeni, rozhodl se k rychlému činu.

„Povystupme oba zároveň,“ pravil k hochovi, „a vystřelme na nejblíže přicházející!“

Fifi namířil rychle na Araba, jenž se k nim plížil po čtyřech. Padla rána a muž zůstal nehybně ležeti na zemi. Kristián pak srazil jezdce, jenž sedě na velbloudu blížil se s napřaženým kopím.

A Vítěz stále nepřilétal! Aby mohli vzdorovati nepřátelům, kteří se neustále objevovali, bylo by potřebí, aby Fifi a Kristián byli v lepší posici, než v jaké se nalézali.

Oba přátelé však stavěli se energicky na odpor, ale když vyčerpali své náboje, viděli, že jsou ztraceni.

„Pokusme se o útěk,“ zašeptal Fifi; „jedna strana není střežena. Hleďme dostihnouti těch písečných dun, jež tamto vidíme!“

Kristián, ač přesvědčen o marnosti takového pokusu, nestavěl se proti němu.

„Nuže kupředu!“ pravil a oba přátelé vyskočili ze svého úkrytu a pádili, seč jim nohy stačily, k písečným násypům. V okamžiku je však Arabové zaskočili.

Kristián a Fifi viděli se obklíčeni opravdovou lidskou hradbou, ale nedívali se na své odpůrce; upírali dychtivě oči na oblohu, doufajíce, že každým okamžikem objeví se na ní dvojplošník.

NÁČELNÍKŮV ROZSUDEK

Co se stalo s Marcelem? Proč se ještě nevracel.

Z té prosté příčiny, že mu opět motor vypověděl službu. Nemilá zastávka, k níž byl Marcel přitom donucen, mohla státi život pařížského hocha a námořního důstojníka.

Již kolem obou zužoval se kruh Arabů těsněji a těsněji. Pojednou octl se na několik metrů blízko nich velbloud, jehož jezdce Kristián byl sestřelil.

„Což abychom vyskočili na toto zvíře?“ zvolal Fifi.

„Zkusme to!“

Hoch přehodil si pušku přes rameno a hnal se k velbloudu. Chytiv se pásu a ohlávky, v okamžiku vyhoupl se na hřbet zvířete, jež poděšeno tímto náhlým výskokem dalo se do překotného běhu, při čemž povalilo několik Arabů.

Kristián, jenž neměl času vyšplhati se na soumara, pustil se s puškou v ruce za uhánějícím jezdcem, doufaje, že ho dohoní, ale vtom se vrhli na něho čtyři Arabové a porazili jej k zemi. Kristián byl zajat!

Fifi, drže se stále na velbloudu, cválal plným tryskem rovinou, kam jej zvíře neslo. Nevím, zda někdo z našich čtenářů již jel někdy na velbloudu, Jestli ano, pak jistě pocítil i při dost mírném poklusu jednu z nejnepříjemnějších nevolností, podobnou mořské nemoci. Velbloud při cvalu i poklusu hází sebou tak značně, že u těch, kdož na něm sedí, brzy se dostavují žaludeční nevolnosti. To zakusil i Fifi. Ostatně neseděl na velbloudu dlouho.

Dohoněn arabskými jezdci uvědomil si záhy, že je ztracen. Se zoufalým křikem obrátil pušku a hleděl se brániti pažbou, ale tu dopadla mu na šíji mocná rána matrakou. Hoch pozbyl vědomí a skácel se do písku.

Právě v té chvíli objevil se v dáli na modré obloze dvojplošník, avšak ani Fifi ani Kristián nemohli ho již viděti.

Když přišel hoch k vědomí, spatřil svého přítele Kristiána ležeti vedle sebe. Nemohli vstáti, neboť oba byli svázáni a připoutáni ke kolu.

Za nějakou chvíli přišlo pro zajatce šest silných Arabů v červených fezech a odvázavše je od kola, odvedli je spoutané pouze na rukou do stanu, na němž vlála černá a zelená vlajka kmene Sargů. Byl to stan náčelníkův.

Výslech byl krátký a náčelníkův rozsudek zněl: „Smrt Evropanům! Přivažte je k popravním pranýřům!“

Okamžitě byli zajatci odvedeni k místu na rovině, kde stály o samotě kmeny dvou palem uříznuté asi dva metry vysoko nad zemí. K těmto pranýřům byl přivázán Fifi a Kristián a v celém táboře Sargů zavládlo ihned hlučné veselí. Podle arabského obyčeje měla popravě Evropanů předcházeti veliká slavnost a hudebníci počínali již tlouci na tam-tam.

Zatím co Fifi a Kristián přivázaní ke sloupům klidně vyčkávali smrt, Marcel nezůstával nečinný.

Když zpozoroval při svém návratu, že jeho přátelé byli odvlečeni Araby, okamžitě zaletěl zpátky do tábora Dželbiru a tam vypravoval, co se sběhlo.

Kolona, jež se již chystala na výpravu proti Arabům, urychlila své přípravy a brzy dvě stě jezdců a stopadesát pěších dalo se na pochod k sargaským dunám.

Marcel sloužil za ukazovatele cesty. Sedě ve svém dvojplošníku s jedním kapitánem koloniální pěchoty a s Na-Nu, poletoval nad vojíny; bylo velmi nesnadno najíti stopu Sargů, neboť tento arabský kmen je velmi chytrý a umí podivuhodně zahladiti po sobě všeliký sled.

Po půltřetíhodinovém pochodu zařídil Marcel letadlo náhle na klesání a přistál na malou vzdálenost před vojskem.

Tu kapitán, jenž zaujal místo na dvojplošníku vedle Fourniera, oznamoval svým důstojníkům:

„Právě jsme zpozorovali asi dva kilometry jižněji stany, ukryté za dunami. Jsem přesvědčen, že je to ležení Sargů. Nesmíme těm padouchům ponechati času k útěku; musíme je obklíčiti.“

Rychle dal kapitán několik rozkazů, jež byly ihned sděleny vojínům. Dvojplošník zvedl se opět do ovzduší a kolona pokračovala v pochodu. Již vojsko obešlo tábor a chystalo se za ním ke spojení. Sargové byli příliš zaměstnáni přípravami ke krvavé slavnosti a neslyšeli přicházeti vojíny.

Křik, vytí a zpěvy donikaly nyní zřetelně k uším Marcelovým.

„Buďme připraveni.“ pravil provázející důstojník.

„Kde mám přistáti?“

„Na tom kruhovitém prostranství, obklopeném zástupem Arabů. Tam jsou vaši přátelé.“

„Z čeho tak soudíte?“ tázal se Marcel.

„Vímto jistě. Právě jsem je viděl dalekohledem.“

Marcel se chvatně podíval.

„Ano… ano,“ pravil, „teď je vidím též.“

Zatím již útok započal. Nejprve padly ojedinělé rány, pak rachotila nepřetržitá střelba. Arabové, nestarajíce se o své zajatce, pádili všichni ke zbraním. Kruhovité prostranství, které před chvílí obklopovali, bylo nyní volné a Kristiána a Fifiho bylo viděti přivázané ke sloupům.

„Sestupme!“ velel důstojník. Marcel zamířil k zemi a Vítěz se snesl k zemí asi dvacet metrů od zajatců. Důstojník i letec opustili rychle letadlo a spěchali k nešťastníkům. Náhle zatřeskla rána a Marcel slyšel kouli hvízdnouti mu kolem ucha,

„Rychle na zem!“ velel důstojník.

Stráž, ponechaná ke hlídání zajatců, zpozorovala blížící se osvoboditele a chystala se k energické obraně.

Kapitán, jenž se vyznal v bojích tohoto druhu, neponechal Arabům času k přemýšlení. Ranou pistole skolil jednoho ze stráží, Marcel druhého a přiskočili k zajatcům. V okamžiku byl pařížský hoch a námořní důstojník vysvobozen.

„Neprodlévejme zde ani minutu déle,“ vybízel kapitán; „poplach je způsoben a brzy uvidíme přibíhati sem ozbrojené čety,“

Již všichni čtyři Francouzi spěchali k dvojplošníku, stojícímu asi padesát kroků opodál, když se před nimi objevila náhle řada Arabů, jako by vyvstala ze země.

Pouze Marcel a kapitán byli ozbrojení, ale střelivo jim docházelo a brzy mohl nadejíti okamžik, že budou vůči nepříteli bezbrannými. Nesměl tedy ani jediný výstřel padnouti nadarmo.

Marcel podal svůj revolver Kristiánovi.

„Užiješ ho lépe nežli já,“ pravil mu.

Kristián byl vskutku výborný střelec. Zřídka chybil se cíle. Zamířiv ihned na Araby, kteří stáli nejblíže, učinil je neschopnými boje, potom vrhnuv se do středu nepřátel, zvolal tuřím hlasem, obraceje se ke svým druhům:

„Za mnou! Kupředu!“

Tato hrdinská odhodlanost měla svůj účinek.

Sargové překvapeni ucouvli na okamžik a když se opět vzchopili, bylo již pozdě. Francouzové proběhli. Již dostihovali aeroplánu, vtom však koule lépe mířená než ostatní zasáhla kapitána, jenž klesl na kolena a ježto Kristián s Fifim spěchali mu ku pomoci, pravil jim: „Prchněte!… Nechte mne tu, mé okamžiky jsou sečteny. Rychle pryč nebo jste ztraceni!“

„Vás tu nechati?“ zvolal Kristián; „nikdy neopustíme raněného přítele.“ A pozvednuv důstojníka, naložil si jej na své plece.

Za několik vteřin zvedal se dvojplošník do výše za velikého řevu Arabů.

Pojednou Fifi vykřikl. Všiml si právě malého Na-Nu, jenž všecek bledý choulil se na sedadle a hleděl na letce podivným zrakem. Tenký pramének krve stékal po jeho tváři.

„Na-Nu!“ zvolal pařížský hoch. „Co je ti? Jsi raněn?“

Malý Annamita chtěl odpověděti, ale slova uvázla mu v hrdle. Fifi naklonil se k mladému příteli a starostlivě si ho prohlížel. Na-Nu bledl čím dále tím více a jeho oči nabývaly divného výrazu.

„Nu, odpověz mi,“ domlouval pařížský hoch, „kdo tě poranil? Trpíš? Mluv přece!“

Místo všeliké odpovědi malý Annamita stiskl ruku svému druhovi a upadl v bezvědomí.

Dvojplošník vznášel se v ovzduší. Dole Sargové sváděli zuřivý boj s francouzskými vojíny, kteří vystoupili nyní na scénu. Padaly výstřely a kmitaly se tasené šavle.

Kapitán, ačkoli raněn a snášeje hrozné bolesti, sledoval starostlivě různé fáze urputného boje. Podporován Kristiánem, nachyloval se z aeroplánu a slabým hlasem udílel rady i povzbuzení vojínům, čehož ovšem nemohli slyšeti. Náhle se zaradoval. Spahiové právě obklíčili Sargy a tito se pokoušeli o útěk, ale kolona pěších s nasazenými bodly je držela v šachu.

Arabové byli chyceni a ihned změnili taktiku. Vidouce, že jim nezbývá než prositi nepřítele o milost, vrhli se na zem a spustili žalostivý nářek.

Vojíni se spokojili pouze tím, že je drželi na mušce, ale nestříleli; není zvykem Francouzů stříleti přemožené nepřátele.

Vítězství bylo úplné. Sargové budou nyní na dlouho učiněni neškodnými.

„Přistaňme!“ velel kapitán. „Vysaďte mne na zem a pak odletíte.“

Marcel nepřál si ničeho více než přistáti. Ale ještě větší zájem měl na tom Fifi; v letadle nemohl ošetřiti malého Annamitu, jak by si byl přál. Jakmile byli na zemi, snažil se pařížský hoch věnovati všecku péči raněnému Na-Nu, ale vojenský ošetřovatel, kterého zavolali k obvázání kapitána, prohlásil, dívaje se na ležícího Na-Nu: „Ten hoch dlouho nevydrží!“

Slova ta zněla jako umíráček v srdci nešťastného Fifi. Je pravda, co řekl ten člověk? Je možné, aby Na-Nu byl smrtelně postřelen?

Ošetřoval sám malého Annamitu a to s takovou péčí a dovedností, že Na-Nu brzy otevřel opět oči.

Jeho první pohled nesl se k Fifimu a zašeptal hláskem sotva slyšitelným, slabým jako dech:

„Díky… Fifi… Ty být dobrý… ty…“

Více však říci nemohl. Hlava mu klesla nazad a pozbyl znovu vědomí. Strašná bledost pokrývala jeho obličej a nebýti lehkého pohybu, jenž nadzvedal jeho prsa, mohl býti považován za mrtvého.

K EL-NAZIRU

Vojíni zřídili z pušek a stanové plachty nosítka a položili na ně kapitána, jehož zranění bylo velmi těžké. Dvojplošník pak pokračoval ve svém letu.

Stav malého Na-Nu se nelepšil, spíše zhoršoval.

„Neměli jsme ho bráti s sebou,“ pravil Kristián.

„Proč myslíte?“ tázal se Fifi.

„Kdybychom ho nechali v rukou vojínů, jež jsme právě opustili, byli by ho ošetřili. Jsou mezi nimi zkušení ranhojiči. Ale v tom spěchu s odletem jsme na to nepomyslili.“

„Co tedy máme počíti?“

„Přistáti na nejbližší stanici a nechati Na-Nua v rukou vojenského ošetřovatele nebo lékaře.“

„Abychom se rozloučili s Na-Nu? Nikdy!“ zvolal Fifi.

„Chceš tedy raději viděti jeho smrt?“

Pařížský hoch pochopil. Neměl vskutku práva ošetřovati sám nemocného přítele, když prostředky k tomu byly nedostatečné.

„Jak je daleko nejbližší stanice?“ tázal se.

„Dvacet kilometrů,“ odvětil Kristián nahlédnuv do mapy. „Je to stanice El-Nazir, dosti důležité středisko, jež se nalézá poněkud napravo od trati námi sledované.“

„Nemáme na rozmýšlenou,“ pravil Marcel, pohlédnuv na ubohého Annamitu; „naznač mi přesnou cestu, poletím plnou rychlostí.“

„Směřuj přímo k oněm horám, jež tamto vidíš,“ pravil po chvilce Kristián.

Ty hory byly Ahirské duny, tvořící dlouhé pásmo od severu k jihu a vysoké průměrem asi šest set metrů.

Naši přátelé přeletěli duár vystavěný na temeni těch písečných dun a aeroplán vznášel se pak nad širokou plání, na níž rostlo něco sporých křovisk a travin. Tu a tam v těch pustinách bylo viděti stáda ovcí, koz nebo krav a byla to věru zajímavá podívaná na ta zvířata visící takřka na příkrých bocích horských.

Jindy opět spatřili osamělé jezdce, kteří jakoby stáli na stráži na důležitých stezkách k Duarům.

Již objevovala se v dáli stanice El-Nazir. Barákové dřevěné budovy a litinové pylony rýsovaly se zcela zřetelně na obzoru. Dvojplošník byl nucen přistáti asi šest set metrů před stanicí na velmi příhodném terénu. Marcel však potřeboval aspoň dvou hodin na opravu motoru.

„Dvě hodiny!“ zvolal Fifi; „Na-Nu nemůže tak dlouho čekati.“

„Upravme nosítka z náhradních latí a plachty,“ pravil námořní důstojník k pařížskému chlapci; „položíme na ně nemocného a přeneseme jej sami do El-Naziru. Budeme tam za dvacet minut.“

Fifi rychle připravil latě a režné plátno a zhotoviv dosti pohodlné lůžko, pravil Kristiánovi: „Nosítka jsou hotova!“

Na-Nu byl na ně s velikou opatrností položen. Fifi a Kristián chopili se nosítek a vydali se na cestu.

Štěstí jím přálo, že se dostali do tábora beze všech nehod. Spatřili cestou sice tu a tam některého Araba, buď pěšího nebo sedícího na velbloudu, ale ti všichni byli daleko a neodvážili se útoku.

U vchodu do stanice El– Naziru bděla stráž.

Byl to statný vojín osmahlé tváře s dlouhým černým knírem. Vida blížiti se k sobě muže s nosítky, zdál se překvapen, potom nastaviv bodlo, podle předpisu zvolal:

„Kdo tu?“

„Přátelé!“ odvětil Kristián.

To na vojína nepůsobilo. Tolikrát se jíž do očí volalo „přátelé“ a pak se skočilo na hrdlo!

„Čeho si přejete?“ tázal se.

„Přinášíme raněného.“

„Odkud přicházíte?“

„Z pouště,“ odvětil Kristián.

„Jste cestovatelé? Obchodníci?“

Kristián Loganec, jenž s Fifim postavil nosítka na zem, vyňal z kapsy důstojnickou legitimaci a podal ji vojínovi.

Ten nedůvěřivě do ní nahlédl.

„Vy jste námořní důstojník?“

„Jak vidíte.“

„Patří tato legitimace opravdu vám?“

„Porovnejte popis…“

„Ano,“ pravil vojín po nějaké chvíli, „zdá se, že se popis shoduje: výška 1 m 85 cm, zavalitý v ramenou, vous a vlasy plavé, oči modré, jizva nad pravým okem. Počkejte, zavolám hlídku.“

Ihned přiběhlo několik koloniálních vojínů.

„Co se děje?“ tázal se poddůstojník.

„Tady ti dva občané přinášejí raněného. Jeden se vydává za námořního důstojníka. Co se týče druhého, toho jsem nevyslýchal.“

„Vstupte, předvedu vás k poručíkovi,“ pravil poddůstojník, pokynuv Kristiánovi a Fifimu. Oba letci chopili se opět nosítek a následovali desátníka.

„To je okolků!“ zašeptal Fifi Kristiánovi do ucha.

„Jsou nedůvěřiví a mají pravdu,“ odvětil námořní důstojník. „Zde v těchto ztracených končinách každý neznámý je nepřítel a my nemůžeme se pohoršovati nad tímto přijetím.“

Poručík, kterého vyhledali, zjistil po krátkém výslechu totožnost příchozích a povolal ihned dva ošetřovatele.

„Odneste raněného k lékaři-majorovi!“ pravil těmto. A když se Fifi s Kristiánem chystali jíti za nimi, důstojník je zadržel.

„Zůstaňte zde,“ pravil, „nikdo cizí nesmí do tábora.“

Když však po krátké rozumluvě zvěděl, kdo opravdu jsou ti cizinci, kteří v něm budili pořád ještě nedůvěru, a zvláště když uslyšel o jejich různých příhodách a bojích s Araby, stiskl jim vřele ruce, řka:

„Nedivte se mi, od nějaké doby je nařízena nejpřísnější opatrnost. Na poušti se šíří povstání a my se musíme míti ustavičně na pozoru. Přicházíte ostatně ještě včas. Kdybyste se zpozdil o půl hodiny, již by vás do stanice nevpustili.“

„Proč to?“ tázal se Kristián.

„Protože se chystáme na pochod. Arabové kmene Audá se spojili a jdou, jak se zdá, proti nám. Pochopíte, že nebudeme na ně čekati. Ale co počnete vy?“

„Vrátíme se k dunám,“ odvětil Kristián, „nechali jsme tam své letadlo.“

„To vám bude sotva možné.“

„Proč myslíte?“

„Duny jsou již obsazeny. Naši domorodí zvědové právě nás zpravili o příchodu Audáů.“

„Jen aby pan Marcel byl zavčas hotov s opravou!“ zašeptal pařížský hoch. „Musíme přes to přese všecko k němu. Jak bychom ho mohli takto opustiti! Musíme však také věděti, co říká vojenský lékař našemu raněnému.“

V té chvíli se vrátil jeden z ošetřovatelů a zaslechnuv slova Fifiho, pravil: „Hoch sotva vyvázne. Lékař nedává žádné naděje.“

Fifi dal se do usedavého pláče. Je to tedy pravda. Na-Nu, jeho ubohý Na-Nu je ztracen! Zemře opuštěn v této smutné končině a již ho nikdy více nespatří!

K ÚTOKU!

Kristián pohlížel chladně na situaci. Viděl, že především je nutno pospíšiti na pomoc Marcelovi. Poněvadž se vojsko chystalo vyraziti právě směrem, kde se nalézal letec, mohli použíti tohoto průvodu a dostihnouti pod jeho ochranou oněch písečných dun. Již se vojáci chystali k výpadu. Objevil se jejich kapitán. Byl to muž ještě mladý, na jehož dolmanu pyšnila se červená stužka řádu Čestné legie. Spatřiv Kristiána, spěchal k němu se vztaženýma rukama.

„Jakže, můj milý Loganeku, vy jste zde?“

„Jak vidíte, můj milý Levalloe.“

„A co děláte v těchto končinách?“

Několika slovy vylíčil Kristián kapitánovi, jak se věci mají.

„Ach, to bych si nikdy nebyl pomyslil,“ zvolal důstojník, „když jsme spolu sloužili v Cherbourgu, vy na válečné lodi Formidable a já jako poručík u pátého koloniálního pluku, že se spolu jednoho dne shledáme v nejtemnější Africe! Snad si budeme brzy moci pohovořiti trochu o minulých časech a o svých bývalých soudruzích; pro tento okamžik však musím vás, jak vidíte, opustit. Blíží se nepřítel, nesmíme ho nechat přijíti k táboru.“

„Půjdu s vámi,“ prohlásil Kristián.

„Jakže, vy byste se chtěl bíti?“

„Nebylo by to po prvé. Od nějaké doby jsme v ustavičném křížku s Araby, já a tento hoch zde…“

Důstojník pohlédl letmo na Fifiho.

„Tento chlapec že se bije také? Vždyť je to ještě dítě.“

„Ano, ale přitom pravý hrdina. Ostatně naskytne-li se k tomu cestou příležitost, uvidíte sám. Jen nám dejte pušky a náboje!“

Za několik minut vydala se kolona na pochod. Fifi s lebelkou na rameni kráčel mezi vojíny a Kristián se držel po boku kapitánově.

Brzy došlo k útoku. Veliký oblak prachu zvedl se náhle v poušti a Arabové, sedíce na velbloudech, zběsile udeřili na francouzské vojíny, kteří je přivítali střelbou s ručnic. Přece však nastal jakýsi nepořádek a řady, v nichž se nalézal Fifi, byly proraženy. S puškou v ruce konal tu pařížský hoch pravé divy. Jednu chvíli obklíčen čtyřmi Araby ozbrojenými oštěpy a šavlemi, udržoval své nepřátele v šachu a dva z nich skolil. Vítězství naklonilo se konečně na stranu Francouzů a Audáové byli pronásledováni až do svých doupat. Koloniální vojsko pochytalo mnoho zajatců a zničilo všecky záseky a opevnění zbudovaná Audáy, kteří dobře znali všecky vymoženosti moderní taktiky. Po bitvě shromáždil kapitán Levallo své mužstvo a vyslovil jim dík za jejich statečné chování. Právě v tom okamžiku vznášel se nad arabskou osadou Vítěz, jako by také chtěl pozdraviti ty čacké hrdiny.

„Pan Marcel! Pan Marcel!“ volal pařížský hoch, ukazuje prstem Kristiánovi na aeroplán, jenž, jak se zdálo, hledal místo k přistání.

„Je zachráněn,“ pravil Kristián.

„Ano,“ odvětil Fifi, „můžeme říci, že jsme měli šťastný den a kdyby náš ubohý Na-Nu nebyl v nebezpečí, mohli bychom se opravdu radovati.“

„Doufejme ještě. Kdož ví?“

V té chvíli příchvátal tryskem ke kapitánovi jezdec. Řekl mu rychle několik slov a důstojník obrátív se k poručíkovi, zvolal pohnutým hlasem: „Ti bídníci! Rychle! Rychle! Srazte řady a na pochod k El-Naziru!“

UBOHÝ NA-NU!

Vojíni dali se rychle na zpáteční pochod. Co se stalo? Jakou to hroznou novinu přinesl jezdec kapitánovi? Hle, co se sběhlo:

Arabové, nemohouce odraziti útok Francouzů, chtěli se aspoň pomstíti a nasadili vše, aby to provedli. Odeslali silný oddíl k francouzské stanici, který skrývaje se za dunami ušel pozornosti. V El-Naziru zbývalo jen asi padesát mužů, mezi nimi značná část nemocných.

Na štěstí podařilo se jednomu spahiovi ujeti tajně z tábora a nepozorován dorazil se zprávou ke kapitánovi. Zatím co uháněl plnou rychlostí, vnikali Audáové do tábora. Před tím na blízkém poli halfovém natrhali si s dostatek suché trávy, nacpali ji do ohrady a zapálili.

Francouzské vojsko zmocnilo se arabské vesnice, oni zase upálí za živa vojíny v tábore El-Naziru!

Náhle ozval se z dálky koňský dusot, bojovný ryk a volání, pak asi sto spahiů s tasenými šavlemi vniklo do nádvoří. Zatím co jedni seskočivše s koní udupávali chumáče hořící halfy, druzí bez milosrdenství sekali do Arabů. Záhy bylo nádvoří pokryto mrtvolami těch, kteří chtěli připraviti vojínům tak strašlivý osud.

Když přiběhl kapitán s Kristiánem a Fifim, požár byl již uhašen. Oba naši přátelé pospíšili ihned do nemocnice.

Tam na malém lůžku odpočíval Na-Nu. Oddychoval jen s obtíží a bylo viděti, že ho život pozvolna opouští.

Fifi přistoupil k lůžku a nakloniv se k mladému příteli, zašeptal dojatým hlasem: „Na-Nu, to jsem já… Fifi.“

Malý Annamita otevřel oči, strhané oči, již bez výrazu a pootevřel ústa, ale žádný zvuk nevyšel z jeho rtů.

„Na-Nu… můj ubohý Na-Nu,“ opakoval Fifi, očí maje zality slzami.

Umírající pohnul tiše hlavou, pak vysunuv s obtíží zpod přikrývky svou chladnoucí již ručku, hleděl setkati se s rukou svého přítele. A tento poslední stisk, do něhož vložil vše, co mu zbývalo síly, měl do sebe cosi tak truchlivého, tak dojemného, že ani Kristián nemohl se ubrániti pláči.

Najednou ozval se zvenčí hrčivý klepot. To Marcel přistával s Vítězem.

Na-Nu uslyšel a také poznal povědomý zvuk, který mu připomínal chvíle ztrávené na palubě aeroplánu ve společnosti přátel.

„Reoplan!… reoplan!…“ pronášel trhaným hlasem, „Fifi… pan!… pan!… oškliví Arabové!… Toby!… Toby!…“

A krajním napětím sil posadil se na lůžku, opíraje se oběma rukama, široce otvíraje zorničky a obličej maje zroseny potem.

Tentokrát poznal všecky, kdo stáli kolem něho, pokoušel se o úsměv, pak náhle klesl zpět nazad.

„Mrtev!…“ zvolal Fifi, propukaje v usedavý pláč.

Ošetřovatel přiblížil se k malému Annamitovi.

„Nikoli,“ pravil, „ještě dýchá.“

Vojenský lékař vrátil se z arabského bojiště, kde až do té chvíle ošetřoval raněné. Přistoupil k Na-Nuovu loži, díval se dlouho na hocha, poodhrnul mu sklopená víčka, pak prohlásil:

„Možná, že ho ještě zachráníme!“

Fifi uchopil lékaře za ruce.

„Ach, ano, pane doktore,“ prosil, „zachraňte ho!… Zachraňte ho!“

PUSTÉ KRAJINY

Na lékařův rozkaz všichni vyšli ze světnice. S lékařem zůstali jen ošetřovatelé.

„Provede se operace,“ pravil jeden vojín k pařížskému chlapci.

Uběhlo dvacet minut. Fifi, Marcel a Kristián čekali úzkostlivě na výsledek. Konečně se objevil lékař. Jeho obličej byl tichý, téměř usměvavý.

„Myslím, že ho zachráníme,“ pravil, „ale teď musí míti klid. Nejmenší rozčilení mohlo by mu býti osudné.“

„Kdy se bude vědět jistota?“ otázal se Kristián.

„Za dva nebo tři dny,“ odvětil lékař.

Tři dni! A přece bylo nezbytně nutno pokračovati v cestě! Fifi chtěl vyčkati, ale jeho přátelé mu dali na srozuměnou, že jeho přítomnost ničeho nezmění na stavu věci. Kristián musil ho v pravém slova smyslu odvléci k aeroplánu.

Bylo tudíž smluveno mezi kapitánem Levalloem a Kristiánem, že bude poslán jiskrový telegram do Tangeru. Tím způsobem, až by letci stihli do tohoto města, jakožto své poslední zastávky, byli by zpraveni o Na-Nuově osudu.

Vítěz byl již daleko, ale pařížský hoch stále ještě obracel oči k malému bílému stavení, kde zanechal snad navždy Annamitu Na-Nua, toho oddaného, dobrého chlapce, jejž miloval jako svého bratříčka.

Písečné duny řídly čím dále tím více. Vystřídaly je nyní širé pláně oslňujícího písku, jež zdály se býti zality roztaveným olovem.

Dvojplošník letěl slušnou rychlostí, ale Marcel, jenž znal rozmary svého Vítěze, držel se co možná blízko země. Ale tento let v mírné výši měl také jisté závady. Letci se o tom brzy přesvědčili. Přeletěli právě širé roviny a dostávali se znovu nad skalnaté území, dosti podobné tomu, které již přeletěli na východě. Byly to hluboké, tajuplné pustiny.

Tyto kraje zdály se býti prosty života a přece tu a tam bylo viděti chýše z halfy nebo bídné domky kamenné.

„Jsme zde v krajině Aissa,“ pravil Kristián, „nejnižším místě Sahary.“

„A kdo bydlí v těchto krajinách, jsou-li vůbec obydleny?“ otázal se Marcel.

„Podivné bytosti, smíšenina černého a arabského plemene, nazývají se Mundové. Jsou inteligentnější než černoši, ale méně vzdělaní než Arabové, představují zajímavou směs úskočnosti a divokosti. Mundů jest jen několik set a žijí v těchto skalách, jimž částečně děkují za svou bezpečnost. Kdo by se také odvážil za nimi do těchto divokých skal? A tak využívají své osamoceností k páchání nejhorších zločinů.“

„Překvapuje mne, že jich nikde nevidíme,“ podotkl Fifi.

„Nutno hleděti velmi pozorně, aby je bylo možno rozeznati mezi těmi skalními rozvalinami. Naprosto splývají s barvou půdy. To je činí obzvláště obávanými a proto také byli nazváni „Neviditelnými.“ Cizinec nic netuší a najednou vyvstanou, vrhnou se na svou oběť, hodí jí na hlavu kus látky zvaný mandil a uškrtí ji bez milosti.“

„Dobře, že nemusíme u nich přistáti,“ liboval si Fifi, Kristián neodpověděl.

Zatím co letci směřovali k těmto končinám, Mundové plížili se jako hadí po skalách. Bylo jich asi čtyřicet, čtyřicet chlapíků herkulské postavy, s bronzovou pletí, s černýma očima, z nichž vyzírala potměšilost a divokost. Hlavy neměly obtočeny turbanem, nýbrž zahaleny jakousi kapucí, mandilem, jenž se pod bradou zavazuje dvěma konopnými šňůrami. Zbraní jejich byl jen prak a dýka se silnou čepelí.

Bylo viděti, že mají určitý cíl, že směřují k jistému místu na poušti. Konečně se zastavili. Jsou u východu do roviny, uprostřed níž viděti v dáli bílý domek. Je to telegrafní stanice Ain-Galah, jež spojuje francouzské tábory El-Uzan a Bab-el-Muzu. Mundové bedlivě pozorovali to bílé stavení, od něhož bylí vzdáleni asi půl kilometru. V té chvíli leželi tiše přitisknutí k zemi, neboť spatřili důstojníka s četou asi deseti spahiů, jak vyjíždějí z pozadí budovy. Když jezdci zmizeli na konci roviny, vůdce Mundů vyrazil ze sebe podivný skřek a tlupa hnula se ihned kupředu.

Možná že ti potměšilí a divocí škrtiči se domnívali, že najdou francouzské baráky prázdny, a chtěli je zapáliti.

KAPITÁN LANDRIN

Domek nebyl prázdný. V té chvíli seděl u telefonu důstojník a oznamoval do stanice El-Uzanu některé rychlé zprávy.

„Tady je klid,“ mluvil do přístroje. „Mundové po poslední porážce jako by se slehli do země. Všecko zdá se nasvědčovati, že okolí pouště je dokonale vyčištěno.“

Náhle důstojník sebou trhl. Zdálo se mu, že oknem zahlédl kmitnouti se nějaké postavy na okolních skalách. Položil sluchátko, šel k oknu a rozhlížel se.

Neviděl již ničeho. To snad sluneční paprsky, odrážejíce se od skal, způsobily ty pohyblivé stíny. Důstojník vrátil se ke svému přístrojí a spojil se nyní se stanicí Bab-el-Muzou.

„Haló, haló!… zde Landrin… Je zbytečno posílati posilu… Rovina je klidná a doufám, že se Mundové tak hned neukáží…“

Pojednou zbudil jeho pozornost slabý šelest. Zvedl hlavu. Zdálo se mu, že něco zahlédl… Tentokrát se nemýlil. Někdo obchází kolem stavení. Důstojník se domnívá, že je to snad ordonance, i táže se krátce: „To jste vy, Martinole?“ Nikdo mu neodpovídá. Tu důstojník opakuje znovu:

„Ozvěte se přece! Kdo je tu?“

Náhle objeví se v okně škaredý obličej polozahalený kapucí.

Kapitán drží stále sluchátka. „Haló, haló!…“ volá rychle do přístroje, „řekl jsem vám, že Mundové…“ Neměl času dokončiti větu. Dveře se prudce rozletěly, několik osmahlých chlapů vrhlo se na něho a přese všechen energický jeho odpor zardousili jej bez milosti.

Když dokonali svůj zločin, vyšli ven a plížili se do druhého baráku, majíce v úmyslu přepadnouti vojíny, kteří se tam nalézali. Ale náhle jedna stráž způsobila pokřik. Padlo dvacet výstřelů, strhl se křik a Mundové, vidouce se prozrazeni, zmizeli v okamžiku. Když měli býti stíhání, stali se neviditelnými.

Ale přes to, že se považovali za dobře ukryty, byli přece jen spatřeni, ne ovšem vojíny, kteří je pronásledovali, nýbrž našimi přáteli letci.

Vítěz totiž, donucen poruchou k opětnému přistání, nalézal se asi padesát metrů od barákových stavení, ukryt za písečným násypem.

„Kde jsou? Kam prchli?“ volali vojíni, když byli skočili po svých zbraních.

„Sem!… sem!“ křičel Fifi, ukazuje rukou ke skalám. A odvážný hoch hnal se vpřed, následován asi třiceti vojíny.

Sotvaže učinil asi třicet kroků, vrhl se na něho Mundo ukrytý za skálou, ale Fifi rychlým podražením nohou povalil chlapíka na zem a přidržoval jej na ní tak dlouho, až mu přiběhli na pomoc dva koloniální vojíni.

Dvacet minut trval zuřivý hon, až konečné deset těch škrtičů bylo pochytáno.

„Veďme je ke kapitánovi!“ pravil poddůstojník; „on jediný má právo rozhodnouti o jejich osudu.“

A vojíni, obklopivše své zajatce, zamířili k bílému domku, kam věděli, že důstojník odešel za příčinou telefonování.

Lze si představiti jejich úžas, když našli svého kapitána ležeti zardoušeného na zemi u telefonu. Zdrceni hleděli vojíni na truchlivý ten obraz a pohnutím nebyli mocní jediného slova.

Mundové, pyšni na svůj čin, zachovávali usměvavou tvář. Toto cynické chování rozčililo koloniální vojíny svrchovanou měrou. V záchvatu slepé pomsty odvlekli škrtiče opodál ke zdi a postříleli je bez milosti.

Nešťastný kapitán, jenž nalezl smrt za tak tragických okolností, byl v této stanici teprve tři neděle, přicházel z Francie, kde zanechal ženu a dvě dítky.

„Jest to jíž třetí důstojník, kterého nám takto zabili,“ pravil desátník Kristiánovi. „Před měsícem byl to kapitán Dubief, před čtrnácti dny poručík Muret, dnes dobrý náš kapitán Landrin.“

A slza zaperlila se poddůstojníkovi v oku.

HRDINŮV HROB

V táboře vykonány přípravy k pohřbu. Tělo kapitána Landrina bylo zavinuto do trojbarevného praporu. Důstojníci shromáždili své mužstvo na nádvoří tábora a brzy na dané znamení objevili se čtyři vojíni, nesoucí nosítka, na nichž odpočíval mrtvý kapitán.

Hrob byl vykopán uprostřed tábora samého, neboť právem se usuzovalo, že hrdina má dřímati svůj věčný sen v zemi obsazené Francouzi a nikoli v té divoké poušti, kde by mohli fanatičtí Arabové vykopati jeho mrtvolu a předhoditi ji na pospas šakalům, jak se to již stalo častokrát.

Došedše ke hrobu, vojíni s nosítky se zastavili a postavili je tiše na zem. Nastal okamžik nevýslovně dojemný, pak pronesl poručík v krátkých, výstižných větách pohřební chvalořeč na svého představeného, louče se s ním jménem Francie.

Jakmile bylo tělo spouštěno do hrobu, zazněla salva výstřelů, pak zavířily bubny a vojsko pomalu odcházelo, jsouc dojatější, než to snad dávalo najevo, tímto truchlivým divadlem.

Na kapitánův hrob položen pak plochý kámen, na němž nedovedná ruka vyryla tato prostá slova:

Po obřadě rozloučili se naši aviatikové s důstojníky a brzy jejich dvojplošník zmizel s nimi v ovzduší.

NOVÝ BOJ

Vedro bylo úmorné. Žhoucí slunce rozpalovalo písčiny ve výheň a obloha měla ono perlově šedé zbarvení, jež oslňuje a těm, kdož se na ni podívají, způsobuje mžitky před očima. V dáli vysoká hnědá hradba zdála se zahrazovati obzor. Člověk by řekl, že tam končí poušť a že za tou skalní ohradou objeví se moře… to Středozemní moře tak netrpělivě očekávané, které se nalézalo ovšem ještě daleko.

Tato vysočina či lépe náhorní planina saharská, jmenuje se AHaggar a žádný cestovatel ji dosud neprobádal. Jenom dr. Barth a Francouz Duveyrier obešli kolem r. 1860 její skalnaté svahy a zprávy, které odtud přinesli, poučily nás jakž takž o mravech a zvycích Tuaregů, obyvatelů této nebezpečné končiny.

Avšak naši letci ani na okamžik nepomyslili na možná nebezpečí, která jim hrozila v těchto vyprahlých a divokých krajinách. Jejich cesta chýlila se ke konci a horečný zápal, jenž je poháněl vpřed, činil je odvážnějšími než kdy jindy. Uletěli asi sto kilometrů, když se jim skytla opět příležitost prokázati službu malému francouzskému oddílu, zbloudivšímu v horských soutěskách. Již jedenáct dní marně hledali tito vojíni cestu, která je měla dovésti zpátky do Duarimu. Byli již krajně zemdleni, hladoví a palčivá žízeň jim vysušovala hrdlo. Kdyby k nim letci nebyli přistáli, jistě by tito ubožáci zahynuli. Marcel a Kristián rozdal jim něco potravin a pitné vody, co stačilo, aby hynoucí nabyli nových sil. Poručík, který velel malému tomuto oddílu, napsal rychle na lístek svého zápisníku několik slov a požádal letce, aby odevzdali tento dopis do stanice Suakimu, vzdálené asi dvacet kilometrů.

Naděje vracela se opět do myslí těch ubohých lidí, když vtom vystoupila ze skal tlupa Arabů. Bylo zjevno, že mají útočný úmysl. Francouzi nechali je přiblížiti se co nejvíce, pak obkličujícím pohybem podařilo se jím je zaskočiti. Někteří však přece utekli a v rukou Francouzů zůstalo jen pět Arabů, kteří bez průtahu byli zastřeleni.

Situace však byla kritická. Ostatní Tuaregové se skrývali v okolí a byla obava, že až se letci vzdálí, nepřátelé vyrazí ze svého úkrytu, aby pomstili své padlé.

Kristián odevzdal vojínům několik balíčků střeliva a pravil poručíkovi: „Hleďte se udržeti co možná nejdéle, my odevzdáme dopis do stanice Suakimu a posila vám přijde brzy.“

Sotva dořekl ta slova, ozval se za skalami divoký křik a dusot a letci i vojíni, považujíce to za nový útok, připravili se na odpor.

Lze si představiti překvapení našich přátel, když spatřili oddíl spahiů, kteří hnali před sebou houf prchajících Arabů. Letci vidouce, že vojíni dostali posilu, nečekali ani na jejich díky a nastoupili opět svou vzdušnou cestu. Nebylo již ani potřebí, aby se zastavili v Suakimu. Zatím co dvojplošník prolétal ve veliké výši nad horami, Fifi melancholicky počítal zásoby potravin, které jim zbývaly.

„Notně se ztenčily!“ povzdechl si, „k tomu zbývají nám sotva dva litry vody.“

„Nenaříkej, Fifi,“ těšil ho Kristián, „brzy najdeme prameny a studně, kde budeme moci obnoviti svou zásobu pitné vody. Co se týče potravin, ty doplníme datlemi… je to velmi zdravý pokrm.“

„Nepopírám,“ odvětil hoch, „ale nemýlím-li se, datle rostou na datlových palmách a já tu nikde nevidím ani stromečku.“

„Jen strpení! Nepoletíme stále nad těmito divokými pustinami. Nějakých dvacet kilometrů odtud dostaneme se nad oasu.“

Kristián věřil své mapě a jistě právem, ale nevěděl – a jak by mohl to předvídati? – že nedávné řádění samumu úplně přeměnilo útvar povrchu půdy. Spousty písku, zvířeného vichrem, nakupily se ve vysoké závěje, utvořily duny a tyto duny částečně zasypaly několik oas, které se nalézaly na této vyprahlé rovině.

Jak se podivil, když doletěv nad území, kde doufal nalézti studni a oasu s datlovými palmami, spatřoval jen jednotvárný povrch zvlněný tu a tam kopečky podivných tvarů!

Myslil, že se zmýlil, nahlédl znovu do mapy a přepočítal své cestovní výpočty. A přece ne, jeho číslice, udávající vzdálenost, byly správné.

„Nuže, kde je ta oasa?“ tázal se náhle Fifi; „já ji pořád nikde nevidím. Přece ji nikdo neodnesl.“

„To ne,“ odvětil námořní důstojník, jenž si již uvědomil, co se stalo. „Nikdo ji neodnesl, je zde, a to právě na místě, kde vidíš onu písečnou závěj. Ale samum zasypal vše, takže nyní musíme uraziti nových sto kilometrů, než najdeme vodu a datle.“

„Sto kilometrů, to je konečně maličkost,“ poznamenal pařížský hoch; „jen aby náš dvojplošník neusmyslel si vysaditi nás na těchto pustých písčinách!“

Námořní důstojník, jak se zdálo, nevěnoval tuze pozornosti hochovým úvahám. Hleděl do hlubiny pod sebou neklidným zrakem. Mysl jeho naplňovala mučivá myšlenka. Kdyby nešťastnou náhodou byli donuceni k přistání a snad na delší dobu, pak by jejich postavení bylo strašlivé. Hrozila by jim smrt hladem a žízní.

Krajina byla čím dále tím truchlivější. Ty nekonečné písčiny, kterými nebrázdila žádná karavana, ty fantastické duny, zvedající se tu a tam jako nepřekročítelné hradby, to vše vzbuzovalo v Kristiánovi nepřekonatelnou obavu.

Pojednou jakési živé bytosti mihly se touto pustinou. Byli to šakalové, kteří vydávali ze sebe štěkot jako psi a honili se chvílemi, až zmizeli kdesi mezi písčinami.

STÁLE ON!

Na obzoru objevila se konečně malá oasa, napolo zasypaná pískem. Letci však byli nuceni přistáti k zemi o něco dříve. Kristián s Fifim vystoupili na písčitý pahorek, aby se porozhlédli po krajině.

„Ach, hleďte!“ zvolal chlapec, „zdá se mi, že na kraji té oasy vidím nějaké lidi.“

Námořní důstojník díval se chvíli, potom prohlásil: „Máš pravdu. Jsou tam vskutku lidé. Ale kdo asi jsou?“

Oba letci se odmlčeli. Několik kroků od nich bylo slyšeti Fourniera, jak tluče kladívkem do nějaké vzdorovité součástky. Správka nepokračovala dosti rychle kupředu a nevědělo se, kdy budou moci opět odletěti.

Pojednou Fifi, jenž měl, jak víme, výborný zrak, upozornil přítele Kristiána, že něco černého plazí se po rovině.

„Buď se klamu,“ pravil hoch, „anebo se to k nám blíží nějaký nepřítel, aby nás přepadl.“

„Nechme ho, ať se přiblíží!“

„Ale což vystřelí-li dříve než my?“

„Uviděli bychom, až by mířil. Ale překvapuje mne, že ten člověk ani tuze nedbá, aby se kryl. To je podivné!“

„Mně se všecko zdá, že chce po nás střeliti. Hle, teď se zastavil, hýbe rukama… vstává.“

„Řekl bych, že je raněn a hledá u nás pomoci,“ pravil Kristián, „ale může to býti nějaká léčka.“

Muž se nehýbal s místa. Bylo jej viděti učiniti ještě jakýsi zoufalý posunek, pak zůstal nehybně ležeti.

„Doskoč pro dalekohled,“ pravil Kristián hochovi. Fifi se svezl s kopce dolů a za chvilku se vracel s žádaným předmětem. Námořní důstojník vzal dalekohled a dlouho se jím díval. „Ten člověk je oděn po evropsku a má na sobě cestovní úbor. Mohl by to býti člen nějaké výzkumné výpravy.“

„Ale proč zůstal náhle ležeti na tom místě?“

„Zdá se, že je mrtev,“ pravil Kristián, „nehýbe se. To je věru záhadné.“

„Což abychom se šli na něho podívat?“ podotkl hoch.

„Počkejme ještě chvíli. Běž se dříve zeptati Fourniera, brzo-li budeme moci pokračovati v letu.“

Za hochovy nepřítomnosti Kristián popošel až na okraj pahorku. Tu spatřil v dáli tři jiné muže, kteří prchali rovinou, jako by byli pronásledováni neviditelným nepřítelem. Kristián poznal v těch mužích zcela zřetelně Hartmanna a jeho dva společníky! Bandité byli pronásledováni, ale kým? Honili je snad Arabové?

NEPŘÍTEL UNIKNE ZNOVU

Fifi se vrátil ke Kristiánovi se zprávou, že Marcel nemůže přesně naznačiti dobu, kdy bude s opravou hotov.

„To je nemilá věc,“ odvětil Kristián; „máme tu na blízku Hartmanna. Však hleď, pronásledují ho vojáci. Co asi opět provedl ten bídník?“

Oba letci pustili se do roviny. Brzy přidružili se k vojínům, kteří ztratili stopu prchajících, ale Kristián jim udal správný směr.

„Tamhle napravo od toho lesíka!“ zvolal. „Viděl jsem je tam zmizeti před malou chvílí.“

A pařížský hoch, nedbaje varovného volání Kristiánova, pádil, co mu nohy stačily, k lesíku, k němuž doběhl právě v tom okamžiku, když Hartmann z něho vyjížděl na koni, na koni zastřeleného poddůstojníka spahiů, o němž byla již učiněna zmínka.

Fifi skočil srdnatě před koně a chytil jej za uzdu. Hartmann udeřil pěstí hocha do hlavy, ale ten uzdu nepustil.

V tom okamžiku ozval se dupot rychlých kroků; dva muži vyběhli z lesíka. Byli to Hartmannovi společníci. Vrhli se na Fifiho, sevřeli ho a mrštili jím na zem, zatím co Hartmann, maje uvolněnou cestu, plným tryskem odejel.

Nebýti Kristiána, který přiběhl s několika vojíny, nebohý Fifi byl by od leteckých banditů uškrcen.

„Musíme za nimi,“ zvolal Kristián; „rychle! Nesmíme je nechat utéci!“

Marcel, domnívaje se, že jeho přátelé jsou v nebezpečí, přiběhl též.

Všichni tři letci spolu s vojíny pronásledováli prchající až na pokraj oasy. Tu spatřili Hartmanna, jak uvádí své letadlo v činnost, ale byl daleko a oba výstřely, jež na něho vypálili, chybily se cíle.

Brzy se jeho jednoplošník zvedal do výše a rozletěl se vzdušným prostorem s úžasnou rychlostí. Zase jednou unikl Hartmann Marcelovi a jeho přátelům.

„Je to zosobněný ďábel!“ zahromoval Kristián, hledě za jednoplošníkem, jenž rychle mizel s obzoru.

NOVÁ PŘÍHODA

Fifi si vzpomněl, že docházejí potravní zásoby a voda, i bylo potřebí dobré půlhodiny než se ty věci opatřily. Vojíni musilido blízkého ležení, aby odtud přinesli nejnutnější zásoby, jež velitel dal letcům ochotně k disposici.

Ti konečně vzlétli a zmizeli severozápadním směrem. Hladu ani žízně nemusili se nyní báti, ale dva nepřátelé číhali na ně stále, dva nepřátelé stejně nebezpeční: Hartmann a porucha stroje, ta nerozlučná družka nešťastných aviatiků.

Letcům záleželo hlavně na tom, aby se svým nedokonalým Vítězem, jenž každou chvíli vypovídal službu, doletěli aspoň do Maroka; tam si hodlali opatřiti dobrý aeroplán a dokončiti na něm svůj okružní let; z Tangeru do Havru byl pak již věru jen skok.

Zatím, bohužel, vznášeli se teprve nad vysočinou Ahaggarskou. Poušť sálala horkem jako roztavené olovo. Nemůže si učiniti pojem o africkém vedru, kdo ho nezakusil. Tu nezavane ovzduším nejmenší větřík, nejslabší vánek; všude je mrtvý klid, děsivý, příšerný klid. Mnoho cestovatelů bylo překvapeno tím velkým tichem pouště. Je v něm vskutku cosi hrozně dojímavého, skličujícího. V našich venkovských samotách slyší se chvílemi přece nějaký zvuk, byť i slabý – zde nic. Je tu naprostá tišina.

Ten mrtvý klid nalaďuje k spánku a naši letci se musili vším úsilím brániti, aby neusnuli. Zvláště není radno v těchto horkých krajinách upírati zrak na jedno místo obzoru; kdo tak činí, hypnotisuje se mimovolně nějakým třpytivým předmětem a podlehne spánku proti své vůli.

Ahaggar, ten strašlivý a nebezpečný kraj, jest jakousi nedobytnou citadelou pouště.

Kdysi mluvívalo se o horách Ahaggarských jen s pověrčivou hrůzou. Vyprávělo se, že jsou obydleny divokými kmeny, kteří požívají své zajatce. Byly to ovšem báchorky; musulmani neoddávali se nikdy lidojedství. Přes to mají ještě dosti nectností.

Brzy měli se letci setkati s čistokrevnými Tuaregy, těmi bandity pouště, kteří napáchali již tolik zlého a povraždili jíž tolik nevinných Evropanů.

Pozornost pařížského hocha byla náhle upoutána novým divadlem.

„Podívejte se, pane Kristiáne,“ pravil, „že se zdá, jako by ti Arabové, co se tamto skrývají ve skálách, na někoho číhali?“

„Možná, že číhají na nás!“ odvětil námořní důstojník.

„Opravdu, teď dělají proti nám zuřivé posunky. Je to divné, že nás všady přijímají s takovým odporem!“

„Protože znamenáme pokrok, milý příteli, a pokrok má vždy nepřátele. Průkopníkům civilisace bylo vždy trpěti od nevědomosti davů. Těmto pranárodům jsme rušiteli zlatých starých časů, neboť tuší, že přijde jednou den, kdy aeroplány zapudí je zpět do jejich doupat. Až obloha klenoucí se nad Saharou bude jako moře brázděna vzducholoďmi, nebude více pouště. Vzniknou tu osady, cesty, železné dráhy a bude veta po starém režimu.“

Tato slova byla přerušena hochovým zvoláním:

„Ne, přece jsem se nemýlil, ti Arabové, které jsme právě viděli, opravdu na někoho číhali. Hleďte, hleďte, pane Kristiáne… nevidíte tam ty lidi v té roklině nalevo?“

Námořní důstojník vzal rychle dalekohled.

„Ano,“ pravil, „jsou to buď vojíni nebo členové nějaké výzkumné výpravy. Obyčejní cestující zřídka se odvažují do těchto končin.“

„Jsou to jistě Evropané?“

„Jsem tím jist.“

„Ale pak jdou vstříc jisté záhubě! Ubírají se klidně roklinou a netuší, že několik set metrů dále číhají na ně Arabové. Měli bychom je upozornit.“

„Máš pravdu. Rychle, Marcele, hleď přistáti mezi těmi dvěma horskými hřbety.“

„Zde přistáti nemůžeme,“ poznamenal Fournier, „je tu velmi nerovný povrch, rozbili bychom se o ta skaliska.“

„Tedy se aspoň přibliž co možná nejvíce k zemi; pokusím se, dáti těm lidem nějakou výstrahu.“

Marcel vykonal dovedný obrat, rychle zakroužil a přiblížil se k zemskému povrchu, jako by chtěl přistáti.

Tu letci poznali, že lidé, ubírající se tou roklinou, jsou vojíni. Ti mávali svými koloniálními přílbami, ale křičeli tak, že neslyšeli, co k nim z plných plic a s velikými gesty mluvili letci. Byla to marná námaha.

Konečně Fournier, spatřiv písčitý povrch, jenž se zdál velmi rovný, odhodlal se k přistání. Aeroplán v sypkém terénu zabořil se však až po nápravy kol.

Fifi rychle seskočil na zem a chtěl se rozběhnouti k vojínům, ale Kristián ho zadržel.

„Kolikrát ti to budu opakovati,“ pravil k nenapravitelnému mladému Pařížanu, „že se nesmíš sám vydávati do neznámých končin!“

„Uznávám, že máte pravdu,“ odvětil zkroušeně hoch, „ale já za sebe nemohu. Jakmile vidím někoho v nebezpečí, neuvažuji déle a letím mu na pomoc.“

„Je to od tebe chvalitebné, ale trochu rozvahy je vždy třeba. Větší odvahou je přemýšleti před činem než vrhati se slepě do nebezpečí. Tomu se říká rozumná odvaha.“

Námořní důstojník obrátil se pak k Marcelovi a pravil mu: „Zůstaň u stroje. My s Fifim půjdeme k těm lidem, kteří netuší, že za skalami na ně číhá smrt. Vezmi lebelku, Fifi, a pojď se mnou!“

Pařížský hoch popadl ručnici a spěchal za Kristiánem, který již vykročil kupředu. Po mnohých nesnázích dostali se k vojínům. Ale v jakém stavu je shledali!

Jejich oděv byl rozedraný a obuv bez podrážek. Bylo patrno, že ti lidé asi dlouho bloudili pouští; zdáli se velmi utrmáceni. Spatřivše Fifiho a Kristiána, stanuli. Bylo jich celkem šestnáct, dvanáct mužů, tři poddůstojníci a poručík. Kristián, nevyčkávaje jejich otázek, rychle k nim zvolal: „Pozor, přátelé, hrozí vám nebezpečí, nepřítel se plíží za vámi. Právě jsme ho spatřili s výše svého letadla a přistáli jsme ihned, abychom vás zpravili.“

Vojíni se ihned vzchopili a sahali po zbrani.

Jejich velitel přistoupil ke Kristiánovi a stiskl mu ruku, řka:

„Děkuji vám, pane, za tak šlechetnou službu. Račte mi říci své jméno, mám před sebou zajisté muže statečného a dobrého Francouze.“

„Jsem Kristián Loganec,“ pravil námořní důstojník.

„A já Filibert Laugier,“ připojil Fifi, představuje se sám.

Poručík chtěl něco říci, ale v tom pleskla koule do písku.

„Rychle na zem!“ velel poručík; „kryjte se jak můžete!“ Ten rozkaz byl okamžitě proveden vojíny i oběma letci.

Dvě jiné koule zasvištěly u samé země na dva kroky od Kristiána.

„To jsou nějací špatní střelci,“ pravil. A přiloživ pušku k líci, namířil na hlavu v bílém turbanu, jež právě povyhlédla z písečné duny. Turban vyletěl do vzduchu a ozval se výkřik.

„Hleďme se dostati za tento pahorek,“ pravil poručík, „tam budeme méně ohroženi.“

Lezouce po čtyřech dostali se šťastně na označené místo.

PÁTRÁNÍ PO ZMIZELÉ VÝZKUMNÉ VYPRAVĚ

Jakmile byli v úkrytu, smluvili se o dalším postupu, pak se stáhli k nízké duně, na kterou vystoupili. Pahorek, za nímž provedli tyto pohyby, tvořil tak ochrannou překážku mezi nimi a jejich nepřáteli, Fifi a Kristián odvedli pak vojíny k aeroplánu.

Arabové nedávali o sobě vědět.

„Patrně odešli,“ pravil Fifi.

„Oh, to nikoli,“ odvětil důstojník; „ti své kořisti tak snadno nepustí. Hledí nás patrně obklíčiti, ale my jsme tu ve výtečné posici a budeme na stráži.“

„Kam se ubíráte se svým oddílem?“ tázal se důstojníka Kristián.

„Pátráme po zmizelé výzkumné výpravě, která před třemi nedělemi odešla ze stanice Ain-Segaly a padla asi do rukou Tuaregů.“

„Na takový úkol je vás málo,“ poznamenal Kristián.

„Bohužel,“ odvětil poručík. „Když jsme se vypravili z Ain-Segaly, bylo nás sedmdesát. Teď, jak vidíte, zbývá nás šestnáct. Ztratili jsme i svého kapitána.“

„Zakusili jste jistě mnoho útrap,“ poznamenal Marcel.

„A nejvíce nás trápí myšlenka, že se nám nepodařilo nalézti ty, které hledáme. Odkryli jsme však přece jejich stopu, nejsou asi daleko odtud, ale kde? Snad padli do moci Tuaregů, snad umírají za některou dunou hladem a žízní.“

„Máte ještě střelivo?“ otázal se Kristián.

„Což to, nábojů máme dostatek,“ odvětil poručík, „vzali jsme je padlým druhům.“

„Myslíte, když budete dobře kryti, že byste mohli odolávati dlouho?“

„Oh, to ano!“

„Nuže dobrá,“ pravil Kristián, „vydáme se na hledání té výpravy, jmenovitě, když jak pravíte, není daleko odtud.“

„A jaký navrhujete postup?“

„My s letadlem budeme opisovati kruh, a to stále širší, tak až objevíme něco podezřelého. V tom případě vrátíme se k vám a podáme zprávu. Nespatříte-li nás již, bude to znamenín, že naše hledání zůstalo marným.“

HRSTKA HRDINŮ

Marcel na Kristiánův příkaz vznášel se nejprve ve výši asi sto metrů a opisoval krouživým letem jakousi spirálu. Brzy zjistili opět ony Araby, které viděli před chvílí, jak skrčeni ukrývají se stále v písčitých dunách.

Ti vidouce kroužiti ve vzduchu dvojplošník, domnívali se patrně, že se letci chystají k útoku, i ukryli se rychle v pískových prohlubních, aby tu vyčkávali nepřítele.

„Budou zaujati námi,“ pravil Kristián, „a zatím nechají vojíny na pokoji.“

Oasa všecka zaprášená objevila se náhle za pahorkem.

„Přibliž se k zemi!“ velel Kristián; „nalézají-li se v tom lesíku ti, které hledáme, uslyší nás a snad se ozvou.“

Dvojplošník obletěl tu oasu čtyřikrát, ale nikdo neodpovídal na volání letců.

„Není tam nikoho,“ pravil Marcel.

„Podobá se tak,“ odvětil Kristián; „leda že by ti nešťastníci byli tak vysíleni, že by již nemohli křikem na sebe upozorniti. Nicméně pokračujme ve svém okružním pátrání. Neobjevíme-li ničeho do určité doby, vrátíme se k této oase.“

Když letci vyšetřili rovinu i duny v okruhu deseti kilometrů, chystali se k návratu.

„Nic!“ zašeptal smutně Kristián.

Fifi nachýlen přes okraj, pozoroval bedlivě poušt. Pojednou zvolal:

„Zdá se mi, že vidím nějaké černé tečky tamhle podél té duny.“

„Kde vidíš něco?“ otázal se námořní důstojník.

„Tamhle,“ děl hoch a ukazoval rukou.

Kristián vzal okamžitě dalekohled.

„Fifi, máš pravdu,“ řekl; „u těch dun jsou nějací lidé. Zaleťme k nim, uvidíme.“

Za necelých pět minut dostihl dvojplošník k duně a podívaná, která se naskytla zrakům našich letců, dojala je nejvyšší měrou.

Po žhoucím písku vleklo se namáhavě šest mužů; byli bledí, vyzáblí, spíše kostlivcům podobní.

Marcel okamžitě přistál k zemi a Kristián s Fífim pospíchali k nešťastníkům, kteří vidouce aeroplán a Evropany, projevovali slabý záblesk radosti.

Kristián přistoupil k muži, který zdál se býti jejich vůdcem, a pravil:

„Vy jste členové výzkumné výpravy, která vyšla z Ain-Segaly?“

„Ano, pane,“ odvětil s námahou kapitán, „máte před sebou zbytky výpravy Dyburdiérovy.“ A nešťastný důstojník, chytiv se za hlavu, zabědoval: „Ó, proč jsem nezemřel s ostatními, kteří zůstali u oasy Tughurtu. Leží jich tam čtyřicet, pane, čtyřicet hrdinů, kteří bojovali až do konce.“

„Marcele,“ pravil námořní důstojník, „leť rychle podati zprávu vojínům, které jsme opustili. Počkáme tu s Fifim na tebe.“

Fournier ihned odletěl. Cesta tam i zpět znamenala necelých dvacet minut.

Kristián obrátil se pak opět ke kapitánovi a hleděl ho potěšiti.

„Jak mohu býti klidný po tom všem, co jsme zakusili. Nás obklíčili, zajali, odvlekli pouště. A zde… to hrozné divadlo. Oh, lepší je smrt!“

Zatím co se konala tato rozmluva, pozorovali pilně Evropany Arabové, ukrytí za palmovím. Blízko nich, sotva několik kroků, byl přivázán ke stromu rovněž důstojník a u něho stál Tuareg s dlouhou ručnicí.

Schylovala se noc; náhle zaplál oheň a vrhal na ošklivé obličeje Arabů rudou záři.

Fifi uchopil Kristiána za rámě.

„Hleďte tamto!“ pravil mu tiše.

„To jsou naši hlídači,“ řekl kapitán, jenž zaslechl hochova slova.

„Vy jste tedy zajatci?“

„Ano, jsme zde v kotlině a Arabové dobře vědí, že jim nemůžeme utéci. Jsme ztraceni, nezbývá nám žádná naděje. Prchněte, pane, nezůstávejte zde, zajmou vás také.“

V té chvíli vracel se dvojplošník. Díky úplňku, který vyplul nad obzor a osvětloval písčiny stříbrnou září, mohl Marcel najíti místo, kde byl zanechal své druhy.

„Vyhledal jsi ty vojíny?“ otázal se Kristián.

„Ano. Hned se dali na pochod.“

„Musíme vyčkati jejich příchodu.“

„Nikoli, pánové, prosím vás za to,“ pravil kapitán, „nezůstávejte zde, Tuaregové budou tu co nevidět.“

„Jsme ozbrojeni,“ zvolal Fifi. „Ať si přijdou! Vyplatíme je za to, co vám způsobili!“

Arabové zpozorovali dvojplošník, jakož i letce a radili se o tom, co by měli podniknouti.

Brzo k náčelníkovu rozkazu vsedlo pět Tuaregů na koně a zmizeli v rovině. Jeli snad pro posilu?

Kristián, Marcel a Fifi, sedíce vedle zajatců, čekali s puškou v ruce. Fifimu to nedalo, připlížil se jako kočka k lesíku a ukryt za stromem, pozoroval nepřítele.

Kdyby rozuměl arabsky, byl by mohl vniknouti do tajných plánů nepřátel, ale takto slyšel jen nesrozumitelné brebentění, přerušované občas hlučným křikem.

Tiše jako stín vrátil se opět ve svým přátelům a pravil Kristiánovi:

„Vykonal jsem právě malou obhlídku a zdá se mi, že se Arabové na nás důkladně chystají. Škoda jen, že jsem nerozuměl, co mezi sebou umlouvali.“

„Jsme na ně připraveni,“ pravil Kristián; „na štěstí podporuje nás noc. Za světla byli bychom na tom mnohem hůře. Teď zůstaňme zde! Jakmile přijdou vojíni, vydáme se na další let.“

Pojednou ozval se z roviny podivný hluk a jakýsi muž proběhl prudce jako vítr před očima letců. Muž ten byl Evropan. Téměř v zápětí hnali se za ním Arabové na rychlých ořích.

Fifi s nikým se neporadiv vystřelil na jednoho z těch jezdců, který okamžitě padl, a jeho společníci jati strachem ihned obrátili koně a tryskem ujeli.

Pronásledovaný Evropan se ohlédl a v měsíčním svitu uzřel padnouti jednoho ze svých stíhatelů. Věda, že má někde nablízku spojence, vzkřikl silným hlasem: „Pomoc! Pomoc!“

Fifi vystřelil druhou ránu za prchajícími. Pronásledovaný rychle zamířil směrem, odkud vyšly oba výstřely.

Jakmile se objevil, zvolal kapitán, jenž stál vedle Kristiána, všecek dojat: „Pane veliteli!“

A oba mužové se objali.

Ten, jenž takto právě unikl Arabům, byl velitel Dyburdié, vůdce té nešťastné výpravy. Upadl rovněž do arabského zajetí, ale pro své důstojenství byl v přísnější vazbě. Přece však se mu podařilo přetrhati pouta a využiv okamžiku, kdy nebyl střežen, utekl ze zajetí.

V krátkosti byl kapitánem a našimi letci zpraven o tom, že jde jim na pomoc vojenský oddíl, jehož příchod je čekán každým okamžikem.

„Jsou ozbrojeni, mají hojnost střeliva,“ těšil velitele Kristián; „snad se vám s jejich pomocí podaří dostati se z tohoto místa.“

„Jsme zde v kotlině, v jakémsi cirku,“ pravil velitel, „a Tuaregové drží okolní výšiny. Nestarají se o nás, vědí, že jim nemůžeme utéci.“

Velitel se zamyslil na několik okamžiků, pak pokračoval:

„Na jihozápadě od tohoto místa je úzká úžlabina zvaná „Šakalí stezka“. Je dlouhá asi dva kilometry a ústí do roviny nedaleko stanice Cherify. Kdybychom se mohli dostati na tu stezku, byli bychom zachráněni. Tuaregové ji však jistě pilně střeží.“

Vtom přicházeli spěšným krokem vojíni, které byl Marcel přivolal. Fifi běžel jim vstříc.

PÁD

Když pomocný tento oddíl se spojil se zbytky hledané výpravy, pravil velitel: „Nebylo by opatrné zůstati do rána na tomto místě. Musíme využitkovati noci. „A obraceje se k letcům, dodal: „Vy budete tak laskaví a prohlédnete okolí. Měsíc osvětluje dostatečně rovinu; jsou-li někde ukryti Tuaregové, prozradí vám to jistě jejich stíny.“

Marcel a Fifi vsedli do letadla a když vybízeli Kristiána, odvětil jim tento: „Leťte sami dva a vraťte se k nám brzo se zprávami.“

„Proč nechceš s námi?“ tázal se Marcel.

„Protože jsem vojín a mé místo je u těchto statečných mužů.“

Marcel a Fifi již více nenaléhali. Věděli, když se jejich přítel k něčemu rozhodne, že je to neodvolatelné.

Vzlétli tedy a vznášeli se nad planinou v mírné výši.

Dvojplošník, poletující takto za noci nad pouští, podobal se obrovskému netopýru a hučení jeho motoru v těchto tichých pustinách mělo do sebe cosi hrůzného, příšerného. Po deset minut obhlíželi okolí. Občas upoutal jejich pozornost nějaký stín a myslili, že je toTuareg, ale brzy poznali svůj omyl. Byl to balvan nebo jindy zase silueta palmy, V dáli spatřili hořící městečko.

Fifi, vykloněn přes okraj paluby, pozoroval vše s obzvláštní pozorností. Nezapomněl vzíti s sebou pušku a byl připraven na energické zasáhnutí, jakmile by toho bylo třeba.

„Jsme příliš vysoko,“ pravil Marcelovi; „nemohli bychom se trochu více přiblížiti k zemi?

Odtud se těžko dá co rozeznati.“

Marcel neodpověděl, ale patrně uznával poznámku pařížského hocha, neboť se spouštěl níže k rovině. Nebyl teď nad ní výše než nějakých dvacet metrů.

Pojednou cosi zapraštělo a vrtule dvojplošníku se rozletěla na kusy.

„Proklatě!“ zahromoval Marcel. „Jsme ztraceni.“

Prudce se řítil jednoplošník k zemi, pak bylo slyšet praskot lámajícího se dříví, poslední syknutí motoru a bylo ticho.

Zabili se letci? Byli rozmačkání při pádu? Nikoli, k velikému štěstí. Dvojplošník, jak jsme pravili, byl jen v malé výši a místo, aby se překotil, jak se často stává, dopadl k zemi svou přídí. Marcel a Fifi mohli se tedy zachytiti vzpěr a tím se náraz značně utlumil.

Jako zázrakem aeroplán nebyl téměř poškozen.

„Ach,“ zvolal Marcel, „kdybychom měli náhradní vrtulí, mohli bychom se hned vydati dále! Stačilo by jen prohlédnouti motor, utáhnouti dráty a vše by bylo hotovo,“

Fifi neodpověděl. Hledal ručnici, která při pádu byla vyhozena z letadla. Konečně našel svou zbraň.

„Co počneme nyní?“ otázal se Marcela, „spravovati nic nemůžeme. Nezbývá než aeroplán nechati zde.“

A pohlížeje na stroj, jenž ležel na zemi, nemohl se ubrániti povzdechu: „Ubohý dvojplošníku, nebyls prvotřídní, ale díky tobě mohli jsme přece jen doletěti na poslední zastávku. Nyní nemůžeme jíž spoléhati na nic. Nezbývá nám než vyhledati pana Kristiána a pěšky pokračovati v cestě s vojíny.“

Sotvaže dořekl ta slova, vztyčily se náhle několik kroků před nimi bílé postavy jako by vyskočily ze země. Měsíc ozářil jejich divoké tváře, blýskavé zraky, ozval se divý křik a dříve než se mohli oba letci dáti na útěk, ucítili se v železném sevření mocných paží a byli odvlečeni k oase.

TUAREGOVÉ

Marcel a Fifi dostali se do moci nejstrašnějších lupičů pouště, pověstných Tuaregů! Zatím co Kristián a vojíni čekali na jejich návrat, byli nešťastní letci vlečeni širou poušti do neznáma.

Pochod byl dlouhý a namáhavý. Konečně velbloudi Tuaregů se zastavili. Marcel a Fifi byli odvedeni do jakéhosi stanu a tam pohozeni na zem jako věc. Pak se zatáhla plachta a oba zajatci osaměli.

„Ach, můj ubohý Fifi,“ pravil smutně Marcel, „tentokráte myslím, že nemůžeme spoléhati více na žádnou pomoc.“

„Kdož ví, pane Fourniere!“ namítal hoch. „Byli jsme jíž v horších situacích než je tato a přece jsme se šťastně z nich dostali. Pan Kristián, až nás pohřeší, nesloží jistě ruce v klín. Vypraví se ihned s těmi statečnými vojíny, aby nás hledal.“

Oba přátelé odmlčeli se na chvíli, pak Fifi pokračoval:

„Víte, pane Fourniere, co mně dává naději? Vzpomeňte si, co řekl velitel

Dyburdié. Mluvil o stezce, která se vine úžlabinou mezi dunami a ústí do roviny blízko francouzské stanice. Pan Kristián a vojíni budou si již věděti rady, jak si proklestiti tudy cestu. Až pak najdou náš ubohý dvojplošník, snadno uhodnou, co se stalo. Budou pokračovati v cestě, přijdou do stanice…“

„A pak?“ tázal se pochybovačně Marcel.

„Ihned se vypraví vojíni, aby nás hledali. Jistě v té stanici jsou jezdci a ti brzy dojedou v tato místa.“

„Kéž bys měl pravdu!“ povzdychl Marcel.

ŠEJK BEL-EDDIN

Náčelníkem duaru, do něhož byli Marcel a Fifi odvedeni, byl šejk Bel-Eddin. Před tohoto zavilého nepřítele Evropanů, který nemocen ležel ve svém stanu, byli k jeho rozkazu předvedeni oba zajatci. Starý šejk pozvedl se na rohoži, jež mu sloužila za lože, a upřel pronikavý pohled na Marcela a Fifiho.

„Co jste dělali na poušti?“ tázal se jich francouzsky.

„Konali jsme cestu aeroplánem.“

„Oh, ano, vím. Od nějaké doby zalétají k nám částěji ti nestvůrní ptáci, aby obhlíželi naše duary. Proč jste sestoupili na zem a pomáhali našim nepřátelům? Kdo cestuje pouze pro zábavu, ten nečiní takových zastávek. Vy jste zcela jednoduše vyzvědači poslaní z některé francouzské stanice, jež se nalézají v okolí.“

„Ubezpečuji vás, že ne,“ poznamenal rychle Marcel; „my konáme závodní let kolem světa, pořádaný New-York Heraldem a dosahovali jsme již své poslední zastávky.“

Bel-Eddin se dal do smíchu, pak zvolal:

„To přicházíte pozdě.“

„Jak to?“

„Pravím, že přicházíte pozdě, neboť ti, o kterých mluvíte, již tudy proletěli. Jako poctiví lidé přistáli u mého duaru a hned zase odletěli. To byli praví závodníci, ale vy jste vyzvědači.“

Marcel protestoval.

„Jste vyzvědači!“ opakoval arabský šejk povýšeným hlasem. „Tu povídačku o závodním letu jste si vymyslili. Zatím však nešťastnou náhodou, jak vidíte, ti Francouzi, za které se vydáváte, již dávno tudy přeletěli.“

Marcel sebou hněvivě trhl a ze rtů uklouzlomu slovo: „Hartmann! Opět Hartmann. Je tedy souzeno, že nám ten bídník bude škoditi neustále.“

Fifi, jenž dosud nešpetl ani slovem, chtěl také něco říci, aby poukázal na pravý stav věci.

„Pane náčelníku,“ pravil starému Arabovi, „je tu omyl. Ti, které jste viděl…“

Bel-Eddin změřil pařížského hocha přísným pohledem a pravil mu rozezleně:

„Cožpak jsem tě poctil svou otázkou?“

„Ne, ale…“

„Ani slova více! Odekdy smějí mladíci mluviti s náčelníkem bez jeho dovolení? Ta odvaha ti přijde draho.“

Marcel uznal za dobré vložiti se do věci:

„Tento hoch nezná, jaké způsoby panují na poušti. Chtěl vám vysvětliti, že ti, co nás předešli a vydávají se za Francouze, jsou podvodníci.“

Šejk podíval se na Fourniera a pravil jízlivě:

„A já tvrdím, že podvodníci jste vy! Jste vyzvědači a přestrojení vojáci. Víte již, jaký osud vás čeká.“

Na šejkův pokyn byli oba zajatci odvlečeni a rozhorlené protesty Fifiho zanikaly v hluku, jenž panoval kolem duaru.

NEOČEKÁVANÁ POMOC

Tentokráte oddělili oba letce. Marcel byl uzavřen do dřevěného baráku podobného malému kiosku a Fifi do jakési kobky v rozvalině staré tvrze.

Hoch usedl na kámen a jal se přemýšleti. Konec konců situace nebyla ještě nejhorší. Byl sice spoután, na rukou i nad kotníky měl pevné provazy, ale v kobce ho nikdo nehlídal. Kdyby se jen mohl vyprostiti!

I počal rychle tříti o kámen provazy, které mu svazovaly zápěstí. Stálým třením provazy se tak dalece rozedřely, že je konečně mohl roztrhnouti. Tu pařížský hoch, neztráceje ani chvilky, rozvázal pouta, jež měl na nohou. Brzy byl volný.

Potom přistoupiv k úzkému okénku, vytáhl se rukama až k jeho římse a podíval se ven.

Toto okénko hledělo do jakési ulice, lépe řečeno uličky, jež zdála se naprosto opuštěna. Šel ke dveřím. Ty byly uzavřeny závorou z věnčí.

Při své obvyklé obratnosti posunul hoch pozvolna tuto závoru, používaje k tomu špičky nože. Práce to byla dlouhá a vyžadovala trpělivosti, ale Fifi konečně zvítězil.

Bude nyní snadné dostati se ven. Horší úkol však bude projíti duarem, vyhledati vězení Marcelovo a osvoboditi jej. Fifi potichu otevřel dveře. Jakmile se octl venku, skočil rychle do husté trniny, jež rostla naproti, a čekal.

Kolem něho bylo ticho, úplný klid. Arabové patrně byli dosti daleko. Přikrčen k zemi postupoval dál a dál, při tom se zastavoval, jakmile zaslechl nějaký šustot.

Za pět minut došel na kraj duaru. Tu a tam zvedaly se před ním stany a dřevěné boudy. Byl v nebezpečném pásmu. Nejmenší neopatrnost mohla jej zahubiti.

Spatřiv dlouhý výmol, mělce vyhloubený v písčité půdě nedávnými dešti, vrhl se do něho a plazil se po břiše.

Zpozoroval nablízku jakousi budovu a zdálo se mu, že do takové právě zavřeli Marcela. Doplaziv se před ni, čekal, vystrčil opatrně hlavu, pak když nezpozoroval nic podezřelého, jedním skokem octl se u zdi a nahlédl do okna.

Běda, zpozorovali ho! Hned se strhl pokřik a pařížský hoch viděl se obklíčen se všech stran.

„Tentokráte je po mně veta!“ pomyslil si. „Můj osud je zpečetěn, Ach, kdybych aspoň měl lebelku, jak bych se bránil!“

Ale Fifi neměl pří sobě žádné zbraně.

Jediná spása byla v útěku. Proplésti se mezi Araby a ztratiti se v hložinách oasy. Naděje ta byla ovšem velmi pochybná.

Přece však pařížský hoch neztrácel hlavy. Nechal přiblížiti se Tuaregy, kteří nepřestávali divoce křičeti, pak pustil se kupředu se schýlenou hlavou podoben divokému kanci, který se žene proti nepříteli.

V té chvíli ozvaly se výstřely z pušek a troubení polnice, jež Fifimu bylo dobře povědomé, troubení k útoku. Blížilo se to francouzské vojsko!

Arabové se více již Fifim neobírali. Pádili k duaru, aby popadli zbraně a připravili se na odražení nepřítele, který je ohrožoval.

VÍTĚZSTVÍ

Co se to stalo? Podařilo se snad Kristiánovi a vojínům, kteří zůstali na rovině, dostihnouti do některé francouzské stanice a způsobiti poplach?

Nikoli. To prostě náhoda přivedla oddíl francouzského vojska čítající asi sto mužů k Bel-Eddinovu duaru. Velitel, dověděv se od vůdců jedné karavany, že Dyburdiéova výprava byla v těchto končinách přepadena, předsevzal si prohledati tuto osadu. Arabové polekáni utekli do svých obydlí. Zato Fifi, radostně mávaje čepicí, pádil k vojínům. Ti překvapeně na něho hleděli, divíce se asi, jak se dostal tento hoch do arabského duaru, ale Fifi jim brzy vše vysvětlil.

Za několik minut byl Marcel vysvobozen a jak se již věci na tomto světě obracejí, byl vzat do vazby šejk Bel-Eddin, před chvílí tak zpupný vůči našim letcům.

Vojíni obklopili již Marcela a Fifiho a dychtivě se jich vyptávali. Každému bylo nutno odpověděti, vykládati, co se stalo, a všichni se obdivovali chlapcově odvaze a chladnokrevnosti.

Velitel uznal však za nutné podrobiti letce náležitému výslechu a dal si je předvésti. Brzy octli se Marcel a Fifi v opravdovém francouzském táboře. Bel-Eddinův duar neměl do sebe již nic arabského.

Vojíni zařídili se jako doma a na oslavu vítězství rozvířily se bubny a rozzvučely polnice. Z toho vznikal ohlušující lomoz.

Fifi poněkud zaleknut přistoupil k důstojníkovi salutuje po vojensku. Marcel ho následoval.

„To jste vy,“ tázal se jich důstojník, „kteří jste potkali Dyburdiéovu výpravu?“

„Ano,“ odvětil Fournier a vylíčil podrobně vše, co naši čtenáři již vědí: jak přišli o svůj dvojplošník, jak byli odvlečeni v noci Araby a odvedeni do Bel-Eddinova duaru.

Důstojník vyslechl pozorně Marcela, pak mu přátelsky stiskl ruku, řka: „A což, našli byste ono místo, kde jste zanechali ty nešťastné vojíny?“

Fournier přemýšlel několik okamžiků, potom odvětil:

„Myslím, že bych sotva poznal cestu, kterou jsme se ubírali s Araby, neboť jsem měl roušku na obličeji. Ale zdá se mi, že jsme přišli od východu.“

„Jak dlouho jste šli?“

„Asi tři hodiny.“

„Tři hodiny,“ opakoval si důstojník a obraceje se ke svým lidem, pravil: „To budou asi blízko Iarghy.“

„To jméno jsem neslyšel,“ pravil Marcel, „přece však mohu udati jistou podrobnost, která vám snad poslouží. Blízko toho místa, kde jsme se sešli s velitelem Dyburdie, jest malá oasa.“

„Je to tam,“ zvolal důstojník, „není možný omyl. Rychle na cestu! Padesát mužů zůstane zde pod velením pobočníka Sedilona, aby střežili duar, a ostatních padesát mne bude doprovázet.“

Dal ještě několik nutných rozkazů a pak se svým oddílem vydal se na pochod. Marcel a Fifi drželi se po důstojníkově boku.

KRUTÉ ZKLAMÁNÍ

Pařížský hoch, jenž za předešlé cesty mohl občas vrhnouti pohled do roviny, poznával tu a tam některá místa. Mimo to stopy zanechané velbloudy v písku, byly ještě docela čerstvé i bylo snadnější nalézti správný směr než se zprvu myslilo.

Konečně dosáhli malého návrší, s něhož byl rozhled po rovině.

„Je to tamhle!“ zvolal Fifi, jenž právě rozpoznal oasu. Avšak náhle voskově zbledl.

Dvojplošníku nebylo na poušti a ve vůkolí nebylo pozorovati ani Arabů, ani Evropanů.

„Oh, ti bídníci!“ zvolal Marcel. „Jistě, že odvlékli naše ubohé přátele.“

Důstojník neříkal ničeho. Lépe než kdo jiný znal poušť a způsoby Tuaregů. Věděl také, s jakou rychlostí se tito piráti stěhují s místa na místo. Přiženou se jako vichřice a právě tak zmizí.

Marcel a Fifi nemohli si jmenovitě vysvětliti zmizení aeroplánu. Měli snad připustiti, že Kristián, jenž někdy byl všeho schopen, vsedl na dvojplošník a s ním odletěl? To bylo vyloučeno. Jak by mohl říditi a zvláště jak by mohl opraviti dvojplošník, který neměl vrtule a byl tudíž k nepotřebě?

Důstojník, jemuž se Marcel svěřil se svými obavami, vyslovil domněnku, že snad tudy prošla nějaká pomocná kolona a vzala trosečníky Dyburdiéovy výpravy s sebou.

„Ano,“ poznamenal Marcel, „ale co aeroplán?“

„Byl rozbit tak, že by se nedal odvézti po zemí?“

„To nikoli, měl zlámánu jen vrtuli.“

„Tedy je možné, že jej vojáci odvlekli do některé stanice na poušti. V těchto končinách téměř všecky vojenské tábory mají letadla a tudíž také dílny k jejich opravě.“

Tato slova dodala Marcelovi a Fifimu opět trochu naděje a postupovali s kolonou dále.

Teď našli v písku zcela zřetelné stopy po zmizelých, dokonce i otisky gumových kol dvojplošníku.

Po několik minut šli podle těchto stop, které se však brzy ztratily. Nicméně naznačily jim jíž dostatečně směr, kterým se brali zmizelí přátelé. Místo, aby směřovali k západu, ubírali se k jihu, tak aspoň svědčily poslední stopy.

To bylo věru nepochopitelné. Důstojník, jehož se Marcel dotázal, vyslovil mínění, že družina velitele Dyburdíé byla nejspíše Tuaregy odvlečena do nejdivočejší části pouště.

„Tuaregům,“ pravil, „patrně záleželo velice na jejich úlovku a nasadili všecko asi možné, aby dostali zajatce co nejdále a tím jim znemožnili útěk.“

„Ale vždyť přece dostalo se veliteli Dyburdiéovi neočekávané posily!“ namítal Marcel. „Měl u sebe, když jsme jej opouštěli, kromě našeho přítele Kristiána Loganeka ještě dobře ozbrojené vojíny, hotové brániti se až do konce. Jak to, že jsme dosud neviděli žádných stop boje?“

OPUŠTĚNÉ BOJIŠTĚ

Kolona postoupila kupředu.

Několik metrů od malého lesíka zastavil se náhle Fifi, jenž kráčel v čele, a obraceje se k ostatním, zvolal zvučným hlasem:

„Pojďte sem! Podívejte se!“

Co to spatřil mladý Pařížan? Marcel a důstojník pospíšili k chlapci a ten jim ukázal na padlé Tuaregy, ležící za stromy oasy.

Všichni měli na sobě známky střelných ran.

„To jsem tušil!“ zvolal Marcel; „divil bych se věru velice, aby naši přátelé nebyli se postavili na odpor těm zlopověstným Arabům. Jen kupředu, stále kupředu! Jistě najdeme pohřešované vojíny.“

„I pana Kristiána,“ těšil se Fifi. Zatím již vojíni rozběhli se po lese. Všady bylo viděti těla padlých Arabů. Boj byl asi úporný; Tuaregové bránili se se zoufalou zuřivostí.

Fifi, jenž se dostal na jakousi malou mýtinu, zděšeně náhle ucouvl zpět. Na několik kroků před sebou spatřil vyčnívati ze země hlavu, a příšerná věc! – ta hlava zdála se pohybovati svaly v obličeji. Dvě vytřeštěné oči se na něho upřeně dívaly – s výrazem nevypověditelného utrpení a hoch při vší své obvyklé chladnokrevnosti s hrůzou utíkal zpátky ke svým průvodcům.

Marcel a důstojník, kteří pak přiběhli s ním, nebyli méně překvapeni než hoch, ale důstojník znalý tajemných zvěrstev na poušti snadno uhodl, co se stalo.

Zavolav několik vojínů, pravil jim: „Vyhrabejte tohoto nešťastníka a rychle, neboť se mi zdá, že jest již v posledním tažení.“

Pak, obrácen k Marcelovi a Fifimu, dodal: „Totoť je nejkrutější poprava, jakou si vymyslili kočovní kmenové stepí a pouští: nechati člověka, jenž má svázány ruce i nohy a po krk je zasypán zemí, na pospas šakalům a supům.“

Zatím vojáci vyprostili toho muže za živa pohřbeného do písku a položili jej na zem. Ubožák byl krajně zesláblý. Byl to jeden ze členů Dyburdiéovy výpravy, jenž byl k ní přidělen jako vojenský ranhojič.

Bylo více než pravděpodobno, že jej zakopali Tuaregové dříve, než byl na ně podniknut útok a že je to jedna z těch jejich obětí, jakou se měl státi i velitel Dýburdié a ostatní zajatci, jimž na pomoc přišli naši letci tak v pravý čas.

Raněnému poskytnuta byla náležitá péče a brzy přišel k sobě; když se ho však tázali na to, co se sběhlo, a chtěli od něho obdržeti nějaké zprávy, nedovedl pověděti nic podstatného. Neviděl ničeho. Slyšel pouze střelbu, křik a to bylo vše.

„Snadno najdeme stopu těch, které hledáme,“ pravil důstojník. A hned dal vojínům několik rozkazů.

Muž, kterého právě zachránili, byl posazen na jakási nosítka, jež byla svěřena čtyřem statným střelcům, a kolona vydala se na další pochod.

Vyšli z oasy a pokračovali v cestě napříč rovinou.

Tu a tam bylo pozorovati otisky kroků. Na některých místech byla půda rozryta jakoby pluhem. Tam došlo asi k poslední půtce. Ležela tu těla zastřelených Arabů.

„Naši se náležitě pomstili,“ pravil důstojník.

„Ano,“ odvětil Marcel, „ale divím se, že po vítězství prchli.“

„Snad nejsou daleko. Jedna věc mě však překvapuje přece. Proč se dali k jihu a nezamířili raději na západ.“

„Toť vskutku podivné.“

„Možná že Tuaregům přišla posila. Nepřekvapovalo by mne, kdyby přišli na pomoc svým bratřím Agzarové, kteří nejsou daleko odtud.“

„A pak?“ tázal se Fifi úzkostlivě.

„Pak…,“ odtušil smutně důstojník, „byli by naši přátelé na tom hůře než kdy jindy.“

STUDNĚ TANIT

Postupovali dále. Asi tři sta kroků od oasy spatřili starého Araba. Když se ho dotazovali, odvětil, že nic neví, že ničeho neviděl. Arab Araba nikdy nezradí.

Dosáhli malého návrší, s kterého se otvíral pohled na rovinu, a tu zpozorovali v jisté vzdálenosti několik Arabů, jak odnášejí jakéhosi muže, jenž se bránil rukama i nohama. Byl to Evropan.

Patrně ze vzteku nad porážkou, kterou utrpěli, mstili se Arabové na nešťastníkovi, jejž náhoda zavedla do těchto končin. Uslyšíme později, kdo byl ten člověk a co jej pudilo vydati se do pouště.

Důstojník poručil svým lidem běžeti co nejrychleji a brzy obklíčili Araby právě v okamžiku, když se tito chystali hoditi do studně nešťastníka, jenž se energicky bránil.

Byla to pověstná studně Tanit, o níž se děje několikrát zmínka v dějinách africké kolonisace. Do ní bylo již vrženo mnoho cestovatelů a nikdy se nenašly jejich mrtvoly, neboť studně ta je opravdu bezedná. Měří několik set metrů hloubky. Následkem sesutí dna stala se nezměřitelnou propastí. Kameny, jež se do ní hodí, padají dlouho než se ozve sotva slyšitelný zvuk jejich dopadu. Roku 1891 byl do této studně uvržen anglický badatel Nash i se svými druhy; r. 1899 hodili do ní Tuaregové německého cestovatele Wagnera a s ním oba učence, kteří jej provázeli.

Kdyby Tanítská studně mohla mluviti, vypravovala by hrozné věci, ale ona je němá jako hrob a jen Tuaregové mohli by snad pověděti počet obětí, které tle jí v její hrozné hlubině.

Díky včasnému zakročení důstojníka a jeho mužů byl nešťastník takřka zázračně zachráněn před jistou smrtí. Jeho útočníky srazila k zemi salva několika výstřelů.

Mužem, kterého takto právě zachránili, byl pan Perrier, učený geolog, jenž hledal v písečných nánosech na poušti zkameněliny doby čtvrtohorní.

Pan Perrier vydal se na poušť sám. Takové odvahy jsou schopni jen učenci. Za zbraň měl pouze špatný revolver a dlouhou okovanou sukovici. Proto byl snad chycen Tuaregy.

Dotazován Marcelem mohl k velikému štěstí podati některé zprávy o pochodu zbytků Dyburdiéovy výpravy.

„Viděl jsem,“ pravil, „ve chvíli, když jsem stál na té duně, kterou tamto vidíte, jíti pochodem nějaké vojáky, kteří byli ve velmi zuboženém stavu, směřovali k jihu. Rád bych se byl k nim přidružil, ale byli příliš daleko. Volal jsem na ně, ale oni mne neslyšeli.“

Potom, vzpomenuv si, že noví příchozí mu zachránili život, i děkoval jim pan Perrier vřelými slovy: „Pánové, přišli jste právě včas. Ačkoli se zabývám zkoumáním vrstev zemských, nebylo by mně příjemno probadati hlubiny Tanitské studně. Obsahuje sice, o tom není pochyby, zajímavé stopy minulosti, ale při svém pádu, který by byl nutně velmi prudký, neměl bych na jejich studování dosti času.“

„Doufám,“ pravil Marcel učenci, „že nyní nebudete cestovati v těchto končinách bez náležitého průvodu?“

„Musím; já přišel konati vědecká badání na svou pěst.“

Vojíni i letci pohlíželi s obdivem na toho klidného muže, jenž nedbaje nebezpečí chystal se opět k odchodu do pouště.

„Rozvažte, pane, dobře, co hodláte učiniti,“ pravil důstojník. „Krajina tato je nebezpečná, na každém kroku jste vydán na pospas nepřátelům, kteří se tu skrývají za dunami a skalisky.“

Pan Perrier na to neodpověděl. Poděkoval ještě jednou svým zachráncům, dal sbohem a odešel do pouště.

„Hle, muž, který nasazuje svůj život a neuvažuje,“ pravil Marcel. „Ti učenci jsou opravdu hrdinové svého druhu.“

„Ano,“ prohodil zamyšleně důstojník, „a mají plné právo na náš obdiv.“

„Neměli jsme ho pouštěti,“ poznamenal Marcel; „jsou případy, kde nutno chránit člověka i proti jeho vůli.“

„To je pravda, ale chtějte udržeti učence, který jde za určitou myšlenkou! Dříve nebo později by nám utekl.“

Pan Perrier právě zmizel za dunou.

ČARODĚJ

Vojíni dali se opět na pochod. Území bylo čím dále tím kopcovitější. Byly to duny ztvrdlého písku, někdy hodně vysoké, takže je bylo nutno obcházeti.

Po delším pochodu, ježto slunce velmi pálilo, zastavili se poblíž jakési rozvaliny, patrně staré tvrze, a rozložili se na chvíli v jejím stínu.

Co tak leželi na písku, objevil se jakýsi Arab.

Byl to stařec oděný ve špinavých hadrech, ověšený čarodějnickými amulety. Při spatření vojínů nejevil žádného leknutí. Zdálo se ostatně, že je mu úplně lhostejno vše, co se děje kolem něho, a chtěl pokračovati ve své cestě, když tu důstojník oslovil ho po arabsku. Arab se přiblížil.

„Můžeš se mnou mluvit francouzsky,“ pravil, „neboť znám ten jazyk.“

„Nuže tedy, odkud přicházíš?“

„Od polední strany,“ odvětil Arab, ukazuje k jihu.

„Jistě jsi tedy viděl přejíti nějaké vojíny.“

„Těch se tu vidí tolik. Každý den je poušt plna vojáků. To již není poušť, to je tržiště.“

„Pověz nám, jak vypadali ti vojáci, co jsi potkal naposledy.“

„Ti byli tuze špatně oblečeni, uprášeni a sotva se vláčeli.“

„To byli jistě naši přátelé,“ rychle prohodil Marcel.

„Viděl jsi také, že by vlekli s sebou nějaký stroj s velikými křídly?“ tázal se dále důstojník.

„Pravda, viděl jsem, smýkali jej po písku jako raněného velikého ptáka.“

„Máme tedy přesné zprávy,“ pravil Marcel a obraceje se k Arabovi, otázal se ho:

„A jak mohou býti odtud daleko?“

Arab naklonil hlavu.

„Za tu dobu urazili přece jen kus cesty. Teď budou již hodně daleko,“ pravil.

Důstojník se obrátil k Marcelovi.

„Zdá se, že ten člověk je upřímný.“

„Ano,“ odvětil letec, podávaje musulmanovi stříbrnou minci. Ale ten odmítl peníze s komickou důstojností.

„Nechci almužnu. Sedir není žebrák. Přejete-li si, abych vám vyčetl planetu z ruky, přijmu od vás něco, ale dobrodiní se nedoprošuji.“

„Budiž tedy,“ řekl Marcel a obrátiv se k Fifimu, pravil: „Ukaž ruku tomuto hadači. Uvidíme, co nám poví.“

Pařížský hoch s ochotou se k tomu propůjčil.

Arab odhodil si předek pláště nazad, třikrát políbil malou sošku ze slonoviny, jež mu visela na prsou, potom, změniv náhle hlas, pronášel prorockým tónem:

„Mladý muži, tebe čeká velká budoucnost. Zkusils mnoho bídy v dětinském věku, ale až dospěješ, a snad ještě dřív, poznáš slávu a bohatství.“

„Juch, to je trefa!“ zajásal Fifi. „Kdyby na to přišlo, spokojil bych se třebas jen s bohatstvím. Nu a nemohl byste mi říci, pane čarodějníku, jestli se mi podaří to, co v této chvíli podnikám?“

„Vidím mnoho nesnází,“ odvětil Arab, „a ty nesnáze působí jeden nepřítel, ale vy zvítězíte nakonec. Hodina vítězství je blízká.“

„To je přece jen báječné,“ pravil Fifi trochu zaražen. „Ale možná, že jen náhodou se ty předpovědi tak shodují. Teď vy, pane Marcele! Budeme vidět.“

Fournier s úsměvem natáhl dlaň a Arab po chvilce přemýšlení pronesl slavnostním hlasem:

„Svým nadáním a svou prací povznesl jsi se nad ostatní lidi. První jsi se pokusil o něco, čeho se ještě nikdo neodvážil před tebou. I ty překonáš všecky překážky a poznáš slávu.“

Důstojník, navnazen těmito předpověďmi, přál si také znáti svou planetu, ale Arab, podívav se mu na ruku, pronesl vážným hlasem:

„Ty, můj synu, nebudeš míti dlouhé budoucnosti. Nit tvého života přetrhne se s třicátým rokem.“

„Pak mně nezbývá mnoho času k životu,“ smál se důstojník; „dnes ráno mně bylo právě třicet let!“

Arab se odmlčel a přese všecky prosby okolostojících nechtěl již čísti důstojníkovi z ruky.

„Eh, to jsou všecko hlouposti!“ prohodil jeden poddůstojník. „Jednou mně také hádala nějaká jasnovidka v Paříži na perníkovém trhu, že prý vyhraju veliký los. Dodnes jsem nevyhrál než leda svůj desátnický žold. Čtení planet a podobné vykládání je pro staré baby, já tomu aspoň nevěřím.“

„Já taky ne,“ dodal klidně důstojník.

„Mýlíte se,“ pravil hadač; „osud každého člověka je napsán na jeho ruce a ti, kdo nevěří v předurčený osud, jsou blázni, neboť Alláh všecko předurčil a co jednou napsal, to se nesmaže nikdy.“

„Nu dobrá,“ pravil Marcel, „jsme spokojeni. Hle, tu máš svou odměu!“ A dal Arabovi dukát.

„Díky,“ pravil čaroděj, ukláněje se, a zastrčil si peníz do koženého opasku.

„Nuže, teď na cestu!“ velel důstojník.

Vojáci jen neradi vstávali, přehodili si pušky přes ramena, pak celý oddíl hnul se kupředu.

Poušť byla tu a tam prostříknutá skalisky a chumáči travin.

„Mějte se na pozoru,“ pravil důstojník, „mohli by se za těmi kopečky skrývat Arabové.“

Nedořekl těch slov, když vtom třeskla rána.

Nešťastný důstojník, zasažen doprostřed prsou, zavrávoral, zamával rukama ve vzduchu a skácel se na zem, volaje:

„Osud! Ten proklatý čaroděj mluvil pravdu!“

EL-MALEKOVI ZAJATCI

Vojíni hnali se k místu, odkud padl výstřel. Byli přivítáni prudkou palbou, někteří byli raněni, ale konečně se jim podařilo zdolati asi dvacet Tuaregů ozbrojených dlouhými ručnicemi.

Jakási cesta, ražená mezi skalami, podél níž bylo roztroušeno několik dřevěných baráků, stoupala mírným svahem k vyprahlé náhorní planině.

Než se pustili touto nebezpečnou stezkou, pohřbili vojíni svého důstojníka jakož i dva padlé kamarády, a pak pod desátníkovým velením pokračovali v pochodu. Na planině se zvedalo několik stanů obsazených kočujícími Araby. Objevila se pojednou jakási žena, vedoucí dítko za ruku. Poddůstojník se jí vyptával, ona však odepřela odpověď. Ukázalo se několik jiných Arabů, ale ani od těch nebylo možno dostati nějakou zprávu.

Ti lidé nechali by se spíše zabíti, než by podali Francouzům nějaké informace.

„Tím hůře pro ně,“ řekl poddůstojník. „Kdyby se ukázali laskavější, měli bychom jisté ohledy, ale že dělají němé, nemusíme dbáti vůči ním šetrného postupu. Nuže, kamarádi, je žízeň, vezměte všecku vodu, kterou zde najdete, a zabavte všecky zásoby potravin, jež se vám podaří vypátrati.“

V okamžiku byl malý duar vydrancován k velikému zoufalství Arabů, kteří tentokrát našli řeč, ale aby vojínům spílali.

Ze zřícenin jednoho domu vyšel náhle muž a vida, co se děje, padl na zem vedle svého osla. Byl to náčelník duaru. Brzy bylo jej viděti, jak opět vstává, zvedá ruce k nebi, svolávaje trest na vetřelce.

Poddůstojník přiblížil se k Arabovi a pravil mu:

„Tvoji bratři nechtějí s námi mluviti. Budeš i ty němý? Upozorňuji tě, neodpovíš-li na mé otázky, že vypálím tvůj duar!“

Tato hrozba účinkovala.

„Čeho žádáš ode mne?“ tázal se náčelník.

„Především, abys odpověděl pravdivě na otázky, které ti dám.“

„Mluv!“

„Víš-li, kde se nalézají vojáci, kteří tudy prošli před chvílí?“

Arab vztáhl ruku směrem k vzdálené oase.

„Jsou tam,“ pravil.

„Víš to jistě?“

„Ano.“

„Tedy dobře,“ pravil poddůstojník, „věřím tvým slovům. Ale nezapomeň, že se tudy vrátíme a pakli jsi nás oklamal…“

Náčelník nejevil žádného strachu.

„Řekl jsem ti, co jsem věděl,“ pravil.

Desátník obrátil se k Marcelovi: „Mluví-li tento domorodec pravdu, budou naši přátelé v oase, kterou tamto vidíme. Je tam několik kilometrů. Zamíříme k ní.“

Vzdálenost, která dělila duar od oasy, byla rychle překročena, ale k velikému překvapení našich letců nikdo se neukazoval za palmami, jež stály na pokraji lesíka.

„Kdyby tam byli naši přátelé,“ poznamenal Fifi, „již by nás byli zpozorovali a vyšli by nám naproti.“

„Možná, že nás ten starý Arab oklamal,“ řekl Marcel. „Odvedl nás na nepravou stopu.“

„Na tom neměl pražádného zájmu,“ namítal desátník. „Ví, že vojáci se tudy vrátí a draze by mu dali pykati za jeho lež.“

Arab lhal jen na polovic.

Kristián a vojíni, kteří provázeli velitele Dyburdié, byli opravdu v oase, ale jako zajatci.

Hle, jak se to stalo.

Po mnohých útrapách, o nichž nebudeme se tu šířiti, prošli také tím duarem, jenž předcházel oasu, a také vyptávali se toho starého náčelníka.

Ten věděl dobře, že oasu tuto drží oddíl Tuaregů, ale neřekl jim o tom ničeho. Naopak radoval se v duchu ten starý šejk, že Francouzům, kterých nenáviděl, provede šibalský kousek.

Kristián a vojíni vydali se tedy s důvěrou k oase, tlačíce před sebou poškozený dvojplošník. Došedše pod palmy, zatáhli letadlo za křoviny, pak ježto byli zmoženi namáhavým pochodováním, ulehli si do stínu. Vedro bylo úmorné a pod stromy bylo ještě větší horko než na širé poušti. Brzy celý oddíl usnul. Jen Kristián bděl se dvěma strážemi.

Oasa byla klidná, nic nenasvědčovalo tomu, že by byla obydlena.

Ale za nedalekým stromovím číhali Tuaregové. Na dané znamení vrhli se náhle na vojíny a dříve než se tito mohli postaviti na obranu, byli nemilosrdně pobiti.

Jedině Kristián, velitel Dyburdié a šest vojínů uniklo smrti. Přese všechen svůj energický odpor byli však přece zajati a svázaní ponecháni na zemi, až jak rozhodne o jejích osudu náčelník Tuaregů, pověstný lupič El-Malek.

Bezpečný ve své oase, nemusil se báti nějakého přepadení, proto si ponechal dost času k přemýšlení, jak naložiti s tak vzácnou kořistí.

KONEC DVOJPLOŠNÍKU

Když Fifi a Marcel došli s vojenským oddílem na ta místa, El-Malek hotovil se právě k mučení svých zajatců.

Ale tu někdo přišel rušiti ho z jeho díla. Spatřiv vojíny, kteří provázeli Marpela a Fifiho, rychle shromáždil své lidi a dal jim několik stručných rozkazů. Byl ostatně ve výhodě, neboť les mu skýtal výborný úkryt, kdežto jeho nepřátel nechránilo nic.

Zarážel ho však přece jejich počet. Usoudil, že musí útočiti první, proto když vojíni byli asi na padesát metrů od oasy, poručil zahájiti palbu.

Ale jeho lidé byli ozbrojeni špatnými puškami, a kromě toho nejsou Tuaregové tuze dobrými střelci. Vynikají-li v boji zblízka, kde muž stojí proti muži, jsou zato méněcenní s puškou v ruce. Jejich palba vyžádala si mezi vojíny jen dvě oběti.

Tito zuříce vztekem, že padli do nástrahy, vrhli se do lesa jako šelmy a potřeli Tuaregy tak, že jen hrstce z nich podařilo se utéci.

Fifi spěchal ke Kristiánovi, jehož ihned vysvobodil z pout, zatím co Marcel s ostatními točil se kolem Dýburdiéa a zajatých vojínů.

„Tak jsme se opět shledali!“ pravil Kristián, objímaje Marcela a Fifiho.

„Kéž bychom se již nikdy od sebe neodloučili!“

„Doufejme,“ odvětil Marcel, „že vyjdeme živí a zdrávi z té nekonečné africké pouště. Bohužel, nemáme již aeroplánu. Musíme nyní cestovati pěšky nebo na velbloudu.“

„Všecko se dá snad ještě napravit,“ pravil Kristián. „Čtyři nebo pět kilometrů odtud je francouzská stanice, kde je možno spraviti aeroplán. Velitel Dyburdié mi docela tvrdil, že mají v onom táboře dvě letadla.“

„To je velmi pěkné,“ odvětil Marcel starostlivě, „ale hodiny utíkají.“

„Což to! S dobrým strojem budeme moci dokončiti svou cestu ve dvou dnech. Od nějaké doby nepokročili jsme tuze kupředu. Ten prožluklý dvojplošník má mnoho na svědomí.“

„Kde jest?“ tázal se Marcel. „Zde za těmi křovinatni; pokud mohu posoudit, nezdá se mi tuze poškozen.“

Fournier odkvapil k naznačenému místu, ale brzy jej bylo slyšeti, jak volá, jako by se nad něčím zhrozil.

„Co se děje?“ zvolal Kristián, běže za přítelem.

„Pěkné nadělení!“ hořekoval Marcel, „tady se podívej.“

Dvojplošník byl rozbit na kusy El Malekovými lidmi. Byla to pouhá hromada trosek. Nyní zbývala jediná naděje – stanice Urida, v níž snad jim bude zapůjčeno jedno z obou letadel k dokončení jejich cesty tolika nehodami postižené.

ŠŤASTNÁ ZPRÁVA

Stanice Urida, ke které směřovali, byla takřka poslední francouzskou přední hlídkou, nejdále posunutou na jih. Plukovník Gurgén, jenž velel jižnímu okrsku, dal ji důkladně opevniti a nikdy se neodvážili Tuaregové přepadnouti tuto pevnost, sice ztracenou uprostřed pouští, ale chráněnou hrozivými jícny 75milimetrových děl.

Letci došli konečně k táboru Uridě. Plukovník Gurgén přijal je sám a když zvěděl účel jejich návštěvy, řekl jim ihned:

„Máme vskutku dvě letadla, jednoplošník a dvojplošník. První poletuje v této chvíli nad pouští; pokud se týče druhého, ten je ve svém hangáru a ochotně vám jej zapůjčím, svolí-li k tomu velící generál alžírských vojsk. Ihned mu budu telegrafovati a učiním vše možné, aby se nám dostalo jeho svolení. Račte jíti se mnou, odešlu okamžitě příslušnou depeši.“

Letci následovali plukovníka a tento je dovedl do baráku, nad nímž se vypínala obrovská anténa.

„Berténe,“ pravil k poddůstojníkovi, jenž seděl u stolku, „musím okamžitě poslati depeši velícímu generálovi. Napište si text.“ A plukovník diktoval:

„Hrdinní Francouzi, kteří v této chvíli konají okružní let kolem světa, jsou zdrženi uprostřed pouště, neboť Tuaregové jim zničili aeroplán. Svolujete, abych jim půjčil náš dvojplošník, který se zavazují vrátiti nám zvláštním pilotem, jakmile doletí do Tangeru?“

Plukovník Gurgén,

velitel okrsku Urida.

S. W. K. Y. H. T.

Plukovník přečetl napsanou depeši nahlas, potom pravil poddůstojníkovi.

„Odešlete!“

Za pět minut slabé cinkání zvonku upozornilo stanici Uridu, že telegram došel na místo. Nyní čekali letci s pochopitelným napětím odpověď generálovu. Odmítne-li tento, budou ztraceni. Jejich závodní cesta se skončí tedy uprostřed Afriky a oni bídně po etapách dosáhnou pobřeží, aby po lodi dojeli do Francie.

Konečně se ozval slabý praskot, pak chvění. Byla to generálova odpověď.

Letci byli ve svrchovaném napětí. Což bude-li odpověď odmítavá? Konec konců bylo by to pochopitelné. Neboť jakým právem měla by se vojenská stanice připraviti o nutně potřebný stroj, aby se tím umožnil sport odvážlivcům.

Poddůstojník doručil konečně depeši, kterou právě dostal. Generál Barthelemy odpovídal plukovníku Gurgénovi:

„Milerád vyhovuji Vaší žádosti. Odvážným letcům, jejichž podnik sleduji s opravdovým obdivem, vyslovuji přání, aby doletěli k cíli v žádané lhůtě. Celá Francie čeká úzkostlivě na návrat těchto hrdinných dobyvatelů vzduchu.“

Marcel, Kristián a Fifi neudrželi se déle radosti.

„Díky! Díky, pane plukovníku!“ zvolal Fournier, vrhaje se důstojníkovi do náručí. „Díky vám dopomůžeme snad ještě k vítězství francouzské vlajce,“

„Mně, přátelé, nemáte co děkovati, ale generálu Barthelemy,“ odvětil plukovník. „Teď pojďte se mnou, ukáži vám vaše nové letadlo.“

V bíle natřeném hangáru odpočíval na pískovém loži krásný dvojplošník všecek se blyštící svou novostí. Byl tak zachovalý, tak pečlivě udržovaný, že se zdálo, jako by právě vyšel z továrny.

Marcel si prohlížel jeho motor. Byl to motor Gnome o 155 koňských sílách. Stroj měřil 46 čtverečných metrů, 11 metrů v rozpětí a 10 metrů 50 cm zdéli.

Ke konstrukci bylo užito ocelových a niklových trubic, spájených kolínky z ocelové litiny.

Aby se umožnilo hladké přistání i za bočního větru, kola podvozku byla na pohyblivých osách.

Vrtule byla kovová. Vřetenovitá příď byla velmi pečlivě modelovaná a celkový vzhled stroje působil dojmem pevnosti a síly. Mohl pojmouti tři cestující.

Marcel prohlížel stroj jako znalec a hned si představoval rychlost, jaké by se mohlo docíliti s tímto dvojplošníkem.

„Nuže, jste spokojen?“ otázal se ho plukovník.

„Nikdy bych si nebyl troufal doufati v takové štěstí,“ odvětil letec. „Buďte ujištěn, stroj váš budu pečlivě opatrovati a jak nás složí v Tangeru, pošlu vám jej osvědčeným pilotem zpět.“

Plukovník poručil zásobiti letadlo střelivem a potravinami, potom bylo vytaženo z hangáru. Marcel prohlédl benzinovou nádrž. Byla plná.

Vojíni se nakupili na dvoře, aby přihlíželi k odletu. Již uvedl Marcel svůj motor v činnost, když poddůstojník, pověřený radiotelegrafní službou přiběhl celý zděšený k plukovníkovi.

„Pane plukovníku,“ pravil vzrušeným hlasem, „stanice Simgad nám telegrafuje, že jednoplošník řízený kapitánem Vitrakem se zřítil u Nelrodských dun nedaleko duaru obsazeného Tuaregy, Máte mu ihned poslati na pomocněkolik jezdců, ale je obava, že přijdou pozdě. K nehodě té došlo před deseti minutami.“

Letci pohlédli na sebe jako ohromeni. Taknaděje, kterou se chvilku těšili, rozplývala se pojednou provždy v niveč! Jak by mohli nyní doufati, že si podrží dvojplošník, kterého bude vojenský tábor tolik potřebovati?

Plukovník Gurgén chvíli stál beze slova, pak obrátiv se k Marcelovi, pravil mu:

„Viděl jste, pane, s jakou ochotou vyšel jsem vám vstříc ve vaší potřebě. Teď se vidím nucen žádati o službu zase vás. Vezměte dvojplošník a leťte ihned na pomoc našemu nešťastnému druhovi. Nelrodské duny leží deset kilometrů odtud na severozápad.“

„Spolehněte se úplně na nás,“ odvětil Marcel i Kristián zároveň; „okamžitě odletíme a vykonáme váš rozkaz.“

NA OBHLÍDCE

Za necelých pět minut stoupali naši tři přátelé do vzdušných výšin a plnou rychlostí mířili k Nelrodským dunám. Byly viditelny zdaleka, neboť byly temněji zbarveny než ostatní a zřetelně se odrážely od žlutého písku pouště.

Dvojplošník letěl jako vítr a za několik málo okamžiků dosáhli místa, kde letecký důstojník byl nucen nouzově přistáti se svým jednoplošníkem.

Přicházeli včas. Důstojník měl zlomenou ruku a poškozený stroj nemohl si opraviti. Marcel, prohlédnuv aeroplán, vzal z příhrady dvojplošníku potřebné nástroje a prohlásil, že v několika minutách bude stroj v pořádku. Jeho druhové mezitím ošetřili důstojníka. Tuaregové na štěstí se nikde neukazovali.

Po šťastně skončené práci přistoupil Fournier k svým přátelům a pravil jim:

„Vy si vezmete k sobě pana kapitána, Fifi sedne k volantu a já budu říditi jednoplošník.“

Brzy oba aeroplány mířily přímým směrem k táboru Uridě. S nadšením byli v něm letci přivítáni. Plukovník Gurgén děkoval jim za prokázanou službu: „Díky, přátelé a přeji vám upřímně, aby vaše odvážná cesta se skončila bez nehod. Již jste skoro u cíle; ještě jedna zastávka a budete v Evropě.“

Potom dvojplošník, jenž se zdál již netrpělivý, aby se rozletěl, vznesl se do ovzduší za jásavého volání a zmizel brzy severozápadním směrem.

Mírný větřík hnal letadlo k pobřeží, k tomu pobřeží, jež si letci tolik již přáli spatřiti.

Dosáhli Urapy, duaru sousedícího s vysočinou Ahaggarskou, u jehož vchodu bylo viděti jakýsi bílý obelisk.

„Ejhle, tu je nějaký pomník,“ zvolal Fifi; „již jsme dlouho žádný neviděli. Je to snad upomínka na nějakou bitvu?“

„Nikoli,“ odvětil Kristián; „tento obelisk zvěčňuje slavné datum v dějinách Afriky. Byl postaven na památku zrušení otroctví. Dříve byli v afrických krajinách pořádány pravé hony na ubohé černochy, kteří byli schytáváni po celých tisícovkách, vystavováni na veřejných trzích a pak odvlékáni do nejpotupnějšího otroctví. Až sto tisíc otroků bylo kdysi každoročně zavlékáno do Indie, nepočítaje těch, které Kirmané odvlékali do Asie a Ameriky. Dnes tento hanebný obchod s otroky, který urážel lidství, není více provozován; podařilo se učiniti mu nadobro přítrž.“

„TUGU“

Uletěli již značný kus cesty. Pojednou jevil Marcel jakýsi nepokoj.

„Co se děje?“ otázal se Kristián, jenž postřehl neklidné pohledy přítelovy.

„Prozatím nic vážného, ale myslím, že budeme nuceni brzy přistáti, neboť naše vrtule špatně pracuje.“

„V tom případě bylo by lépe přistáti zde, neboť za několik minut budeme nad hřebeny srázných hor, kde nebude možno snésti se k zemi.“

„Učiním podle tvé rady,“ pravil Fournier. A téměř v zápětí jal se sestupovati k zemi k velikému údivu Fifiho, jenž nechápal, proč přistávají v končinách, jež se mu zdály zcela jistě obydleny.

Přistání provedlo se hladce a dvojplošník zastavil se na písku asi dvacet metrů od nádherné oasy.

„Toto místo je jistě obydleno,“ pravil Fifi.

„Nikoli,“ odvětil Kristián, „Tuaregové jsou odtud daleko. Ale musíme se míti na pozoru. Vezmi pušku a buď připraven pro všechen případ.“

Marcel sňal vrtuli a pozorně ji prohlížel.

„Byla špatné připevněna ke hřídeli,“ pravil; „Musím ji trochu přizpůsobiti, ale to slunce je hrozné, pálí jako oheň.“

„Odstěhujme se do stínu,“ pravil Kristián.

„Myslíš, že je tu bezpečno?“

„Budu dávati bedlivý pozor.“

Marcel a Fifi odnesli vrtuli k malému lesíku a pařížský hoch jal se ihned pomáhati svému pánu. Usedl na zem, aby vykonával rozkazy, jež mu udílel Marcel.

Kristián s lebelkou v ruce nahlížel občas do houštin a pozorně naslouchal nejmenšímu šustotu.

V oase panovalo ticho.

„Myslím, že můžeme býti klidni,“ pravil po chvíli námořní důstojník. „Však se tady dlouho nezdržíme; můžeme tedy doufati, že se vyhneme jakémukoli překvapení.“

Sotva dořekl tato slova, ozval se z lesíka dětský křik, provázený zvučnými ranami.

Fifi vyskočil jako vymrštěn perem a hnal se kupředu.

Několik kroků od oasy na opačné straně, než kde se nalézali, spatřil muže, který s odpuzující surovostí tloukl dítě.

Ubohý drobek se sepjatýma rukama prosil svého katana, ale ten ho bil dále. Tu se již pařížský hoch neudržel. Žena se k muži, volal:

„Necháte toho chlapce!? Nechte ho, nebo střelím!“

Muž, nerozuměl-li těm slovům, porozuměl aspoň posunku. Ucouvl, bledna ve tváři, a Fifi uchopil hošíka za ruku.

„Proč tě bije ten člověk?“ otázal se Fifi.

Hošík rozuměl francouzsky a odvětil: „Protože nemohu dále. Jsem unaven.“

„Kam cestujete?“

„Nevím.“

„A kdo je ten člověk… je to tvůj otec?“

„Ne… ten zlý Tugu mě ukradl mým rodičům.“

Zatím se přiblížil Kristián.

„Přistup blíže,“ pravil k muži. „Proč biješ toto dítě, jež není tvoje?“

Tugu neopověděl.

„Kde jsi je vzal?“ opakoval Kristián.

„Patří mně,“ pronesl muž drsným hlasem.

„Ne, ne!…“ křičel hošík, „on zlý člověk, on ukradl mě v duaru Mekezatu.“

Ukázalo se několik podezřelých individuí, chlapů, kteří leželi opodál na písku, ale vidouce odhodlané chování Kristiánovo a Fifiho, zvláště pak, že příchozí cizinci jsou ozbrojeni, zůstali opatrně v uctivé vzdálenosti.

Cikán, vida, že nemůže spoléhati na posilu, vzdálil se se zlostným supěním a přidružil se ke svým společníkům, kterým začal spílati v cizím nářečí. Plísnil je patrně pro jejich zbabělost, ale pobídky jeho zůstaly bez účinku. Ničemníci odešli pak k jakési panoramě, stojící opodál duny, a jak se zdálo, nestarali se již o dítě, jež Fifi odváděl do oasy.

Ubohý chlapeček se ještě všecek třásl, ale ve společnosti svých zachránců brzy se upokojil.

Byl to drobný hošík bronzové pleti, křehoučkých údů. Oblečen byl v chatrnou halenku kdysi bílou, ale teď neurčité barvy. Široké kalhotky mu sahaly ke kolenům. Na hlavě měl červenou soukenou čepici, celou pokrytou prachem, která se pod bradou uvazovala tkaničkou. Ubožáček vypadal komicky v tomto ústroji, ale jeho bolestný obličej měl inteligentní a mírný výraz, jenž na první ráz podmaňoval.

Zatím co Marcel pracoval na opravě vrtule, hošík, nabyv úplné důvěry k novým přátelům, vypravoval jim svůj smutný příběh.

MALÝ MAROKO

Jmenoval se Maroko. Jeho rodiče byli z kmene Mekezat. Zůstav jednoho dne sám doma, zatím co jeho otec a matka odešli naproti jakési karavaně, spatřil vstoupiti podivné muže, kteří se na něho vrhli, zbili ho a nedbajíce jeho křiku, odvedli ho s sebou.

Od té doby potuloval se po různých místech na poušti se svými únosci, kteří odvlekli takto ještě jiné děti.

Tuguové jsou cikáni, velmi četní v severní Africe. Jsou původu maurského nebo španělského a potulují se pouští, nabízejíce Arabům rohožky a pásy, ale zatím mají spadeno na děti, které chytají a odvlékají do Egypta, kde je prodávají.

Blízko města Alexandrie existuje opravdový trh na děti, vlastně jen na mladé Afričany. Jmenovitě Severoafričané jsou velmi pružní, podivuhodně svalnatí a ti, kdo je kupují, dělají z nich akrobaty a kejklíře. Takto prodají Tuguové každoročně několik set dětí a tito ubozí otročkové, uloupení svým rodinám, jsou zavlékáni do Asie a do Ameriky, kde vystupují v cirkusech.

Jsou také případy, že v některých afrických krajinách čekají rodiny netrpělivě na příchod Tuguů, aby jim prodali své děti, ale taková zvrhlost vyskytuje se jen velmi zřídka. Největší část dětí bývá uloupena. Proto je řemeslo těchto cikánů velmi nebezpečné. Někdy jsou chyceni a lynchováni na místě. Malý Maroko, uniklý jako zázrakem z rukou svých uchvatitelů, měl brzy dožíti se splnění krásného snu: měl se vrátiti k svým rodičům a to letadlem!

Marcel, připevniv poopravenou vrtuli na hřídel, vyzkoušel ji, shledal vše v pořádku, pak posadili Maroka do aeroplánu.

Hošík s počátku se hrozně bál a Fifi měl co dělat, aby jej udržel v sedadle. Potom však se uklidnil a dokonce i úsměv vyjasnil jeho usouženou tvář.

„Je tvůj duar ještě daleko?“ optal se ho náhle Fifi.

Marokko vztáhl ruku k západu a pravil: „Až tamto kdesi!“

Bylo viděti jen pásmo hor, nad nimiž se vznášeli bílí supové. Pod úpatím těchto skal šířila se planina rovná jako stůl. Tu a tam na té nekonečné rovině černaly se malé tečky; byli to velbloudi, ale spíše by se zdálo, že jsou to myšky. Dvojplošník letěl kupředu báječnou rychlosti a krajiny se letmo střídaly před očima letců.

Nebyla to již vyprahlá, truchlivá poušť; několik stromů ukázalo se tu a tam; objevila se opět tráva a tvořila místy krásné zelené koberce. Pak zase nastala poušť.

„Kde jsme?“ otázal se Marcel.

Kristián nahlédl do mapy. „Několik kilometrů od náhorní planiny Mudjir,“ odvětil po chvílí; „urazili jsme přece jen hodný kus cesty.“

Aeroplán letěl ve výši asi pěti set metrů, pak sestoupil trochu níže. Maroko hleděl ustavičně na obzor, domnívaje se každou chvíli, že zahlédne místo, kde se nalézá jejich duar Mekezat. Pojednou se náhle prudce zavrtěl a ukazuje rukou k jihu, zvolal: „Tamhle! Tamhle, je moje domovina!“

Letci byli velmi překvapeni. Jak se mohli tak uchýliti od správné cesty? Již chtěli změniti směr, když Fifi ukázal v dáli přímo naproti nim barákové stavení, označené trojbarevnou vlajkou. „Francouzská stanice!“ zvolal.

„Ano,“ odvětil Kristián, „a myslím, že by bylo nejlépe, abychom přislali zde a svěřili svého malého chráněnce vojínům.“

Marcel, nechtěje dělati zbytečné zajížďky, přivítal s povděkem tento návrh a zamířil s letadlem k zemi.

Zamanévroval s takovou přesností, že dvojplošník zastavil se právě před vchodem do tábora.

Vyšel kapitán se dvěma podůstojníky a Kristián mu ihned přednesl svoji žádost.

„Do Mekezatu jest odtud osm kilometrů,“ odvětil kapitán. „Hoch bude moci dojíti tam pěšky. Ostatně ti zdejší kluci dovedou utíkati jako pštrosíčata.“

Maroko cítil se již jako doma. Pohlédl vděčně na letce, pak na vojína a sňav s krku náhrdelníček ze slonové kosti, podal jej Fifimu se slovy: „To ti dává na památku malý Maroko.“

A pak se horempádem rozběhl pouští k duaru.

Fifi dlouho se díval za hošíkem a v duchu si myslil: „Jak je šťasten, že se vrací domů. K rodičům!“

NAD PROPASTÍ

Letci opět urazili valný kus cesty. Jednu chvíli vznášel se dvojplošník nad propastí, jež zdála se strašlivou. Byla to ohromná prohlubeň, způsobená patrně propadnutím se pískových vrstev.

Často se na poušti setkáváme s takovýmito propadlinami, jež se dosti podobají sopečným jícnům. Dosahují někdy obrovské hloubky. Anglický cestovatel Arundson vypravuje, že našel na Sahaře v okolí Taggirtu propast několik set metrů hlubokou. Praví také, že časem zanesou se tyto zející hlubiny pískem a konečně se zaplní, ale než se povrch jejich stane pevnou zemí, znamenají opravdové nebezpečí; nejmenší náraz stačí, aby se písečné vrsty daly do pohybu a pohřbily v sobě třebas i celé karavany.

Z propasti, nad níž se vznášel dvojplošník, dolehlo k letcům lidské volání.

„Jako by někdo volal o pomoc,“ pravil Marcel. Letci naslouchali a Marcel popolétal kolem jednoho místa.

„Pomoc! Pomoc!“ ozvalo se náhle z hlubiny.

„Toť nějaký Francouz,“ poznamenal Fifi. „Bude to některý nešťastný vojín nebo cestovatel zbloudilý na poušti.“

Naši letci nebyli z těch, kdož kupčí se svým životem. Měli sice před sebou určitý cíl, vítězství, kterého chtěli dosíci, ale jejich lidskost se povznášela nad všeliký jiný zájem. Všude, kdekoli šlo o to, pomoci nešťastníkovi, ulehčiti bídě, neváhali ani na okamžik a hrdinně dávali své osoby v sázku.

Jakmile přistál dvojplošník v jisté vzdáleností od temné prohlubně, běželi Kristián s Fifim vpřed, zatím co Marcel hlídal letadlo.

Asi deset metrů od propasti bylí nuceni se zastaviti, neboť se jim písek sypal pod nohama.

„Nechoďme dále,“ pravil námořní důstojník, položiv ruku na chlapcovo rámě.

Fifi se zastavil, Nějakou chvíli zůstali oba letci nerozhodní. Konečně upozornil Kristián na řadu skalisk, vypínajících se několik metrů opodál. Tam odvedl svého mladého společníka a po přemnohé námaze dosáhli konečně tohoto zvláštního přechodu, jenž vycházel z propasti a táhl se dosti daleko do roviny.

Tak se dostali oba letci až na okraj propasti, nahlédli do hlubiny a ucouvli zpět, zděsivše se přese všecku svou neohroženost toho černého jícnu, podobného bezedné studni.

„Což abychom zavolali?“ pravil Fifi. „Nešťastník, který sem spadl, snad nás uslyší.“

A nachýliv se opět nad okraj propasti, přiložil ruce k ústům na způsob hlásné trouby a křičel, co měl síly:

„Jdeme vám na pomoc. Jen neztrácejte naděje!“

Naříkání vycházelo z útrob hlubiny, pak tato slova sotva slyšitelná donikla k uším hochovým:

„Pomoc!… Pomoc!“ Fifi obrátil se ke Kristiánovi. „Ta propast je strašně hluboká,“ pravil, „nikdy náš provaz tady nepostačí.“

„Zkusme to přece!“ pravil Kristián; „možná, že ten, jenž volá o pomoc, nespadl až na dno. Snad se mu podařilo zachytiti se na nějakém výstupku.“

Pařížský hoch spustil provaz, vykřiknuv dříve: „Pozor! Chytněte provaz a ovažte si jej kolem pasu!“

Uběhlo několik vteřin, pak Fifi ucítil, že se provaz napíná.

„Měl jste pravdu,“ řekl ke Kristiánovi, „ten nešťastník zachytil se někde na svahu.“ A řka to, počal hoch s Kristiánem táhnouti provaz k sobě.

Brzy objevil se muž. Byl to důstojník spahiů ve velmi zuboženém stavu. Sotva byl vytažen z propasti, zůstal ležeti na zemi omdlelý. Kristián a Fifi prohlíželi si jej nyní blíže. Na čele měl tržnou ránu, která nezdála se pocházeti od pádu, ale od sečné zbraně.

S velikou opatrností přenesli raněného k dvojplošníku.

Tu Marcel poskytl mu ošetření a zachráněný přišel k sobě.

SPAHI VYPRAVUJE

Dotazován, vyprávěl svou příhodu.

Vyjel z Ain-Elaimu předešlého dne časně z rána, aby doručil zprávu veliteli segajského okrsku. Na cestě jej přepadli Arabové.

Ač měl velmi rychlého koně, nemohl uniknouti útočníkům, kterých bylo asi třicet. Byl obklíčen, stržen s koně, pak zraněn nepřáteli, kteří, považujíce jej patrně za mrtvého, hodili jej do propasti. Na štěstí podařilo se mu uváznouti na malé plošince příkrého svahu a tam se křečovitě zachytil s vynaložením posledních sil. Nepočítal již se žádnou lidskou pomocí, když tu zaslechl hrčení motoru. Tu jal se křičeti, domnívaje se, že na poušti konají obhlídku vojenští letci.

Vypravoval potom, že tu v okolí byla asi nějaká bitva, neboť slyšel střelbu a veliký křik.

„Přicházelo to tamhle s té strany,“ pravil spahi, ukazuje k duně ležící na východ. A podpírán Kristiánem a Fifřm, pokročil k místu, které právě označil.

Náhle ozval se za dunami podivný zvuk, podobající se býčímu řevu. Fifi vystoupil na pahorek a spatřil Araba, jenž stoje na písčitém náspu vyluzoval pronikavé bečivé zvuky z jakési trouby.

„Nezůstávejte zde,“ pravil spahi, „budou tu co nevidět. Ten Arab svolává své druhy; zpozoroval nás a chce je upozorniti, že na poušti nalézá se nová kořist. Nechte mne. Rychle odleťte!“

„Ne,“ odvětil Kristián s rozhodností, „my vás neopustíme.“

Na obzoru objevil se temný proužek, jenž se rychle blížil.

„Buď se silně mýlím,“ zvolal pařížský hoch, „anebo ti, kteří tamto přicházejí, jsou opět Arabové. S těmi se setkáváme všady. Rojí se všude jako vosy. Myslím, že by bylo moudré pláchnouti odtud, neboť co bychom svedli my čtyři proti ozbrojené hordě.“

„Snadno se řekne: odleťme,“ odvětil Kristián, „ale zapomínáš, že náš dvojplošník pojme jen tři.“

„Mnou se nezdržujte,“ opakoval důstojník spahiů. „Nezáleží na tom, padnu-li dnes nebo zítra.“

Ale najednou se jeho tvář vyjasnila a vítězoslavně zvolal: „Ne… ne, to nejsou Arabové! Blíží se to k nám francouzští jezdci… spahiové. Poznávám je po červených pláštích. Ach, ti dobří hoši! Vidouce, že se nevracím, vydali se za mnou.“

Přijížděli to vskutku spahiové. Mohlo jich býti asi dvacet. Brzy stanuli před letci a když zvěděli, že oni zachránili jejích důstojníka, připravili jim opravdové ovace.

Úkol našich přátel byl splněn. Teď se mohli vydati bez obavy opět na cestu, neboť raněného důstojníka nechávali v rukou jeho vojínů.

JEDOVATÍ MRAVENCI

Dvojplošník dal se v let. Držel se v mírné výši, neboť vedro bylo úmorné a letci chtěli se osvěžovati vzduchovým proudem vanoucím horskými průsmyky. Na místo dun totiž nastoupily nyní hory.

Všude táhla se dlouhá pásma skal, přerušovaná tu a tam kruhovitými planinkami, na nichž se vršily malé kopečky jemného písku.

„Zde by nebylo dobře sestoupit,“ prohodil Kristián; „jsme v krajině Aakim a tato krajina je velmi nebezpečná hmyzem, který se tu vyskytuje.“

„Který je to hmyz?“ tázal se zvědavě Fifi.

„Mravenci.“

„Ti přece nic neudělají,“ namítal hoch.

„Ano, ale zdejší mravenci jsou velící, zadečky mají tlusté jako obilné zrno a jejich kousnutí je když ne smrtelné, alespoň velmi nebezpečné. Dříve v těchto končinách sbírali afričtí divoši tyto mravence, rozmačkávali je v nádobách a připravovali si tak zvláštní smíšeninu, která jím sloužila k otravování šípů a oštěpových hrotů.“

„Nikdy bych si nemyslil,“ pravil Fifi, „že kousnutí pouhého mravence může býti do té míry nebezpečno.“

„A přece nutno věřiti, že je to pravda. Cestovatel Stanley vypravuje, že jediný takový mravenec způsobí na kůži puchýř veliký jako koruna. Hned potom přepadá člověka velká slabost, mdloba, pot se perlí krůpějemi po celém těle a raněný brzy upadá v bezvědomí. Jed těchto mravenců smíchaný s palmovým olejem působí ještě prudčeji. Stanley tvrdí, že viděl lidi podlehnouti za necelých deset minut zranění zbraněmi, potřenými jedem mravenčím.“

Tyto výklady byly přerušeny prudkým otřesem. Dvojplošník se zatočil dokolečka, řítil se přední částí, pak po dovedném zasáhnutí Fournierově hned se opět zvedl.

„Panečku, tohleto byl náraz!“ zvolal Fifi. „To nám, větříčku, již nedělej!“

„K takovým účinkům vzduchového tlaku často dochází nad horami,“ vysvětloval Kristián. „První příčinu větru nutno hledati v rozdílech teploty. Kdyby zemský povrch a přiléhající k němu vrstvy vzduchové měly všude stejnou teplotu, nedocházelo by k vzduchovému proudění z krajiny do krajiny. Ty tepelné rozdíly mají za následek nestejnost tlaku (teplý vzduch je lehčí než studený) a poněvadž ovzdušní masa snaží se tak jako kapalina ustavičně vyrovnávati svou rovnováhu, přesunuje se vzduch z krajin vysokého tlaku ke krajinám tlaku nízkého. Na těchto horách je poměrně chladněji a ježto ovzduší je nadmíru rozpáleno, dochází k prudkým nárazům větru. Ale tu se nemáme čeho báti; vystoupíme-li trochu výše, poletíme nad těmito vzduchovými proudy.“

Marcel v zápětí tak učinil.

PLAMEŇÁK

Dvojplošník letěl nyní velmi pravidelně a jeho motor pracoval až jedna radost.

„Přece se již musíme blížiti k pobřeží,“ pravil náhle Fifi; „vím, že Afrika je veliká, učil jsem se tomu ve škole, ale musí přece míti nějaký konec.“

„Nebýti nehod, které se nám přihodily,“ odvětil Kristián, „byli bychom již dávno v Evropě. Ztratili jsme také mnoho času opravami nebo hledáním jiného stroje.“

„Kde se teď vlastně necházíme, pane Kristiáne? Jsme ještě daleko od Maroka?“

„Oh, ano! Osmnáct set kilometrů dělí nás ještě od Tangeru.“

„Zdá se mi,“ poznamenal Fifi, „že zdejší krajina je méně vyprahlá a suchá.“

„Je tomu vskutku tak a příčinou toho je blízkost veliké řeky, kterou brzy uvidíš.“

„Řeky?“ divil se Fifi. „To je dobře, však jsme již hezky dlouho žádné neviděli.“

V dáli objevil se šedý pruh podobný roztavenému kovu, jenž se hadovitě vinul mezi písčínami.

Byla to řeka Igharghar.

„Je nějak zasmušilý ten vodní tok,“ poznamenal Fifi.

„To zdání způsobují svým odrazem okolní písčiny,“ odvětil námořní důstojník.

„A dá se ta voda píti?“ otázal se Marcel.

„Ano, je dokonce výborná jako všecky vody, které tekou pískovými terény.“

„V tom případě chtěl bych se tu zastaviti, neboť mám žízeň.“

„A já též,“ dodal Fifi.

„Nuže tedy, přistaňme k zemi,“ souhlasil Kristián.

„Je tady bezpečno?“ otázal se hoch.

„To víš, Arabové nás všady ohrožují, ale tady jich nevidím.“

„Přece však je tamhle nějaká osada… je vidět zdi.“

„To bude některý marabut,“ pravil Kristián.

„Ó, tam se neodvážím, neboť marabuty mně nesvědčí!“ zvolal pařížský hoch.

„Ano, pamatuji se,“ odvětil námořní důstojník s úsměvem, narážeje na nemilou příhodu, která se stala Fifimu pro zneuctění takovéto musulmanské hrobky.

Dvojplošník se právě snesl k zemi, proletěv nízko nad malou oasou palem, a zastavil se asi na padesát metrů od řeky. Příjemný chlad panoval na tomto místě, neboť mírný větřík vanoucí od oasy mile ovíval tvář.

„Škoda, že máme tak naspěch!“ zvolal Fifi. „Ztrávili bychom zde příjemně několik hodin.“

„Můžeme se tu zastaviti pouze na dvacet minut,“ odvětil Kristián, „co bychom se trochu osvěžili a něco pojedli.“

„Musím vás upozornit,“ vyznal smutně hoch, „že jídelní lístek není tuze vábný. Našel jsem v příhradě krabici konserv ne zrovna valných a suchary tvrdé jako kámen.“

Náhle přeletěl sotva deset metrů od Fifiho veliký pták váhavým letem.

Pařížský hoch, jenž měl v ruce pušku, namířil okamžitě na opeřence a sestřelil jej. Byl to růžový plameňák.

„Mají tito ptáci dobré maso?“ tázal se Fifi, prohlížeje svůj úlovek.

„To si myslím!“ odvětil Kristián s úsměvem. „Bylo to přece oblíbené jídlo římských císařů.“

Hoch běžel na pokraj oasy, kde rychle nalámal suchého klestí. Za několik minut plameňák, oškubaný ze svého pěkného růžového peří, opékal se pomalu nad praskajícím ohníčkem.

Kristián, aby nerušil mladého kuchaře v jeho úkonech, odešel zatím sám pro vodu.

Plameňák byl prohlášen za výtečného a voda byla znamenitá. Již dávno se letci tak dobře nepoměli.

Co z pečínky zůstalo, Fifi pečlivě uložil do jedné z příhrad v letadle, ale v okamžiku, kdy se obíral touto prací, Arab jakýsi, jenž se tiše přiblížil, náhle zděšeně vykřikl a horempádem utekl, sebrav však dříve se země několik per plameňákových.

„Copak ten zase tu chce?“ prohodil Fifi ke Kristiánovi.

„Nevím,“ odvětil námořní důstojník, „ale myslím, že bude radno co nejdřív odtud pláchnouti.“

„Proč to?“

„Protože jsme podle všeho, nešťastný hochu, slupli právě plameňáka posvátného.“

Námořní důstojník se nemýlil.

Plameňák, kterého Fifi zastřelil, byl vskutku jedním z těch, jež muakimští Arabové chovají pečlivě v uzavřených ohradách, kam jedině muftiové, zástupcové Prorokovi, mají přístup. Letci dopustili se tedy dvojnásobného zločinu a kdyby byli chyceni, zaplatili by svými hlavami výtečný oběd, na kterém si právě pochutnali.

TAJEMNÝ ČLUN

Dvojplošník brzy byl opět v ovzduší.

„Kterým směrem?“ otázal se Marcel.

„Sleduj tok řeky!“ odvětil Kristián.

Řeka se nyní stále šířila a na některých místech dosahovala až jednoho kilometru šířky. Rostlinstvo pestrých barev lemovalo její břehy a bylo slyšeti hučení vod, valících se přes balvany nahromaděné v řečišti.

„Tato řeka není tuze hluboká,“ pravil Fifi.

„Prozatím ne,“ odvětil námořní důstojník, „ale brzy se přiblížíme k místu, kde dosahuje své největší hloubky, osmi až deseti metrů.“

„Toť podivné, že neviděti nikde žádné loďky.“

„Brzy se objeví, že se v této části ještě neprovozuje plavba, vysvětluje se nebezpečím těchto míst. Je tu mnoho krokodilů.“

„Aj, krokodilů?“

„A velikých. Právě zde žije druh obrovských rozměrů, dosti podobný krokodilům nilským. Jsou nebezpečni jen ve vodě, kde plavou velmi rychle, ale na zemi lze jim snadno utéci. Někteří domorodci těchto končin je loví zajímavým způsobem. Vezmou kus dřeva, přiříznou je na obou koncích do špičky, pak držíce tuto tyčku v prostředku směrem svislým, po kolenou blíží se ke krokodilovi. Jakmile zvíře spatří člověka, obrací se proti němu. Tu lovec bez váhání vnoří ruku do otevřené tlamy krokodilovy a vrazí tyčku svisle mezi obě čelisti hrozného zvířete, jež se takto stává úplně bezmocným, poněvadž již nemůže chňapnouti svého protivníka. Tento pak klidně rozpáře krokodilovi břicho, stáhne s něho deskovitou kůži a odnáší ji, aby ji sušil na slunci, dokud nepřijde kupec. Jsou lovci, kteří pochytali takto až třicet krokodilů za jediný den.“

„Toť jistě zajímavý způsob lovení,“ pravil pařížský hoch, „ale přiznávám se, že by se mi do něho tuze nechtělo. Raději bych krokodily odstřeloval z ručnice.“

„To je věru jistější.“

Cesta vzduchem rychle ubíhala. Řeka tvořila rozmarné okliky a zatáčky. Několikrát chtěl Marcel změniti svůj směr, ale Kristián se vždy proti tomu opřel. Námořní důstojník měl k tomu svůj důvod. Věděl, budou-li sledovati tok Ighargharu, že přelet pouště nebude tak svízelný, neboť z řeky stoupal osvěžující chlad.

„Již se ukazují některé lodice,“ pravil pařížský hoch.

„Ano,“ odvětil Kristián, „jsme v okolí Haothimu, dosti navštěvovaného střediska obchodního. Tam si opatřují říční karavany své hlavní náklady. Co považuješ za loďky, jsou ohromné pramice o plochém dnu, jež postrkávají Arabové dlouhými bidly.“

„Tito Arabové provozující plavbu na řece Ighargharu jsou také tak zlí jako ti, které jsme dosud potkali?“

„Ne, to jsou dobří pracovití lidé, kteří, bohužel, mají mnoho co dělati, aby ubránili svých nákladů proti Tuaregům.“

„Jakže, i tady ještě bydlí Tuaregové?“

„Řekl jsem ti, že poušt je jich plna. Potkávají se všade, i kde jich člověk již nečeká. Je jich jako much. A nedorážejí jen na cizince. Přepadají i své krajany. Jsou to jedním slovem lupiči pouště.“

Po nějaké chvíli mlčení pravil náhle Fifi: „Hleďte, pane Kristiáne. Nevidíte tam to podivné, černé zvíře, jež plove po řece velikou rychlostí. Je to snad nějaký hroch, ten se pohybuje na vodě tak rychle.“

Námořní důstojník vzal dalekohled a pozoroval.

„Co považuješ za zvíře,“ pravil po chvilce k Fifimu, „toť prostě motorový člun.“

Pařížský hoch ujal se dalekohledu.

„Je to pravda,“ potvrzoval, „rozeznávám docela osoby, které sedí v plavidle. Jsou tři. Budou to asi nějací badatelé, konající výzkumnou cestu.“

„To bych nemyslil,“ odvětil Kristián. „Výzkumní badatelé neodvážili by se na tak křehké loďce mezi ighargharské proudy. Mimo to je tato končina zamořena krokodily a hrochy.“

„Nuže tedy, kdo by mohli být ti lidé?“

„Patrně vojáci, kteří mají vážnou příčinu plaviti se rychle proti řece, aby bezpochyby upozornili některou stanici ležící výše na severu.“

Pojednou Fifi vykřikl.

„Co se děje?“ tázali se rychle Marcel a Kristián.

„Oh, to bude hrozné!“ zvolal hoch. „Vidím hejno krokodilů, kteří plovou proti člunu, jako by jej chtěli napadnouti.“

„Přibližme se trochu níže k řece,“ přikazoval Kristián Marcelovi; „podíváme se, co se děje. V případě potřeby…“ Ale Kristián nedokončil, neboť právě člun překročil ohrožující pásmo a ujížděl stále velkou rychlostí.

„Výborně!“ zvolal Fifi. „Krokodilí fronta je proražena, nic nepořídili. Hleďte, jak prchají! Jistě dostali pořádný náraz, to je patrné.“

„Já bych spíše myslil, že se polekali,“ pravil Kristián, „neboť hejno těchto ještěrů by jistě zastavilo a převrhlo lodici, která, jak se mi zdá, je velmi lehké konstrukce.“

Dalekohledem bylo vskutku viděti zelenavé hlavy, jak rychle rejdí po hladině řeky. Člun, o jehož posádce se ještě zmíníme, byl zatím již daleko.

OPĚT NĚCO Z PŘÍRODOPISU

Říční břehy byly nyní vroubeny nádhernými stromy. Byly to tisy.

„To jsou krásné stromy,“ zvolal Fifi. „Jak ten pohled lahodí očím! Po těch nekonečných ošklivých písčinách je příjemno vidět trochu zeleně.“

„Ty stromy jsou obrovské tisy,“ vysvětloval Kristián. „Arabové přisuzují tisu škodlivé vlastnosti. Chvoj prý usmrcuje koně, ale přežvýkavcům neškodí. Šťáva tohoto stromu sloužila starým Galúm k otravování šípů a výpary jeho květů jsou prý osudné včelám. Ve Francii vypravuje se pověst o dvou cestujících, kteří zemřeli, přespavše noc v pokoji vykládaném ostěním z tisového dřeva. To je ovšem jen pověst, ale zdá se býti pravdou nespornou, že za jistých okolností vydává strom sám narkotickou vůni, která způsobuje jakési opojení a ospalost.“

Při této rozprávce netušili naši letci, že zatím ony tři osoby, jež se plavily člunem proti řece Ighargharu, přirazily ku břehu a lezouce po břiše snažily se dosíci malého návrší. Tam ukryti za dunou pilně pozorovali hlídku francouzské stanice, jistě že s nekalým úmyslem. Muži těmi byl Hartmann a jeho druhové.

Dvojplošník letěl nyní velikou rovinou, uprostřed níž bylo viděti velbloudí karavanu.

„Hle, zvířata, která konají na poušti znamenitou službu!“ poznamenal Fifi.

„Ano, velbloud jest Arabovi pravým pokladem,“ potvrzoval Kristián. Jest nejskromnější ze všech zvířat a umí se obejíti mnoho dní bez vody. Půda, po níž chodí, je téměř všady písčitá a suchá; proto má velbloud nohy uzpůsobeny k chůzi po písku a může naopak jen s nesnází postupovati po vlhkých a kluzkých terénech. Jeho síla a učelivost činí z něho neocenitelného soumara. Maso jeho poskytuje dobrou potravinu a může nahraditi maso skopové i hovězí. Z jeho mléka dělá se máslo a výtečný sýr; jeho jemná, měkká srst, jež se každoročně obnovuje po úplném vypelichání, slouží k hotovení velmi potřebných látek. Proto dívají se Arabové na velblouda jako na nebeský dar, bez něhož by nemohli cestovati ani obchodovati ani existovati. V Turecku, v Persii, v Africe, v Egyptě a v celé severní Africe doprava zboží děje se téměř výhradně po velbloudech. Obchodníci a cestující, aby se vyhnuli loupežným přepadům, spojují se ve větší nebo menší výpravy známé pode jménem karavany. K těm používá se výhradně velbloudů, kterých je v každé karavaně více než lidí. Podle toho, jak které zvíře je silné, nakládají na ně věci potřebné k přepravě: na jedny chleba, víno, uhlí, na jiné drůbež, zeleninu atd. Dromedáři neboli velbloudi dvouhrbí jsou vyhrazeni cestujícím. Když všecko je uspořádáno, postaví se arabský vůdce v čelo; za ním seřadí se velbloudi s náklady zboží a dromedáři uzavírají řadu. Když se má výprava dáti do pochodu, spustí vůdce vřeštivym hlasem podivnou melodii. Sotva ji čtvernožci zaslechnou, hned se dávají do chodu, zrychlujíce krok nebo jej zvolňujíce, podle tempa písně. Ta jejich vytrvalost, s jakou snášejí žízeň, není jen účinkem zvyku, nýbrž vyplývá i z jejich tělesného uzpůsobení. Mají totiž mimo čtyři žaludky jako všichni přežvýkavci, ještě pátý vak, který jim slouží za nádržku k uchovávání vody a k jejímu odměšování. Mají-li žízeň nebo potřebují-li rozřediti suchou potravu, vpouštějí si pouhým stažením svalů tuto vodu do svého bachoru, ba až do hrtanu.“

„Až nebude pouští,“ pravil Fifi, „velbloudi vyhynou.“

„Ano, to je téměř jisté. Zdokonalenému rolnictví se jednou podaří obdělati i území považovaná dosud za neplodná. V té době, ovšem ještě velmi daleké, pouště zmizejí. Pak nebude ani velbloudů; stanou se nepotřební.“

Nyní letěl dvojplošník nad hlubokými stržemi, z nichž vycházelo podivné vytí a štěkot.

„Že by to byli psi?“ pravil hoch.

„Ne,“ odpověděl Kristián, „to jsou šakali.“

Šakalové žijí v houfech a živí se ponejvíce zdechlinami. Napadají-li živou kořist, nečiní to nikdy jednotlivě, nýbrž ve smečkách. Šíří velmi nepříjemný zápach; ten byl snad příčinou, proč si tohoto zvířete tak podobného psu člověk nikdy neochočil a neučinil svým druhem.

Aeroplán od nějaké chvíle poletoval v rychlosti, jako by byl unaven.

„Tento stroj,“ pravil Marcel, „není dělán pro závody, jako který my podnikáme. Je to výtečné letadlo, ale pro lety na kratší vzdálenosti.“

„Myslíš, že bude nutno přistáti?“ otázal se Kristián.

„Hned ne, ale za hodinu nejdéle.“

„Jen ne zde!“ pravil Fifi. „Pohleďte, co tu je Arabů! Sedí na koni a jezdí na všecky strany sem a tam jako blázní. Teď střílejí.“

„Provádějí fantazii,“ pravil Kristián.

„Fantazii?“ tázal se Fifi.

„Ano. Jest to zábava, které Arabové přikládají velikou cenu. Předvádí se při ní vše, co může vykonati na koni obratný, zdatný muž a dokonalý jezdec. Opojení svým vlastním křikem, pouštějí se tito jezdci plným tryskem po rovině, pak se vracejí a jezdí do kola sem a tam rychlostí, co jen stačí jejich koně.“

„To je opravdu zajímavé,“ pravil Fifi.

Dole pod letci jezdili Arabové vší rychlostí na svých ořích, vztyčujíce se ve třmenech, vyhazujíce do výše své zbraně, jež pak chytali ve vzduchu za šílené jízdy, anebo se spouštějíce až pod břicho svých koní. U Arabů je fantazia ušlechtilým sportem válečníka, je předmětem svrchované úcty a obdivu tohoto národa, zrozeného pro boje.

PŘENOSNÁ STANICE RADIOVÉ TELEGRAFIE

Již tvořili Arabové v dáli na rovině jen bílý pohyblivý proužek, jenž se stáčel do kolečka. Teď aeroplán přeletěl duar, kde bylo viděti stany a velbloudy odpočívající na písku.

Pojednou Marcel zvolal: „Už je to tu! Porucha a myslím, že vážná. Ach, je to jako učarované!“

Letadlo rychle klesalo k zemi a díky obratnému manévrování Fournierovu mohlo přistáti bez velikého nárazu.

„Jsme to v pěkném postavení!“ povzdychl si Fifi. „Několik set metrů odtud je duar. Jen aby aspoň Arabům nenapadlo zajeti sem provádět svou fantazii.“

Marcel se hned pustil do opravy a Kristián s Fifim obhlíželi nejbližší okolí. Náhle ozval se křik za palmovým stromořadím. Bylo to zoufalé volání.

Kristián a Fifi popadli pušky a přiblížili se k místu, odkud vycházel ten nářek. Tu spatřili Araby, kteří s neslýchanou surovostí bičovali jakéhosi bělocha, přivázaného ke stromu. Fifi přelézal křoviny, aby se dostal co možná nejblíže, ale Kristián ho zavolal zpátky.

„Zůstaň zde!“ pravil. „S tohoto místa můžeme dobře mířiti na Araby. Kdybychom se ukázali, viděli by nepřátelé, že jsme jen dva, a nelekli by se nás. Buď přípraven k ráně.“

Arabové stále ještě bičovali svého zajatce.

„To je hrozné,“ pravil rozhodně Kristián. A přilíciv svou zbraň, stiskl spoušť. Chystal se vystřeliti znovu, ale k svému velikému překvapení viděl Araby prchati na všecky strany.

„To jsou hrdinové!“ pravil posměšně Fifi; „stačí pouhý výstřel a již utíkají.“

„Jen nejásejme předčasně. Možná, že brzy přejdou k útoku. Pospěšme si osvoboditi zajatce!“

Jejích obětavost byla, bohužel, marná; nešťastný Evropan vydechl duši pod ranami svých katanů.

Uznali, že by bylo zbytečné odvazovati ho, a vrátili se k Marcelovi. Ten byl všecek zoufalý. Poškození letadla bylo vážnější než s počátku myslil.

„Zabere nám to nejméně hodinu,“ bědoval. „Toť věru mrzutá věc,“ podotkl Kristián. „Jsme obklopeni nepřáteli. Skrývají se v okolních houštinách a slídí po nás.“

Postavení našich letců bylo kritické. Pojednou ukázal Fifi k jednomu místu na poušti.

„Vidím tamto nějakého člověka,“ zvolal; „leží na písku a marně se namáhá povstati.“ Kristián vzal dalekohled.

„Je to důstojník,“ pravil, „blízko něho stojí nějaký aparát na podstavci. Nešťastník bezpochyby konal měření a byl postřelen. Běžme mu ku pomoci!“

Fifiho nebylo třeba dvakrát vybízeti; ihned vypravil se s přítelem Kristiánem. Za deset minut octli se u důstojníka.

„Pánové,“ pravil jim tento, „přeneste mne, prosím vás, k tamhle těm palmám. Pomozte mí nejprve povstati. Díky. Nyní ujměte se někdo mého přístroje, ale neste jej opatrně, je přesně nařízen.“

Co Kristián považoval zprvu za fotografický aparát, byl přenosný radiový telegraf.

Důstojník, podpírán Fifim, došel konečně k palmám a Kristián, jenž nesl přístroj, postavil jej vedle raněného.

„Děkuji vám,“ pravil důstojník, „teď byste někdo mohl zavěsiti tyto dráty na strom.“

„Já!“ zvolal Fifi a s obvyklou hbitostí šel připevniti anténu podle pokynů, jež mu dával důstojník.

„Kam telegrafujete?“ tázal se ho Kristián.

„Do stanice Maraleše asi patnáct kilometrů odtud. Žádám o posilu, neboť jsme tu obklopeni nepřátelskými Araby, kteří mohou na nás udeřiti každou chvíli.“

Když odeslal depeši, důstojník čekal. Za dvě minuty dostal tuto odpověď: „Stopadesát spahiů přijede okamžitě.“

PODZEMNÍ DOUPATA

Důstojník ležel na zemi, neboť velmi trpěl od své rány – měl roztříštěnu holenní kost. Když jej Kristián obvázal, ulehčilo se mu a vypravoval letcům, jak byl přepaden na širé poušti.

„Po dva měsíce,“ pravil, „byl tento kraj zcela klidný; loupeživí Arabové byli odtud zahnáni a nebylo myslitelno, že by se odvážili sem vrátiti. Vypravil jsem se tedy z tábora Maraleše s jedním poddůstojníkem, koloniálním inženýrem a dvaceti domorodci, na něž jsme myslili, že se můžeme plně spolehnouti. Tito domorodci nás zradili a zavlekli do pasti. Byli smluveni s jinými Araby a ti na nás čekali. Poddůstojník, který mě provázel, byl zabit. Já sám byl raněn, ale podařilo se mi utéci a dostihnouti na místo, kde jsem předtím zanechal svůj přístroj. Tam jste mě našli. Co se stalo s inženýrem, nevím.“

„Tamto,“ pravil Kristián, „je ke stromu přivázán nějaký muž, jenž podlehl ránám Arabů.“

„To je on,“ zvolal důstojník, „to je Ramelot, jeden z mých dobrých přátel! Ubohý hoch! Bylo mu tedy souzeno, aby zahynul na poušti. Již byl jednou zajat Tuaregy!“

Důstojníkovu řeč přerušilo dlouhé zahvízdnutí, které přicházelo od palmového lesíka.

„Pozor, jsou tu Arabové,“ pravil důstojník; „podle všeho chystají se na nás. Máte dosti nábojů?“

„Ano,“ odvětil Kristián. „Nuže, skryjme se za tento pahorek a čekejme! Nešetřte jich. Vystřelte, jakmile se některý ukáže.“

Kristián, Marcel a Fifi zařídili se podle této rady. Důstojník, vyčerpán, položil se na zem vedle nich, řka:

„Vojíni, kteří nám spěchají na pomoc, budou tu co nevidět.“

Objevila se arabská hlava. Kristián vystřelil a bylo viděti, jak nepřítel zmizel. Uběhlo několik vteřin. Za palmovím bylo slyšeti matnou směsici hlasů. To Arabové patrně se umlouvali. Snad se chystali vyraziti hromadně a vrhnouti se na letce, když se vtom strhl veliký křik.

Zpozorovaliť právě na rovině blížící se jezdce. Nastal zmatený útěk a když spahiové seskočili k zemi, nezůstalo v okolí jediného Araba. Zdálo se, jako by se zahrabali do písku.

Vojáci hledali nějakou chvíli po okolí, ale bezvýsledně.

„Arabové mají podivuhodné skrýše,“ pravil důstojník. „Často se mi stalo, že jsem je viděl náhle zmizeti jako dnes, aniž jsem si mohl vysvětliti, kam se poděli.“

„Pravděpodobně skrývají se v roklinách,“ poznamenal Kristián.

„Ano a také ve velikých děrách, které vyhlubují do písku a které vedou do rozsáhlých jeskyň. Zde na pouští jeskyní je hojně a tím se vysvětluje, proč Arabové, spatřeni na jednom místě, mohli se objeviti na jiném, aniž kdo mohl zvěděti, kudy se tam dostali. Ach, kdybychom mohli jednoho dne prozkoumati ty tajemné sluje, našli bychom v nich bezpochyby kostry mnohých našinců!“

Důstojník měl pravdu. V některých částech pouště, kde nelze se za ničím ukrýti, zřizují Arabové zákopy, jež spojují s podzemními doupaty, o jejichž existenci vědí jen oni sami. Když roku 1896 zmizel Monnier na širé Sahaře takřka před očima své družiny, jistě že byl odvlečen do některého z těchto podzemních doupat.

Arabové, jako všichni synové pouště, vyznačují se úskočností. Jsou lstiví jako Indiáni a také tak falešní.

Marcel dokončil opravu svého dvojplošníku.

„Myslím, že tu nemáme již co na práci,“ pravil k příteli Kristiánovi.

„To je také můj názor,“ odvětil námořní důstojník. „Nuže, tedy vzhůru na další cestu!“

Stisknuvše ruku důstojníkovi, kterého zachránili, a rozloučivši se s vojíny nadšeným zvoláním „At žije Francie!“ pokračovali ve svém letu.

„Nyní konáme poslední etapu,“ poznamenal Fifi.

„Ano,“ odtušil nevrle Marcel; „jenomže s tímto prožluklým dvojplošníkem nevíme nikdy, co se může přihodit. Jeho motor potřeboval by důkladné prohlídky, ale to by vyžadovalo alespoň půl dne. Ostatně doufejme! Dostihneme-li šťastně do Tangeru, budeme zachráněni.“

Krajina měnila se vůčihledně. Písčiny byly tu a tam prostoupeny travnatými houštinami a ná některých místech tvořily cedry a palmy zelené oasy.

Několik karavan ubíralo se plání a s výše aeroplánu bylo zřetelně slyšeti jednotvárný zpěv vůdců.

HYENY

Letěli asi hodinu nad touto novou krajinou, potom Marcel uznal za dobré přistáti.

„Jen na deset minut,“ pravil; „něco prohlédnu a hned zase odletíme.“

Kristián nečinil žádných námitek. Přistáli tedy a zatím co se Fournier zabýval svým strojem, Kristián a Fifi stáli opodál.

Pojednou ozval se z hromady skalisek podivný skřek či spíše jakési vytí a brzy přeběhlo kolem letců ohyzdné zvíře, aniž tito měli kdy po něm střeliti, tak byli překvapeni!

„Oh, jaká to ošklivá bestie!“ zvolal Fifi.

„To je hyena,“ poučoval Kristián, „africká hyena žíhaná.“

„Je to pravda, že tato zvířata vyhrabávají mrtvoly?“ otázal se hoch.

„Ano, je tomu opravdu tak. Hyena je podivné zvíře, které zavdalo příčinu k mnohým báchorkám. Římský přírodopísec Plinius tvrdil, že hyena dovede napodobiti lidský hlas a docela i volati lidi jejich jménem. Zatím se poznalo, že je to zvíře jako každé jiné. Živí se mršinami a v noci vniká i do afrických osad, aby tam hledalo potravy.“

„Na člověka se nikdy neodvažuje?“ vyzvídal Fifi.

„Jak vidíš,“ odvětil Kristián, „hyena, kterou jsme právě spatřili, před námi utekla. Je to dravec noční, bázlivý a ve dne se skrývá ve skalních doupatech. Ráda sleduje na nočním lupu lva a jiné dravce, aby se nasytila zbytky kořisti, kterou tito uloví. Odklizením hnijících zdechlin vykonává důležitou službu zdravotní v těchto horkých krajinách.“

Letci vsedli do aeroplánu, který jako šíp vzletěl k obloze.

„Oh, teď, zdá se mi, že letíme pěkně,“ pochvaloval si Fifi, „kéž by to jen vytrvalo!“

Nikdo nedbal hochovy poznámky. Marcel a Kristián byli ostatně na to příliš zaměstnáni. Jednalo se jím o stanovení co nejpřímější trati, aby se zbytečně neuchýlili ani o píď a neztráceli tak drahocenného času.

Letěli nyní nad rozlehlým zeleným hájem.

„To jsou datlové palmy,“ poučoval hocha Kristián. „Zdejší obyvatelé těží velice z tohoto stromu. Jeho kmen skýtá jim svou mízou lahodný a výživný nápoj. Dřevo samo hodí se ke stavbám i k výbornému palivu a vlákna, jimiž je kmen obalen, slouží k hotovení rohožek, košů a provazů. Vršek kmene, tvořící kytku ještě nerozvitých mladičkých listů, se otrhává a poskytuje chutný a zdravý pokrm jako palmová zelenina. Sladké dužinaté plody, které dobře znáš, slovou datle, vlastně daktyle pro svoji podobu k prstu (řecky daktylos). Zralé datle se češí dosti obtížně pro nepřístupnost kmene zakončeného košem předlouhých listů; mohou se pojídati čerstvé a beze vší přípravy. Sušením na slunci a rozmíláním připravuje se z nich též mouka datlová. Obchod datlemi je velmi důležitý a tvoří hlavní bohatství těchto zemí.“

„Hle, Arabové!“ zvolal Fifi,

„Ano, zaměstnávají se datlovou sklizní. Tito nejsou nebezpeční. Všady, kde je národ pracovitý a pilný, byť byl v civilisaci i na nižším stupni vývoje, je méně ukrutný a méně divoký než domorodci, kteří hledají prostředky k svému živobytí v lovu a loupeži.“

„Jistě,“ přitakával hoch, „lidé zaměstnaní prací obyčejně se neoddávají špatným myšlenkám. Jakouto rozkošnou krajinu máme před očima a jak by se blaze žilo v těchto končinách!“

„Jsou opravdu báječné, ale přece je stín na tomto obraze.“

„Ach, jaký?“

„Tato část Afriky je často navštěvována hrozným nepřítelem.“

„Snad Tuaregy?“

„To ne, ale kobylkami. Když ty přiletí, nedá se proti nim nic podniknouti. Byly případy, že mračna tohoto strašného hmyzu proměnila v truchlivou poušť nejúrodnější kraje, nejednou přivedla do hladu a bídy celé kmeny domorodců a ti, kterých ušetřil hlad, nejednou padli za oběť moru, jejž způsobují otravné výpary z hnijících mrtvol těchto kobylek. Arábie a tatarské stepi zdají se býti semeništěm nejčetnějších druhů těchto stěhovavých kobylek neboli sarančí. V jistých dobách ročních zvednou se do veliké výše a řídíce se směrem jistých větrů, letí vysoko ovzduším jako mračna, jež zastiňují sluneční světlo jako při zatmění. Vzduch rozechvívaný jejich křídly způsobuje temný chřestivý hukot, jenž šíří do veliké dálky hrůzu mezi obyvateli krajin, nad nimiž se vznáší tato metla. Najednou živoucí tento mrak trhá se na všech stranách a kobylky padají k zemi jako prudký příval. Sežerou všecko listí, všecku zeleň; i holé větve berou za své a lámou se pod tíhou, která na nich spočívá – všecka vegetace mizí nadobro zničena. Brzy tvoří kobylky na zemi silné, husté vrstvy, pak zmírají a z těch tisíců mrtvol vychází hnusný zápach, který stává se příčinou morových nemocí.“

Tyhlety podrobnosti Fifiho tuze nepotěšily, proto také co chvíli díval se na oblohu. Ta byla čistá, modroskvoucí a nic nenasvědčovalo brzkému objevení se kobylek.

DOKTOR MARVIK

Háje datlových palem pomalu řídly, pak se opět objevila truchlivá, divoká poušť, prostoupená tu a tam dunami a pahorky.

„Cožpak té škaredé pouští nebude konec?“ zlobil se Fifi.

„Bohužel, ještě jí dosti užijeme,“ odvětil Kristián; „ale poletíme-li takovou rychlostí jako nyní, dosáhneme brzy Maroka.“

„Tam je již přístav Tanger, naše poslední zastávka! Jen aby nás tam nepřepadli Tuaregové!“

„Oh, s těmi se v Maroku nesetkáme! Tam budou Berbeři a Maurové.“

„Jistě také pěkná čeládka,“ pomyslil si Fifi.

Pod letci rozvíjela se stále neutěšená poušť. Tu a tam několik Arabů se svými bílými plášti přicházelo zpestřit jednotvárnost písčin, pak byly to zase tytéž bezútěšné, truchlivé pláně. Zdálo se, že jim nebude konec.

Poněvadž dvojplošník po svém dlouhém skvělém letu ponenáhlu opět ochaboval, přiblížil se Marcel z opatrnosti trochu více k zemi a letěl nad písčinami ve výši asi třiceti metrů.

Fifi, jenž nepřestával pozorovati krajinu pod sebou, byl náhle upoután čímsi podezřelým.

„Zdá se mi,“ pravil, „jako bych letmo zahlédl člověka přivázaného ke stromu. Možná, že se mýlím, ale mohli bychom se přece jen přesvědčiti.“

Marcel zatáčel dvojplošníkem, aby znovu přeletěl nad místem, které označil pařížský hoch.

„Fifi má pravdu,“ potvrzoval Kristián; „je tam k palmě vskutku přivázán nějaký člověk.“

„Přistaneme tedy?“ otázal se Marcel.

„Nebude škoditi na několik minut, jen co bychom vyšetřili tu věc.“

Aero sneslo se k zemi asi dvacet metrů daleko od stromu, k němuž se Fifi ihned rozběhl, následován Kristiánem, jenž z opatrnosti vzal s sebou ručnici.

K palmovému kmeni byl připoután jakýsi Evropan. Byl to muž asi padesátiletý s prošedivělými vlasy. Po celém těle měl hrozné rány, ale ještě dýchal. Slyše ozvěnu kroků, otevřel oči, jež měl zavřeny pro oslňující třpyt písku. Přece však se zdálo, že letců nevidí.

V několika vteřinách vyprostil Fifi nešťastníka z pout.

„Ach!“ zašeptal nebohý muž, „vy jste přátelé. Díky. Ale přicházíte pozdě, oni mne zabili… Na tom však nezáleží. Hlavní je, že jste přišli… Kdo jste? Nevidím vás… mé oči jsou tak zesláblé.“

Naši letci mu pověděli kdo jsou.

„My vás ošetříme,“ pravil Kristián, „zachráníme vám život.“

„Ne… cítím, že umru,“ odvětil raněný, „z takových ran není vyléčení… Ale o to tu nejde… na mé smrti málo záleží. Důležitější je objev, který jsem učinil několik kilometrů odtud. Objev ten je vypsán v mém cestovním deníku, který je tu… v kapse mé kazajky. Moji vrahové ho na štěstí nenašli. Až umru, což nebude dlouho trvat, necháte mne zde, ale vezmete s sebou mé zápisky.“

Marcel vyňal z kapes tohoto neobyčejného muže zápisník, na němž tolik lpěl. Podal jej raněnému, jenž chvějící se rukou připsal do něho tužkou ještě několik řádků.

Potom vrátil zápisník Marcelovi, řka:

„Velice se mně zavděčíte, pánové, odevzdáte-li po svém návratu do Francie těchto několik listů panu Darbúovi, tajemníku Akademie věd. Řeknete mu, že je to od doktora Marvika a on již bude vědět. Řeknete mu také za jakých okolností jste mě nalezli. Ubohý Darbú! Byl bych si tolik přál s ním mluviti o svých objevech.“

Doktorův hlas slábl více a více. Hlava se mu klonila vpravo, vlevo a jeho obličej byl příšerně bledý. Pak zavřel oči a zůstal nehybný. Ještě náhlé škubnutí a byl mrtev.

Letci s obdivem pohlíželi na tohoto muže, který umíraje měl odvahu zabývati se ještě svými objevy. Stáli chvíli beze slova, pak vzali tělo nebohého učence a pohřbili je do písku blízko osudné palmy, kde dotrpěl k smrti.

+

CESTOVNÍ DENÍK UČENCŮV

Dříve než uložil Kristián doktorův zápisník do kapsy, nahlédl zvědavě do jeho stránek. Četl v něm mezi jiným tyto poznámky.

„Vyjel jsem z Paříže 1. dubna, přibyl do Tangeru 5., ihned jsem vyhledal průvodce, kteří by mě dovedli do krajiny Gurara. Dvanáct domorodců je mi přiděleno generálem Moanierem. Jsou velmi spolehliví. Zásobujeme se, kupujeme velbloudy a vydáváme se ihned na cestu. Putujeme přes Mekneš, Ksar, Suk a docházíme do Tafiletu. Po dvoudenní zastávce v Bu-Amu směřujeme k Igli, pak k Sebce.

Zahajuji své hledání. Moji průvodcové kopají na místech, která jim naznačuji. Abych roznítil jejích horlivost, slibuji jim dvojnásobnou mzdu. Šestého dne nalézám u malého pořadí skal kamenné a kostěné předměty, na kterých poznávám, že byly zhotoveny člověkem z dob prahistorických.

Pokračuji v hledání. Nalézám kamenné nože. Kopeme dále a přicházíme konečně na lidskou čelist. Člověk doby kamenné bydlil tedy již v severní Africe. Tím je dokázána moje domněnka, kterou jsem hájil v sezení pařížské Akademie věd 25. listopadu min. roku proti opačnému tvrzení učence Godryho. Ve skaliskách nacházíme zkamenělé otisky kostí, nesporně z rukou lidských. Tyto zkameněliny, jež dávám nakládati na velbloudy ve vycpaných bednách, budou sloužiti za důkaz mému tvrzení. A již teď…“

Zde zápisky doktora Marvika náhle končily. Něco se asi stalo v okamžiku, když učenec zapisoval svá pozorování.

Vskutku, následující řádky, načrtané chvatnou rukou, svědčily dostatečně, že ubohý učenec byl přepaden! V těch krátkých, kusých větách tajilo se celé drama:

„Arabové nás přepadli… Je jich asi čtyřicet. Moji průvodci brání se statečně. Jsou nedostatečně ozbrojeni. Podléháme přesile. Moji lidé jsou pobiti… Já sám raněn několika výstřely klesám k zemi. Nepřátelé se ženou a…“

Věta zůstala nedopsána, ale konec dramatu dal se snadno doplniti. Arabové vrhli se na doktora Marvika, zbičovali jej, pak přivázali k oné palmě, kde měl čekati pozvolnou smrt.

Učenec, jak víme, vyžádal si svůj zápisník ještě několik okamžiků před skonem. Hle, co do něho připsal:

„Umírám na širé Sahaře. Nechť jiní badatelé pokračují v hledání na místech, kde já padl. Dvanáct tisíc franků, které mám v Paříži u Generální Společnosti, agentura Z, odkazuji Yvonně Le Kerdekové, své věrné sluslužebné…“ A to bylo vše.

„Dobrý člověk!“ zvolal Fifi. „V hodince smrti nezapomněl na svou služebnici.“

„Ano, jak pravíš, byl to dobrý člověk a také hrdina,“ zašeptal Kristián. „Obětoval život pro vědu.“

STAROSTI FIFIHO

Dvojplošník se vznesl do výše a mířil rovnou k severozápadu, pokračuje ve vytčené dráze.

Tou měrou, jak se přibližoval konečnému cíli, stával se pařížský hoch čím dále tím nervosnějsí. Zmocňovala se ho netrpělivost, nedočkavost věru velmi pochopitelná.

Nemohl se již dočkati shledání se svými drahými rodiči a dobrou sestřičkou Blanuškou. Co se asi doma zatím stalo? Utěšoval se trochu jednou myšlenkou; že totiž jeho rodiče laskavostí dobrého pana Kristiána obdrželi určitou sumu peněz. Bída se tedy nemohla u nich zahnízditi a ubohé malé Blanušce dostalo se také ošetření, kterého potřebovala.

Ó, s jakou radostí otevře Fifi dveře do skrovného bytu grenelského, kde jeho odchod jistě způsobil veliký zármutek! Nyní tam přinese štěstí a blahobyt a doufal, že snadno mu všichni odpustí, vždyť jen pro jejich dobro podnikl tak nebezpečné dobrodružství.

Prozatím běželo jen o to, aby doletěli do Tangeru. Tam se rozhodne konečný výsledek tohoto úžasného závodu. Tanger! Při tomto jméně vyvstával v hochově duši obraz netrpělivě očekávaného města spásy, připomínalo mu také, že se mu tam dostane zpráv o malém Anamitovi, nebohém Na-Nu, jejž osud tak krutě postihl.

Pařížský hoch se vší mocí utvrzoval v přesvědčení, že se v Tangeru dozví o Na-Nuovi příznivých zpráv, že vyvázl z nebezpečí smrti a že mu je dobře.

Bude-li tomu tak, bude se Fifi hned po svém návratu do Paříže starati o to, aby Na-Nua dostal do Francie. Ponechá si ho u sebe, dá mu školní vzdělání a tím učiní dobrý skutek.

„Nuže, Fifi!“ pravil náhle námořní důstojník, který si všiml zadumaného vzezření hochova, „rozvesel se trochu, kýho výra! Hleď, tamhle běhají po skalinách antilopy. Jsou to hbitá a půvabná zvířátka, viď!“

„Opravdu,“ odvětil hoch, probrav se ze svého snění. A chtěl se Kristiána optati na něco ze života těch pěkných ssavců, když v tom zvolal Marcel:

„Toť věru nepochopitelné! Můj motor strašně pálí.“

„Máš ještě dosti oleje?“ otázal se námořní důstojník.

Fournier neodpověděl, ale na jeho tváři zračila se náhlá úzkost.

ZÁHADNÝ ZJEV

Přistáli hned a Marcel prohlédl nádrž. Na štěstí zbývalo ještě dosti oleje, ale pumpa špatně pracovala. Spravil ji na rychlo, ale když si myslil, že je se vším hotov, bylo potřeba utáhnouti tu a tam šroub, upevniti drát a uběhla při tom hodina.

Kristián byl by rád zastřelil nějakou antilopu, ale Fifi ho zadržel.

„Nechte ta milá zvířátka na pokoji,“ přimlouval se, „bylo by zločinem skoliti některé. Kdybychom byli nuceni hladem, dalo by se to omluviti, ale máme ještě dosti zásob. Ostatně, hleďte, jsou tu datlové palmy, půjdu načesati trochu jejich plodů.“

Námořní důstojník, ač byl náruživý lovec, uznal mínění pařížského hocha. Uložil pušku do letadla a šel si usednouti do stínu palem, čekaje, až Marcel bude hotov se svou opravou.

Brzy vrátil se Fifi. Přinášel slušnou zásobu datlí a v plechovém bidonu také výbornou čerstvou vodu, kterou načerpal z blízkého pramene.

Zmožen únavou a horkem, Kristián usnul. Fifi se ho neodvážil buditi. Přistoupil k Marcelovi a nabízel mu své služby; letec však, jako vždy, pracoval raději sám.

„Brzo budu hotov,“ pravil.

Hoch, vida, že je zbytečný, položil se do trávy a očima těkal po obloze. Pojednou hlasitě zvolal. Námořní důstojník se probudil a Marcel se překvapeně ohlédl.

„Co se děje?“ tázal se Kristián; „viděl jsi zas někde Araby?“

„To ne,“ odvětil hoch, „ale pohleďte tamto vzhůru!“ A jeho natažený prst ukazoval na nebeskou klenbu, na které bylo vidět jakýsi jednoplošník opisovati veliké kruhy.

„To je zajímavé,“ pravil Marcel; „a zdá se, že nás spatřil a míří sem.“

Jednoplošník se skutečně blížil. Nalézal se ve výši asi dvou set metrů. Náhle klesal, jako by se chtěl přiblížiti k zemi, opsal široký kruh kolem našich přátel, potom se vznesl opět do výše a vzdálil se plnou rychlostí,

„Tohleto je přece jen podivné,“ divil se Marcel. „Ti lidé zajisté viděli, že jsme nouzově přistáli; jejich povinností bylo přiblížiti se k nám na doslech a optati se nás, nepotřebujeme-li pomoci.“

„Však hleďte, už se k nám vracejí!“ zvolal pařížský hoch. „Ach, tentokrát jistě přistanou, nemohou jinak jednati.“

Naši tři přátelé čekali, se zájmem sledujíce let jednoplošníku.

Ten se vskutku vracel. Zdálo se, že se přibližuje k zemi, aby se mohl snáze dorozuměti.

„Pozor!“ velel Kristián, hledě na hocha. „Jakmile nadejde pravý okamžik, zamávej praporkem!“

Fifi se rozkročil před dvojplošníkem, třímaje nad hlavou trojbarevnou vlajku, kterou byl z něho již dříve sňal.

Aeroplán byl již jen na nějakých padesát metrů. Fifi dával o překot znamení, ale k jeho velikému údivu i jeho přátel, nikdo s paluby jednoplošníku neodpovídal na jeho volání. Spíše se zdálo, že pouhé ukázání francouzské vlajky polekalo tajemné letce, neboť odletěli plnou rychlostí a vznesli se do veliké výše.

„To je hotová hádanka,“ prohodil Kristián.

„My ji rozřešíme cestou,“ odvětil Marcel. „Nasedejme! Již jsme ztratili příliš mnoho času.“

Za několik minut byli naši tři přátelé opět ve vzdušných výšinách. Jednoplošník zatím zmizel.

„Už ho více nespatříme,“ pravil Fifi, „neboť odletěl k jihu. Ale podivné je to přece. Po prvé vidím letce prchati před svými kolegy. Jen Hartmann mohl by takto jednati a přece je nemožné, aby na tom jednoplošníku byl on.“

„Cožpak můžeme vědět!“ prohodil Marcel.

„Pak by ten člověk byl zosobněným ďáblem,“ poznamenal námořní důstojník. „Po tolikerých nehodách, když byl již učiněn naprosto nemožným, že by si mohl opatřiti nový aeroplán a pokračovati v cestě? Ne, v tom bude něco jiného.“

Letci oddávali se těmto a podobným úvahám, až je z nich vyrušil Fifi náhlým zvoláním:

„Již ho tu máme zase! Podívejte se, blíží se k nám z levé strany.“

POSLEDNÍ ÚTOK

Jednoplošiiík se vskutku přibližoval plnou rychlostí k Marcelovu aeroplánu.

„Buďme připraveni pro každý případ,“ pravil Kristián. „Bude-li to útok, musíme se statečně brániti. Fifi, vezmi pušku a dávej bedlivý pozor!“ To řka, námořní důstojník chopil se též své lebelky.

„Zvedá se do výše,“ zvolal Fifi, jenž jednoplošníku nespouštěl s očí.

„Ano,“ přitakával Marcel; „ti, co na něm sedí, mají patrně úmysl proletěti nad námi v nepatrné výši a nás „sfouknouti.“

„Co učiníš?“ otázal se Kristián.

„Nemohu přeletěti onen aeroplán svrchu. Poletím tedy co možná nejblíže při zemi.“

„Není více pochybnosti,“ pravil Kristián, „máme co činiti s nepřáteli.“

„To je jisté; a nebude to nikdo jiný než Hartmann a jeho pomocníci.“

Byl to vskutku on. Ačkoli se to může zdáti velmi nepravděpodobné a velmi fantastické, podařilo se tomuto banditovi stíhati opět naše přátele.

Po mnohém a svízelném putování uprostřed pouští došel Hartmann se svými společníky náhodou k arabskému táboru.

Arabové s počátku stavěli se k nim nepřátelsky, ale když jim bandita vysvětlil, že jest obětí „těch francouzských psů“, přijali jej mezi sebe. Přesto byli nedůvěřiví a tušili za tím nějakou léčku; brzy však se přesvědčili, že Evropané, které mají před sebou, mluví pravdu.

Šejk tábora dlouho se Hartmanna vyptával a poněvadž tento uměl dosti slušně arabsky, dohovořili se o mnohých důležitých věcech.

Arab nikdy nepropustí žádné příležitosti, aby se pomstil těm, kteří opovážlivě vnikají do jeho území.

Právě předešlého dne objevili se nad duarem letečtí důstojníci, konajíce obhlídku, a z neopatrnosti přistáli za písečnými dunami. Hned vyběhli Tuaregové ze svých úkrytů, vrhli se na neopatrné letce a zajali je.

Aeroplán nešťastných důstojníků zůstal na širé poušti. Tuaregové, pověrčiví jako všichni musulmanští kmenové, neodvážili se k němu přiblížiti. Považovaliť toho velkého, žlutého ptáka za živoucí bytost a byli přesvědčeni, kdyby se ho dotkli, že by byli roztrháni na kusy.

Hartmann, který neměl takové příčiny báti se aeroplánu, nemeškal těžiti prospěch ze situace. Pod záminkou, že se trochu podívá na toho podivného ptáka, co nehybně leží na písčině, přiblížil se k němu se svými druhy.

Netřeba snad ani připomínati, že v pěti minutách rozletěli se tito zločinci širým ovzduším k velikému úžasu Arabů, kteří se asi domnívali, že žlutý pták uchvátil a unesl ty tři cizince.

Hartmannovi podařil se výborný kousek, ale tím ještě neměl vyhráno. Postavení banditovo se naopak velmi ztížilo. Nalézal se nad obsazeným územím a letěl na aeroplánu odcizeném francouzským důstojníkům! Dokud bude v Africe, nemohl tuze doufati, že ujde spravedlnosti. Hartmann však měl následující plán:

Přisahal, že Marcel Fournier nedoletí do Francie. „Já nebo nikdo!“ bylo jeho heslo. Snažil se vší mocí znemožniti Marcelovi a jeho druhům další let.

Měl nyní ke své službě výborný aeroplán, jemuž nemohl se rychlostí ani zdaleka vyrovnati dvojplošník Fournierův. Mohl se tudíž všeho odvážiti. Náhoda tomu také chtěla, že odcizený jednoplošník byl co nejlépe zásoben potravinami, zbraněmi a střelivem.

Aby roznítil odvahu a energii svých pomocníků, sliboval jim jako vždy věci, o kterých dobře věděl, že jich nebude moci splnit, a oba zločinci, hypnotisováni vůdcovými slovy, byli teď odhodláni ke všemu.

Hartmann chtěl proletěti bleskovou rychlostí několik metrů nad svým soupeřem a tím silně rozvlniti vzduch, tak že by byl Fournierův dvojplošník stržen do víru a přiveden k jistému pádu.

Marcel jako dobrý aviatik pochopil Hartmannův úmysl, proto, místo aby se ho snažil překonati výškou, přiblížil se co možná nejvíce k zemi, takže když přiletěl banditův jednoplošník, letěli naši přátelé nanejvýše deset metrů nad zemí.

Hartmannův plán se nezdařil, bylo nutno vymysliti něco jiného. Rozletěl se ovzduším, postupně se snižoval, pak vracel se k Fournierovu dvojplošníku.

„Pozor!“ velel Kristián. „Tentokráte boj bude tuhý. Že se takto odvažují ti zlosynové na nás dorážeti, jistě budou dobře vyzbrojeni. Miřme dobře, Fifi!“

„Já si beru na mušku benzinovou nádrž,“ pravil pařížský hoch.

„A já vrtuli,“ dodal Kristián. Hartmannův jednoplošník se blížil. Proběhlo několik vteřin, pak námořní důstojník pronesl pevným hlasem:

„Pozor! Palme!“

Vypálil současně s Fifim, ale Hartmannův jednoplošník letěl dále.

„Proklatě!“ zaláteřil námořní důstojník. „Chybili jsme se.“

Sotvaže pronesl Kristián tato slova, zafičela mu koule těsně kolem ucha.

„Aby mohli stříleti na takovou dálku,“ pravil námořní důstojník, „to jistě mají vojenské pušky. Nuže, pozor! Palme!“

Tentokráte Hartmannovo letadlo bylo zasaženo. Čí ranou? Kristiánovou nebo Fifiho? Možná že obou zároveň.

Bylo viděti, jak se jednoplošník naklonil a řítil k zemi jako postřelený pták. Sotvaže se dotkl země, vyskočil jasný plamen.

„Chytil jim benzin!“ zvolal Fifi, hrdý patrně na svůj výkon. „Nyní nás tak brzo nedoženou.“

„Stoupejme! Rychle stoupejme do výše!“ velel Kristián, „neboť ti bandité budou jistě po nás stříleti.“

Marcel nečekal na tento povel; mířil již rovnou k obloze.

Zdola ozvaly se tři výstřely, ale koule, poslané Hartmannem a jeho společníky, nedosáhly cíle.

„Ještě výše, Marcele!“ křičel Kristián. „Stoupejme stále!“

Ale dvojplošník zdál se jakoby schvácen; výkon, který právě provedl, byl patrně nad jeho síly. Bude klesati opět k zemi? Pak by to byla pohroma, neodvratná zkáza.

Avšak ne! Dobrý aeroplán, jako by chápal, že ti, co na něm sedí, ho potřebují, vzchopil se náhle jako kůň, kterého pobízejí bičem, a pustil se v rychlý let.

„Uí!“ vydychl si Fifi, „teď jsme vyvázli z pěkného nebezpečí. Myslím však, že je to naše poslední potýčka s Hartmannem. Než si bude moci spraviti stroj a hlavně sehnati benzin, budeme v Tangeru.“

NOVÉ ZNEPOKOJENÍ

„Nyní jsme zbaveni toho padoucha, to je hlavní věc,“ řekl Kristián. „Teď však promysleme si trochu, jak bychom se co nejkratčeji dostali do Tangeru. Musím si něco spočítat, Fifi, proto mne teď nevytrhuj!“

„Prosím, pane poručíku,“ odvětil hoch, odsedávaje do kouta. Měl ostatně před očima mnoho věcí, které jej mohly upoutati. Letěli nad krajinou zajímavou s nejednoho stanoviska. Také přeletěli pevnůstku, na jejimž opevnění bylo viděti hlaveň děla.

Tu a tam byly to mírné svahy, porostlé podivnými stromy a hustými trsy travin.

Půvabné a hbité gazely běhaly po těchto pahorcích. Překvapeny hlukem motoru, zastavovaly se chvilkami ve svém běhu, pak s překvapující lehkostí rozprchly se všemi směry.

Dále byli tu nádherní ptáci, kteří se třpytili na slunci jako drahokamy.

Oasa, nad níž se vznášel náš dvojplošník, byla jistě jednou z nejkrásnějších, jaké až dosud spatřili. Pod stromy tušili svěží prameny, z nichž bylo by příjemno se napojiti.

A hned několik set metrů od tohoto rozkošného místa, od tohoto opravdového Edenu, byla krajina mrtvá, plná hnědých sopečnatých skal. Šakalové a šedí supi byli obvyklými hosty těchto truchlivých samot.

Byl to věru veliký kontrast mezi těmi dvěmi krajinami, tak blízkými přece sobě navzájem.

Kristián, skončiv své výpočty, obrátil se k Fifimu a pravil mu:

„Upokoj se; nepřijde-li nám do toho něco, můžeme býti ještě s večerem v Maroku.“

„Sláva!“ zajásal hoch. „Vidíte, že jsem měl pravdu, když jsem vám říkal, že naše cesta dobře skončí!“

„Ještě nejásej!“ pravil námořní důstojník. „Zbývá nám překonat mnohou nesnáz. A nemáme již mnoho času.“

Letci se odmlčeli. Po chvíli pravil Kristián:

„A co motor, Marceli?“

„Chová se dobře.“

„Nebojíš se nějaké poruchy?“

„Nikdy se nemůžeme zaříkati, že nebudeme nuceni k nouzovému přistání, ale doufám, že k tomu tak brzy nedojde.“

„Hleď, proč se tě na to ptám. Nabízejí se nám dvě cesty. Jedna přes Beni-Abbes a druhá přes Beni-Unif.“

„Která je kratší?“

„Ta přes Beni-Unif.“

„Dejme se tedy tou!“

„Jenomže budeme-li nuceni k přistání v krajině Beni-Unif, jsme v nebezpečí, že budeme pobiti.“

„A což v té druhé krajině?“

„Jsme také vydáni v nebezpečí, avšak v menší.“

„Jsme daleko od toho nebezpečného pásma?“

„Nanejvýš pětadvacet kilometrů.“

Po krátké poradě rozhodli se letci, že se dají kratší cestou, to jest tou nebezpečnější.

FIGUIG

Dvojplošník pracoval s dokonalou pravidelností. Mohli tedy doufati, že všecko dopadne co nejlépe. Pojednou ukázal Kristián na malou, dosti podivnou osadu, jejíž domky či spíše chatrče podobaly se včelím úlům.

„Hle, to je Oknam,“ pravil, „proklatá vesnice, neboť ji ovládá několik fakirů stejně ukrutných jako fanatických.“

„Aj,“ divil se Fifi, „myslil jsem, že fakirové bydlí jen v Indii.“

„Jsou také v Africe. Fakir je ostatně slovo arabské a znamená „chudý“. Slovou tak žebraví, potulní mniši musulmanští i pohanští, kteří se velmi podobají perským a tureckým dervišům. Mezi lidem mají fakirové velikou moc a vážnost. Běda, kdyby se někdo opovážil dotknouti se vlásku na jejich hlavě! Hned by bylo všeobecné pozdvižení. Téměř všecka povstání a revolty, které musí Francouzové denně potlačovati, jsou podněcovány těmito mnichy a kněžími Mohamedova zákona.“

Dvojplošník bez ochabnutí přeletěl obávanou končinu a vznášel se nyní nad širou písečnatou rovinou, jež připomínala již prošlé pouště.

„Brzo dostaneme se do krajů civilisovanějších,“ poznamenal Kristián.

„Však již je na čase,“ prohodil Fifi. „Ale hleďte, vidím tamto v dáli nějaký les.“

„To jest oasa Figuig.“

Bylo již viděti domy ponořené mezi palmovím. Mešity a bílé minarety vyčnívaly z pravé záplavy zeleně.

„Tady by bylo příjemné nouzové přistání,“ pravil Fifi.

„To jsi na omylu,“ vysvětloval námořní důstojník. „Figuig je městem pro Evropany uzavřeným. Celá ta oasa slouží za útočiště povstalcům, sběhům a ti jsou přijímáni do města proto, že jsou nepřáteli Francie.“

„A naši se nikdy nesnažili vniknouti do tohoto hnízda?“

„I ano, ale Figuig je dobře chráněn a před několika lety v něm vládl strašný Bu-Amama, bojovný a lstivý náčelník. Zvláštní ochranou Figuigu jsou jeho zahrady, palmové lesy a všelijak propletené proutěné překážky. Je chráněn také věžemi. Z Figuigu vyšly téměř všechny revolty, které zaplavily krví severní Afriku.“

„Tentokráte jsme uvázli nadobro!“ zvolal Marcel. A vskutku, motor se rázem zastavil a dvojplošník po rychlém klesání přistál prudce asi dvě stě metrů od oasy Figuigu.

Kristián se letmo rozhlédl kolem sebe. „Doufám, že nikdo v oase nezpozoroval náš pád, ale buďme stejně opatrní! Hlavně záleží na tom, aby nás zdejší obyvatelé nepovažovali za vyzvědače. To by se nám vedlo zle.“

„Pak myslím,“ podotkl Fifi, „uděláme dobře, skryjeme-li se za toto palmové houští. Tak nás z města nezpozorují.“

„Máš pravdu, Fifi,“ schvaloval námořní důstojník. „Posuňme letadlo za ty stromy.“

Zatím však letci byli zpozorováni. S věže jedné tvrze viděli je Arabové přistávati. Ihned byl způsoben poplach a směsice divokých hlasů ozývala se brzy ve veliké oase palmové.

Za jiné doby nebylo by objevení se dvojplošníku způsobilo takové nevole. Ale, a to naši letci nevěděli, mezi musulmany panovalo velké rozjitření.

„Slyšíte ten křik?“ tázal se Fifi. „Že by to bylo k vůli našemu přistání?“

„Nemyslím,“ odvětil Kristián, „kdo by nás tu mohl spatřiti?“

„Hleďte,“ zvolal pařížský hoch, „tamhle s toho konce nás pozorují. Jsou to Arabové.“

„Opravdu, ale tito snad nepatří k obyvatelům města. Touto končinou prochází mnoho karavan.“

„Ne, ti lidé jsou z tohoto města,“ tvrdil chlapec. „Vidíte je, utíkají k oase. Běží upozorniti své spoluobčany.“

„Již je to takové,“ přisvědčoval Kristián, „ale to nic nedělá! Buďme připraveni na každou možnost. Bude-li Marcel brzy hotov s opravou, doufám, že šťastně ze všeho vyvázneme.“

„Pokusím se,“ pravil Fournier, „ale předpokládám nejméně hodinu práce.“

„Za hodinu může se přihoditi mnoho věcí,“ povzdychl námořní důstojník.

Fifi zatím přinesl pušky a položil je na zem. Otevřel též balíček střeliva. Letci se připravovali na přivítání nepřátel, objeví-li se.

Příčinou toho, že mezi obyvateli Figuigu panovalo veliké rozjitření, nebylo objevení se tří letců a nešťastného dvojplošníku, nýbrž způsobila je poplašná zpráva, že francouzské vojsko je na pochodu proti jejich osadě.

Příchod letců působil celkem jen jako výstražná předzvěst, neboť v oasách vládne mínění, že aeroplán letí vždy před pochodujícím vojskem a udává mu cestu.

Před týdnem byli dva francouzští vojíni zavražděni blízko Figuigu a jedině jeho obyvatelé mohli býti činěni zodpovědnými za tuto dvojnásobnou vraždu. Proto velitel nejbližší francouzské stanice vzkázal ihned po domorodcích náčelníkovi tohoto kmene, že vtrhne do oasy, nebudou-li mu do osmačtyřiceti hodin vydáni vrahové oněch důstojníků.

Z toho hrozila válka a Figuigští se připravovali na odpor. Jejich zvědové právě ohlašovali příchod předních hlídek francouzského vojska a vtom byl také zpozorován dvojplošník naších letců.

Arabové se rozhodli, že se zmocní těch opovážlivců. Tím úkolem bylo pověřeno dvacet pět bojovníků, jimž velel Evropan, sběhlý od cizinecké legie a žijící již pátý rok v oase.

Tento bývalý legionář vyšel tedy se svým oddílem z oasy. Místo aby vyrazil přímo k letcům, poručil svým lidem jíti stranou podél palmového stromořadí, jež končilo asi dvě stě kroků od místa, kde přistál dvojplošník.

Taktika byla dobrá, ale přece se neosvědčila, neboť Fifi, jenž měl oči jako rys, spatřil Araby právě v tom okamžiku, když zahýbali do stromořadí.

„Buď se hrubě mýlím,“ pravil svým přátelům, „anebo k nám jdou na návštěvu páni sousedé. Je však jisto, že mají špatné úmysly, poněvadž se schovávají jako záškodníci

Kristián popatřil směrem, kterým mu ukazoval hoch, a odvětil:

„Ano, máš pravdu, ti lidé chtějí nás jistě přepadnouti. Nesmíme je nechat přijíti tuze blízko, neboť mají pušky. Jakmile se ukáží, vystřelíme na ně.“

„Budou tu co nevidět,“ poznamenal Fifi.

„Lehněme tedy na zem a plazme se po břiše vpravo, tak, aby nás neviděli, a postřílíme je z přiměřené dálky. Ty, Marcele, hleď dokončiti zatím opravdu. Přiběhneš za námi jen tehdy, uslyšíš-li zapísknutí. To bude znamenat, že potřebujeme posily.“

OPÉT HOVOŘÍ PRACH

„Nuže, Fifi, na břicho,“ velel námořní důstojník, „a lezme jako Indiáni!“

Oba přátelé počali se rychle plaziti písčinou. Brzy překročili úroveň palmového stromořadí a tu mohli zřetelně rozeznati ty, kteří přicházeli je napadnouti.

„Stůj!“ zašeptal námořní důstojník.

„Už nás viděli,“ pravil Fifi. „Hleďte, dívají se sem.“

„V tom případě nelze čekati, musíme stříleti první. Však hle, již si nás berou na mušku. Palme rychle!“

Zahoukly dvě rány následované téměř v zápětí dlouho praskotající střelbou. Písek lítal do výše kolem obou letců.

„Nejsi raněn?“ ptal se Kristián pařížského hocha.

„Ne, ani škrábnut.“

„Tedy palme! Musíme zasáhnouti jejich vůdce.“

Fifi vystřelil zároveň s Kristiánem. Viděli, jak legionář, který vedl oddíl Arabů, skácel se k zemi. Jeho lidé, zbaveni vůdce, zdáli se kolísati.

„Jsou zmateni,“ pravil Kristián, „nepopřejme jim času ke vzpamatování. Palme! Nepřetržitě!“

Fifi uposlechl a v několika okamžicích vyprázdnil zásobník své ručnice. Námořní důstojník učinil totéž a počet Arabů zmenšil se o polovinu.

Zbaveni vedení a zastrašeni touto vražednou palbou, skryli se za palmy. Pokračovali však ve střelbě a jejich koule svištěly kolem letců.

Pojednou ozval se Marcelův hlas: „Pojďte, pojďte rychle!“ volal.

Kristián a Fifi stáhli se rychle zpět ke svému příteli.

„Co se děje?“ otázal se Kristián.

„Můžeme již pokračovati v letu,“ odvětil Fournier.

„V tom případě máme vyhráno,“ zvolal námořní důstojník.

Za dvě minuty aeroplán vzlétal do výše.

Když letěl nad osadou, byl přivítán strašlivou palbou ručnic. Arabové, jedni ze stoje, jiní zleže, stříleli na dvojplošník.

„Marcele, rychle do výše!“ velel Kristián.

V té chvíli letěli nad hradbou jakési pevnůstky, kde bylo viděti hlaveň děla namířeného do pouště.

Arabové na koních vydali se na stíhání dvojplošníku, doufajíce bezpochyby, že ho dohoní, až se znovu snese k zemi.

„Ejhle,“ zvolal Fifi, „tamto jeden letí po hlavě dolů!“

Vskutku, jeden jezdec skutálel se i s koněm po srázném svahu duny.

Dvojplošník byl nyní s dostřelu.

„Myslím, že byl nejvyšší čas,“ pravil Fifi. „Kdyby pan Marcel si nebyl pospíšil se svou opravou, zůstali jsme tam. Avšak hleďte co je to tamhle v dáli?“

Vojenský oddíl objevil se na pláni. Uprostřed něho kráčeli arabští zajatci. Několik set kroků za nimi postupovala jízda v sražených řadách.

„Hoj,“ zvolal Fifi, „k oase Figuigu stahují se mračna!“

„Je to kárná výprava,“ poznamenal Kristián. „Bylo by na čase, aby v tom zbojnickém hnízdě byl již jednou učiněn pořádek.“

OSUDNÁ NEOPATRNOST

Letěli dobrou hodinu, když byli zase nuceni k zastávce. Tentokrát povolily dráty i bylo nutno je utáhnouti.

Přistáli blízko jakéhosi lesíka a Marcel přikročil hned – aby nevyšel z praxe – k nutné opravě. Kristián se položil do trávy. Fifi pak, zvědavý jako vždy, zašel se trochu podívati do lesa.

Pojednou jeho pozornost byla upoutána hlučnými výbuchy smíchu a potleskem. Potichu proplížil se hoch mezi palmami, až přišel k jakési bílé zdi. Za ní vycházely ty výbuchy smíchu.

Fifi postupoval dále; šel podél cesty vroubené staveními a octl se pojednou na jakémsi prostranství, uprostřed něhož arabský kejklíř ve fezu a krátké červené kazajce prováděl velmi zajímavé kousky.

Stál ná malém stolku postaveném na koberci a hlavu maje nakloněnu dozadu, držel v rovnováze na nose dřevěnou tyč a na ní talíř se třemi pomeranči.

Pařížský hoch, zaujat takovou novinkou, zapomněl na všecku opatrnost a octl se brzy v kruhu Arabů, kteří ostatně nezdáli se zlí. Kejklíř pokračoval ve svých výkonech a provázel je podivnými průpovědmi, které vyvolávaly mezi diváky pokaždé bouři potlesku.

Nikdo dosud nevšiml si Fifiho, tak velice zajímala přítomné ta podívaná.

Pojednou kejklíř, vyhodiv do výše talíř, který držel v rovnováze, učinil chybný pohyb a místo aby talíř zachytil na nos, nechal jej padnouti na zem.

Tu začalo obecenstvo reptat a hulákat. Nešťastný akrobat všecek zahanben shýbl se pro talíř, ale jak opět vstával, jeho zrak spočinul na Fifim. Tu zlostný záblesk kmitl v jeho očích a hnal se hrozivě na vetřelce, toho evropského psa, jenž mu jistě přinesl neštěstí.

Hoch chtěl vyklouznouti. Ale bylo pozdě. Kejklíř ho popadl za krk. Vtom se však Fifi rychle vyškubl a zasadiv mu hlavou pořádnou ránu do břicha, povalil akrobata na zem.

Již se hotovil k útěku, když náhle ucítil, jak ho uchopují mocné paže a odvlékají za surového bití na konec prostranství.

„Pomoc! Pomoc!,“ křičel pařížský hoch srdcervoucím hlasem. Nějaký plášť mu zahalil hlavu a křik uvázl mu v hrdle. Arabové, kteří ho obklopovali, zdáli se velmi rozzuřeni, ale na jejich tvářích jevil se i jistý údiv. Kdo je ten vetřelec, ten opovážlivec, jenž se osmělil vniknouti do jejich města? Byl to první případ, kdy Evropan osvědčil takovou odvahu.

El-Kseb (tah se jmenovalo to město v němž se Fifi ocitl jako zajatec) nebyl nikdy znesvěcen návštěvou nečistého cizince. Takto existují v Africe určitá posvátná města, do nichž smějí vkročiti jedině musulmani.

Jak viděti, opět jednou se Fifi se špatnou potázal, že se neprozřetelně vydal do El-Ksebu.

Nejvyšší mufti, jenž byl ihned zpraven, svolal své kolegy soudce. Případ byl vážný. Ještě nikdy nebylo se vysloviti El-Ksebským hodnostářům v podobné záležitosti. V Africe, v arabských městečkách neboli ksúrech soudní procedura není dlouhá, ale nikdy není vinník odsouzen bez řádného rozsudku. Musulmani si dokonce na tom zakládají, aby budili zdáni, že šetří spravedlnosti.

Fifi zaslechl brzy kolem sebe hluk.

Sundali mu plášť, který mu zahaloval obličej a tu spatřil před sebou pět Arabů. Byli to muftiové, vykladači Mohamedova zákona.

Nejvyšší z nich byl oděn červeným pláštěm a na hlavě měl černý hedvábný turban. Po boku mu visel jatagan.

Když se tento muž podíval na Fifiho, hoch bezděky se zachvěl, hypnotisován jeho pohledem.

Jsou lidé, kteří mají podivuhodnou moc uhrančivou. Vrchní soudce, jenž se upřeně díval na Fifiho, byl jedním z nich. Měl zelenavé oči. Zvláštní magický blesk vycházel z jeho upřených zornic a nebylo možno ubrániti se hypnotisující moci tohoto pohledu.

Kdo byl tento člověk, jejž Arabové, jak se zdálo, poslouchali s uctivou pokorou?

Byl to Achdar-Ain, ten, jemuž soukmenovci přezděli „král pouště“.

Achdar-Ain žil dlouhá léta v Alžírsku a mluvil následkem toho dobře francouzsky. Jednoho krásného dne vrátil se na poušť, kde hlásal svatou válku proti Evropanům. Nyní byl jedním z úhlavních nepřátel francouzského vlivu a podněcoval Araby k odboji.

Tento muž zelených uhrančivých očí podrobil Fifiho výslechu.

„Tys Francouz,“ pravil mu, „a opovažuješ se přijíti sem do samotného ohniska. Kdo tě posílá? Viď, jsi špehoun, poslaný těmi francouzskými psy, abys jim podal zprávu o našich posicích a o počtu našich bojovníků?“

„Pane,“ odvětil hoch…

Muž se zelenýma očima ho přerušil.

„Zakazuji ti,“ pravil, „abys mne oslovoval ‚pane‘! Jsem K’byr této oasy. Mne všichni poslouchají. Potřebuji jen zvednouti prst a moje rozkazy jsou okamžitě vykonány. Jsem ten, který vládne v těchto končinách. Když chci, mohu rozpoutati bouři. Mohu ji také utišiti jediným slovem. Mluv, odpověz mi a nezapomínej, že mne nelze obelhati. Já dovedu také uhodnouti, co se přede mnou tají, a nikdo se nemůže chlubiti, že napálil Achdar-Aina.“

„Pane,“ odvětil Fifi, „či promiňte… K’byre, nejsem tím, zač mě pokládáte, a jen náhoda přivedla mě do vašeho města.“

„Náhoda, pravíš?“

„Ano, čirá náhoda.“

„Odkud přicházíš? Z Maroka bezpochyby?“

„Nikoli, přicházím z Francie,“ hrdě odvětil hoch, „a to přes Ameriku, Austrálii, Asii a Afriku.“

„Chceš si ze mne dělati dobrý den, mladý smělče?“

„Nikoli, K’byre! Mluvím pravdu.“

„Komu chceš namluvit, žes vykonal takovou cestu? Nejsi ani americkým miliardářem, ani indickým maharadžou.“

„To ne, ale jsem prostě letcem.“

Náčelník podíval se na chlapce přísným zrakem, pak zvolal:

„Letcem, to je špehounem, zvědem. Donášíš zprávy francouzským stanicím.“

„Mýlíte se,“ odvětil Fifi sebevědomě. „Já cestuji.“

„Oh, cestovatel nevniká podloudně do měst jako tys to učinil. Ostatně nechám si tě zde několik dnů a jestliže jsi mě hleděl oklamati, dopátrám se pravdy snadno.“

Fifi se snažil oblomiti náčelníka. Namáhal se marně. Odvedli ho do tmavé komůrky, kde ho pečlivě zavřeli, svázavše mu ruce i nohy.

FIFI OPĚT UTEČE

Hochem lomcoval bezmocný vztek. Býti takto odsouzen k nehybnosti a uzavřen, zatím co jeho přátelé byli nablízku a hledali ho na všech stranách!

Ubohý Fifi zůstal několik okamžiků nehybný, maje ucho přitisknuto ke stěně komůrky, potom, neslyše již žádného hluku, usoudil z toho, že Arabové se vzdálili.

Naslouchal ještě, pak odhodlaně jal se tříti o kamennou stěnu svého vězení pouta, která mu vadila v pohybu. Podařilo se mu takto rozedříti provazy, jež ponenáhlu povolily jeden po druhém. Byla to dlouhá a bolestná práce, nebot ubohý hoch si občas odřel o kámen i ruce. Konečně se vyprostil. Jakmile měl ruce volné, snadno si rozvázal provazy, které mu poutaly kotníky. Co učiní teď? Pevné dveře uzavíraly východ z vězeňské komůrky. Na štěstí bylo tu ještě okénko, o něco málo širší, nežli štěrbina střílny ve hradbách. Toto okénko bylo asi metr vysoko nad zemí, tu a tam několik rozviklaných kamenů mohlo se snadno vylámati. Fifi je tiše vybral ze zdi. Potom prostčil otvorem hlavu. Okolí vězení bylo pusté.

„Ať to dopadne jakkoli,“ řekl si hoch, „nemohu přece zůstati zde v této poušti; to by bylo tuze hloupé.“

Za dvě minuty byl venku.

Sotvaže se dal do běhu k lesíku, jenž se zvedal několik kroků opodál a v němž doufal nalézti útočiště, spatřil přicházeti proti sobě dva Araby.

Fifi nemohl se jim vyhnouti. Vzav nohy na ramena, pustil se jako šíp směrem k nim. Oba Arabové chtěli mu zaskočiti cestu, ale pařížský hoch učinil náhle kličku a tím se mu podařilo utéci.

Okamžitě byl způsoben poplach a se všech stran sbíhali se bělopláštníci, vyrážejíce divoký křik.

Padlo několik výstřelů. Fifi doběhl již do lesíka, jenž přiléhal k duaru. Brzy byla oasa naplněna Araby. Tu Fifi déle neváhal. Vytáhnuv z kapsy křesadlo, zapálil kus hubkové šňůry a hodil ji do suché trávy, jež v okamžiku vzplanula. Povstal hrozný křik. Pařížský hoch byl nyní chráněn ohnivou hradbou, jež se šířila s úžasnou rychlostí.

Aby mu odřízli cestu, bělopláštníci byli nuceni couvnouti zpátky, oběhnouti hořící oasu a pustiti se do roviny.

Achdar-Ain, jenž byl mužem rozhodných činů, rychle shromáždil několik ze svých nejlepších jezdců a pravil jim rozvztekleným hlasem:

„Jeďte za uprchlíkem, dohoňte ho, zmocněte se ho! Nepřivedete-li mně ho živého nebo mrtvého, hlavu vám dám useknouti.“

Dvanáct jezdců na rychlých koních okamžitě vyjelo z města.

VZRUŠUJÍCÍ OKAMŽIK

Pařížský hoch byl nyní na rovině. Jakmile spatřil jezdce, pustil se znovu do překotného běhu.

K velikému štěstí měnil se povrch půdy před ním stále víc a více v rozeklanou pahorkatinu a koním stával se postup méně snadným. Rokliny a hluboké strže přerývaly půdu na všech stranách. Fifimu se snadno podařilo učiniti se neviditelným. Jeho běh se však nutně zvolnil a byla obava, že jezdci seskočí se svých koní a budou ho pronásledovati mezi těmi skalami a roklemi pěšky.

Brzy donikl k němu křik. Arabové byli mu v patách. Jakmile jej spatřili, poslali za ním několik kulí, které na štěstí nezasáhly cíle.

Tu chlapec, nabrav nové síly, jal se lézti po skalách a skákati přes zející rozsedliny jako kamzík.

Občas pleskla koule o skálu.

„Je zde nebezpečno,“ pomyslil si hoch a přitiskl se k zemi. Postupoval kupředu již jen plaze se po břiše, ale místo, aby pokračoval v přímém směru, kterým dosud prchal, odbočil rychle vlevo, vrhl se do jakési průrvy, jež se před ním otvírala, a doplazil se jí až k místu, kde průrva ta vnikla mezi skály, tvoříc takto podzemní chodbu.

Jezdci, kteří nechali své koně před skalami, hnali se všichni směrem, kterým viděli předtím prchati Fifiho, jsouce pevně přesvědčeni, že ho brzy dohoní. Proto veliké bylo jejich překvapení, když zjistili, že jim hoch unikl.

Radili se několik minut. Náčelníkova hrozba, že budou sťati, nepřivedou-li uprchlíka, nutila je neochabovati v hledání.

Brzy rozdělili se ve tři skupiny. Jedna z nich směřovala kupředu, zatím co obě ostatní vrhly se vpravo a vlevo.

Chlapci se zatím podařilo dostati se hodně daleko od svých pronásledovatelů, ba ocital se již na konci skal.

Teď mu nezbývalo než dáti se nazdařbůh rovinou nebo vrátiti se zpět a proplétati se všelijak mezi skalami. Fifi pochopil, že při tomto druhém postupu brzo by byl chycen, proto neváhal déle.

Když si byl asi na dvě nebo tři minuty nabral dechu, pustil se do roviny, úprkem žena se k jakési oase, kterou spatřoval v dáli a kde se doufal ukrýti dříve, než bude zpozorován svými nepřáteli.

Muž, který hlídal koně před skalami, první zahlédl Fifiho. Spusil pokřik, který hoch dobře zaslechl, třebaže byl Arab od něho daleko, a téměř v zápětí muži, rozptýlení mezi skalami, vrátili se ke svým koním, vsedli na ně a jali se stíhati uprchlíka po rovném terénu.

Fifimu zbývalo proběhnouti ještě jen asi sto metrů, aby se dostal do oasy, k níž směřoval. V okamžiku, kdy dobíhal k lesíku, hnali se k němu již také Arabové.

Nemohouce projeti oasou koňmo, sekočili k zemi.

Hoch je slyšel běžeti za sebou, viděl se ztracen. Nevěda ani, co činí, mechanicky vyšplhal se na nejbližší palmu a v její koruně – na štěstí velmi husté – skryl se úplně.

Arabové proběhli kolem a neviděli ho. Pátrali pilně po oase dále. Fifi je viděl přejíti ještě dvakrát pod palmou. Jednu chvíli se mu zdálo, že ho jeden ze stihatelů zahlédl; studený pot vyrazil mu na čele. Ale Arabové ho nezpozorovali a pokračovali v hledání jinou stranou.

Asi po dvacet minut prohledávali oasu křížem krážem, vrátili se ještě několikrát ke stromu, v jehož koruně se hoch skrýval, pak zamířili k jakési roklině.

KONEČNĚ!

Fifi seděl stále bez pohnutí v koruně palmy. Čekal, co se bude díti dále. Slézti se stromu se neodvažoval.

Arabové, unaveni marným hledáním, zmizeli, ale pařížský hoch je viděl odjížděti plným tryskem k jihu.

Patrně ujížděli městu, kde na ně s netrpělivostí čekal náčelník Achdar-Ain.

Než by se vydávali v moc strašlivému hněvu K’byrovu, pustili se raději do pouště, aby v ní vedli život kočovníků.

Když Fifi viděl, že nebezpečí minulo, slezl se stromu. Měl teď dosti času na přemýšlení, aby našel správný směr. Zjistil dobře, kterou stranou leží aeroplán. Bylo se však obávati jedné věci, aby ho totiž z duaru nezpozorovali na rovině a hrozný náčelník nevyslal jiné jezdce na jeho stíhání.

Rozhodl se, že přeběhne přikrčen, skrývaje se pokud možno za každý výstupek terénu. Hoch postupoval touto cestou, když narazil na cosi tvrdého. Byla to puška, patřila patrně neznámému muži, jenž ležel zabitý na dně rokliny.

Fifi sebral tu ručnici; byla to winchestrovka ještě s pěti nepoužitými náboji. Pak dal se na další cestu.

Plaze se po zemi, směřoval k místu, kde doufal sejíti se se svými druhy.

Náhle zavadily o jeho ucho nějaké hlasy. Přicházely z doliny, o čemž nedalo se pochybovati. Hoch naslouchal; pak náhle propukl v radostný výkřik. Poznalť hlas Kristiánův!

Pustil se po svahu a brzy octl se u Marcela a Kristiána, kteří ukryti v úžlabině, bedlivě něčemu naslouchali.

„Drazí přátelé!“ zvolal hoch.

„Fifi!“ odvětili zároveň Marcel a námořní důstojník.

„Já myslil, že se s vámi již neshledám,“ pravil hoch, vrhaje se střídavě do náručí Marcelovi a Kristiánovi. „Považte, já byl zajat v ošklivém duaru, kde náčelník…“

„Pst!“ zašeptal námořní důstojník, jenž právě zahlédl nějakou hlavu, nahlédající do rokliny.

„To je Arab,“ tlumeným hlasem pronesl Fifi. „Není zde jisto. Prchněme! Je aeroplán odtud daleko?“

„Sotva tři sta kroků.“

Pět minut nato naši přátelé vsedli opět do letadla.

KRAJINA DIVÝCH ŠELEM

„Aj,“ zvolal Fifi po delším klidném letu, „zvedá se vítr a zdá se, že neletíme již tak rychle.“

„Pozoruješ správně,“ pravil Marcel.

„Vystupme výše,“ přikazoval Kristián, „neboť zde jsme v nebezpečném pásmu.“

Sotvaže pronesl tato slova, dvojplošník uchvácen jako pírko zatočil se ve výši, byl náhle stržen stranou a unášen šílenou rychlostí nazdařbůh. V několika minutách proletěl takto mnoho kilometrů bez určitého cíle.

„Samum!“ zvolal Marcel, jenž si s hrůzou vzpomínal na strašlivou příhodu z minulých dní.

„Nikoli, to není samum,“ odvětil Kristián, „je to jistý druh „tornáda“, větrné smrště, která se pociťuje zvláště v polohách vysokých, ale pří zemi se nijak neprojevuje. Podívej se, dole pod námi všecko je v klidu.“

„Je nám, bohužel, nemožno přistáti k zemi,“ poznamenal Marcel. „Jsme nuceni nechati se takto unášet jako hříčka větru. Jen aby to náš stroj vydržel!“

Nic není zajímavějšího jako takovýto šílený let ovzduším, kde na čisté obloze nic nenasvědčuje rozpoutanému živlu uraganu, a nic také na ní nenaznačuje směru, kterým letí.

Marcel se namáhal ovládnouti stroj a zaříditi jej správným směrem, ale neustálé údery větru, s nimiž byl marný zápas, vrhaly jej ustavičně stranou.

„Odchylujeme se strašlivě,“ pravil Marcel ke Kristiánovi. „Co myslíš, potrvá tato lítice ještě dlouho?“

„Nevím,“ odvětil námořní důstojník, „ale kdybys mohl jen trochu málo přiblížiti se k zemi, myslím, že bychom se dostali do klidnějšího pásma.“

Marcel váhal nějakou chvíli, pak se konečně pokusil o manévr, který jej měl přiblížiti k zemi.

Dvojplošník se náhle vzepjal jako bujný kůň pod ranou biče, pak zakymácev se strašlivě sem a tam, málem by se byl zřítil „po hlavě“. Bylo potřebí veškeré dovednosti a energie Marcelovy, aby se zabránilo katastrofě.

Nicméně k nehodě došlo přece. Aeroplán přistál prudce s hrozným zapraštěním. Když se konečně zastavil na zemi, prohlédl Marcel všecky jeho orgány a za několik okamžiků prohlásil:

„Obával jsem se vážného poškození, ale na štěstí nestalo se nic. Bude potřebí pouze opraviti něco tu a tam, to mně zabéře malou půlhodinku.“

„Kde to jsme?“ otázal se Fifi, neklidně se rozhlížeje kolem sebe.

Kristián nahlédl do mapy a odvětil po chvíli:

„Byli jsme zase vrženi zpátky do pouště. Několik kilometrů odtud jsou duny Iguidské, vpravo Hamada-Ain-Berka.“

Na tváři námořního důstojníka jevil se patrný neklid.

Fifi se ho neodvážil vyptávati dále, nebot věděl, že Kristián nepoví než to, co chce říci.

„Pospěš si, Marcele,“ pravil konečně.

„Obáváš se snad něčeho?“ tázal se Fournier.

„Ne, ale hrozně jsme se opozdili, musíme dohoniti ztracený čas.“

„Nesetkáme-li se opět s tím zatroleným větrem, doufám, že poletíme hladce. Jen trochu trpělivosti, brzy budu hotov.“

Ale jako vždy, když si chtěl Marcel pospíšiti, nešla mu práce od ruky.

„Nuže, pospěš si,“ nepřestával opakovati námořní důstojník.

Náhle se všichni tři letci zachvěli. Několik kroků od nich, za dunou, ozval se hrozný řev.

„Hle, čeho jsem se obával!“ řekl Kristián a popadl ručnici. „Máme co činiti se lvem. Možná, že nepřijde k nám, ale buďme na něj připraveni!“

Uběhlo pět minut. Nic se neobjevovalo.

Námořní důstojník obrátil se k Marcelovi.

„Pokračuj ve své opravě,“ pravil mu tiše; „možná, že budeme moci odletěti dříve, než dojde k útoku.“

Ale téměř v zápětí rozlehl se nový řev, strašlivější prvého, a zároveň objevil se lev.

Byl obrovský. Jeho mocná hříva ježila se mu kolem hlavy a krku jako bodliny dikobrazovy.

Asi třicet kroků od jezdců se zastavil, prohlížeje si je, jak se zdálo, velmi pozorně.

Fifi se již hotovil k výstřelu, ale Kristián ho zadržel.

„Vyčkej mého povelu!“ pravil. „Šelma se nesmí chybiti… nutno ji skoliti první ranou.“

Pařížský hoch stál nehnutě, maje pravou líc přitisknutu k pažbě. Kristián učinil totéž a oba stáli bez pohnutí. Šelma přikrčila se k písčině, tlapy majíc nataženy kupředu a čenich u samé země. Zkoumala takto své protivníky. Je jisto, kdyby se tito pohnuli, že by na ně okamžitě skočila.

„Na které místo bude nutno stříleti?“ tázal se tiše Fifi.

„Tam, kde končí plece,“ odvětil Kristián, „ale vyčkej!“

Chlapec hořel nedočkavostí, aby již vypálil svou ránu, ale vyčkával Kristiánova povelu.

Konečně se lev protáhl, zařval dlouze a blížil se pomalu, očeníchávaje zemi.

„Pozor!“ pravil námořní důstojník, „až ho uvidíš zvedati hlavu a skrčovati se, bude nutno vystřeliti.“

Fifi neodpověděl. Zmocnilo se ho snadno pochopitelné vzrušení, ale nedával ničeho najevo; jenom ten, kdo by pozoroval hlaveň jeho pušky, mohl by spatřiti, že se lehce chvěje.

Šelma vztyčila svou ohromnou hlavu a položivši se na přední tlapy, chystala se ke skoku.

„Pal!“ velel Kristián. Hoch vystřelil první a mířil tak dobře, že lev zasažen do srdce rázem zhroutil se k zemi.

„Výborně!“ zvolal námořní důstojník; „hle, čemu se říká mířit!“

Již pádil chlapec ke své kořisti. Byl to obrovský exemplář afrického lva.

„Báječná šelma,“ pravil pařížský hoch; „štěstí, že jsme jí nedopřáli času přijíti až k nám. Podívejte se na ty tlapy, hlavu a zvláště tady na tu čelist!“

Náhle ozvalo se nové zařvání.

Poněvadž Marcel byl hotov se svou opravou, uznali letci za zbytečné čekati na příchod tohoto nového nepřítele.

Vstoupili kvapně do svého dvojplošníku, jenž se brzo vznesl do výše a nejsa, již zdržován nepříznivým větrem, dal se opět původním směrem.

Kristián se podíval do mapy, vypočítal si něco, vytkl přímou cestu a prohlásil:

„Teď jsme zařídili stroj přímo k Tangeru. Nepříjde-li nám něco do toho, doletíme do tohoto města brzy.“

Rovina byla nyní zoufale jednotvárná. Pouze několik pštrosů rychle pobíhalo těmito pustinami.

Poněvadž Fifi s patrnou zvědavostí sledoval běh těchto ptáků, pověděl mu o nich námořní důstojník některé podrobnosti:

„Pštros je největší ze všech ptáků, dosahuje až půltřetího metru výšky. Běhá jen po pevné zemi, takže kosti jeho nejsou duté a naplněné vzduchem, jako tomu je u jiných ptáků. Hlavu má velmi malou a lysou, zobák rovný a krátký, ušní otvor odkrytý, oči veliké a živé, krk slabý, dlouhý asi jeden metr a jen řídce opeřený jakýmsi štětinovitým chmýřím. Křídla jeho jsou zdobena krásnými, měkkými a pružnými pery černě a bíle zbarvenými, jež v obchodě velmi draze se platí. Rychlým během předčí pštrosi všecka ostatní zvířata. Při běhu nadnáší se trochu svými křídly a tu mu nestačí žádný kůň ani jezdec. Výškou svých noh a délkou krku, jakož i místy, ve kterých žije, připomíná velblouda; proto také orientálci nazývají ho ve všech svých jazycích ptákem-velbloudem. Žije v houfech na nejvyprahlejších pláních, písčinách a pouštích Arábie a Afriky. Má jemný sluch a bystrý zrak, zato však chuť a čich jsou u něho velmi málo vyvinuty. Proto také pohlcuje bez výběru všecko, nač přijde, nejen rostliny a látky živočišné, ale i drobné kamení a kousky železa, mědi i olova. Arabové je loví na koních, objíždějíce kolem jejich houfu několik hodin, až se jim podaří odříznouti jim cestu. Pštros se snadno ochočí, ba možno pak na něm jezditi jako na koni.“

VČELÍ ROJ

Krajina pod letci rozvíjela se rychle a měnila rozmanitě svou tvářnost. Ale Fifi a jeho druhové viděli již tolik krajin, jedny krásnější druhých, že byli nyní již lhostejní k těmto přírodním obrazům.

I nejkrásnější věci nakonec unavují. Člověk je již tak založen.

Fifiho však přece vždy uvádělo v údiv, objevila-li se nějaká oasa nebo palmový háj. Chlapec miloval zeleň.

Náhle, když se tak díval před sebe v naději, že brzo spatří některé arabské město, nemohl potlačiti výkřik údivu.

„Jaký to oblak letí proti nám?“ zvolal. „Nebude to mračno kobylek?“

„To ne, ale budou to včely,“ odvětil námořní důstojník, pátravě pohlížeje naznačeným směrem. „Bude lépe, vystoupíme-li do značnější výše. Vyhneme se nebezpečnému setkání.“

Dvojplošník pohybem výškového kormidla ihned byl zařízen na stoupání a dostal se do stejné úrovně s oblakem, pak jej převýšil o několik metrů.

Ozýval se podivný bzukot jako hučení větru.

„Jsou to divoké včely,“ pravil námořní důstojník. „Byly odněkud vyhnány, bezpochyby zřícením se některé duny, což se stává dosti často, a letí jinam hledati útočiště.“

„Nikdy jsem neviděl takovou spoustu včel,“ podotkl Fifi.

„Vyskytají se vskutku velmi hojně v této části Afriky. Stavějí své úly v dutinách stromů a jsou větší a divočejší než včely uměle pěstované. Takové jedno včelstvo, jež nazýváme rojem, skládá se asi z pětadvaceti tisíc dělnic, ze šestnácti set trubců neboli včel samčích a z jediné samičky, kterou zveme královnou. Ta jest duší celého roje, který nestrpí vedle ní žádné jiné. Jejím úkolem jest rozmnožovati rod. Do každé buňky snáší po jednom vajíčku, o něž, vlastně o zárodek z něho vylíhlý, pečují dělnice. Všecky včely jí osvědčují největší oddanost; zemře-li, roj se buďto rozptýlí nebo zahyne.“

„Opravdu není nic krásnějšího a zajímavějšího nad život včel,“ poznamenal Fifi; „mnoho nám o nich kdysi vypravoval v Paříži náš dobrý pan učitel Parisot.“

Dvojplošník po přeletu roje přiblížil se opět k zemi.

Strašlivé vytí, nebo spíše řev podobný tomu, jaký letci již slyšeli, nesl se náhle od zemského povrchu.

„Opět lvi!“ zvolal Fifi a ukazoval dolů k malému toku vodnímu, u něhož se napájeli lev a lvice.

„To je dobře, že jsme nebyli nuceni přistáti u té říčky,“ pochvaloval si pařížský hoch. „Zdá se, že je tady lvů hojnost a já myslil, žepomalu vyhynuli v Africe, že je pověstný lovec Julius Gérard všecky postřílel.“

„Pravda, Julius Gérard jich postřílel mnoho, ale naši vojíni a cestovatelé jich zahubili ještě více. Dnes jsou lvi v severní Africe velikou vzácností, leda tak ještě v Habeši a v krajinách východních. Není daleko doba, že vyhynou docela.“

„Pak zbudou jen ve zvěřincích.“

„To nepravím, ale rozhodně jich ubývá.“

„Živiti takové zvíře, myslím, přijde draho?“

„Ano, soudíte-li podle toho, co zničí takový lev na svobodě. Byl by to zajímavý početní příklad. Je zjištěno, že sežere nebo zadáví za každých pět dnů jedno velké dobytče. Vypočítej si, kolik velkých i malých kusů to činí do roka a jakou cenu představují, počítáme-li dnešní průměrnou cenu. Předpokládej pak, že lev žije třicet let, což jest jeho průměrný věk… podivil by ses, jaký obnos, jaké číslo by z toho vyšlo! Ve zvěřincích, kde je lev odkázán na odměřované porce, přijde přece jeho živení úžasně draho.“

Dvojplošník vznášel se nyní nad pěknými lesy, mezi jejichž zelení bylo vidět zrcadliti se jasné toky vod. Občas zahlédli na širé poušti malý háj, rostoucí kolem studně vyhloubené lidskou rukou. Dosahovali polocivilisovaných krajin.

„Ach, jaká to bude radost, až spatříme moře!“ těšil se Fifi. „Zdá se mi, že v té chvíli budeme již na konci své cesty.“

„Ano,“ zašeptal Kristián, „to již budeme hodně blízko cíle.“

Slunce žárovalo. Modravá pára jako lehká mlha stoupala od rozpálené země a ubohý dvojplošník letěl v pravém slova smyslu nad řeřavým uhlím.

Ani sebe nepatrnější vánek nepřicházel osvěžiti tváře našich letců.

Obtočili si hlavy mokrými hadříky, ale tyto improvisované turbany okamžitě zase usychaly.

„Jaké to vedro!“ naříkal Fifi, jenž nepřestával dívati se na teploměr; „neřekl bych věru, že se blížíme k moři.“

„Přece však se k němu blížíme,“ odvětil Kristián; „ale poněvadž jsme nyní nad písčitými pouštěmi, pociťujeme žár, kterým sálají. Jen strpení! Octneme se brzy nad hornatými krajinami a tam se nám dostane trochu osvěžení.“

Dole na písčině mihl se člověk, nějaký Arab. Byl pronásledován hladovými šakaly, kterým hleděl utéci.

Dále zase upoutala pozornost Fifiho zajímavá zvířata pouště.

„Nikdy jsem takových neviděl za celou naši cestu!“

„To jsou zebry,“ poučoval hocha Kristián.

„Ah, již si vzpomínám!“ pravil Fifi; „viděl jsem je v přírodopisných knihách a v zoologické zahradě.“

„Zebra,“ pokračoval Kristián, „je možná ze všech čtvernožců nejpěkněji urostlá a nejelegantněji oděna; má podobu a půvaby koně, lehkost jelena a šat pruhovaný černými a bílými pruhy střídavě rozdělenými s takovou pravidelností a symetrií, že se zdá, jako by příroda použila k jejímu malování pravítka a kružidla. A úzké, rovnoběžné tyto pruhy nepokrývají jen trup, ale i hlavu, stehna a nohy, ba i uši a ocas. Zebry mají svou domovinu v Africe, žijí v stádech a pasou se na tvrdých a suchých travinách, jež rostou na poušti. Jejích štíhlé nohy jsou zakončeny velmi tvrdým kopytem. Mají nohu jistější než kůň, ano i než osel, a běhají s velikou lehkostí. Přisuzuje se jim také veliká síla a brání se prý mocným kopáním. Tato zvířata dají se velmi snadno ochočiti a zebry, které byly přivezeny do Evropy, nijak netrpí změnou podnebí. A přece druh tento nezdomácněl v žádné končině na zeměkouli. Žijí jen divoce.“

ZMAŘENÉ PŘEPADENÍ

„Hola!“ zvolal náhle Fifi, „jsou tu zase Arabové. Vidíte toho muže, jenž stojí na stráži tam na té duně? Má dokonce pušku. Myslím, že by bylo radno, kdybychom se vznesli trochu výše, mohli bychom dostati nějakou kouli.“

„Co považuješ za Araba,“ pravil Kristián, „je francouzská hlídka. Na, podívej se dalekohledem!“

„Opravdu,“ odvětil Fifi po nějaké chvilce; „přicházíme tedy mezi našince.“

„Ještě ne.“

„Ale když je to náš vojín?“

„Je na stráži, jak vidíš. Patrně přední hlídka. To je důkazem, že se tady objevili Arabové a je obava, že podniknou útok.“

„Máte pravdu,“ zvolal Fifi, „hleďte, tam dole za těmi dunami lezou nějací lidé po zemi jako hadi. To jsou Arabové.“

„Ano, máš pravdu.“

„Stráž se svého stanoviště nemůže jich viděti. Ti oškliví Arabové jsou schopni přepadnouti hlídku a zabíti ji. Neměli bychom varovati toho vojína?“

„Učiňme tak,“ souhlasil Kristián a obraceje se k Marcelovi, pravil:

„Zařiď letadlo k duně, kde stojí vojín.“

Fournier vykonal ihned rozkaz a jal se i trochu klesati.

Arabové zatím postupovali stále. Výborně ukryti za zvlněným terénem a chráněni jakýmsi výmolem, jenž se táhl napříč rovinou, snadno mohli hlídku přepadnouti. Až je tato zpozoruje, bude již pozdě.

„Rozhodně musíme přistáti,“ pravil Kristián. „Nemůžeme takto nechati francouzského vojína propadnouti jisté smrti.“

Když se dvojplošník snesl k zemi asi padesát metrů od stráže, Kristián běžel k ní, volaje:

„Pozor, kamaráde! Přicházejí Arabové, chtějí vás přepadnouti. My je dobře viděli.“

Rázem vyskočili z travin ostatní vojáci. Byla to četa koloniálního mužstva.

V okamžiku obstoupili naše letce a ti jim opakovali, co právě pověděli hlídce.

Ihned byla organisována obrana. Hlídka na rozkaz stáhla se pomalu ke stanovišti ostatních a když Arabové v domnění, že se jistě zmocní vyhlédnuté kořisti, ukázaly hlavy nad pahorkem, byli přivítáni hroznou palbou.

Zmateni chtěli se dáti na útěk, ale vojíni nenechali jich jen tak lehko vyváznouti; postarali se již o to, aby útočníkům zašla nadobro chuť k podobným přepadům.

Tak zachránili naši letci opět jednu francouzskou stanici ztracenou uprostřed pouště; proto snadno si také domyslíme, jak byli přijati těmi vojáčky.

Fifi byl nesen na ramenou a se všech stran ozývalo se volání: „Ať žije Francie!“

VZBOUŘENCI

Letci, vidouce, že jejích služeb není již třeba, pokračovali opět ve své vzdušné pouti a zamířili rovnou k severozápadu.

Kristián studoval nyní cestu se zvláštní pečlivostí. Čas prchal. Brzy měla vypršeti lhůta stanovená Mezinárodním Svazem Vzduchoplaveckým. Bylo nutno letěti bez zastávky rychlostí co největší.

Brzo ustoupí poušť obydleným střediskům, ale místo, co by měly tyto kraje zaručovati klid a bezpečnost, čekaly v nich naše letce nové nesnáze.

Jako olejová skvrna šířilo se po celé severozápadní Africe povstání. Vyšlo z Maroka, tohoto věčného ohniska nepokojů.

Tu a tam zahlédli naši přátelé tlupy Arabů na pochodu k severozápadu. Na výzvu svých náčelníků odcházeli synové pouště do boje za svou svobodu a nezávislost.

Těchto slov užívali muftiové, aby po širém okrsku roznítili odvahu kočovných tlup, najímaných do boje.

Mluvili pak k těmto bojovníkům: „Jste otroky anebo jimi brzy budete. Ale Veliký prorok vás chrání a zve vás do boje za vaši volnost. Budete-li stateční, brzy se zbavíte těch francouzských psů, kteří se vetřeli do vaší země, aby v ní šířili bolest a zkázu. Jednou, až je přemůžete, vrátí se krásné dni a zlaté africké slunce bude svítiti jen na syny pouště.“

To všecko byly fráze, ale je dobře známo, jaký vliv vykonávají na davy nabubřelá slova řečníků a utopie visionářů. Masy nechávají se strhovati těmi, kteří jim slibují lehký a blahobytný život. Čím jsou národové naivnější, tím snáze nechávají se chytati na klamné sliby těch, kteří je ženou do války.

Některé kmeny, rozumnější než ostatní, odmítnuvše přidati se k tomuto vzbouřeneckému hnutí, byly pobity s neslýchanou zuřivostí; vesnice byly vypáleny, duary zničeny.

Šejkové pochopili, že jedině terorem podaří se jim získati netečné davy, proto si počínali neobyčejně krutě.

Dvojplošník letěl velmi nízko a Fifimu, jenž nepřestával pozorovati krajinu, svíralo se často srdce při pohledu na truchlivé divadlo, jemuž přihlížel s výše letadla.

Kristián radil Marcelovi, aby stoupal do vysokých poloh.

„Brzy potkáme horské pásmo, je radno, abychom byli připraveni k jeho přeletu.“

Ve skutečnosti byly ty hory ještě daleko, ale námořní důstojník chtěl ušetřiti svým přátelům ty hrozné obrazy, jež se naskýtaly jejich zrakům co chvíli.

PRŮVODCE

Aeroplán již dále nemohl. Jako unavený pták letěl stále, ale těžce. Bylo cítiti, že mu dochází dech a Marcel, který lépe než kdo jiný pozoroval tuto ochablost, znepokojoval se čím dále tím více.

Aby pobavil své přátele, vypravoval Kristián různé příhody, ale Marcel a Fifi myslili jen na motor, který mohl každým okamžikem vypověděti službu a nechati je na širé poušti.

Zásoba benzinu také docházela. Jejich nádrž obsahovala ještě asi třicet litrů a to bylo vše. Situace stávala se hrozně kritickou.

„Kde jsme?“ optal se náhle Marcel.

„Jen vytrvej! Blížíme se již k cíli,“ odvětil námořní důstojník, „jsme v Tafileltu, již v krajině marocké na kraji Sahary.“

Pojednou Marcel hlasitě vykřikl. Dvojplošník klesal s úžasnou rychlostí a přese všecko úsilí pilotovo dopadl prudce k zemi. Náraz byl strašlivý.

Vrtule se roztříštila na kusy a celá konstrukce hrozně zapraštěla.

„Proklatě!“ zalál Fournier; „hle, čeho jsem se obával.“ A zůstal státi s rukama založenýma na prsou. Kristián a Fifi stáli vedle něho beze slova, zdrceni.

Tak uběhlo několik minut, potom se otázal námořní důstojník: „Je všemu konec?“

„Nevidím, že by se to dalo spraviti,“ odvětil Marcel; „vrtule je na kusy.“

„Pak je zbytečno, abychom tu déle čekali. Několik kilometrů odtud je francouzská stanice, opatřená letadly. Vydáme se k ní. Pojďme rychle!“

Fifi rychle vyňal z nešťastného aeroplánu něco zásob, které ještě zbývaly, pak následoval své přátele, kteří se již vydali na pochod.

Byl to pochod širou pouští pod žhoucím sluncem; komáři píchali hrozně do obličeje a rukou.

Náhle objevila se tu před našimi poutníky hluboká rokle. Mohla míti asi padesát metrů hloubky a její svahy byly tak srázné, že na jejich slezeni nebylo pomyšlení.

Musili ji obejíti, ale ona strž táhla se do nedozírna a naši přátelé ztráceli již naději, že dojdou ke stanici, když se tu objevil před nimi nějaký Arab.

Byl to muž ještě mladý, inteligentní tváře, černých a pronikavých očí. Kristián pravil k němu arabsky:

„Ubíráme se do nejbližší francouzské stanice. Znáš cestu?“

„Ano,“ odvětil Arab, „vede tam cesta přes Tessu, ale kdo ji zvolí, ten nesmí trpěti závratí, neboť se jde často po strmých a velmi úzkých stezkách, kde sotva možno postaviti obě nohy vedle sebe.“

„Na tom nezáleží. Ukaž nám tu cestu. Mohl bys nám sloužiti za průvodce?“

„Ano!“ odvětil muž.

Ztraceni v pustinách, kde docela nic neznali, letci měli jen jeden cíl, aby se dostali do francouzského tábora, ležícího několik kilometrů odtud.

Muž, který je vedl, hovořil občas s Kristiánem, který jediný uměl arabsky, a námořní důstojník snažil se z něho vytáhnouti některé zprávy.

Ale průvodce, nedůvěřivý jako všichni Arabové, odpovídal jen vyhýbavě.

„Nejsi tuze nakloněn Evropanům, jak se zdá,“ pravil Kristián. „Jsi snad dokonce jejich nepřítel?“

„Proč? Žádám od nich jen jedno.“

„Aj, a co?“

„Aby mně zaplatili za služby, které jim prokazuji. Jsem průvodce. To je moje zaměstnání.“

„A vodíš často cestující touto krajinou?“

„Občas, cestovatele a také vojáky.“

Tento dodatek, jak se zdálo, uklidnil poněkud námořního důstojníka. Jakmile se tomuto člověku svěřovali vojíni, proč by mu nedůvěřoval on?

Mezitím stoupali po hnědých skalách, jež se pozvolna zvedaly, až v dáli přecházely ve strmé, ostré vrcholy.

„Myslíš, že touto cestou dojdeme k francouzské stanici?“ pravil Kristián, podívav se dříve do mapy.

„Kdybych si to nemyslil,“ odsekl Arab, „nevedl bych vás tudy.“

Námořní důstojník se dále neptal. Bylo by ostatně velmi zpozdilé dávati najevo nedůvěru v průvodcovu pravdomluvnost. Pokud postupoval po cestě, jež konec konců neodchylovala se tuze od směru jejich vytčeného cíle, nebylo možno činiti námitek.

Přece však přišel okamžik, kdy námořní důstojník uznal za nutné, ukázati se méně povolným. Francouzská stanice nalézala se přesně na severozápad. Zpozorovav náhle, že Arab tíhne čím dále tím více k severovýchodu, upozornil ho, že odbočuje.

„Činím tak proto,“ odpověděl muž klidným hlasem, „abychom se vyhnuli skalním útesům Mahalským, které možno slézti jen s krajní nesnází.“

„Zdá se mi,“ pravil Kristián, „že se dostáváme do velmi příkrých míst. Jak dlouho budeme takto ještě postupovat?“

„Nu, ještě nějakou chvíli, asi dvě stě metrů nanejvýš.“

„A pak?“

„Pak pomalu sejdeme opět do roviny a spatříme francouzskou stanicí napravo.“

„Ne, nalevo!“ opravoval Kristián.

„Napravo,“ opakoval důrazně Arab, dívaje se na námořního důstojníka podivným zrakem.

Tentokráte nabyl Kristián přesvědčení, že má co činiti s nepřítelem. Chtěl ho již uchopiti za rámě a položiti mu důrazně otázku: „Kam nás vedeš?“

Ale přece se ještě zdržel. V tom neučinil dobře.

Letci kráčeli uzounkou stezkou, jež se hadovitě vinula mezi sráznými skalami a tyto se výšily stále více. Vpravo vypínala se skalní stěna, vlevo zela propast hluboká dobrých padesát metrů.

Marcel a Fifi počínali dostávati závrať.

Arab vykračoval před nimi s neobyčejnou odvahou. Bylo patrno, že dobře znal tuto cestu, prošed jí nejednou. Byl si na tom úzkém proužku země tak jist, jako kdyby se nalézal na rovné půdě.

Kristián nyní chápal, že byl vlákán do léčky.

Bylo jasno, že Arab, spoléhaje na závrať, která se brzy zmocní Evropanů, využítkuje toho okamžiku, aby je shodil do propasti.

Ale obmyslný průvodce nepočítal s energií námořního důstojníka. Ježto se stezka úžila stále víc a více, uchopil náhle Araba, jenž kráčel před ním, za rameno a zahřměl na něho:

„Kam nás to vedeš?“

„Ale do tábora přece.“

„Lžeš!“

„Nikoli, sidi!“

„Lžeš, pravím ti. Nenamluvíš mi, že jen tudy se chodí do tábora.“

„Je sice ještě jedna cesta,“ odvětil Arab ulekaně, „ale tato je kratší.“

„A také nebezpečnější?“

„Myslil jsem, že ty a tvoji společníci po ní dokáží přejíti beze strachu,“

„Tys myslil, nač dále lhát? Ty sis řekl: Ti Evropané jsou důvěřiví, zavedu je na nebezpečnou cestu a tam se jich zbavím. Ale škaredě ses zmýlil. Moji přátelé dostávají snad závrať, ale já jsem proti ní obrněn. Jsem námořník a stávalo se, že jsem vylézal na stožáry vysoké přes šedesát metrů. Nuže, obrať se a podívej se na mne: vypadám jako člověk, který má strach?“

Při těch slovech položil Kristián svou drsnou pěst na průvodcovo rámě a donutil ho, aby se obrátil.

„Tys chtěl nás zavléci na smrt. Přiznej se!“

A poněvadž Arab mlčel, voskově bledý, opakoval námořní důstojník ještě s větším důrazem:

„Přiznej se přece, bídníku!“

Průvodce vida, že se mu zhatil jeho plán a že je s ním zle, chtěl sí pomoci ze situace násilím a zpod pláště tasil dýku.

Mocná pravice Kristiánova mu zadržela ruku. Námořní důstojník déle neváhal. Prudkým pohybem svrhl Araba do hlubiny.

Marcel a Fifi úžasem vykřikli.

„Proč jsi to učinil?“ tázal se Marcel.

„Zbavil jsem se zrádce,“ odvětil Kristián; „má jen, co zasloužil.“

Ale vtom se Kristián odmlčel. Viděl, že Fifi nemůže s místa; zatočila se mu hlava, nemohl kupředu ani zpět; přitahovala jej hlubina, do níž se mohl zřítit každým okamžikem.

Kristián rychle vzal kapesník, zavázal hochovi oči a chytiv jej za rameno, rychle jím několikrát zatočil a držel pak před sebou. Pak, obrativ se k Marcelovi, otázal se ho:

„A což ty? Hlava se ti ještě netočí?“

„Začal jsem pociťovati závrať,“ odvětil Fournier, „ale již mne to přešlo. Co počneme nyní? Vrátíme se zpátky či budeme pokračovat kupředu?“

„Musíme kupředu,“ pravil Kristián a postrkoval před sebou Fifiho, jenž měl oči stále zavázány.

Přišel okamžik, kdy stezka zúžila se tou měrou, že Marcel a Kristián byli nuceni stavěti se bokem, aby nenarazili ramenem o skálu. Byla to chvíle vzrušující, nesnadná a námořní důstojník, jenž stále vedl Fifiho, málem by byl sklouzl a spadl do propasti.

Konečně se cesta rozšířila a tvořila jakousi uličku, chráněnou po obou stranách skalními stěnami. Letci byli zachráněni.

Teď jim zbývalo jen sestoupiti, pak octli se na plošině, odkud ovládali obzor. Tu Kristián sňal šátek, jenž Fifimu zakrýval oči. V dáli zahlédli pastviny, kde v chudičké trávě popásali se skopci. Ale po stanici, k níž putovali, nikde ani památky. Jistě značně zabloudili a Kristián nyní pilně studoval mapu.

„Kam nás to jen ten zlořečený Arab zavedl!“ zaláteřil náhle. „Vždyť jsme zcela na opačné straně. Teď nám nezbývá než se obrátiti. Ale slezme po tomto svahu, je sice hrozně příkrý…“

„To nevadí,“ zvolal Fifi; „jen když se již dostaneme z těch krkolomných skal.“

FIFI SESTUPUJE TROCHU PŘÍLIŠ RYCHLE

Slézali tedy po srázu plném ostrých skalisk, na nichž si drásali ruce i kolena. Náhle terén se sklonil tak prudce, že Fifi, jenž podle svého zvyku byl stále napřed, začal se řítiti. Marně snažil se zachytiti na některém výstupku; smýkal se po kolenou, pak dělal přemety a kutálel se po srázu s úžasnou rychlostí.

Marcel a Kristián zděšeně vykřikli.

Sami jsouce nuceni postupovati s velikou opatrností, nemohli přispěti tak rychle, jak by si přáli, na pomoc Fifimu.

Když se konečně dostali k svému mladému druhovi, našli ho ležícího bez vědomí na úpatí skal.

Hoch měl na hlavě ránu. Rychle mu poskytli nejnutnější ošetření a odnesli jej na místo bezpečnější.

Chlapec byl méně nebezpečně zraněn, než si Kristián a Marcel s počátku myslili. Tím hrozným pádem a nárazem omdlel, to bylo vše. Pokud se týče zranění na hlavě a rukou, nebyly to vážné rány, pouhé odřeniny.

Po nějaké chvílí hoch otevřel opět oči. Ale první jeho slova svědčila ještě o blouznění.

„Kde to jsem?“ blábolil. „Arabové! Přišli zase. Rychle pušku!“

Pak vida své přátele, nabyl opět jasného vědomí a rozpomínaje se na minulou událost, pravil:

„To jsem se kutálel s těch skal! Ano, vzpomínám si nyní, uklouzly mně nohy. Jel jsem vám jako rychlík. Brrr, jaký to byl pád… divím se, že jsem si nepolámal údy.“

Přitom postavil se na nohy.

„Můžeš chodit?“ tázal se ho Marcel.

Fifi, aby dokázal svým přátelům, že má údy v pořádku, poskakoval a točil se dokola jako baletka.

„Nu, teď vidím, že ti nic není,“ pravil vesele Kristián. Všichni tři vykročili na další cestu směrem, který považovali za nejlepší. Kristiánovým úmyslem bylo obejíti skály a tak dosáhnouti francouzského tábora, který podle jeho výpočtů nalézal se jistě za těmi žulovými spoustami.

Několik supů přelétlo občas při samé zemi svým těžkopádným letem. Náhle upoutal hochovu pozornost nějaký předmět. Přiblížil se opatrně a shledal, že je to docela obyčejný – prázdný sud. Fifi valil jej kousek cesty ke svým přátelům, volaje: „Kde se tu jen vzala tato bečka! Škoda, že není plná. Mám takovou žízeň.“

„Ani kdyby byl plný, nesměl by ses z toho sudu napíti,“ pravil Kristián. „Jistě by obsahoval nápoj otrávený. Buď trpěliv, brzy najdeme stanici.“

Ušli namáhavě další kus cesty, když náhle pocítili nevypověditelné vzrušení. V dáli na modrém nebi vznášel se jakýsi dvojplošník. Viděli také na pláni přecházeti tu a tam Araby.

„Blížíme se k táboru,“ zvolal Kristián všechen rozradostněn. „Letadlo, které vidíme, jistě je vojenský dvojplošník. Rychle, pospěšme.“

NEMILÉ SETKÁNÍ

Za několik minut obešli letci úpatí skal a došli na místo, odkud viděli zřetelně francouzskou stanici. Byla to skupina dřevěných, bíle natřených budov. Trojbarevný prapor vesele se třepetal ve vzduchu.

Naši tři poutníci propukli ve vítězoslavný křik, ale téměř okamžitě proměnilo se jejich volání v zoufalý nářek.

Cesta byla po celé šířce obsazena houfem ozbrojených Arabů, kteří, spatřivše letce, namiřovali na ně hlavně svých pušek.

„Fain maši?“ zvolal jakýsi chlapík osmahlé pleti, přiblíživ se k našim třem Francouzům.

„Jak daleko je odtud do Monassi?“ tázal se Kristián s naprostým klidem.

Arab pohlédl udiveně na námořního důstojníka a hle, jaká rozmluva rozpředla se mezi ním a Kristiánem:

„Co chceš dělat v Monassi?“

„Navštívit svého příbuzného, jenž obchoduje datlemi,“ odvětil sebevědomě námořní důstojník.

„Jak se jmenuje ten tvůj příbuzný?“

„Ben-Assah,“ zalhal Kristián.

Arab přemýšlel chvíli, potom se vyptával dále:

„A kdo jsou ti, co tě provázejí? Jdou také do Monassi?“

„Ano, jsou to moji přátelé.“

Tato rozmluva byla přerušena příchodem jiného Araba, jenž pošeptal několik slov muži, který vyšetřoval Kristiána.

Náčelník – neboť tím byl onen muž – dal rychle několik rozkazů, promluvil ještě se dvěma nebo třemi ze svých lidí a pak vrátil se k letcům.

„Vy půjdete do Monassi později,“ pravil Kristiánovi.

„Proč to?“ divil se námořní důstojník.

„Protože v té chvíli nemůžeme vás nechat odejíti. Máme pro to své důvody.“

Marně opakoval Kristián svou žádost. Arabové si dobře uvědomovali, že by bylo nanejvýš neprozřetelné propustiti tyto tři cizince, kteří mohli donésti zprávy do francouzského tábora.

Ponechali si je tedy ve vazbě.

NEBEZPEČNÝ PLÁN

Nebyli zajatci v pravém slova smyslu, byli jen z opatrnosti drženi pod dozorem a měli býti při nejbližší možnosti propuštěni na svobodu.

Znaje ze zkušenosti ješitnost arabských náčelníků, Kristián poklonil se hluboce a jeho druhové učinili totéž, když jim oznámil toto své rozhodnutí El-Hamir – tak se totiž jmenoval onen šejk.

„Staň se vůle tvá, veliký náčelníku!“ pravil Kristián, ukláněje se opět hluboce k zemi. To El-Hamírovi velmi lichotilo a díky této líčené pokoře nebyli naši letci předmětem takové nedůvěry, jak by tomu jinak bývalo.

Byli odvedeni do jakési skalní soutěsky, kde tábořil arabský hlavní štáb. Byl tu jeden mufti, tři starci s dlouhou kozí bradkou, kteří byli asi také šejky, a pět vojínů ozbrojených od hlavy až k patě.

Spatřivše Evropany, jevili všichni veliké překvapení a očima jim šlehl zlověstný záblesk. El-Hamir pověděl jim několika slovy, jak se věci mají, a všecky obličeje nabyly opět obvyklé lhostejnosti.

Marcel, Kristián a Fifi usedli stranou a mlčeli. Báli se sdělovati si své dojmy, neboť by je Arabové mohli podezírati.

Pařížský hoch jen stěží udržoval jazyk za zuby a přes tu chvíli vrhal na své druhy tázavé pohledy.

Jednu chvíli, když Arabové trochu poodešli, aby se na cosi podívali, pravil Fifi ke Kristiánovi:

„Myslím, že teď nastal pravý okamžik.“

„Co tím míníš?“ tázal se námořní důstojník.

„Ale vždyť přece tady nezůstaneme, doufám.“

„To ne, Fifi. Nenadešla však ještě chvíle, abychom mohli pomýšleti na útěk. Jsme střeženi.“

V arabském táboře panoval nyní veliký ruch. Ozbrojenci pobíhali sem a tam beze slova a rychle. Byly udíleny krátké rozkazy; náhle bylo viděti „bělopláštníky“ lehati na zem a vytrváváti v této poloze bez pohnutí. V okamžiku byli skály pokryty Araby. Kristián pochopil, co se chystá.

„Podniknou útok na francouzský tábor,“ pravil tlumeně.

„Za bílého dne?“ divil se Marcel.

„Ano, to bude jejich taktika. Chtějí Francouze patrně překvapiti, právě, když slunce nejvíce pálí. Hleď, Arabové postupují všemi směry. Brzo pustí se úprkem s těch skal a jako lavina udeří na tábor.“

„Tam budou odraženi s krvavými hlavami, doufejme,“ dodal Fifi.

„To není tak jisté. Dole zdá se všecko klidno a ten náhlý útok bude hrozný.“

„Kdybychom tak mohli Francouze upozorniti?“ prohodil pařížský hoch.

„Ale jak? Mají nás zde na očích.“

„Ó, pane Kristiáne, kdybyste mě nechal jednati, myslím, že bych se dostal nablízko táboru.“

„A co potom?“

„Potom? To si oni již zařídí sami. Jakmile budou vojíni tam dole varováni, budou se míti na pozoru a až přijdou Arabové, budou náležitě přivítáni.“

„A což, kdyby Arabové nabyli vrchu?“

„To je vyloučeno!“ zvolal hoch. „Francouzové jim vypráší kožichy, to vám pravím já.“

„Přál bych si to, Fifi, ale nutno předvídati všecky možnosti. Dobudou-li Arabové tábora a najdou-li tě tam, bude tvůj osud zpečetěn.“

Živým nachem zahořela náhle hochova líce: „Najdou-li mě,“ odvětil, „budu zastřelen, ale vykonám svou povinnost, zemru za svou vlast.“

„Statečný hochu!“ pronesl dojatě námořní důstojník. Ale Fifi zatím již zmizel. Kudy prchl? Jeho přátelé si nedovedli na to odpověděti.

ODVÁŽNÝ KOUSEK

Chlapec využitkoval okamžiku, kdy Arabové na náčelníkův rozkaz soustředili se všichni k jednomu místu, proplížil se mezi skalami a jimi kryt smýkal se po svahu, jenž končil asi dvě stě kroků od francouzské stanice.

Všiml si, že toto místo není střeženo, a jeho útěku že tedy Arabové hned nezpozorují.

Již byl jen na malou vzdálenost od tábora, když náhle třeskla rána. To na Fifiho vystřelila francouzská hlídka!

Tak stal by se pařížský hoch málem obětí své obětavosti! Na štěstí nebyl zasažen a koule odrazila se od skály několik centimetrů nad jeho hlavou.

Chlapec měl šťastnou myšlenku, že zdvihl ruce do výše a spěchal ke stráži, volaje: „Nestřílejte! Nestřílejte! Jsem přítel. Ať žije Francie!“

Vojín sklonil svou zbraň. Objevili se ještě dva nebo tři jiní. Fifi vida, že se nemá více čeho báti, postupoval k táboru.

Jakmile k němu došel, zvolal: „Tam nahoře na skalách chystají se Arabové k útoku proti vám. Je jich mnoho. Jsou…“

Hoch neměl času dokončiti větu. Již jako lavina řítili se Arabové s výšin, vyrážejíce divoký křik.

Podél zdí, jež chránily stanici, plížili se první útočníci.

Brzy spustily pušky hroznou palbu. PočetArabů vzrůstal čím dále tím více. Dělo, které francouzští vojíni chtěli uvésti v činnost, bylo překoceno; tlupy s divokým řevem vnikly do tábora; byl to hrozný, zuřivý zápas.

Arabů bylo asi tisíc, Francouzů sto. Nicméně bránili se energicky; jsou však případy, že všecko hrdinství je marné. Těžko jíti proti dravému proudu.

Tábor byl zaplaven nepřáteli. V celých mračnech vrhli se na vojíny a brzy kupily se všady hromady mrtvol.

Nízký domek, jenž sloužil za skladiště, ještě vzdoroval. Byl obsazen vojíny, kteří vytrvale stříleli, odhodláni na život i na smrt.

Stanice přiléhala k někdejší arabské vesnici zvané Manganah. Boj se přenesl i do úzkých a křivolakých uliček tohoto duaru.

Jeden francouzský důstojník klesl k zemi a statečně odolával Arabům. Ačkoli raněn, nacházel ještě sílu k obraně a k udílení rozkazů vojínům, kteří k němu přichvátali.

Desátník spahiů přiblížil se k němu a důstojník pravil mu zmírajícím hlasem:

„Hleď odtud ujeti. Spěchej do Muklahu upozornit stanici. Ti, co jsou ve tvrzi, nechť odolávají, pokud budou moci nejdéle.“

Spahi zmizel, proplížil se mezi mrtvými těly, šťastně se dostal k místu v táboře, kde se nalézaly stáje, vsedl na kůň a pustil se tryskem do roviny.

Když jej zpozorovali Arabové a po něm pálili, byl již mimo dostřel.

El-Hamir byl pánem tábora. Pouze tvrz, do níž se uchýlila většina obránců, ještě vzdorovala. Ale arabský náčelník nepovažoval pro tu chvíli za nutné, podniknouti útok na toto poslední útočiště. Ovládal tábor, to bylo vše, čeho si přál. Obležené zdolá hladem.

Dal hlídati východy tábora a zasedl jako vítěz v úřadovně velícího důstojníka. Tento nešťastník byl skolen na místě po hrdinném odporu. El-Hamir předvolával k sobě ty ze svých vůdců, kteří se nejvíce vyznamenali v boji, a blahopřál jím onou květnatou řečí, kterou se vyznačují všichni orientálci.

Když byl každému vyslovil svou nabubřelou pochvalu, zabýval se zajatými vojíny. Postupně, jak se před ním objevovali vojíni a poddůstojníci, podával El-Hamirův pobočník o každém příslušné podrobnosti, jak se který z nich dlouho bránil a jak velké škody nadělal v řadách arabských.

„Co tenhle?“ tázal se vždy El-Hamir. Jeho pobočník řekl několik slov a podle jeho výpovědi diktoval náčelník svůj rozsudek. Neznal slitování a slova, která vycházela z jeho úst, znamenala skoro vždy totéž: „zastřelte ho, oběste ho.“

Poslední zajatec předstoupil před El-Hamira. Byl to vzácnější zajatec, neboť si ho pobočník nechal až na konec.

Byl to poddůstojník koloniální pěchoty. Bojoval hrdinsky a mezi Araby způsobil mnoho ztrát.

El-Hamir ho vyslýchal tlumočníkem:

„Kolik jsi zabil z mých lidí?“

„Co jsem jich mohl nejvíce,“ odvětil se smělou hrdostí poddůstojník, „a lituji jen jedné věci.“

„Které to?“

„Že jsem nezabil tebe.“

To pověděv, zoufalý vojín trhal se z rukou těch, kteří ho drželi, aby se vrhl na El-Hamira.

Tento pohrdavě se odvrátil a promluvil několik slov se svým tajemníkem. Po každém slově náčelníkově pobočník se uklonil na znamení souhlasu. Konečně ještě poslední přikývnutí a zmizel.

Zajatec stál ještě stále před náčelníkem. Čekal, až tento vyřkne svůj ortel.

Náhle ozval se hluk a objevil se houfec Arabů. S nimi přijížděl jakýsi muž na koni.

El-Hamir podíval se na svého zajatce se zlomyslným úšklebkem, potom pokynul.

Ihned ti, kdož drželi poddůstojníka, hnali ho ke koni. Kdosi jim podal provazy a těmi pevně připoutali nešťastného vojína k ohonu zvířete. Přivázali ho za nohy, takže hlava a trup ubohé oběti vláčely se po zemi.

Na dané znamení pobodl jezdec koně svými ostruhami a zvíře, vzepjavši se, dalo se v cval. Řízeno mocnou rukou toho, jenž na něm seděl, objelo do kola před náčelníkem, pak se houf diváků rozestoupil a kůň odkvapil tryskem za divokého jásotu okolostojících.

El-Hamir zářil radostí.

Arabové hnali se všichni k východu tábora, aby zdaleka sledovali běh koně. Oblak zvířeného prachu zvedal se brzy za zvířetem a v ticho, jež náhle zavládlo, bylo slyšeti bolestné výkřiky vojína – oběti hrozné pomsty El-Hamirovy.

Náhle zazněl výstřel a Arab, jenž seděl na koni, skutálel se se svého soumara.

Druhý výstřel srazil k zemi zvíře.

Tu bylo viděti, jak ze skalin vyskočil náhle malý človíček, z jehož pušky se ještě kouřilo.

Tím človíčkem byl Fifi.

Chlapci se podařilo prchnouti z tábora, jakmile viděl, že tento je obsazen Araby, a ukryl se ve skalní rozsedlině společně s Marcelem a Kristiánem.

Oba tito letci prchli totiž v zápětí za svým mladým druhem, zatím co El-Hamir, ukájeje svou pomstychtivost, vyslýchal zajaté vojíny.

ZÁCHRANA

Fifi bez váhání běžel k nešťastnému poddůstojníkovi, přeřezal provazy, jimiž byl upoután ke koni, a odvlekl jej do úkrytu, kde se skrýval se svými druhy.

To vše neušlo očím Arabů a ihned vypravilo se dvacet vybraných mužů na stíhání uprchlíků. Vyrazili z tábora a pustili se do roviny.

Fifi je zpozoroval první.

„Ho, ho!“ pravil, „jedou sem nějací občané, kteří mají, jak se mi všecko zdá, špatné úmysly. Není pochyby, že hledají nás.“

„Vás a mne,“ pravil poddůstojník, který přese všecko prožité utrpení ani na okamžik nepozbyl vědomí. „Já jsem si zasloužil svůj osud, jsem vojín a mým povoláním je zabíjet nepřítele anebo se jimi nechat zabít. Ale vy? Poslechněte mne, utečte. Těmito skalinami dostanete se do sluje Ain-Murfy, kde vás nikdo nenajde.“

„My vás neopustíme,“ prohlásil pařížský hoch.

„Prosím vás za to, nechte mne tady a zachraňte se,“ naléhal poddůstojník.

„Nikoli,“ pravil Fifi rozhodným tónem, pohlédnuv na Marcela a Kristiána.

Letci využitkovavše zmatku, jenž vznikl během bitevní srážky v táboře, byli se zmocnili tří pušek Lebelovy soustavy a několika balíčků nábojů.

Teď ze svého dobrého úkrytu mohli snadno odraziti jezdce, které na jejich stíhání poslal El-Hamir.

Poddůstojník byl na štěstí podivuhodně zručný střelec.

Vzav pušku od Fifiho, sedmi ranami srazil sedm nepřátel, zatím co Marcel a Kristián učinili z nich pět neschopných boje. Z houfce zbývalo jich tedy jen osm!

Bylo to málo, ale Arabové nemínili ustoupiti. Položili se na zem a plazili se k místu, kde věděli, že se skrývají jejich protivníci.

Zatím však El-Hamir, jenž přihlížel k tomuto boji, uznal, že se s osmi lidmi ničeho nezmůže proti Evropanům.

Zavolal svého důvěrníka, Ben-Ahmuda, a pravil mu: „Vezmi sto mužů a podnikni útok na ty evropské psy. Dej však pozor; nesmějí tě viděti. Postupuj podél těch skal, jež se nalézají vpravo, a vyjdi z tábora jižní stranou. Jakmile budeš několik metrů od místa, kde se uprchlíci skrývají, obklíčíš je a zmocníš se jich ať již živých nebo mrtvých.“

ZBĚH

Letcům a poddůstojníkovi podařilo se konečně zdolati Araby, kteří nepřestávali na ně dorážeti. Z osmi mužů zbývali již pouze dva a ti ještě byli raněni.

„Vidíte, že se ze všeho ještě šťastně dostaneme,“ pravil vítězoslavně Fifi ke svým přátelům. „Naši nepřátelé jsou nyní bezmocní, je na čase utéci.“

„Utéci! Kam?“

Tábor ležel na cestě vedoucí do Maroka a ta byla odříznuta Araby. A vrátiti se zpátky? Na to nebylo ani pomyšlení.

Poddůstojník znal velmi dobře krajinu, v níž se nalézali, neboť se svými kamarády konal tu časté pochody a obhlídky.

„Na dvanáct kilometrů odtud,“ pravil, „je velmi důležitá francouzská stanice, ale cesta k ní vede územím kmene Benares.“

„A jsou ti Arabové nebezpeční?“ otázal se Fifi.

„Nebezpečnější než všichni ostatní. Nebylo by radno učiniti návštěvu těm pánům. Jest však odtud ještě jiný východ, bohužel velmi obtížný. Musili bychom vystoupiti na skály, přelézti rokle a projíti po stezkách, širokých někdy sotva třicet centimetrů.“

„Děkují pěkně,“ prohodil pařížský hoch, „znám to místo, o kterém mluvíte. Před chvílí jsme tamtudy přešli a málem bych se byl zřítil po hlavě do propasti.“

Uprchlíci odmlčeli se na několik okamžiků, potom se Kristián ujal slova:

„Kolik nám zbývá ještě nábojů?“ tázal se.

„Třicet sedm,“ odvětil Fifi, spočítav balíčky.

„S tím nemůžeme počítati na dlouhý odpor. Kromě toho Arabové jistě nebudou proti nám posílati pokaždé jen dvacet mužů. Vrhnou sem co možná nejvíce lidí a my budeme obklíčeni.“

„Jen ať přijdou, uvítáme je náležitě!“ zvolal Fifi, jenž nabyl opět veškeré sebedůvěry.

„Kdož ví?“ pochyboval námořní důstojník. „Nepřítele, s nímž máme co činit, nelze podceňovat. Svou zdatnost dokázal před chvílí, když vzal útokem francouzskou stanici.“

„Není divu,“ podotkl poddůstojník, „jejich náčelník, ten hrozný El-Hamir, se vyzná v taktice. Vždyť je to bývalý důstojník.“

„Bývalý důstojník, pravíte?“

„Ano, poručík cizinecké legie. El-Hamir není jeho jméno, tento náčelník není ostatně ani Arab, je to bývalý zběh z uherského vojska. Pronásledován po svém zběhnutí, utekl se do Afriky. Poušť je plna takových ničemů, kteří, opustivše prapor pod kterým sloužili, stali se úhlavními nepřáteli šlechetného národa, jenž jim poskytl útočiště.“

PŘÍPRAVY K OBRANĚ

Bylo nutno se rozhodnouti.

„Co uděláme?“ otázal se Kristián poddůstojníka; „jste zraněn, cítíte se dosti silným, abyste nás mohl následovati?“

„Mohu jíti kamkoli,“ odvětil vojín. „Co mám, jsou jen odřeniny.“

„Dobrá! V tom případě opusťme toto místo, neboť nejsme tu bezpečni.“

„Bude dobré dříve se porozhlédnouti,“ pravil poddůstojník. „Je možné, že El-Hamir vyslal proti nám lidi, kteří se dali jiným směrem. Počkejte okamžik, brzo se přesvědčíme, jak se věcí mají. Nedaleko odtud je skalní vrchol dosti vysoký, s něhož je výhled na poušť a okolní skály. Vystoupím, chcete-li, na tu rozhlednu.“

To praviv, poddůstojník zmizel naznačeným směrem.

Dostav se na temeno skály, položil se na břicho a zkoumal okolí. Pojednou viděli ho letci, jak rychle slézá. Patrně něco uviděl.

Jakmile došel k svým novým přátelům, pravil jim:

„Vůkolní skály jsou plny Arabů, kteří mají za úkol nás obklíčiti. Prchněme, prchněme rychle, dříve než nás zaskočí. Až se dostaneme do rokliny Feča, která se nalézá asi pět set metrů odtud, budeme v bezpečí, neboť tam je nedobytná skála, s níž se budeme moci úspěšné brániti.“

Všichni tři muži a Fifi jali se prolézati mezi skalami. Poddůstojník osvědčoval podivuhodnou znalost cesty. Konečně dospěli na úpatí skály, ke které směřovali. Byl to obrovský žulový balvan, čnějící uprostřed hluboké rokle. Nejprve bylo nutno sestoupiti do rokle, pak vylézti na tu strmou skálu.

Fifi lezl jako kočka a první dosáhl vrcholu. Jakmile byl na něm, pohlédl přímo před sebe a volal ke svým společníkům, kteří lezli za ním:

„Tamhle jsou! Tamhle jsou! Asi na dvě stě metrů odtud.“

Poddůstojník a oba letci byli již vedle pařížského hocha.

Arabové postupovali opravdu, ale nezdálo se, že by směřovali k místu, kde se nalézali uprchlíci. Jejich úmyslem bylo, obklíčiti tyto v jejich úkrytě, neboť patrně předpokládali, že Evropané neopustili okolí skrýše, odkud viděli šlehnouti výstřel na koně, jenž vláčel El-Hamirovu oběť.

„Hleďte,“ pravil náhle Fifi, „teď se zastavují. Jdou zpátky. Copak se bude díti?“

„Přece vidíš, že se snaží utvořiti kruh kolem místa, kde ještě stále myslí, že se nalézáme,“ odvětil Kristián. „Pro tu chvíli nehrozí nám nebezpečí, ale pozor! Brzo půjdou kolem nás a snadno nás vypátrají.“

„Co tedy počneme?“ tázal se Fifi. „Svou munici brzo vyčerpáme.“

„O munici tu není nouze,“ poznamenal poddůstojník. „Až budou na nás útočiti, dojde-li k tomu, budeme házeti na Araby kameny a balvany, co tu vidíš kolem nás, a ručím ti za to, že jim způsobíme citelné ztráty.“

VÉCI DOPADNOU LÉPE, NEŽ SE TUŠILO

Letci a jejich průvodce pozorovali bedlivě pohyby svých nepřátel. Prochodivše skaliny všemi směry a nabyvše jistoty, že ti, kterých hledají, nejsou již na předpokládaném místě, Arabové rozběhli se na všecky strany a prohledávali kde jaké zákoutí, nahlížejíce i do nepatrných štěrbin.

Náhle bylo je viděti, jak sestupují houfně do hluboké doliny jako smečka honících psů, kteří běží po stopě hledané zvěře. Byli již jen asi na sto kroků od skály, na niž se uchýlili naši přátelé.

„Nehýbejme se!“ pravil potichu poddůstojník. „Snad nás nezpozorují.“

Mýlil se, neboť Arabové našli již jejich stopu na skalách. Nepatrné rysy na kamenech, kus čerstvě udrolené země, oblásek vyloupnutý z půdy, nic neunikne zkušenému oku syna pouště.

Náhle strhl se hrozný pokřik.

„Jsme vypátráni,“ pravil poddůstojník. „Pozor! Připravme se k obraně. Neukazujme se jim a navalme co možná nejvíce kamenů na kraj této plošiny. Pak je budeme moci jen shazovat do hlubiny.“

Hustá masa bělopláštníků se nalézala přímo pod skálou. Poddůstojník s Kristiánovou pomocí svalil první kámen, který s dunivým hřmotem dopadl na útočníky.

Tito spustili tím divočejší křik a činili zuřivé pokusy o ztečení skály. Deset balvanů, dvacet balvanů veliké váhy sráželo je postupně s příkrých boků.

Při vší své odvaze byli by nešťastní Evropané jistě přemoženi, kdyby jim nebyla přišla neočekávaná pomoc.

Z roviny od tábora ozvala se náhle souvislá palba. Poddůstojník se vztyčil, co mohl nejvíce a zvolal:

„Zachráněni! Jsme zachráněni! Francouzské vojsko útočí v této chvíli na El-Hamirovy tlupy!“

Bylo tomu tak. Ve chvíli, kdy se náčelník považoval bezpečným v táboře, jehož se zmocnil, vytrhl proti němu oddíl pěchody a jízdy. Pamatujeme se, že během šarvátky, jež předcházela porážku obránců tábora, podařilo se jednomu spahiovi vsednouti na kůň a ujeti do pouště.

Tento odvážný jezdec ihned zamířil ke stanici Muklahu a tam upozornil důstojníky na to, co se děje.

Okamžitě dalo se vojsko na pochod a El-Hamir se brzy přesvědčil, že nikdy není radno oddávati se bezstarostnému veselí a po nejkrásnějším vítězství že často následuje rychlá porážka.

Slyšíce střelbu, Arabové upustili od pronásledování našich přátel a stáhli se rychle k táboru. V okamžiku, kdy do něho vcházeli, vyrazila proti nim škadrona spahiů a potřela je nadobro.

Deset minut El-Hamir a jeho přední vůdcové padli do zajetí.

„Myslím, že teď již můžeme slézti,“ pravil poddůstojník, jenž s temene skály pozoroval bedlivě, co se děje. „Vidím tam dole státi již francouzskou stráž před táborem a to dokazuje, že Arabové jsou přemoženi. Nuže slezme rychle! Nemusíme se již ničeho obávati.“

Jakmile byli na rovině, Fifi následován ostatními třemi muži, rozběhl se jako šílený k táboru, mávaje pažemi a volaje o všecko pryč: „Ať žije Francie! Ať žije Francie!“

CHVÍLE RADOSTI

Sotvaže doběhli dovnitř tábora, letci i poddůstojník byli předmětem vřelých projevů.

Důstojníci – kapitán a poručík – se jich vyptávali a vyslovili jim zaslouženou pochvalu.

Poddůstojník přistoupil ke kapitánovi a pravil mu: „Pane kapitáne, jsem-li dosud naživu, za to mám co děkovati tomuto chlapci.“ A ukázal na Fifiho.

Poněvadž kapitán nechápal, vysvětlil mu poddůstojník stručnými slovy, k jakým mukám jej odsoudil El-Hamir a jak jej Fifi zachránil. Na konec dodal: „A teď, pane kapitáne, rád bych vás požádal o jednu milost.“

„Mluv.“

„Nemohu zapomenouti, co mně udělal ten krutý El-Hamir, žádal bych vás tedy, abyste mi ho vydal a já abych mu mohl dáti vytrpěti trest, který on chtěl uložiti mně.“

„K tomu nemohu přivolit,“ odvětil kapitán. „Náš vojenský zákon nepřipouští něco takového. Buď ujištěn, že El-Hamir neujde zaslouženému trestu.“

Kapitán zajistil narychlo obranu této stanice ztracené na širé poušti, pak se hotovil k odchodu se svou eskortou, když vtom k němu přistoupil Kristián.

„Pane kapitáne,“ oslovil jej, „dovolte mi, abych se představil. Mé jméno je Kristián Loganec, lodní podvelitel.“

„Jakže?“ zvolal kapitán, „to jste vy, který doprovázíte slavného letce Marcela Fourniera na jeho podivuhodné cestě kolem světa?“

„Kteréhožto pána mám čest vám rovněž představiti,“ odvětil Kristián, ukazuje na Marcela.

„Ach, pánové,“ pravil kapitán, „dovolte mi, abych vám stiskl ruku. V celém Maroku mluví se jen o vašem skvělém závodu a také jsou známy úklady, které vám byly činěny tím banditou Hartmannem. Ale jak to, že se tu ocitáte? Kde je váš aeroplán?“

„Již ho nemáme,“ odvětil Marcel. A několika slovy vypravoval kapitánovi hroznou příhodu, která je potkala.

Důstojník přemýšlel nějakou chvíli, potom pravil letcům: „Pánové, není možno, aby podnik, jako je váš, skončil způsobem tak žalostným. Lhůta, ve které máte doletěti do Francie, ještě nevypršela?“

„Máme tak právě svrchovaný čas, pane kapitáne!“

„Nu a kdybyste měli dobré letadlo, myslíte, že byste mohli ještě zvítěziti?“

„To ano,“ odvětil Marcel; „potřebovali bychom však toho letadla co možná nejdříve.“

„Budete je míti za čtvrt hodiny,“ pravil kapitán.

Za chvilku uvedena byla v činnost přenosná stanice jiskrové telegrafie. Dlouhá bambusov átyč sloužila za oporu anténě. Brzy přišla odpověď:

„Poručík De Larupelle okamžitě odlétá na dvojplošníku číslo 2.“

Fifi byl radostí celý bez sebe, div se kapitánovi nevrhl kolem krku.

Kapitán zatím zabral se s letci do hovoru.

„Rozumí se,“ pravil, „že vám půjčuji dvojplošník až do Tangeru. Až dostihnete do toho města, odevzdáte jej do rukou velitele de Fal-loa, který vám za něj jistě opatří jiný, neboť v Tangeru nebude o aeroplány nouze.“

Letci vřele děkovali dobrému kapitánovi. Vtom již ukazoval se v dáli na obloze malý černý bod.

„Dvojplošník!“ zvolal Fifi, tleskaje rukama.

Ale téměř současně zaznělo táborem troubení polnice a poddůstojník, kterého již známe, přiběhl ke kapitánovi se zprávou:

„Pane kapitáne! Pane kapitáne! Azbasové sestoupili s hor. Jsme na všech stranách obklíčeni Araby.“

Bylo tomu opravdu tak. Azbasové, kteří od několika dní se potloukali pouští, vydali se rychlými pochody k severu, aby se spojili s tlupami El-Hamirovými.

Je známo, že Arabové, kteří nemají ani telefonu ani jiskrové telegrafie, dovedou se nicméně rychle dorozuměti na velikou dálku.

El-Hamir měl proto tolik odvahy, že věděl, že brzy přibude veliké vojsko a spojí se s ním. Z pýchy a ješitnosti udeřil však na francouzský tábor poněkud ukvapeně, neboť chtěl své spojence ohromiti zprávou o vítězství. Tu ukvapenost draze odpykal.

Azbasové obkličovali tábor, nevěděli, jak je silná jeho posádka a čekali také bezpochyby na příchod svého spojence El-Hamira, o němž myslili, že se ještě stále zdržuje ve skalách.

Když uzřeli těla padlých, jež se kupila kolem ohrad tábora, poznali, že El-Hamir svedl již bitvu. Francouzský prapor vlající nad vchodem do tábora byl jim také svědectvím, že Arabové byli poraženi. Vyčkávali tedy, radíce se o útočném plánu.

Když dvojplošník, který viděli zdaleka přilétati, přistál uvnitř francouzské stanice, jejich nepokoj se zdvojnásobil.

Pro ně byli ti „žlutí ptáci“ vždy špatným znamením.

Jisto jest, že nebýti dvojplošníku, na kterém letěl poručík de Larupelle, bylo by veta po francouzské stanici. Na štěstí aero přiletělo včas a prokázalo obleženým velikou službu.

Francouzské oddíly byly slabé ve srovnání s arabskými, ale kapitán nepozbýval naděje. Dav poručíku De Larupellovi přesné instrukce, poručil naložiti na letadlo šest výbušných pum. Poručíkovi přidělil zkušeného vrhače ručních granátů a aeroplán vzletěl ihned do výše.

Po shození a výbuchu první bomby rozprchli se Arabové mezi skály a házení dalších výbušných granátů míjelo se tak účinkem.

Azbasové postupovali ponenáhlu a blížili se vůčihledě opět k táboru. Byla-li tu a tam nějaká jejich skupina padajícími granáty pobita, neustávali proto ve svém postupu.

PŘEKVAPENÍ

Za necelé čtvrt hodiny byl tábor i opuštěný arabský duar, který k němu přiléhal, obklíčen nepřítelem.

Bělopláštníků přibývalo vůčihledně. Sbíhali se se všech stran: z roviny, z hor. Byla to hotová záplava a nikdy by hrstka vojínů nemohla odolati takovému množství.

To pochopil kapitán, neboť poručil zatarasiti vchody do tábora a uvésti v pohotovost děla, jež byla rozložena podél hradeb. Těch děl nebylo mnoho a jejich střelba nemohla zadržeti nápor Arabů. Měla však sloužiti ke krytí ústupu.

Kapitánův plán byl tento: Klásti odpor nepříteli, ale přitom zajistiti si ústup z tábora zadním východem a pomalu se stáhnouti do roklin a skal, až by boj byl definitivně ztracen. Jiskrová telegrafie pracovala téměř nepřetržitě. Obležení žádali o pomoc sousední stanice. Různé depeše, které docházely kapitána, dávaly mu naději, že brzo přibudou mu některé vojenské oddíly na pomoc, ale zda stačí k jeho záchraně něco těch jezdců a pěších, kteří se dostanou až k táboru?

V této části Afriky jsou stanice opatřeny velmi slabými posádkami a je vždy na pováženou, odebrati mnoho mužstva z opevněného místa.

Pomocné síly nicméně přicházely a jiskrové depeše oznamovaly jejich složení.

Marcel, Kristián a Fifi byli stále u kapitána, který nepřestával udíleti rozkazy.

„Budeme-li se moci udržeti aspoň hodinu,“ pravil důstojník, „je naděje, že se ze všeho ještě šťastně dostaneme. Ne-li…“

Kapitán nedomluvil. Arabové přecházeli k útoku a brzo bylo nemožno je odrážeti. Poslední jiskrový telegram hlásil doslova: „Vydržte ještě tři čtvrti hodiny. Půl dělostřelecké baterie jede vám na pomoc.“

Vydržeti tři čtvrti hodiny! Dokáží toho? Nepřátel přibývalo každou vteřinu. Byl to pravý lidský příliv, který se valil na tábor.

Hrdinní dělostřelci byli pobiti na svých postech, ale dříve než zemřeli, učinili děla nepotřebnými.

Tábor se ponenáhlu úplně vyprázdnil. Vojíni stáhli se do přilehlého duaru. Díky obratné taktice kapitánově byl možný ještě odchod do hor. Ústup prováděl se v dobrém pořádku, náhle však vyrojili se Arabové a zaskočili v okamžiku část vojínů.

Kapitán, jenž zůstal jako zadní voj s letci a hrstkou mužů, viděl, že mají cestu odříznutu. Byl nucen vrátiti se zpátky, ba energicky se prosekávati, aby ušel obklíčení.

Patnáct z jeho mužstva nalezlo smrt v této šarvátce, ale statečnému důstojníkovi se přece jen podařilo ustoupiti s letci a šesti muži k arabskému domku, jenž stál u samého tábora a jehož úzká okna hleděla do roviny.

Pokud se týče poručíka De Larupella, ten na rozkaz svého představeného letěl naproti pomocnému vojsku, které již nemohlo býti tuze daleko.

BYL PRAVÝ ČAS

Domek, do něhož se utekli kapitán a naši přátelé, bylo zděné jednopatrové stavení. Masivní dveře, pobité železným plechem, chránily vchod do tohoto obydlí. Obležení zatarasili se v tomto domě jak mohli nejlépe, potom vystoupili do prvního poschodí.

Ozval se náhle chřestivý zvuk, podobný krupobití. Byly to koule Arabů, které jako prudký dešť dopadaly na zdi domu.

„Ti chlapi jsou schopni rozstříleti nám tyto zdi,“ zvolal Fifi.

Narychlo organisoval kapitán obranu. Šťastnou náhodou sloužila tato opuštěná budova za muniční skladiště. Byly tu pušky a náboje, ale toto střelivo, jež poskytovalo znamenitý prostředek k obraně, znamenalo také veliké nebezpečí.

Nejmenší jiskra mohla způsobiti strašnou katastrofu. Na to obležení nemyslili. Spěšně chopili se pušek a podle kapitánových příkazů postavili se k úzkým okenním otvorům, jež jim sloužily za střílny.

Sám kapitán chopil se lebelky a první zahájil palbu. Střílel s báječnou přesností; také Kristián se vyznamenával svou obratností a se šesti vojíny, kteří rovněž byli dobrými střelci, způsobili vážné mezery v nepřátelských řadách.

Zatím však Arabové nepřestávali stříleti na dům a brzo několik kulí prorazilo zdmi. Najednou ozval se dunivý úder. To skácel se vojín, smrtelně zasažen.

A v té chvíli s velikým hřmotem sesypal se kus zdi pod krupobitím střel. Hustý oblak prachu naplnil místnost a když se rozptýlil, zjistil pařížský hoch, že dva další vojíni byli zabiti.

Útok nabýval na síle. Zdi se bortily co chvíli a kameny hroutily se hřmotně na zem. Obležení, kterých zbývalo z desíti jen šest, byli nyní nuceni držeti se v koutech, ale nepřestávali stříleti.

Náhle viděli, jak kapitán bledne a sahá si na prsa.

„Jste raněn?“ tázal se ho Kristián.

„Ano, ale nic to není,“ odvětil statečný důstojník. „Střílejte, střílejte stále. Posila musí přijíti jíž brzo.“

Sotvaže pronesl tato slova, klesl na kolena, aniž pustil z ruky pušku. Vypálil ještě jednu nebo dvě rány, pak mu zbraň vypadla z ruky a shroutil se na zem, opakuje chroptivým hlasem: „Střílejte, střílejte stá…“

Nemohl domluviti. Proud krve vyvalil se mu z úst a zůstal nehybný, maje oči ztrnulé, ústa pootevřena.

„Už nás zbývá jen pět,“ poznamenal smutně Fifi.

„Palte! Palte!“ křičel Kristián, „nenechme jich přiblížiti se, chtějí zapáliti toto stavení.“

Pařížský hoch popadl jinou pušku, neboť jeho měla hlaveň již rozpálenou, a jal se zasypávati útočníky deštěm kulí. Nový kus zdi se zřítil. Obležení hrdinové musili se skrčiti za příční stěnu, která ještě stála, a odtud pokračovali v energické obraně.

Byl to věru zoufalý boj, neboť nemohli více spoléhati na nic. Nepřátel ustavičně přibývalo. Arabové, nakupeni za zdí, která jich znamenitě chránila, posílali mračna kulí proti domu, z něhož byla již pouhá zřícenina.

Opojen dýmem střelného prachu, Fifi vyrážel ze sebe řev jako divé zvíře, vyskakoval, vypálil ránu, pak se položil za kamennou hradbu, kam se utekli jeho druhové.

Nemyslil na smrt ten statečný hoch a přece byla blízko, dotýkala se ho téměř.

„Jsme ztraceni,“ pravil Marcel šeptem ke Kristiánovi.

„Ano.“ odvětil potichu námořní důstojník, míře na Araba, jenž se přiblížil k domku.

Najednou strhl se hrozný křik.

„Poženou na nás útokem,“ pravil Kristián.

Kristián se mýlil. Křik, který slyšeli, nebyl, jak se domnívali, vítězným pokřikem.

To právě zpozorovali Arabové vojsko, jež postupovalo proti nim, a brzy čtyři dělové výstřely ohlašovaly obleženým, že pomoc se blíží.

Polní dělostřelectvo přijíždělo rychlým poklusem. Chvílemi zařídilo se k pohotovosti, vypálilo salvu proti Arabům, pak pokračovalo opět v rychlé jízdě. Škadrona spahiů doprovázela dělostřelce a v dáli v oblacích prachu bylo tušiti postupující pěchotu.

Arabové ihned zanechali obléhání domu, který poskytl útočiště našim letcům, a konaly rychlé přípravy, jak by co nejlépe čelily hrozícímu útoku nových nepřátel.

Přese všechen jejich zoufalý odpor byli brzo donuceni k ústupu, neboť dělostřelba způsobovala v jejich řadách velikou spoušť.

Vystřelili ještě naposledy na své protivníky, potom se stahovali k horám, ale tam byli přivítání bubnovou palbou. Tři děla ukrytá za skálou chrlila na ně zkázu a smrt.

Tentokrát byla to porážka úplná. Jedni prchali k francouzskému táboru a poschovávali se v opuštěném duaru, jiní vrhali se do roklin, nelekajíce se skoku ani do hloubky dvaceti metrů.

Fifi a jeho druhové vystoupili ze svého úkrytu a málem by se srazili s houfem zmateně utíkajícím k duaru. Na štěstí objevili se téměř v zápětí vojíni a Fifi s puškou v ruce ukázal jim, kterým směrem se dali prchající Arabové.

„Kdo jsi ty?“ tázal, se důstojník, pohlížeje nedůvěřivě na tohoto hocha, zčernalého od střelného prachu.

„Kdo jsem?“ opakoval hrdě Fifi. „Francouz, který se svými druhy hájil čest své vlasti.“

A ukázal na Kristiána a Marcela, kteří se právě objevili.

„Věřte, to jsou hrdinové!“ zvolal jeden z vojínů, kteří se zúčastnili s letci obrany domku; „můžete jim plně důvěřovati. Byli s námi v tom stavení a bili se jako lvi.“

„A kapitán, kde je kapitán Hervé?“ tázal se důstojník.

„Padl,“ odvětil vojín, „byl s námi v tom domku.“

Důstojník zasoptil hněvem a pravil ke svým lidem: „Kupředu! Kupředu! Porubejme tu chátru!“

A již hnali se za Araby do vesnice.

Na kraji ulice ležel Arab s roztříštěnou puškou vedle sebe. Opodál hnali francouzští vojíni před sebou poraženého nepřítele. Vítězství bylo úplné. Bylo draze koupeno, ale Azbasové byli definitivně poraženi.

POMOCNÝ DVOJPLOŠNÍK

„Krásné vítězství,“ pravil s povzdechem Fournier ke Kristiánovi, „ale stálo život spoustu dobrých lidí a nás připravilo o dvojplošník, jejž nám chtěl kapitán dáti k disposici. Ubohý kapitán, zemřel jako hrdina.“

„Ejhle, aeroplán!“ zvolal Fifi; „oh, poznávám jej, je to ten, co nám byl nabízen.“

Byl to vskutku dvojplošník s poručíkem De Larupellem, jenž se vracel do tábora.

Důstojník nezapomněl na letce ani na slib, který jim učinil kapitán. Sotvaže se snesl k zemi uprostřed tábora, pravil k Marcelovi:

„Pane Fourniere, náš nebohý kapitán telegrafoval k nám na stanici a přál si, aby vám přiletěl od nás někdo na pomoc. Tak se i stalo. Zatím se věci jinak vyvinuly, jak víte. Myslím však, že mne již zde není potřebí. Chcete-li přisednouti na mé letadlo, vezmu vás s sebou do naší stanice. Pohodlně se vejdeme všichni čtyři.“

Dvojplošník velmi snadno vzlétl a zamířil přímo k severozápadu. Neletěl ovšem nějakou zvláštní rychlostí a nový tento stroj, daný letcům k disposici, nemohl se přirovnati k nenahraditelnému Excelsioru; ale konečně postupovali kupředu a to bylo hlavní.

NAD MEKINEZEM

Dvojplošník zrychlil poněkud svůj let a za čtvrt hodiny vystoupili letci v Raviahu, jedné z nejdůležitějších stanic na poušti. Tamní velitel přijal Marcela a jeho přátele. Když jim byl blahopřál k jejich statečnému chování, pravil našim třem Francouzům:

„Jste hrdinové. Nejen, že jste podnikli cestu nade všecky jiné nebezpečnou, ale bojovali jste chrabře i za svou vlast. Přijměte dvojplošník, na němž jste sem přibyli, leťte do Tangeru a tam vám velitel De Falloa opatří jiný, lepší nežli je tento. Již je o tom zpraven a čeká vás.“

„Nevím, pane veliteli,“ pravil Marcel, „jak se vám budeme kdy mocí odměniti za službu, kterou nám prokazujete.“

Letci rozloučili se s těmi dobrými přáteli a brzy se vznášeli pod širou modrou oblohou, podporováni mírným větříkem.

Na palubě všichni bylí zamlklí. Jakýsi neklid, neurčitý strach, zmocňoval se našich tří přátel, čím více se blížili k cílí. Horečka roz-plameňovala jejich krev.

Kristián na základě svých výpočtů doufal s určitostí, že za necelou hodinu dostihnou do Tangeru, toho velkého města severního Maroka, které si tolik přáli spatřiti.

A námořní důstojník počítal znovu a znovu, aby nabyl jistoty, že mohou ještě doletěti do Francie v žádané lhůtě.

Konečně zvolal: „Přátelé, zachováme-li tuto rychlost, budeme v Tangeru asi za padesát minut. Předpokládajíce, že dostaneme ihned jiný aeroplán a okamžitě odletíme, můžeme ještě dospěti v žádané lhůtě, ale nezapomínejte, že to bude právě včas. Bude nám pak přebývati asi čtvrt hodiny.“

„Čtvrt hodiny?“ opakoval pařížský hoch,

„Ano, nebo přesněji řečeno šestnáct minut.“

„Na které rychlosti činíš tyto výpočty?“ otázal se Marcel.

„Na té, kterou letíme nyní.“

„Nuže, pak mám ještě o trochu více naděje, neboť je pravděpodobno, že v Tangeru najdeme letadlo rychlejší, na příklad nějaký jednoplošník.“

„Přál bych si toho, dokonce v to doufám, ale i při této rychlosti mohli bychom ještě doletěti, nezdrží-li nás ovšem porucha nebo nehoda nějaká.“

„Ó, jaké štěstí!“ radoval se Fifi. „Já myslil, že je všemu konec a že budeme nuceni vrátiti se do Francie po lodi jako prostí turisté.“

A dobrému chlapci tlačily se do očí slzy radostí. Nemyslil totiž pouze na sebe. Myslil zvláště na ty, kteří ho čekali tam v dáli a kterým přinese štěstí a blahobyt.

Byl by rád ještě trpěl, prošel by novými hroznými mukami, jen kdyby se mu dostalo té krásné odměny: zajistiti svým rodičům lepší, bezstarostnější život. Jeho matka nepoznala by již únavy každodenního plahočení, na něž byla odkázána, jeho otec mohl by zase nabýti sil, kterých se mu nedostávalo, a jeho sestřička Blanuška, to slaboučké, churavé děvčátko, jež opouštěl s takovou lítostí, poznala by konečně slasti blahobytného života, který se tak dlouho vyhýbal chudému obydlí v ulici Lecourbe. Ano, tento sen se měl uskutečnit a Fifi cítil, jak mu srdce buší v ňadrech.

Již změnil se ráz krajiny. Na místo vyprahlých rovin nastoupily hory pokryté zelení. Akáty, datlové palmy tyčily v údolích své zelené koruny; obilná a halfová pole šířila se do nekonečna. Nic nemůže věru vylíčiti krásu marocké krajiny.

Na jižním úbočí Atlasu hýří příroda nevídanou nádherou. Stromy vzácného druhu podobné evropským sosnám prosycují vzduch zvláštní vůní. Je to krajina snů, krajina pohádková.

Brzy objevilo se zrakům letců nějaké město. Byl to Mekinez.

Mekinez je jedním ze sídel marockých sultánů. Má své jméno od slova mekna, což znamená olivu, pro veliké množství těchto stromů, jež je obklopují. Mekinez je město s budovami čistě arabského slohu. Jsouc v jistých obdobích sídlem sultánova dvora, dělí se s Mer-rakešem a Fezem o titul hlavního města říše, ale po odchodu šerifově nabývá opět nápadného vzhledu samotářského.

„Tanger! Ejhle, Tanger!“ volal Fifi, spatřiv kopule a minarety šerifova města.

„Nikoli,“ pravil mu Kristián, „to ještě není Tanger, to je Mekinez. Než dorazíme do Tangeru, musíme přeletěti ještě čtyři města.“

Dunivá rána přerušila náhle Kristiánovy výklady.

„Připadá to jako výstřel z děla,“ pravil pařížský hoch.

Nová rána se ozvala.

„Ale ano,“ zvolal chlapec, „omyl je vyloučen, slyšíme to dělo. Tedy i na těchto stranách se bijí?“

Kristián neodpověděl. Zachmuřil obočí a díval se na obzor v dáli.

Sloupy dýmu, kterými prošlehávaly chvílemi ohnivé výstřely, zvedaly se za velikým olivovým lesem a v alfových polích bylo pozorovati bílé pláště Arabů.

„Leťme výše,“ velel námořní důstojník, „neboť tady bychom mohli snadno sloužiti za terč nepříteli.“

Dvojplošník stoupal postupně do vyšších poloh a brzo byl s dostřelu.

„Tady je nějaká mela,“ pravil Fifi; „podívejte se, jak všichni ti lidé pobíhají. Je jích všady jako much.“

Kristián vzal dalekohled.

„Arabové přepadli muniční transport,“ pravil po chvíli; „vidím zcela zřetelně francouzské vojáky, jak se snaží odraziti nepřítele. Oh, to bude těžké. Právě se objevil nový oddíl Arabů a postupuje ke koloně.“

Námořní důstojník se na několik okamžiků odmlčel, potom pokračoval:

„Naši nebozí vojíni budou porubáni. Blíží se sice tamto od severu škadrona jezdců, ale nedojede včas, aby mohla přispěti koloně na pomoc. Rychle, Marcele, zahni vpravo a pomalu se přibližuj k zemi!“

„Jaký máš úmysl?“ tázal se Fournier.

„Jaký mám úmysl? Upozorniti přece naše vojíny, varovati je před oddílem Arabů, který je ohrožuje. Ubožáci netuší, že se dostanou co nevidět do křížového ohně a že budou pobiti, dříve než jim přijde pomoc.“

NEZDAŘENÝ PLÁN

Dvojplošník obsazený Marcelem a jeho přáteli přiblížil se k místu, kde francouzský oddíl pokračoval v energickém boji s Araby. Byl to muniční transport záležející z deseti vozů a provázený vojíny od vozatajstva.

Jezdci s tasenou šavlí energicky se bránili. Několik vojínů koloniální pěchoty střílelo s vozů na útočníky.

Arabové bojovali chabě, to bylo očividné. Nehleděli se zmocniti vojínů, chtěli je pouze zdržovati v cestě, patrně, aby oddíl, o jehož brzkém příchodu věděli, mohl včas doraziti.

Jakmile spatřili dvojplošník, Arabové strhli hrozný křik. V okamžiku zamířilo na aeroplán dvacet hlavní a strašlivá salva otřásla vzduchem.

„Rychle do výše! Rychle do výše!“ křičel Kristián.

Bylo však již pozdě. Dvojplošník klesal k zemi jako raněný pták. Koule roztříštila jeho vrtuli.

Nešťastní letci stali se opětně obětí své obětavosti.

Mohli klidně pokračovati ve své cestě, doletěti do Tangeru, odtud do Francie a dosáhnouti konečného vítězství, ale oni nemohli se odhodlati, aby nechali nešťastnou kolonu napospas Arabům. Jejich francouzské svědomí jim nedalo, aby opětně vykonali svou povinnost.

Dvojplošník narazil prudce o zem, dvě kola podvozku se zlomila a něco se roztříštilo i v laťové konstrukci.

Arabové se hrozivě blížili. Na štěstí měli naši letci dosti zbraní i střeliva. Ukryli se co nejlépe za svým aeroplánem a ihned zahájili palbu proti Arabům.

Vojíni transportu jízdní i pěší zdvojnásobili svůj energický odpor a „bělopláštníci“ zůstali na chvíli nerozhodní. Měli se vrhnouti proti aeroplánu?

Od té myšlenky upustili. Přestali náhle stříleti na letce, doufajíce patrně, že jim ti tři mužové nebudou moci utéci a že se jich snadno zmocní, až dorazí k nim nový oddíl, jenž nemohl býti již daleko.

Letci byli asi sto metrů od vojínů, kteří pokračovali stále v obraně, myslíce bezpochyby, že budou zachráněni, jakmile odrazí své útočníky. O nových, kteří se blížili, patrně nevěděli. Tu Kristián se náhle vztyčil z pozadí aeroplánu a křičel k nim:

„Ustupujte k nám! Ustupujte k nám! Rychle! Zprava se blíží arabská kolona.“

Poručík, jenž stál u transportu na koni, vypjal se ve svých třmenech.

„Jste tím jist, co tvrdíte?“ otázal se.

„Ano,“ odvětil Kristián… „prchněte! Je nejvyšší čas.“

„A vy?“ tázal se důstojník.

„Nemůžeme se hnouti s místa, náš stroj je rozbit. Couvejte k nám. Vsedneme na některý vůz vašeho transportu.“

„Nuže, dobrá,“ pravil důstojník a chtěl jíž dáti příslušný rozkaz, když mu vtom koule tozštříštila čelist. Přispěchal k němu strážmistr, ale nešťastný poručík již spadl s koně. Tu poddůstojník ujal se velení. Poručil rychle obrátiti všecka spřežení za ustavičné palby Arabů a manévroval tak dobře, že se mu podařilo rozdrtiti pod koly asi dvacet nepřátel.

Jeho plánem bylo ujeti rychlým poklusem a přitom vzíti na vozy letce trosečníky.

Snad se mu podaří spojiti se s vojskem, jež postupovalo za ním ve vzdálenosti asi čtyř nebo pěti kilometrů.

Byl již s vozatajstvem asi padesát kroků od letců, když kotouče prachu zahalily náhle rovinu a současně vrhla se na vojíny transportu tlupa nepřátel s divokým křikem.

Vojíni byli pobiti do posledního muže, Marcel, Kristián a Fifi byli násilím odvedeni do Mekinezu jako vyzvědači.

UPROSTŘED REVOLUCE

V Maroku bylo všeobecné povstání. Propuklo ve Fezu; domorodá policie přidala se ke vzbouřencům; sultán Mulai-Hafid, byl povstalci obležen ve svém paláci.

Vyčítali sultánovi, že podepsal smlouvu, kterou se Maroko dostávalo pod francouzský protektorát. Nevědomý lid dal se svésti svými šejky, kterým tento protektorát měl překaziti jejich nekalé podniky.

Obyvatelstvo Fezu přidalo se ke vzbouřenému vojsku domorodému a zmocnilo se šerifské zbrojnice. Totéž dálo se i v Mekinezu. Na štěstí blížil se již generál Brulard a obsadil svým dělostřelectvem návrší v okolí města.

Marcel, Kristián a Fifi byli uvrženi do vězení ve starém marabutu, jenž kdysi sloužil za hrobku sultána Mulaje-Ismaela a tvořil součást mešity.

„Divím se,“ pravil Kristián, „že nás zavřeli do tohoto posvátného místa.“

Námořní důstojník nevěděl, že marabut tento byl dávno zrušen a tělesné ostatky Mulaje-Ismaela že byly přeneseny jinam.

V Mekinezu byla sice věznice, ale ta od počátku povstání sloužila za zbrojnici a skladiště střeliva.

Zajatci byli ostatně v opravdovém žaláři, z něhož nebylo možno uniknouti. Mramorových zdí nelze proraziti, ani nelze vypáčiti dveří železem pobitých.

Letci nečinili si žádných ilusí o osudu, který jich tentokrát čeká. Měli přitom přece jen štěstí, že velitel města, šejk Ain-Tala, nevydal jich na smrt okamžitě. Zatím totiž přecházelo francouzské vojsko k útoku na městskou tvrz. Ain-Tala měl mnoho pilných starostí a brzy přestal mysliti na zajatce. Se svými důstojníky udílel rozkazy a řídil obranu města. Ostatně mekinezská citadela byla výborně chráněna. Jediná cesta znamenala nebezpečí pro obležené; byla to ona, jež vedla z roviny a klikatě stoupala až ke hradbám. Na tu stranu musilo se soustřediti všecko úsilí Arabů, proto také poručil Ain-Tala umístiti tam dostatečný počet děl a namířiti je na rovinu.

Francouzské vojsko postupovalo rychle. Tou měrou, jak se přibližovala střelba, oživovala v letcích naděje, která je před chvílí načisto opustila. Zvláště Fifiho zmocňovalo se nadšení. Pro něho nebylo možné pochybnosti. Tím okamžikem, jak Francouzi podniknou útok na město, nutně musí se ho také zmocnit. To se hochovi zdálo zcela samozřejmým.

Letci přiblížili se ke dveřím svého vězení a pozorně naslouchali, snažíce se uhodnouti, co se děje venku.

„To je jisté,“ pravil pojednou Fifi, „Francouzi se blíží a budou tu co nevidět. Slyšte ty dělové rány. Aj, tu jako by vedle něco se řítilo, není pochybnosti, naši bombardují město.“

Na to hoch nepomyslil, že by to bombardování mohlo býti osudné i jim. Při každém novém výstřelu z děla radostí tleskal, a propukal v jásot, kdykoli se některá budova zřítila ve městě.

Arabové řvali nyní jako posedlí.

Náhle rozlehla se hromová rána a lavina kamení sesypala se doprostřed místnosti, v níž se nalézali naši vězňové.

Když se prach rozptýlil, spatřili nad sebou veliký otvor.

„Rozhodně,“ zvolal Fifi, „můžeme říci, že máme štěstí. Francouzští vojáci nám teď otevřeli dveře z našeho žaláře. Lepšího nemohli jsme se ani nadíti. Touto trhlinou se snadno dostaneme ven.“

Kristián pokrčil rameny.

„Ne tak snadno, jak se domníváš,“ pravil; „a pak i kdyby se nám podařilo dostati se odtud, byli bychom okamžitě pobiti Araby.“

„Toť pravda,“ uznával hoch, „přece však bylo by potřeba věděti, jak se věci mají a zdali se dostali naši přátelé do města. Chcete-li mě vyzdvihnouti na ramena, pane Kristiáne, vyšplhám se k otvoru a podívám se, co se děje.“

Snad by se námořní důstojník byl podvolil chlapcovu přání, ale vtom nový granát dopadl na marabut. Tentokráte náraz byl tak mocný, že se probořila země a letci spadli do podzemí, které se nalézalo pod jejich nohama.

NOVÉ NESNÁZE

Když se vzpamatovali ze svého ohromení a zjistili, že nejsou raněni, rozhlíželi se kolem sebe.

Místo, kam dopadli, byla jakási dlouhá chodba o žulových stěnách, která sloužila patrně za stoku. Voda jim sahala až po kolena a pod chodidly cítily vazkou půdu, do níž se pozvolna bořili.

Jejich postavení stávalo se kritickým. Nad nimi byla hrozná vřava. Boj pokračoval s celou zuřivostí. Děla přestala hřmíti, což bylo svědectvím, že Francouzi vnikli do města.

Letci počínali zoufati, když náhoda je přivedla na další cestě stokou před jakýsi otvor, jímž se dostali po veliké námaze konečně na světlo. Tu se octli na úplně opuštěném dlážděném nádvoří.

Toto nádvoří prostíralo se před mešitou, jejíž dveře byly otevřeny.

Náhle uchopil Fifi Kristiána za rámě a upozornil ho na Araby, kteří stáli u zdi na stráži.

„Pozor!“ pravil hoch.

Arabové se však nehýbali. Opřeni o zeď, zdáli se, jako by spali.

„To je podivné,“ zašeptal Fifi, „mějme se na pozoru. Chtějí na nás patrně skočiti znenadání.“

„Nikoli, není se čeho obávati,“ odvětil námořní důstojník, „ti lidé jsou mrtvi.“

„To by se přece skáceli.“

„Lidé zastřelení zůstávají často zpříma státi na tom místě, kde byli zasaženi kulí.“

„Opravdu je tomu tak,“ pravil hoch, který se přiblížil k jednomu Arabovi. Ten hleděl ztrnulým zrakem před sebe, v ruce držel ještě zbraň a přisahalo by se na to, že se vrhne na neopatrné smělce, kteří se k němu přibližovali.

Letci vstoupili do mešity, doufajíce, že tam najdou nějaký východ, kterým se budou moci dostati do města.

Fifi se již hnal k zamřížovanému oknu a snažil se jím vyhlédnouti ven.

„Pozor!“ pravil potichu; „tady je plno Arabů. Jeden z nich stojí na kamenném výstupku a mluví k ostatním. Slyšíte jeho hlas?“

„Ano,“ zašeptal Kristián, „a rozumím dokonce, co povídá. Vybízí shromážděné, aby se uchýlili do této mešity, kde prý Alláh poskytne jim ochranu.“

„To nám ještě chybělo! Kam teď utečeme? Nemůžeme přece skočiti opět do stoky?“

„Vyčkejme. Uvidíme brzo.“

Arab pokračoval ve svém řečnění, když vtom náhle umlkl. Strhl se veliký křik a k uším letců doléhal dupot rychlých kroků. Fifi, jenž slézal se své rozhledny, opět se k ní vyšplhal.

„Co se děje?“ tázal se Kristián.

„Oh, ti bídníci!“ zvolal hoch.

„Co se děje?“ opakoval námořní důstojník; „mluv přece!“

„Poručík se čtyřmi voijíny sem přicházejí. Arabové se na ně vrhají. Oh, oni je zabijí! Však nic, objevují se další vojíni. Arabové dostávají strach. Spěchají sem. Patrně chtějí se utéci do mešity.“

„Zatarasme dveře!“ vzkřikl námořní důstojník. „Nesmějí se sem dostati.“

A s Marcelovou pomocí přirazil rychle dřevěné lavice a silné fošny k jediným dveřím, jimiž se vcházelo do mešity.

Zvenčí lomcovali Arabové zuřivě dveřmi. Jejich úsilí bylo marné. Zatím oddíl deseti Zuavů potřel je dokonale a vyčistil celé toto prostranství od nepřátel.

„Myslím, že teď nadešel okamžik, abychom se odtud dostali,“ pravil Fifi.

„Ano, vyjděme rychle!“ odvětil Kristián.

A odstranivše rychle barikádu, která zatarasovala dveře, vyšli z mešity.

Lze si představiti údiv zuavů, když spatřili letce. Nejprve je považovali za nepřátele a již na ně mířili své pušky, když Kristián zvolal:

„Jakže, kamarádi, vy nás považujete za Araby? Uznejte svůj omyl, my jsme Francouzi, a dobří, ujišťuji vás. Byli jsme zde v zajetí a nebýti vás, myslím, že bychom se poměli zle.“

Poddůstojník, který velel zuavům, pohlédl na naše tři letce a řekl jim:

„Nepochybuji, že jste jistě dobrými Francouzi, ale rozkaz zní: nevěřiti tady nikomu. Musíte jíti s námi.“

„Milerádi.“ odvětil Kristián.

V té chvíli jeden Arab, který ležel na zemi a byl považován za mrtvého, náhle vstal a vrhl se na poddůstojníka.

Ten se mu vytrhl a chtěl jej ztrestati na místě, ale útočník utekl k mešitě.

Kristián, jenž sebral revolver poručíka ubitého před několika okamžiky, pronásledoval Araba, dohonil jej před vchodem do mešity a skolil jej jedinou ranou.

V PASTI!

Vojíni a letci vycházeli jakýmsi dvorem a tu octli se náhle na místě uzavřeném čtyřmi zdmi. Byli na rozpacích, kudy se dáti. Kdyby utvořili ze svých těl živý žebřík, mohli snadno seskočiti na druhou stranu, ale to by možná znamenalo dostati se z deště pod okap,

„Počkejte,“ pravil Fifi. A s překvapující hbitostí vylezl na vrch zdi.

„Není tu nikoho,“ pravil. „Můžeme tudy utéci.“

Vojáci dali se ihned do šplhání, za nimi následoval Marcel a Kristián.

Zuavové a letci octli se pak v naprosto opuštěné arabské ulici.

„Mějme se na pozoru,“ pravil poddůstojník. A rozestavil své lidi po obou stranách ulice. Na jejím konci zvedala se vysoká bílá zeď.

Uprchlíci nalézali se tedy ve slepé uličce. Hned chtěli se vrátit, kudy přišli, ale na to nebylo pomyšlení.

Arabové totiž našli jejich stopu a vnikali již do ulice. Zuavům a letcům zbývalo již jen jedno útočiště, a to, aby se utekli do některého domu, což také hned učinili.

Prošedše jakousi dlouhou chodbou, nalezli zahradu vysázenou olivami, pak živý plot, který v mžiku přelezli. Myslili, že jsou zachráněni.

Zatím však, běda, jen své postavení zhoršili!

Byli nyní na okraji příkré skály, uzavřeni mezi dvěma vysokými žulovými stěnami.

Byli blokováni a kdyby na ně padl nepřítel, mohl by je pohodlně shoditi do propasti.

Ozvěna vzdálené střelby označovala jim místo, kde se nalézalo francouzské vojsko, ale k němu se dostati nemohli.

Pojednou objevili se Arabové a strhli radostný pokřik, spatřivše stíhané uprchlíky.

Poddůstojník zuavů měl šťastný nápad.

„Odvažte si pásy!“ velel svým mužům. Zuavové ihned odvinuli si s těla dlouhé flanelové pruhy, které jim utahovaly boky, a na poddůstojníkův rozkaz svázali je dohromady.

Jeden konec tohoto zvláštního lana přivázali pevně k vyčnívajícímu skalisku a muž za mužem sešplhali rychle do hlubiny.

Za několik minut byli mimo nebezpečí. Arabové nemohli jich už dohoniti. Byli však přece ve velmi kritickém postavení, neboť musili postupovati po uzoučké stezce a Fifi dostával opět závrať.

Kristián byl nucen zavázati mu oči a ubohý hoch pokračoval v cestě kolísavým krokem, podpírán námořním důstojníkem.

Když konečně cesta se rozšířila, vyskytly se jiné obtíže. Bylo nutno přelézati kameny, které je často strhovaly do hlubiny. Konečně přišli na rovné prostranství a již by se tato malá četa byla dostala opět do města, když tu Arabové, nepouštějíce se zřetele své kořisti, objevili se náhle na vysoké stráni a začali uprchlíky zahrnovati deštěm kamení.

Na štěstí vojíni, kteří se nalézali na sousedním návrší, zpozorovali nebohé Francouze, ale protože jich nemohli dostati s nebezpečné cesty, kterou se plazili, zasypali Araby střelami a donutili je k opuštění jejich stanoviště.

Tu mohli uprchlíci pokračovati ve své cestě s plnou jistotou, ale oklika, již musili učiniti, byla dlouhá a nadešel dkamžik, kdy zbloudili mezi skalami.

Místo, aby se vrátili do středu města, jak bylo jejich úmyslem, postupovali podél hradeb a nepozorovaně vzdálili se od citadely. Tak přišli do jakéhosi hrazeného tábora poblíže městské brány.

Z tábora toho doléhal ručný hluk a naše četa se domnívala, že je obsazen francouzským vojskem, ale tu k velikému překvapení spatřili „bělopláštníky“.

„To budou bezpochyby zajatci, kteří byli sem odvedeni,“ pravil poddůstojník zuávů. A postupoval kupředu přes Kristiánovo zrazování.

Náhle rozvinuly se dvě bílé řady vpravo a vlevo od letců a proti nim vyskočil hrozivě houfec Arabů.

Letci a zuavové byli obklíčeni.

Bránili se udatně, ale všecko to hrdinství bylo vynaloženo nadarmo. Fifi sám skolil jednoho z podřízených šejků.

V několika minutách byli zajati a vítězní Arabové odváděli je před šejka.

Tím šejkem byl Ain-Tela, který dal uvězniti Marcela, Kristiána a Fifiho a který je určoval k odstrašující popravě.

NÁČELNÍKŮV HNĚV

Poznav letce, Ain-Tela zlostně vykřikl a hnal se proti nim.

„Ah!“ zvolal, obraceje se ke Kristiánovi, k němuž, jak se zdálo, choval zvláštní nenávist, „vám se tedy podařilo utéci! Myslili jste, že tak uniknete Ain-Telovi. Ale Prorok je spravedliv, nedovolí, aby jeho nepřátelé ušli zaslouženému trestu. Já dobře tušil, že jste smluveni s těmi francouzskými psy; a pomyslím-li, že bych se jednu chvíli málem byl nechal oklamati vaším zaříkáváním, vaším vylhaným tvrzením! Na štěstí Alláhova spravedlnost uplatňuje se dříve nebo později.“

Kristián hleděl upřeně na šejka a neodpovídal.

„Rozumíš tomu, co ti povídám?“ rozkřikl se Ain-Tala, podrážděn na nejvyšší míru.

„Ano,“ pravil námořní důstojník, „rozumím velmi dobře, co pravíš, ale myslím, že bys udělal lépe, kdyby ses raději bránil proti těm, co právě vnikli do města. Neboť před nimi tě neochrání ani spravedlnost Alláhova.“

„Postřílejte okamžitě tyto lotry!“ vzkřikl šejk krajně rozzuřen.

„Zapomínáš,“ podotkl Kristián, „že Prorok, kterého se dovoláváš, zakazuje vydávati na smrt někoho bez řádného soudu.“

„V čase válečném není soudu.“

„Dobrá, zavraždi nás tedy, ale umírajíce, budeme míti aspoň tu útěchu, že nás dlouho nepřežiješ. Brzy tvé tělo bude odpočívati vedle našich mrtvol.“

Hluk přerušil tato slova. Přicházeli to francouzští vojíni.

„Rychle! rychle!“ zvolal Ain-Tela, obraceje se k těm, kteří stáli kolem něho, „zastřelte tyto lotry!“ A chvějící se rukou ukazoval na letce a Zuavy.

Ale panika zmocnila se jeho lidí a bylo ostatně proč, neboť asi sto osadních vojínů s nasazenými bodáky blížilo se rychlým krokem.

„Zastřelte je přece!“ křičel stále náčelník, jenž ve svém zuřivém hněvu myslil jen na letce a jejích společníky. Koule zasáhla jeho levé rámě. Padl na kolena, pak opět povstal. Rozhlédl se letmo kolem sebe. Byl sám. Jeho lidé ho opustili. Tu se rozkročil hrdě před vojíny, kteří se ho nyní téměř dotýkali a vzkřikl na ně arabsky:

„Zabijte mne, bídníci! Proklínám vás.“

Ain-Tela byl však ušetřen, aspoň pro nějakou dobu. Není zvykem Francouzů zabíjeti padoušsky bezbranného člověka. Byl pouze zajat.

Mekinez byl v moci francouzského vojska, ale tomuto nebylo známo, že část města jest podminována. Náhle rozlehl se strašný výbuch. Celá jižní čtvrt vyletěla do povětří.

Na štěstí zahynulo při tomto výbuchu málo Evropanů a obětí jeho byli především arabští zajatci.

Plukovník Burgen, jenž řídil obléhání a útok na Mekinez, byl jedním z nejschopnějších a nejrozvážnějších důstojníků. Opanoval důležitou pevnost, ale netajil si, že proto ještě není boj u konce.

Místo, aby zůstal v dobytém městě, rozložil po rovině část svého vojska a dobře učinil.

Bylo již řečeno, s jakou rychlostí šíří se zprávy africkou pouští. Na deset mil kolem dokola brzy roznesla se zvěst o dobytí Mekinezu. Ihned svolávali musulmanští kněží kmeny do zbraně.

Afrika je plna těchto hlasatelů svatých válek, kteří podivuhodně dovedou udržovati mezi věřícími hrůzu před cizinci.

Jakmile se některý šejk cítí ohrožen, povolá k sobě muftie a poručí jim, aby mluvili k lidu. Ihned tito vykladači koránu, kteří se vydávají za zástupce Prorokovy, svolávají Araby k mešitám a mluví k nim.

Jejich řeči jsou vzorem rafinované výmluvnosti.

Jeden z mých přátel, důstojník v Maroku, měl jednou příležitost stenografovati si jednu takovou řeč, kterou proslovil mufti z Fezu. Předkládám ji zde svým čtenářům:

„Bratří,

nestoudný vetřelec, který chce navždy utlačiti syny Prorokovy, je dosud mezi námi. Nestačí mu, že připojil Alžírsko k své neblahé říši, chce ujařmiti také nás. Lákají ho naše úrodná pole, naše olivy, naše krásné oranžové háje; chce se jich zmocniti. Chce také míti naše mešity, kde jsou zakopány poklady.

Necháme-li ho dojíti až k nám, pobije naše starce, naše ženy a naše děti; vypálí naše duary. Povstaňte, synové Prorokovi! Ozbrojte se proti vetřelci! Korán praví, že supové se musí pronásledovati, protože požírají lidi. Francouzi jsou supové, zabíjejme je bez milosti. Všecky prostředky jsou dobré, jen když se vyhubí tato havěť, a čím více jích zabijeme, tím nám bude zato Alláh vděčnější.

Vyhradí ve svém ráji vybrané místo těm, kdož zabijí deset Francouzů.“

Takto a podobně podněcují muftiové africký lid a francouzští vojíni mají co činiti s fanatickými odpůrci.

FIFI SE OPĚT JEDNOU VYZNAMENÁ

Vraťme se k naším letcům. Byli zachráněni, ale neměli již naděje, že doletí do Francie.

Aby zvítězili v soutěži, potřebovali by jednoplošník, jako byl Excelsior. Kde jej naleznou? Tak ztroskotali ve chvíli, kdy již již dosahovali přístavu!

Fifi viděl hroutiti se všecky své naděje.

„Všecko je ztraceno, viďte?“ otázal se náhle svého přítele Kristiána.

„Ano,“ odvětil tento, porozuměv, kam chlapec míří svou otázkou.

„Již nemůžeme doletěti včas?“

„Ne.“

„Ani kdybychom si teď opatřili nový aeroplán?“

Námořní důstojník pokrčil významně rameny.

Plukovník velící vojsku, jež se zmocnilo Mekinezu, přistoupil k Ain-Telovi. Vida francouzského velitele, Arab zařval vztekem a ústa jeho chrlila příval urážlivých slov. Musili ho dokonce držeti, neboť přes to, že byl raněn, chtěl se vrhnouti na důstojníka.

„Tos ty, Ain-Telo,“ tázal se plukovník, „tos ty, který jsi přisahal, že poneseš kolem svého tábora mojí hlavu nabodnutou na kopí?“

„Ano… já,“ odvětil šejk.

„Nebudu tak ukrutný jako ty,“ pravil plukovník; „místo abych tě vydal na smrt, odvedu tě do zajetí.“

„Pak mě zastřel raději hned. Ain-Tela nebude nikdy otrokem, je synem mocných šejků, kteří nikdy nenosili pout.“

„Odveďte tohoto člověka,“ pravil plukovník. Pak obraceje se k letcům, zapředl s nimi tento rozhovor:

„Vím, pánové, jak jste se šlechetně zachovali na své cestě těmito vzbouřenými kraji. Vzdávám chválu vaší odvaze a vašemu sebezapření, s jakým jste přispěli ku pomoci okupačnímu vojsku. Jakmile se vrátím do Fezu, upozorním vrchního velícího generála a on podá zprávu o vašich zásluhách ministerstvu války.“

Letci se uklonili na znamení díků. Plukovník pokračoval:

„Vím také, že jste přišli o letadlo; já okamžitě požádám jiskrovým telegramem stanici ve Fezu, aby vám sem poslala nový stroj.“

„Děkuji vám, pane plukovníku,“ pravil Marcel, „ale bude to zbytečné.“

„Že zbytečné? Proč to?“

„Poněvadž již nemůžeme doletěti v předepsané lhůtě.“

„Ani s velmi rychlým strojem?“

„Žádný z těch, které byste nám mohli opatřiti, nebyl by s to, aby vyvinul takovou rychlost, jaké nám je potřebí. Oh, my nemáme již žádné naděje.“

„Doufejte ještě, přátelé!“ těšil letce plukovník. „Jsou často situace, které se považují za beznadějné, a nakonec všecko šťastně dopadne.“

„My se již nemůžeme na nic spoléhat,“ pravil Kristián; „s obtíží dostali jsme se až sem, ale teď je konec. Osud nám nepřál zvítězit.“

„Doufejte přesto přese všecko,“ dodal ještě plukovník. A zamířil ke skupině zajatých Arabů, aby je podrobil výslechu.

Plukovník věděl, že někdy dostanou se cenné zprávy od zajatých nepřátel. Jeho domnění ho nezklamalo.

Když vyslechl několik zajatců, byl utvrzen v přesvědčení, že marocký sultán, přítel Francouzů, má hrozného soupeře v jistém El-Alzovi, kterému přezděli „červený sultán“.

EL-ALZA

Tento El-Alza byl muž neobyčejně duchaplný a energický a on to byl, jenž spolu s muftii rozněcoval odboj. On také jej řídil a vypracovával do nejmenších podrobností obranné i útočné plány.

Francouzské vojsko zmocnilo se tvrze Mekinezu a domnívalo se, že zůstane v jeho držení, ale El-Alza bděl.

Zatím co se arabské tlupy dále bránily v předměstích, on s necelou stovkou mužů obíral se tajuplnou prací.

Mekinez, jak jsme již pověděli, jest vystavěn na výšině; podzemní, hluboká jeskyně vine se pod touto vyvýšeninou.

Do tohoto podzemního sklepení uchýlil se Červený sultán, ne však aby hleděl uniknouti francouzským pronásledovatelům, nýbrž aby připravil podkop, který měl vyhoditi do povětří celé město.

Na rozkaz El-Alzaův nanosili tam Arabové rychle soudky střelného prachu. Jakmile skončí tyto vražedné přípravy, uzavřou neprodyšně otvor jeskyně a Bickfordovým doutnákem přivodí výbuch.

Od nějaké chvíle Fifi, opřen o hradby města, těkal zrakem po rovině, prostírající se pod ním. Výborně ukryt za houštím oleandrů, nemohl býti zpozorován nepřáteli, sám však je viděl dokonale.

Neušlo mu, jaké to podivné práci se oddávají Arabové, a brzo sdělil své pozorování příteli Kristiánovi.

Tento se také podíval a náhle zvolal: „Ale vždyť ti bídníci nás chtějí vyhoditi do povětří! Vidíš ty soudky, které válí k jeskyni? To jsou prostě soudky střelného prachu.“

„Tušil jsem to,“ pravil pařížský hoch, „proto jsem považoval za dobré, upozorniti vás na to.“

„A dobře jsi učinil. Okamžitě zpravíme o tom plukovníka.“

„Myslím, že si musíme pospíšiti.“

„Bude možná již pozdě.“

Plukovník, vyrozuměn o věci, dal okamžitě příslušné rozkazy. Bylo by neopatrné sestupovati podél návrší a udeřiti na Araby, neboť tito, vidouce blížiti se nepřítele, jistě by urychlili osudný děj. Plukovník shromáždil stopadesát mužů, z nichž padesát jezdců, a ti měli dostihnouti olivovéko háje, který přiléhal k onomu kopci. Jakmile budou asi na dvě stě kroků od Arabů, vyrazí z háje; tak jistě nepřítele překvapí.

„Ostatně,“ pravil plukovník, „chci říditi sám tuto výpravu.“

A postavil se v čelo oddílu.

HRDINSKÝ ČIN

Bylo nutno si pospíšiti. Nevědělo se totiž, jak daleko pokročila práce Arabů a nezapálí-li svůj podkop dříve, než se na ně udeří. Konečně dostihli do lesíka, aniž vzbudili pozornost El-Alzaových lidí.

Náhle jako větrná smršť spustili se jezdci i pěší na Araby, obklíčili je a bez milosti pobili.

El-Alza, vida, že všecko je ztraceno a že jeho plány se zhatily, vykřikl divoce a s pochodní v ruce vřítil se do jeskyně.

„Zabijte ho! Zabijte ho!“ křičel plukovník; „vyhodí nás do povětří.“

Fifi, jenž provázel vojíny, vyskočil ihned s labelkou v ruce a dříve než ho mohli zadržeti, pádil do jeskyně. Vojáci hnali se za ním, ale když doběhli k místu, kde zmizel El-Alza, zatřeskly dvě rány.

To pařížský hoch vystřelil na arabského náčelníka právě v okamžiku, když tento přibližoval pochodeň k soudku střelného prachu. Zasažen do prsou „červený sultán“ shroutil se na zem, pustiv hořící věchet, jejž držel v ruce.

Všecko nebezpečí nebylo ještě zažehnáno. Tu Fifi, vydávaje se v nebezpečí, že vyletí do vzduchu se svým protivníkem, skočil na pochodeň a nohama ji udupal.

Bylo to hrdinství a pařížský hoch nikdy ještě neosvědčil tolik odvahy. Možno si představiti, jak byl plukovník překvapen tímto činem. Pojal Fifiho do náručí a políbil ho, pronášeje dojatým hlasem: „Statečný francouzský hochu!“ A odtrhnuv vojenskou medailii, která se pyšnila na jeho prsou vedle jiných řádů, připevnil ji na hochův kabátec se slovy:

„Hle, tu je alespoň vyznamenání dobře zasloužené!“

Fifi nevěděl, co odpověděti. S rozpačitostí přijímal takovou chválu, neboť co učinil, považoval jen za svou povinnost.

Plukovník, nechav dvacet vojáků na stráži před vchodem do jeskyně, vrátil se do mekinezské citadely.

Tam dal svolati vojsko na hlavní prostranství a když se toto shromáždilo, plukovník Burgen představil Fifiho vojínům.

„Důstojníci, poddůstojníci a vojínové,“ pravil ve svém proslovu, „mladý hoch, kterého tuto vidíte, zachoval se jako hrdina a Francii prokázal nemalou službu. S nebezpečím vlastního života zabránil hrozné katastrofě. Jemu máte co děkovati, že dosud žijete, neboť nebýti jeho šlechetného činu, bylo by se toto město podminované El-Alzou okamžitě rozletělo v trosky a sutiny. Tomuto chlapci náleží naše vděčnost a náš obdiv, proto jsem mu také z vlastního popudu udělil vojenskou medailii. Může ji nositi hrdě, neboť si ji zasloužil.“

A obrátiv se k Fifimu, jenž nevěděl, kam se pohnutím podíti, pravil mu:

„Filiberte Laugiere, zde před shromážděným vojskem děkuji vám jménem vlasti, jménem Francie. Vojáci, vzdejte čest!“

Zazvučely jásavé zvuky polnic, zavířily bubny a vojsko vzdávalo zbraní čest.

Fifi v několika minutách stal se hrdinou a syn chudého pařížského dělníka pokryl se slávou.

KARAVANY

Plukovník Burgen, svěřiv ochranu Mekinezu kapitánovi a poručíkovi, jimž ponechal větší díl vojska, vydal se se slabou družinou k Tangeru.

Úmyslem jeho byla vyčistiti po dobytí Mekinezu cesty zaplavené arabskými uprchlíky, jež fanatičtí musulmani přemlouváním i hrozbami najímali do svých služeb.

Letci provázeli plukovníka Burgena. Marcel, Kristián a Fifi vsedli na koně a brzy malá výprava zmizela v poušti.

Potkávali všude karavany, které před Francouzy rychle se vzdalovaly ze strachu, aby nebyly zadrženy.

Cestovati v karavanách je v Africe i v Asii zvykem od nejstarších dob. Tak tomu bylo již v době patriarchů. Abraham a Loth putovali v karavanách. Jakub vodil karavany svého strýce Lábana, jedné karavaně arabských kupců byl prodán Josef svými bratřími. Mohamed, dříve než byl prorokem a zákonodárcem, vodil z Arábie do Sýrie karavany vdovy Kadidž, kterou potom pojal za manželku. Býti vůdcem karavany znamená v Orientě velikou čest. Titul jeho jest čehar-vadar (majetník nebo vůdce čtvernožců). Pod sebou má pacholky, kteří ošetřují soumary, nakládají na ně břemena nebo je s nich snímají.

Muži cestují pěšky nebo na koních, ženy na velbloudech a mezcích, uzavřeny obyčejně ve zvláštních proutěných posadách. Břemena nosí velbloudi a mezkové. Odchod karavany ohlašuje se cinkotem zvonečků zavěšených na krku zvířat, aby se cestou nezatoulala; z téže příčiny jsou přivázána za sebou ocasy. Když všecko je hotovo a náklady na velbloudy a mezky naloženy, vůdce dá znamení těm, kteří jsou v čele, a všichni se dávají postupně na pochod. To se opakuje každého dne od prvního rozbřesknutí zory a v témže pořádku. Za přílišných veder karavany za dne odpočívají a pohybují se jen v noci, v řadě vždy těsně sražené.

Karavany putují z Ruska do Číny, Turkestanu a Afganistanu, z Cařihradu, Smyrny, Alepa, Káhyry do Bassry a různých měst perských. Putují také z Persie do Indie, Tibetu a zemí obydlených Tatary a Uzbeky, tak jako z Maroka a států berberských do Egypta a dále do vnitra Afriky. Ustavičná výměna karavan děje se mezi různými zeměmi, ale nejproslulejší je památná karavana musulmanských poutníků, kteří se ubírají do Mekky.

V Maroku jest karavanám překonávati veliké obtíže, které způsobuje neschůdný terén; musí překročovati roklinatá údolí, slézati a sestupovati po příkrých svazích.

Čtenáři přijde jistě vhod i několik poznámek o Maroku. Země je krásná, podnebí velmi zdravé, úrodnonst půdy překvapující. Písčitá pobřeží jsou málo vzdělána, vnitrozemí je mnohem kultivovanější. Občas pustoší pole záplava kobylek. Hlavní plodiny Maroka záležejí v obilí, oleji, mandlích, datlích a gumě-klovatině. Četná stáda ovcí poskytují velmi dobrou vlnu; je tu i mnoho skotu a maročtí koně platí za nejlepší ze států berberských. Z nerostů nachází se v Maroku velká hojnost mědi, trochu zlata, stříbra a železa. Průmysl představuje hlavně výroba jemných koží zvaných „marokin“, jež se zpracovávají v Marakeši a ve Fezu; v tomto městě je též několik hedvábných přádelen. Marocké plodiny a výrobky jsou předmětem velmi čilého obchodu. Evropané je odtud vyvážejí z přístavů Mogadosu, Tetuanu, Tangem a j. Tyto přístavy hlavně zásobují obílím pobřeží Španělska a Francie v dobách neúrody. Maročané jsou si dobře vědomi výhod, které jim plynou z obchodu, proto ho neznepokojují námořním pirátstvím, jaké provozovali kdysi jejích sousedé alžírští.

Panovník marocký, jenž má titul sultána (šerifa, císaře), ovládá svůj stát a považuje statky i život svých poddaných za věci, jimiž může nakládati podle své libosti.

Obyvatelstvo dělí se na Maury, usedlé ve městech a zabývající se obchodem, na Araby, kteří bydlí ve vesnicích a vedou život kočovný, na Berbery, nejstarší to obyvatele této země, a na Židy, většinou potomky těch, kteří byli vypuzeni ze Španělska za Ferdinanda Katolického.

ŠPATNÍ VŮDCI

Fifi, jemuž Kristián vypravoval cestou o pamětihodnostech země, do níž vcházeli, zajímal se o všecko, co viděl.

Upíral zrak také na obzor, neboť věděl, že v těchto divokých krajinách, v nichž zuřilo povstání, bylo nutno míti se stále na pozoru.

Když se blížili k táboru Irama, kde měl plukovník Burgen učiniti krátkou zastávku, ozval se náhle křik blízko oasy, ležící napravo od cesty, kterou se ubírala karavana.

Fifi, puzen svou odvahou, hnal se kupředu a přiběhl právě včas, aby pomohl francouzskému důstojníkovi, jenž raněn ležel na zemi a byl ohrožován nepřáteli.

Jeden Arab chystal se právě doraziti nešťastného důstojníka, když pařížský hoch, dobyv revolver z koženého pouzdra, které důstojníkovi viselo u pasu, skolil jedinou ranou tohoto příliš smělého útočníka.

Téměř v zápětí zahvízdla hochovi koule kolem ucha. Arabové, skrytí v oase, zahájili palbu na Francouze. Byla to od nich neopatrnost, neboť v okamžiku byla oasa zaplavena vojíny, kteří bez milosti pobili všecky, které v ní potkali. Čtyřicet Arabů našlo smrt v tomto boji. Burgen, přesvědčiv se, že lesík neskrývá žádných útočníků, chtěl dáti rozkaz k odchodu, když tu několik vojínů zpozorovalo mezi stromy klátiti se ve vzduchu nějaká těla. Přistoupili blíže a nemohli potlačiti v sobě výkřik odporu a rozhořčení. Porubaní spahiové viseli za nohy se stromů. Jejich hlavy nabodané na kopí trčely tu a tam ze země.

Plukovník Burgen dotazoval se raněného důstojníka, kterého Fifi svým rychlým přispěním zachránil před smrtí, a důstojník vypravoval, co se stalo:

„Vypravil jsem se se svými lidmi z Mahudy a měli jsme s sebou asi dvacet Arabů, které jsme považovali za zcela splehlivé, neboť již od delší doby sloužili nám za průvodce a při ne jedné příležitosti osvědčili s námi věrnou součinnost. Ubírali jsme se do stanice Iramy se zásobami pro tamní posádku. První den pochodu skončil beze všech příhod, ale druhého dne ráno spatřili jsme jakési Araby, kteří nás sledovali. Zprvu nevěnovil jsme jim hrubě pozornosti, ale když se ti lidé vytrvale táhli za námi, řekl jsem spahiům, kteří byli v mé družině: „Myslím, že ti chlapíci mají špatné úmysly.“ Naši průvodci byli rovněž znepokojeni. Ačkoli jsme zrychlili svůj pochod, byli jsme přece dohoněni a obklíčeni – právě na kraji tohoto lesíka. Spoléhal jsem, že Arabové, kteří byli s námi, nás budou brániti, žel nebylo tomu tak. Spolčili se s těmi, kteří na nás podnikali útok. V této době nelze věru spoléhati na poušti na nikoho. Povstání se šíří a získává i ty, kdož nám byli velmi oddáni. Slovem, bránili jsme se, jak jsme mohli, ale zmoženi přesilou, podlehli jsme. Já byl raněn, ale podařilo se mi doplížiti se k rovině, neboť jsem vás zpozoroval. Křičel jsem, volal a vy jste mě uslyšeli. Já jsem raněn, ale co se stalo s mými nebohými jezdci?“

Nechtěli pověděti důstojníkovi, jaký osud potkal jeho nešťastné druhy. Plukovník Burgen poručil naložiti jej na jeden z vozů, jež jely za kolonou, pak pohřbiv nešťastné spahie, oběti Arabů, pokračoval ve svém pochodu kupředu.

„Poušť stává se nebezpečnou,“ pravil pojednou plukovník ke Kristiánovi, jenž jel po jeho boku. „Již i karavany chovají se nepřátelsky a nedivil bych se, kdyby provozovaly podloudný obchod zbraněmi. Hleďte, tamhle ta karavana, kterou vidíte na obzoru, nápadně se před námi vzdaluje. Zdá se, jako by měla strach, abychom se s ní nesetkali. To jistě má svou příčinu.“

A obraceje se ke svým lidem, plukovník řekl:

„Přátelé, tamhleti lidé zdají se míti velmi naspěch. Tak necestuje obyčejná karavana. Pojďme se trochu blíže podívat na ty balíky, které se kupí na hřbetech velbloudů. Rychle. Poklusem!“

ŠERIFOVO MĚSTO

V několika okamžicích byla karavana obklíčena a ti, kteří ji tvořili, byli vyzváni, aby se zastavili.

Vůdcové, vidouce nebezpečí, pokusili se o vyjednávání. Dokládali, že jsou poctiví obchodníci a že se ubírají do Marakeše s nákladem datlí a oliv.

Plukovník nenechal se přesvědčiti. Dal otevříti zavazadla. Ta obsahovala zbraně a balíčky střeliva.

„Tušil jsem to,“ pravil plukovník a obraceje se k Arabům, otázal se jich: „Kdo je hlavním vůdcem této karavany?“

Předstoupil jakýsi stařec: „Vůdcem jsem já, Sidi,“ pravil. „Přicházím z Muraviahu. Svěřili mně toto zboží, ale přisahám ti, že jsem nevěděl, co obsahují ty balíky.“

„Lžeš,“ pravil plukovník.

„Nikoli, Sidi, ubezpečuji tě, že mluvím pravdu.“

„Komu chceš namluviti, že se balíky s datlemi a olivami mohou splésti s balíky střeliva? Chceš-li zachrániti život, pověz mi pravdu! Kdo ti dal tuto munici a kam ji dopravuješ?“

Stařec mlčel.

„Mluv!“ naléhal plukovník, „nebo jsi synem smrti.“

Ostatní karavanníci, dostavše strach, přiznali se ke všemu. Střelivo to jim dal jistý Harašíš s příkazem, aby je dopravili Maročanům, tábořícím v okolí Fezu. Dostali za to dobře zaplaceno a měli se zase vrátiti pro nový náklad.

Plukovník dal svázati karavanníky vždy čtyři a čtyři k sobě a musili jíti v čele kolony. Celý náklad střeliva zabavil.

Zastaviv se nějakou chvíli v táboře Irama, kde všecko bylo klidno, plukovník dal se cestou k Fezu. Brzy došli na kopec, odkud zahlédli v dáli mešity a minarety. Byl to Fez, město šerifovo, se svými báječnými oasami a rozkošnými zahradami. Sestoupili dolů k olivovému háji, prošli kolem jedné pevnůstky, pak stanuli před branou Bab-Džadid.

Město bylo velmi rozrušeno, neboť sultán, vypuzen z Tangeru, přibyl sem právě před krátkou chvílí s malou družinou. Kromě toho docházely zprávy, že postupuje k Fezu silné vojsko Maročanů, vedené šejkem Abu-Nadarem.

Všude se organisovala obrana a francouzský generál Moinier dával poslední rozkazy. Zatím co se plukovník ubíral do generálova stanoviště, karavaníci byli dovedeni do jedné tvrze, kde měli býti drženi v zajetí.

Naši tři letci měli asi za hodinu vyhledati plukovníka v generálním štábu. Použili tedy času, který jim zbýval, k prohlídce města.

Fezské ulice jsou většinou svahovité, některé dlážděné a tak úzké, že sotva mohou jimi projíti dvě osoby vedle sebe. Domy jsou poměrně dosti vysoké, a průčelí, jimiž jsou obráceny do ulic, tvoří prosté, rovné zdi beze všech vnějších okras a téměř bez otvorů. Úzká, temná klenutí, pod nimiž se přechází do jiných čtvrtí, doplňují tento ponurý dojem.

Vnitřek domů je často velmi nádherný, prozrazuje bohatství i vkus. Tržiště a bazary jsou četné, neboť Fez je střediskem velmi čilého obchodu.

Naši letci procházeli se nějakou dobu ulicemi, když je náhle obstoupili ozbrojení Arabové v červených kabátcích a s fezy na hlavě. Vůdce oddílu otázal se arabsky: „Co tu hledáte?“

Kristián odvětil: „Přišli jsme sem s plukovníkem Burgenem a jdeme k němu.“

„Odkud přicházíte?“

„Z Mekinezu.“

Maročanovi nezdály se tyto odpovědi asi uspokojivými, neboť prohlásil: „Půjdete všichni se mnou!“

Kristián obrátil se k svým přátelům.

„Pojďme,“ pravil, „bylo by zbytečno vyjednávati s těmito lidmi.“

A letci, provázeni marockými vojíny, dali se ihned na cestu.

Kam je to vedli? Brzy se toho dověděli, když prošli branou nádherného paláce, jenž byl samotným sídlem sultánovým. Nebyli ovšem přijati sultánem, nýbrž jedním z jeho tajemníků. Byl to muž uhlazených způsobů, jež si osvojil pobytem v evropských městech. Po výměně vzájemných zdvořilostí podrobil předvedené letce výslechu a když se dozvěděl z Kristiánových úst, s kým má co činit, uklonil se obřadně, řka: „Nemohu za přehmat, jehož se dopustili naši vojíni, ale nelze se na ně proto horšiti. Mají rozkaz zatknouti bez milosti všecky cizince, kteří se pohybují po městě bez náramenní pásky. Čekáme každé chvíle útok a máme vážné důvody k nedůvěře vůči cizincům. Vezměte tyto modré a červené pásky, připněte si je na rukávy a nikdo vás nebude zadržovat. Budou vám sloužiti jako legitimace.“

Sultánův sekretář vyptával se pak letců na jejich cestu a když slyšel, že místo vítězstvím končí jejich podnik nezdarem, jevil upřímný zármutek.

„Co nyní počnete?“ otázal se Kristiána.

„Zůstaneme zde,“ odvětil námořní důstojník, „a budeme bojovati za Francii.“

„Bude to tuhý boj, neboť máme co činiti se zfanatisovanými davy, kterým se namluvilo, že Francouzi jsou jejích nejhoršími nepřáteli. Sultán, můj pán, byl by rád vše urovnal, ale nechtěli ho slyšeti, bylo již pozdě.“

Letci rozloučili se s tajemníkem a vyšli z paláce. Chtěli teď vyhledati plukovníka Burgena a nabídnouti mu své služby jako vojíni. Potom vrátili by se do Francie.

FIFIMU SE ZDÁ, ŽE POZNÁVÁ HARTMANNA

Plukovník Burgen zřídil své stanoviště poblíž mešity, v níž se ubytoval generál Moinier. Letci, směřujíce k tomu místu, procházeli úzkou ulicí a tu se musili vyhnouti jakémusi arabskému náčelníku, provázenému dvěma vojíny.

Když náčelník ten přešel, pravil Fifi svým společníkům: „Všimli jste si toho člověka? Nebyla vám nápadná jeho tvář?“

„Neměli jsme času, abychom si ho lépe prohlédli,“ odvětili Kristián a Marcel.

„To je škoda,“ poznamenal hoch; „mně se totiž zdálo, že v tom náčelníku poznávám muže nám všem dosti povědomého.“

„Snad ne Hartmanna?“ zvolal Marcel.

„Ano, Hartmanna, ale patrně jsem se mýlil. Ten Arab podobá se našemu nepříteli, ale nemůže to býti on.“

Kristián pokrčil rameny.

„Kdežpak by se tu vzal Hartmann!“ pravil. „I kdybychom připustili, že se dostal do Fezu, byl by donucen přiznati barvu.“

„Je tak chytrý a prohnaný.“

„To připouštím, ale přesvědčil ses také, že sultánovi lidé dávají bedlivý pozor.“

Pojednou zvolal Fifi:

„Hleďte, muž, s kterým jsme se minuli, obrací se, hledí na nás. Ach, tohleto musím vyšetřit.“

A jíž chtěl pařížský hoch pustiti se za tajemným arabským náčelníkem, když jakýsi francouzský jezdec, přijížděje tryskem do ulice, přiměl letce, aby uskočili stranou. Fifi se tedy vzdal svého úmyslu, umínil si však, že od nynějška bude dávati bedlivý pozor na arabské náčelníky, které potká.

Když naši přátelé došli k plukovníku Burgenovi, nebyl tento přítomen, byl právě na poradě u generála. Všude jevil se zimniční ruch. Vojáci přecházeli sem a tam pod vedením svých nadřízených, na hradbách rozestavovali dělostřelci baterie.

Marocké vojsko se blížilo. V dáli na rovině bylo viděti dlouhý černý pruh, jenž zahrazoval obzor.

Úmyslem povstalců bylo zmocniti se sultána uprchlého do Fezu, přivésti jej zpátky do Tangeru a odsouditi jej k smrti.

„Nemáme zbraní,“ pravil Kristián; „bylo by dobré, kdybychom našli každý aspoň jednu ručnici. Nezůstaneme přece zde nečinní, když ostatní se budou bíti. Však hle, tu přichází plukovník, požádáme ho o zbraně.“

Plukovník Burgen byl provázen generálem Moinierem. Spatřiv Fifiho, pokynul mu, aby předstoupil. Hoch postavil se před oba důstojníky, srazil paty k sobě a zasalutoval.

„Pane generále,“ pravil plukovník, „představuji vám hrdinu. Hoch, kterého tuto vidíte, zabránil svou odvahou a chladnokrevností hrozné katastrofě.“

A několika slovy zpravil generála o tom, co se stalo. Fifi stál rovně jako svíčka, hlavu drže vzhůru a ruce maje přitisknuty ke švům u kalhot.

„Mladý příteli,“ pravil generál, „já připojuji svůj dík a uznání k díkům plukovníkovým a musím jen schvalovati, že tě vyznamenal vojenskou medailií. Dobře je umístěna na tvých prsou.“

A generál se chtěl otočiti, když Fifi zadíval se na plukovníka. Ten uhodl, že ho chce chlapec o něco požádati.

„Čeho si přeješ?“ tázal se ho.

„Pane plukovníku,“ začal Fifi poněkud nesměle, „moji přátelé a já byli bychom vám velmi povděčni, kdybyste poručil dáti nám pušky. Rozpoutá se podle všeho ohnivý boj, a my bychom nechtěli zůstati s rukama v kapsách.“

Plukovník se usmál, pak zavolav kolem jdoucího strážmistra pravil, ukazuje na Fifiho a jeho druhy:

„Dejte pušky těmto pánům!“

„A náboje?“ dodal hoch.

„Ovšem a náboje taky.“

Za několik minut měl každý letec vojenskou lebelku. Následovali za poddůstojníkem a tento je představil svým mužům.

„Hleďme,“ prohodil jeden zuav, pohlížeje na Fifiho, „tenhleten mládeneček ukradl někde vojenskou medaili.“

„Co že ukradl? Že ukradl? Ach, neopakuj toho slova více!“ zvolal hoch s výhružným posunkem. Musil zakročiti poddůstojník:

„Tento chlapec je hrdina,“ pravil, „a medaile, kterou nosí na prsou, dobře si zasloužil. Vy všichni jste mu povinni úctou, pamatujte si to!“

Zuav zahanben podal chlapci ruku, řka: „Nesmíš se proto na mne hněvat, synáčku; cožpak jsem to mohl věděti? Tak málokdy je vidět chlapce s vojenským vyznamenáním.“

Trubač zuavů svolával do řady.

„Nuže! Každý na své místo!“ velel poddůstojník.

Marcel, Fifi a Kristián postavili se do řady bok po boku s ostatními vojíny.

„Je to přece jen divné,“ poznamenal pařížský hoch, dívaje se na Kristiána; „vy důstojník, máte sloužiti jako prostý vojín!“

Kristián se usmál a prohodil tato slova:

„Hodnost neznamená nic, milý příteli; vlasti možno dobře sloužiti i bez výložků.“

„Pozor!…“ velel poddůstojník, „v rámě zbraň! Kupředu, pochodem pochod!“

A zuavové vykročili levou nohou směrem ke hradbám.

KDO JE ZRÁDCE?

Maročtí jezdci harcovali již několik metrů od města, hlavní síla vojska blížila se rychle.

První salva vypálená z děl způsobila několik mezer v jejich řadách, ale fanatikové pokračovali v postupu. Brzy dali se zrychleným krokem a hnali se útokem proti hradbám. S hbitostí opic snažili se Maročané slézti hradby, ale marně. S cimbuří chrlil se déšť kulí, které srážely do hlubiny celá klubka útočníků.

Je nutno viděti Maročany v boji, chce-li si kdo učiniti představu o jejich vášnivém zápalu. Pohrdajíce smrtí, nebojí se kulí ani bajonetů. Přece však jejích všecko úsilí bylo marné. Městské brány byly dobře hlídány a hájeny. Nepříteli, aby vnikl do Fezu, bylo ztéci hradby, ale ty se ježily vojskem, které střílelo bez přestávky.

Již útočníci couvali pod horkým krupobitím olova, když se ozval ve méstě křik:

„Bab-dželská brána je prolomena. Maročané hrnou se do města!“

„Nikoli,“ volal důstojník, jenž právě přicházel, „my jsme zrazeni. Někdo otevřel tu bránu útočníkům.“

„Toť nemožné!“ křičeli vojíni.

„Věc je již taková,“ pravil důstojník. „Ta brána se neotevřela sama.“

Hradby byly vskutku dobře střeženy. Mimo to u každé brány byla silná hlídka.

Někomu se tedy podařilo oklamati bdělost vojínů! Tomu se všichni velice divili a plni překvapení dotazovali se jedni druhých, jak se to mohlo státi. Jedni tvrdili, že viděli jakéhosi arabského náčelníka, jak se protlačoval zástupem vojínů k hradbám. Druzí dokazovali, že se přiblížil nějaký člověk, dal znamení domorodým vojínům a ihned zmizel.

Za tím skrývalo se nějaké tajemství, tajemství, na jehož vypátrání nebylo času, neboť hrozilo svrchované nebezpečí.

Se všech stran ozýval se zmatený křik. Nakvap hnali důstojníci své mužstvo k městské bráně. Nebylo více pochybnosti: nějaký zrádce otevřel město nepříteli.

Kdo byl tím bídníkem? Nevyličitelný vztek zmocnil se vojínů, kteří v té chvíli zuřili více proti zrádci než proti Maročanům. Bylo nutno organisovati narychlo obranu se strany Bab-dželské brány a přitom neoslabiti posádku hradeb.

Již houf Maročanů vnikl do města. Tu bylo zjevno, že zrada byla předem připravována, neboť všecka síla nepřátel soustředila se proti bráně. Maročané tedy věděli, že někdo jim tento vchod do města otevře.

Plukovník Burgen se vším kvapem dal zesíliti ohrožená místa, ale přese všecko své rychlé zasažení nemohl včas zastaviti ten dravý lidský proud, který se valil do města. Brzo vniklo kolem pěti tisíc Maročanů do Fezu. Jako diví vrhli se na francouzské vojíny, kteří je přijali co nejlépe. Stává se však v rozohněném boji, že některá skupina bojujících je odloučena od ostatních a zajde dále, než si přála.

To přihodilo se i vojínům, mezi nimiž nalézal se Marcel, Kristián a Fifi, neboť naši přátelé hnali se ihned k nejohroženějšímu místu. Obklíčeni se všech stran v úzké ulici, konali nicméně pravé divy. Jsou však určité meze lidských sil. Jak odolati, když jich bylo deset a proti sobě měli nějakých dvě stě nepřátel?

Zuavové, kteří letce doprovázeli, byli by jistě pobiti, kdyby jim velicí důstojník neukázal dům, do něhož se utekli. Tam se zatarasili a na chvíli si mohli oddychnouti. Zatím co Maročané útočili proti budově, zasypávali je obležení deštěm kulí. Jako vždy, vyznamenával se Fifi a jeho dva přátelé i v tomto boji. Téměř hodinu kladli odpor lidskému příboji, který hrozil každou chvíli zaplaviti budovu. Ta byla již prostřílena kulemi, plna děr; jeden její štít se s dunivým lomozem zřítil a naši nebozí vojíni, kteří již vyčerpali své náboje, by jistě byli podlehli, kdyby jim nepřišla pomoc.

Ulice byla vyčištěna střelbou z děl a Maročané vytlačeni z hradeb touže branou, která jim poskytla přístup do města.

V necelé čtvrthodině byla fezská předměstí zbavena nepřátel. Koloniální vojsko s nasazenými bodáky pustilo se za utíkajícími „bělopláštníky“, kteří se zděšeným křikem prchali na všecky strany.

Francouzi přese všecku zradu zvítězili. Fez zůstal v jejich moci a bylo pravděpodobno, že Maročané tak hned se neodváží nového útoku.

ZAJÍMAVÁ ODHALENÍ

V rukou vojínů zůstalo mnoho zajatců. Podrobili je výslechu pomocí tlumočníků, aby se zvědělo, kdo byl ten bídník, jenž otevřel brány města nepříteli.

Všichni náčelníci, kteří byli vyslýcháni, tvrdošíjně mlčeli; je vždy nesnadno dostali z Arabů jakékoli přiznání. Přece však dva nebo tři maročtí vojíni, kteří jen s jistým zdráháním vstoupili do vzbouřeneckých řad, učinili výpovědi tak zajímavé, že se uznalo za prospěšné předvésti je před generála Moiniera a plukovníka Burgéna.

Tito maročtí vojíni byli tedy přivedeni do generálního štábu, kde se již nalézali také naši letci.

Generál sám vyslýchal Maročany a hle, jaká rozmluva zapředla se tu mezi ním a oběma vojíny:

„Tvrdili jste, že víte, kdo otevřel jednu z městských bran?“

„Ano,“ odvětil jeden z vyšetřovaných vojínů po krátkém váhání.

„Mluv! Budeme přihlížeti k tvé upřímnosti a zachráníš život.“

Oba Maročané podívali se na sebe, pak jako by se dorozuměli, učinili konečně úplné přiznání.

Ten, jenž otevřel našincům Babdželskou bránu, nebyl Arab, pravil jeden z Maročanů.

Úžas zračil se na všech tvářích, jakási nevolnost zmocňovala se zároveň okolostojících.

„Že nebyl Arab, pravíš?“ pokračoval generál.

„Ne.“

„Tedy to byl Francouz?“

„Nevím.“

„Mluv určitěji! Víš, že se nespokojím obojakými slovy. Potřebuji míti přesné, nevyhýbavé odpovědi; jen pod tou podmínkou ušetřím tebe a tvého kamaráda.“

Druhý Maročan ujal se slova;

„Jsou tomu dva dni,“ pravil, „tábořili jsme v okolí džeblajských dun, když se k nám dostavil jakýsi muž, oblečený jako arabský náčelník a žádal mluviti s naším šejkem. Zprvu měli jsme k němu nedůvěru, neboť bylo patrno, že muž ten nebyl Arab, ačkoli měl na sobě musulmanský šat. Náš šejk nicméně ho přijal a rozmlouval s ním drahnou chvílí. Já byl na stráží před šejkovým stanem a mohl jsem dobře slyšeti, co mluvil ten muž.“

„Co mluvil?“

Maročan váhal několik vteřin, potom s rozhodností pokračoval:

„Povídal, že si troufá vydati město Fez, slíbí-li mu šejk odměnu padesát tisíc metikalů. Za tu cenu že otevře v kritickém okamžiku Bab-dželskou bránu. Šejk jej vyslechl pozorně, pak po dlouhém jednání obchod byl uzavřen a muž onen odešel.“

Generál se otázal: „Z čeho soudíš, že zrádce ten nebyl Arab?“

„Mluvil velmi špatně arabsky a náš šejk mu často nerozuměl.“

„Poznal bys toho muže? Jak vypadal?“

„Byl prostřední postavy, ramenatý, se silným knírem a černými licousy.“

Letci sebou bezděky trhli a Fifi vrhl na Kristiána výmluvný pohled.

„Jsi jist,“ pokračoval generál, stále obrácen k marockému vojínu, „že se ten cizinec po rozmluvě s vaším šejkem vrátil do Fezu?“

„Je to velmi pravděpodobno, neboť pří útoku byla nám brána otevřena.“

Druhý Maročan potvrdil výpovědi svého druha.

„Tedy dobře,“ pravil generál, „jste volni, ale upozorňuji vás, že budete pod dozorem a pokusíte-li se jen dost málo o útěk z tohoto města, budete okamžitě zastřeleni.“

Když Maročané odešli spolu se čtyřmi vojíny, pověřenými jejich hlídáním, zabral se generál v dlouhý rozhovor se plukovníkem Bur-genem.

Fifi, zůstav stranou se svými přáteli, pravil ke Kristiánovi:

„Vidíte, že jsem měl pravdu. Ten arabský šejk, kterého jsme potkali ve městě před zahájením útoku, byl jistě Hartmann. Na to bych chtěl strčiti ruku do ohně, že to byl tento darebák, jenž otevřel Maročanům městskou bránu za mrzkou mzdu. Hartmann je schopen všeho. Vida, že prohrál sázku a že dolary NewYork Heraldu mu uniknou, tak jako ostatně i nám, chtěl si to vynahraditi zradou Francie. Ó, ten ničemník! Potkám-li ho, vpálím mu kouli mezi oči!“

„Takovým způsobem by se věc nevyřídila,“ poznamenal Kristián; „kdybys ho potkal, o čemž pochybuji, byl bys povinen dáti ho ihned zatknouti. Ale ptáček uletěl. Je možné, že šejk dodržel slovo a dal mu slíbené peníze. Hartmann bude v této chvíli asi již daleko.“

„Nejsem vašeho názoru, pane Kristiáne,“ odpověděl pařížský hoch. „Ten padouch skrývá se jistě tady a kuje další nekalé plány. Neměli bychom upozorniti plukovníka Burgena? Co myslíte?“

„Ano, máš pravdu.“

Ale pařížský hoch marně hledal plukovníka. Ten odešel s generálem Moinierem.

Fez byl nyní pevně v držení Francouzů.

Pro všechen případ, aby se předešlo možnému přepadení, rozhodl se generál Moiníer, že dá vyčistiti celou okolní rovinu a střežiti všecky cesty. Měl v úmyslu zůstati ještě několik dní ve Fezu, když spahi přijíždějící z Tangeru, zpravil jej o událostech, které se sběhly v tomto městě.

Tanger byl již dva dni v moci vzbouřenců, čímž se vysvětloval nedostatek zpráv z tohoto města.

POD ORANŽOVNÍKY

„Pánové,“ pravil generál Moinier ke svým důstojníkům, „musím se ihned odebrati do Tangeru. Telegraf zde pracuje, budete mi podávati zprávy o zdejší situaci. Naše přenosné stanice jiskrové telegrafie umožní mně býti s vámi ve spojení.“

Naši letci požádali o dovolení, aby směli provázeti generála, a ten ochotně svolil vzíti je s sebou.

Kolona skládala se z polní baterie, z jednoho praporu střelců, dvou setnin koloniální pěchoty a jedné škadrony spahiů.

Tyto síly stačily pro tu chvíli, neboť dva kilometry před Tangerem mělo se s generálem Moinierem spojiti pomocné vojsko vyslané z Marakeše, telegraficky ohlášené.

Povrch půdy s počátku rovný stával se čím dále tím kopcovitější a někde bylo nutno tlačiti kola i rukama.

Konečně dostali se do krajiny méně vyprahlé a vešli brzo do velikého lesa, v jehož stínu mohlo vojsko najíti trochu osvěžení. Generál poručil zastaviti a poněvadž se schylovala noc, vojáci se položili táborem. Čtyři hodiny před východem slunce měli se opět dáti na pochod, aby se vyhnuli velikému vedru.

Místo, kde tábořili, nalézalo se ve stínu opravdového lesa oranžového a vojákům to nedalo, aby si nenatrhali několik z těch pěkných plodů, jež visely se stromů.

Oranžovník doporučuje se všemi svými vlastnostmi šťastným pěstitelům: líbeznou vůní svých květů, hojností a krásou svých plodů (pomerančů), lesklým a stále zeleným listím, plodností, jejíž trvání nemá známých hranic; a když se dostaví osudný konec organických bytostí, poskytuje pevné dřevo, hodící se k různému zpracování a užitku v domácím hospodářství. Starodávná báje o zahradě Hesperidek zmiňuje se o oranžovníku a jeho zlatých jablkách. Slavný švédský botanik Linné prohlašuje tento strom za jeden z nejkrásnějších na světě. Původem prý je z Indie, kde však není tuze rozšířen. Báje sama nechává nás v nejistotě, kterak se dostal do zahrady Hesperidek vzácný tento strom, jemuž africké pouště jistě kladly nepřekonatelné překážky. Byla to rozhodné nadlidská síla, dovednost a moc, která jej přenesla s pobřeží afrického do Evropy. Lidský um vynaložil všecko úsilí, aby oranžovník, překroče své přirozené hranice, ukázal se i obyvatelům chladného pásma, zdobil zahrady, vydechoval vůni svých květů blízko panských sídel. Aby se docílilo tohoto zvláštního požitku, bylo nutno zmenšiti ten veliký strom na rozměry keře, který se dá snadno přenášeti v bedničkách, do nichž jej vsazují. Přece však v oranžovém sadě versajském známe jeden, jenž je vysoký sedm metrů a svou korunou zastiňuje prostor o průměru pěti metrů. Tento veterán oranžových stromů evropských je nyní stár pět století: jeho historie jest ověřena a je známo, že byl sázen ve španělském městě Pampeluně roku 1421. Ať jest jakýkoli vzrůst a rozměr těchto cizokrajných rostlin, je nevyhnutelno připraviti jim zimní obydlí, skleník, kde nalézají mírnou teplotu i za naší mrazivé zimy. Spáti v stínu oranžového háje je rozkoší, kterou Fifi okusil po prvé. Noc byla tichá, obloha hvězdnatá. Proč jen bylo souzeno, aby tento slastný odpočinek byl rušen hanebným úkladem?

VÁLEČNÍ VELBLOUDI

Vojíni, unaveni dlouhým pochodem, spali tvrdě pod ochranou hlídek rozestavěných kolem lesa.

Fifi, jenž se náhle probudil, posadil se na pokraj cesty a tu, hlavu zabořiv do dlaní, vzpomínal na ty, s nimiž se měl vbrzku opět shledati.

Najednou zdálo se chlapci, jenž měl neobyčejně jemný sluch, že slyší podivný šelest, jako by suché listí padalo chvílemi k zemi. To však bylo vyloučeno. V tom nutně skrývalo se něco jiného.

Znepokojen, hoch vstal a přiblížil se k hlídce, jejíž siluetu viděl rýsovati se na šedém pozadí roviny.

Již dosahoval stráže, když spatřil jakéhosi Araba, jenž vyskočiv náhle, vrhl se na vojína.

Hoch začal křičeti a v okamžiku byl celý tábor na nohou. Nebýti hochova křiku, bylo by došlo k hroznému vraždění. Asi padesát Arabů ukrytých v záloze bylo pochytáno.

To je známá taktika Arabů, že vždy přepadají vojsko za jeho odpočinku. Jakmile se některý oddíl vydá na pochod, bělopláštníci jsou o tom zpraveni svými zvědy a ihned se pouštějí za pochodujícími vojíny. V noci se přiblíží, tiše se přikradou a znenadání vrhnou se na stráže; není viděti jejich příchodu, neboť se umějí podivuhodně utajovati, a když jsou zpozorováni, bývá již pozdě.

Nějakou chvíli po této příhodě hlásil jeden ze strážců příchod karavany, která se tiše ubírala v určité vzdálenosti. Generál ji dal obklíčiti a zabavili tak nový náklad střeliva určený pro Tanger.

Tento úlovek nebyl však proveden bez obtíží, neboť velbloudi, kteří tvořili tuto karavanu, pobízení svými vůdci, kladli mocný odpor. Byli to dromedáři cvičení k boji, kteří v seči projevují velikou divokost, skáčí na nepřítele, povalují ho k zemi a zuřivě po něm šlapou.

Karavana, zadržená generálem Moinierem, skládala se právě z takových divokých velbloudů, proto také boj byl tuhý. Několik vojínů bylo k smrti ušlapáno těmito zuřivými zvířaty, která se konečně podařilo spoutati a přivázati k vozům eskorty.

Generál se v duchu tázal, odkud asi pochází všecka ta munice, když při bedlivé prohlídce našel na jedné z beden značku se jménem Ain-Galah. Ihned si vysvětlil celé tajemství.

Několik dní předtím byla citadela Ain-Galah vypleněna Araby od střechy až do základů; všecka munice v ní obsažená byla naložena na velbloudy a odeslána povstalcům.

Z výpovědi jednoho vůdce karavany vyšlo najevo, že zásilky tyto obstarává šejk jménem Siowak, a z popisu, který byl o něm podán, zdálo se generálovi, že poznává v něm tajemného muže, jenž Maročanům otevřel jednu z fezských bran.

Když sděloval tuto okolnost svým důstojníkům, dovolil si podati mu několik zajímavých podrobností Kristián, jenž stál blízko něho.

„Pane generále,“ pravil, „zabýváte se nyní otázkou, není-li blízký vztah mezi záhadným šejkem, který se smlouvá s povstalci, a jmenovaným Siowakem, který jim dodává střelivo. Co se mne týče, jsem přesvědčen, že Siowak a onen šejk jsou jedna a táž osoba. A snad vás překvapím, řeknu-li vám, že znám toho člověka.“

„Že jej znáte?“

„Ano, znám,“ odvětil námořní důstojník; „dodávám dokonce, že Siowak se jmenuje vlastně Hartmann. Aby si opatřil peníze, každý prostředek jest mu dobrý. Prodal by i svou vlast, kdyby jakou měl.“ A Kristián krátkými slovy zpravil generála o Hartmannově minulosti.

„Doufejme,“ pravil generál, „že brzy dopadneme toho zločince.“

„Této chvíle bude již daleko,“ povzdychl Marcel; „dostav žold za svou zradu, spěchal asi dostati se k mořskému pobřeží.“

„Možná!“ podotkl generál. „Ale poušť je pilně střežena a do přístavů nelze se nyní tak snadno dostati. Já bych naopak myslil, že se ten člověk ještě zdržuje v těchto končinách.“

VLK CHYCENÝ DO LÉČKY

Generál netušil, jak velice měl pravdu.

Ve chvíli, kdy pronášel ta slova, Hartmann – zrádce Fezu a dodavatel munice vzbouřencům – ujížděl na koni širou pouští spolu s jedním ze svých pomocníků, přestrojeným rovněž po arabsku.

Bandita, přestože si hleděl, jak jsme viděli, zištných zájmů, nezřekl se proto přece své pomsty. Byl zpravován o všech pohybech letců; věděl také, že doprovázejí generála Moiniera, a snažil se je dostati do nějaké nástrahy.

On to byl, jenž před chvílí v oranžovém háji zosnoval přepadení, jemuž vojíni unikli jen díky Fifiově bdělosti.

Nyní dobře tušil, že Fournier a jeho přátelé směřují k Tangeru, proto také spěchal k tomuto městu. Tam, doufal, že konečně zdolá své protivníky. V době nepokojů nic není snazšího než zbaviti se někoho nepohodlného.

Ten jezdec v turbanu, jenž tryskem uhání pouští, následován zblízka jedním Arabem, toť Hartmann. Několik kilometrů před Tangerem vyhledá povstaleckou vesnici, kde je velmi pravděpodobno, že se zastaví Moinierova kolona.

Opatřen ochranným listem, podepsaným Ghar-Azalem, nejvyšším muftim ve Fezu a duší marockého povstání, byl jist, že ho všady pustí, i do nejuzavřenějších duarů a nejpevnějších tvrzí. Mohl říci jen slovo a to slovo bylo všemocné.

Cestou však se obíral jinými záležitostmi. Vyzbrojen nůžkami, přestřihoval telegrafní dráty, neboť mu na tom velice záleželo, aby depeše nedocházely a povstání aby nabylo vrchu. Pouze jiskrové telegrafie bylo se co báti; proto také pilně slídil po anténách, aby ani jediná nezůstala zpříma.

A bídník ujíždí stále kupředu, prováděje cestou své dílo zkázy. Arabové, zpravováni předem tajnými posly o jeho příchodu, opatřovali mu koně na každé zastávce. Během této pouti naskytla se Hartmannovi dvakrát nebo třikrát příležitost, že by si byl mohl dopomoci k aeroplánu, ale pochopil, že již nemůže býti aviatikem. Tím by se prozradil.

Byl bezpečnější pod arabským pláštěm. Jako prohnaný lišák podržel si však pod tímto pláštěm svůj letecký oblek a mohl vždy v případě překvapení prohlásiti k těm, kteří by jej snad chtěli zadržeti: „Považujete mě za Araba… Mýlíte se… Použil jsem tohoto přestrojení, abych bez nebezpečí prošel vzbouřeneckými krajinami. Nuže, vizte, jsem evropský letec!“

Nepočítal však s okolností, že ne všecky duary přidaly se ke vzbouřencům. Jmenovitě jeden z nich, Dumgart, zůstal věren Francii. A náhoda, která někdy vykonává dobré věci, přispěla Fournierovi a jeho druhům, aby je pomstila.

Sotvaže dorazil do duaru Dumgartu, vyslovil Hartraann tajné heslo, jež mu pověděl Ghar-Azal, a ukázal náramek ze slonoviny, darovaný jemu týmž muftim, ale k svému velikému údivu viděl se ihned obklíčen nepřátelským davem.

Marně pokoušel se o útěk; byl jat, vysvlečen z pláště a uvržen do vězení i se svým průvodcem.

ZKLAMÁNÍ

Krátce před rozbřeskem dne vydala se Moinierova kolona na další pochod. Generál doufal dostihnouti Tangeru ke čtvrté hodině odpolední, ale dříve bylo nutno spojiti se s vojskem přicházejícím od Marakeše.

Jeho bitevní plán byl hotov. Věděl, udeří-li na město s určité strany, že se do něho jistě dostane.

Jakmile bude pánem Tangeru, podaří se mu beze vší pochyby zdolati celé povstání.

Asi dvě hodiny před východem slunce dorazili zrovna do onoho duaru Dumgartu, kde Hartmanna právě stihla tak vážná nehoda. Arabové, jakmile se blížilo francouzské vojsko, spěchali mu naproti s radostným křikem.

Náčelník duaru, stařec Bar-el-Moor, sdělil generálovi všecky podrobnosti, jež tento na něm žádal, potom mu také pověděl o polapení podivného muže, jenž pod arabským pláštěm měl oblek evropský.

„Hartmann!“ zvolal Kristián, jenž rozuměl starcovým slovům. Při jméně „Hartmann“ Fifi s sebou trhl.

„Čeho jste se dověděl, pane Kristiáne?“ zvolal hoch.

„Velmi zajímavé noviny,“ odvětil námořní důstojník.

„Jaké?“

„Nechám tě hádat.“

Chlapec přemýšlel, pak zvolal: „Již to mám, ti lidé vědí, kde je Hartmann.“

„Více než to.“

„Jakže?“

„Ano, oni ho zajali.“

„Ach, ti dobří lidé!“ zvolal Fifi, tleskaje rukama; „netuší jakou službu tím prokázali našemu vojsku. Nuže, Hartmann je zde?“

„Podle všeho.“

„A kterak ho zajali?“

„To ti nemohu ještě říci, ale dozvíme se toho brzy.“

Stařec pokračoval v podávání zpráv generálovi a Kristián, jenž se přiblížil, dychtivě poslouchal. Náhle obrátil se k Marcelovi a Fifimu: „Přátelé,“ pravil jim, „Hartmann je v tomto duaru, pevně spoután a uzavřen na tři zámky.“

Generál rozkázal, aby zajatce přivedli k němu. Hned odebrali se čtyři ozbrojenci do odlehlé budovy, v níž Hartmann byl uvězněn. Za několik minut se vraceli se zděšenou tváří a váhajícím krokem.

Kristián rychle přistoupil blíže a zaslechl tuto rozmluvu mezi náčelníkem duaru a Araby, kteří stáli před ním:

„Proč nepřivádíte toho člověka?“

„Prchl,“ odpověděl jeden z Arabů.

„To není možné!“

„Je tomu tak přece.“

Byli předvoláni vězňovi hlídači. Jevili veliké překvapení a všichni souhlasně tvrdili, že hlídali svědomitě a nevzdálili se ani na okamžik. To vypadalo jako hotový div, to byla věc nepochopitelná.

Generál, provázen náčelníkem duaru a letci, odebrali se ihned do Hartmannova vězení. Zámky byly neporušeny, dveře celé. Mříže, jimiž byla opatřena okna, nebyly vylomeny.

Již mluvili Arabové o kouzlech, když zpozoroval Fifi, jenž se mezitím shýbl k zemi, že jedna z dlaždic není pevně zasazena. Vyňali ji a objevil se otvor. Tu se vysvětlilo vše.

Hartmann a jeho společník vyhrabali tiše půdu pod kamenem, vyhloubili také chodbu v písku a prodloužili ji až na venek. Tato krtčí práce vyžádala si jistě několik hodin a vězňové musili ji prováděti s velikou opatrností, aby nevzbudili podezření.

„Rozhodně, ten člověk je vtělený ďábel!“ zvolal Kristián. „Ale namáhá se marně; padne nám do rukou dříve nebo později jistě.“

Fifi a Kristián hotovili se vsednouti na koně, aby se pustili za Hartmannem. Ale generál je zadržel.

„V této chvíli bude již daleko,“ pravil; „na jeho stíhání nemůžeme pomýšleti. Shledáme se s ním bohdá v Tangeru!“

Za čtvrt hodiny hnula se kolona kupředu.

ZASTÁVKA

Octli se v širých písčinách a slunce pálilo nesnesitelně. Ostnaté kaktusy ukazovaly tu a tam své špičaté listy jako hroty meče.

Generál dal rozkaz zastaviti. Potom vykonal přehlídku, procházeje před frontou vojska stojícího v řadě za jehlanci pušek.

„Velmi dobře, moji chlapci!“ pravil k vojínům bodrým hlasem. „Zpívejte z plných plic! Při ničem tak neubíhá cesta. Teď vám nechám chvíli k oddechu, abyste si zvlažili hrdla.“

Veselý šum souhlasu přivítal generálova slova. Bylo viděti bidony a čutory putovati z ruky do ruky. Jeden domorodý poddůstojník vyšel z řady a přistoupil ke generálovi se svou čtvrtinkou tafie v ruce.

„Smím-li nabídnouti panu generálovi?“ pravil uctivě.

„Díky, můj příteli!“ odvětil důstojník, „pij raději sám. Vy, co jdete pěšky, máte jistě větší žízeň než my, kteří jedeme na koni.“

Hlučné „hurá“ bylo odpovědí na tato slova. Stačila, aby vojínům dodala co nejlepší náladu.

„Dobří hoši!“ zašeptal generál. „Jediné slovo stačí a udělali by všecko.“

Teď šlo o to, dostihnouti co nejdříve oasy, aby mužstvo netrpělo déle tím úmorným vedrem. Tam se pak rozhodne o dalším postupu.

„Kupředu!“ velel generál. A vojsko dalo se znovu na pochod. Postupovalo živě a vesele pod žhoucí, olověnou oblohou.

Fifi zařídil svého koně mezi Marcelova koně a Kristiánova.

„Ach ten Hartmann!“ procedil mezi zuby; „možná, že je ďábel, ale na Pařížana nevyzraje! Neví ještě, s kým má co činit!“

„Je to tedy osobní záležitost?“ zažertoval námořní důstojník.

„Ovšemže, pane Kristiáne! Mezi mnou, Fifim, a občanem Hartmannem! Uvidíme, kdo s koho! Zatím neříkám více!“

Konečně objevila se oasa. Několik palmových korun rýsovalo svou tmavou zeleň na jednotvárném blankytu oblohy. Vojáci s jásotem vítali tuto slibnou naději na odpočinek a občerstvení.

„Ještě půl hodiny a již tam budeme!“ pravil generál.

Pohled na oasu rozjařil vojíny. Vykračovali pevnějším krokem. Domorodý poddůstojník spustil pochodovou píseň; všichni vpadli sborem. Již necítili únavy. Nedbali již písku, který vadil v chůzi a do něhož se na některých místech zabořovaly koňům nohy vysoko nad kopyta.

Kolona došla k oase. První vjel do ní na koni generál, pak obraceje se čelem k vojínům, pravil: „Pramen je na sto kroků odtud. Poddůstojníci, veďte tam ihned své mužstvo!“

Pod palmami tlumil kroky dosti řídký trávník. Když uslyšeli zurčení pramene, propukali všichni v radostné volání.

„Zastavit!“ velel generál. „Složte tlumoky na zem, pušky do jehlanců, pohov! Ale nevrhněte se uřícení hned na vodu! Je přísně zakázáno píti, dokud neuplyne deset minut!“

Když složili zbraně do jehlanců, vojáci rozptýlili se všemi směry.

U vody nalézali se honáci velbloudů, kteří napájeli svá zvířata. Jeden z nich přiblížil se k vůdci kolony a přiloživ ruku ke své čapce, pravil:

„Příteli! Příteli generále! Ubíráte-li se do Tangeru, najdete město obsazeno!“

„To je nám známo,“ prohodil generál. „Ty přicházíš z Tangeru?“

„Nikoli. Z toho města nikdo nesmí. My tábořili v jeho okolí.“

„Viděl jsi nějaké Francouze kolem města?“

„Pane generále, po těch nebylo nikde ani stopy.“

„Kam cestuješ?“

„Do Fezu, pustíte-li nás tam, jsme přátelé.“

„Dobře! dobře!“

Důstojník seskočil s koně a otěže ponechal vojenskému sluhovi. Kristián, Marcel a Fifi učinili taktéž.

„Budeme zde přenocovati!“ pravil generál. „Pochodovati po tmě nebylo by jisto v těchto končinách. Ostatně mužstvo má zapotřebí odpočinku.“

FIFI SE ZNEPOKOJUJE

Celý tábor odpočíval pod palmami oasy. Vojáci utrmáceni denním pochodem za palčivého vedra, spali zahaleni do svých plášťů. Noc, jedna z těch studených nocí afrických, vystřídala náhle horký den.

Fifi zabalen do jakési kapuce uložil se pod palmu, o jejíž kmen opíral hlavu. Nespal, oči měl otevřeny a bezděčným pohybem ruky hladil ustavičně hlaveň své lebelky.

Jeho ztrnulý pohled upřený do tmy zdál se nasvědčovati tomu, že chlapec něčemu naslouchá.

Jaký to asi zvuk docházel z tohoto stromu k uchu Fifiho, jenž je úzkostlivě tiskl k vláknitému kmeni?

„Toť podivné!“ šeptal polohlasem. „Je zřetelně slyšet skřípání.“

Jeho oko vzhlíželo občas k listnaté koruně.

Zrak vycvičený jako byl zrak mladého Pařížana byl by rozeznal drát se skleněnými isolátory.

Ta palma sloužila za telegrafní sloup lince, jež prozatímně spojovala s Fezem stanici, zřízenou před branami Tangeru.

Drát se ztrácel oběma směry v tmavém listoví. Jen tu a tam kovový lesk prozrazoval jej bystrému pohledu.

„Toť věru podivné!“ opakoval Fifi.

Vytrvalý skřípot podobný pilování docházel k jeho sluchu, zesilován dřevem, jako ozvučným tělesem. Chlapec rozhlédl se kolem sebe. Všecko spalo. Přesvědčil se znovu o přítomnosti své lebelky, přehodil ji přes rámě a vyplížil se z tábora. Kráčel opatrně hlavu obraceje a vzhůru upíraje pátravý pohled do stínu haluzí.

Místy zablyštělo se to kovovým leskem. Fifi byl uspokojen.

„Jdu stále pod telegrafním drátem!“ řekl si. „Dobře tedy!“

A šel dále tmou, oči maje upřeny do výše, zatím co jeho nohy klopýtaly o překážky, jimiž byla poseta temná cesta. Pojednou se zastavil zneklidněn. Zaslechl kroky v trávě. Ohlédl se. Kdosi byl mu v patách. Fifi pevně uchopil lebelku a otočil se celým tělem.

„Kam jdeš?“ zazněl nocí dobře povědomý hlas.

„Pane Kristiáne!“

„Ano, to jsem já, Fifi. Viděl jsem tě vycházeti z tábora. Kam jdeš?“

„Nevím!“ odvětil hoch. „Jdu po drátě.“

„Po drátě?“

„Ano, po telegrafním drátě. Byl jsem opřen o palmu – telegrafní sloup. A tu jsem slyšel, že někdo přepilovává drát!“

„Co pravíš? Jsi tím jist?“

„Ovšemže. Měl jsem přitisknuto ucho ke kmeni, chápete? Velmi dobře jsem slyšel skřípání, jež jistě pocházelo od pilníku. Potom pekelná rána a z toho jsem vyrozuměl, že drát byl přepilován!“

„Tos jistě dobře hádal, Fifi,“ pravil Kristián. „A teď jdeš hledat vinníka?“

„Tak jest, pane Kristiáne!“

„V tom případě půjdu s tebou.“

ŠKŮDCE TELEGRAFNÍCH DRÁTŮ

Oba přátelé sledovali směr, který jim udával telegrafní drát. Za nějakou chvíli tma řídla.

„Myslím, že vycházíme z oasy,“ upozorňoval hoch.

Opravdu, před Fifim rozkládala se nyní tichá nekonečnost pouště. Tu a tam dřevěné, přitesané sloupy, vystřidávajíce palmy oasy, sloužily za oporu telegrafnímu drátu, jenž Fifiho tolik znepokojoval.

„Pozor,“ zvolal náhle, přitlumuje hlas, a uskočil rychle dozadu. Kristián se zastavil též.

„Viděl jste?“ vyjektal hoch. „Tam dále, ten třetí sloup.“

„Ne, neviděl jsem nic!“ přiznával se Kristián. „Co se děje?“

Hoch neodpověděl. Popošel až k poslední palmě, stojící na kraji lesíka.

Tam zkoumal žlutavý prostor šířící se před ním. Kristián zadržoval dech. Hoch poklekl na zem, přiložil pušku k líci, třeskl krátký výstřel, zároveň co červenavý záblesk prošlehl temnotou.

„Za mnou! Pane Kristiáne! Za mnou!“ křičel hoch, žena se do pouště. Kristián pustil se v patách za ním.

„Už ho máme!“ křičel hoch na celé hrdlo.

„Vidíte, pane Kristiáne? Vidíte toho chlapíka? Spadl!“

Pod třetím sloupem, jak naznačoval Fifi, ležela na zemi vskutku nějaká tmavá hmota. Ale ještě k ní nedoběhli, když se za nimi ozval křik. Tábor, vytržený výstřelem ze spánku, byl na nohou.

Pronikavý hlas Fifiho donikl ke generálovi, jenž se postavil v čelo malého oddílu narychlo sehnaného. Marcel byl jeden z prvních.

Zatím hoch doběhl k muži, kterého srazil s telegrafního sloupu.

„Rychle ke mně!“ opakoval. „Ještě se hýbe.“

Vskutku, tajemný škůdce telegrafního vedení nebyl mrtev.

Bylo jej viděti, jak se zvedá na nohy, vyráží temně ze sebe cosi jako klení, pak znovu se hroutí k zemi.

V tom okamžiku dobíhal k místu Kristián, opatřen elektrickou lampičkou. Posvítil neznámému do tváře. Dva hlasy vykřikly:

„Hartmann!“

Hrozné zaklení odpovědělo na tento vítězný pokřik a lidská hmota se schoulila do sebe.

Zatím přihnali se vojíni, následujíce za generálem.

„Je chycen! Je chycen!“ volal vítězoslavně Fifi. „Je to Hartmann, pane generále, rychle! rychle! Je pouze raněn!“

V okamžiku byl zlosyn obklíčen a spoután.

„Vraťme se do tábora!“ rozkázal generál.

„Vyšetříme celou věc, jakmile se rozední!“

Pak podávaje ruku Fifimu, pravil: „Zatím ti blahopřeji, mladý příteli, k tvému výkonu jménem vojska. Jsi chlapík! Generál je pyšný, že ti může stisknouti ruku!“

PŘED HRADBAMI TANGERU

Dva střelci podpírali raněného. Výprava vrátila se do tábora. Tam zpráva o Hartmannově polapení způsobila veliké nadšení.

„Přátelé,“ pronesl generál silným hlasem, „jen tolik vám chci říci hned, že za polapení tohoto zrádce máme co děkovati chladnokrevnosti mladého našeho druha Fifiho. Jsme mu velice zavázáni za tento odvážný čin! Francie mu splatí náš dluh!“

Raněný ani nehlesl. Jen ve tmě svítily se jeho oči jako zraky šakalí.

Nikdo již nespal té noci. Když se objevily ranní červánky, dal si generál předvésti zajatce a pokoušel se podrobiti ho předběžnému výslechu. Ale zrádce uzavřel se v naprostou zamlklost. Hartmann byl střelen do stehna. Vojíni mu přiložili obvaz, který se snažil strhnouti. Svázali mu ruce těsněji, dozadu. Zlosyn skřípal zuby. Bylo na něj hrůza pohlédnouti.

Generál prohlásil konečně ke svým lidem, kteří Hartmanna chtěli trápením přinutiti k odpovědi: „Jen trpělivost! Spravedlnost najde svou chvíli! Je nutno, aby tento zrádce došel odstrašujícího trestu!“

Potom dal rozkazy a s denním svitem vydala se kolona na další pochod k Tangeru.

Slunce bylo ještě nízko nad obzorem a noční chlad trval nějakou chvíli. To udržovalo vojíny v dobré náladě.

Hartmann kráčel uprostřed nich jistým krokem a jeho potměšilý pohled pohrdavě všecky přezíral.

Vzdálenost oasy od Tangeru nebyla značná a generál doufal doraziti k hradbám tohoto města ještě před denním vedrem. Brzy objevil se na obzoru bělavý pruh. Vojíni vztahovali ruce. Byl to Tanger! Nyní bylo viděti upravenou silnici, jež vystřídala nahodile brázděnou cestu pouště. Bílé domky a skupiny palem lemovaly tuto silnici; po vyjití z pustin projevovalo se tu působení lidské ruky.

Blížili se pomalu k Tangeru; z opatrnosti poručil generál vojsku zastaviti v jisté vzdálenosti od hradeb a položiti se táborem pod palmami, jež rostly na tom místě.

Všude setkávali se se zhoubným dílem povstalců. Na malém vršku hrůzně šklebily se hlavy umučených vojínů.

Fifi, stále jako na číhané, konal malou obhlídku po okolí.

Náhle viděl jej Kristián, jak úprkem se vrací.

„Pojďte, pane Kristiáne,“ pravil, neslézaje s koně. „Vy též, pane Marcele! Pojďte poslechnout ten divný hluk!“

Důstojník a letec následovali mladého přítele. Vyšli z palmového sadu.

„Slyšíte?“ tázal se hoch.

Vzdálený, velmi vzdálený křik docházel k uším našich tří přátel.

„Vypadá to jako vytí šakalů,“ pronesl Fifi. A vida pochybovačný výraz na Kristiánově tváři, opravoval své mínění:

„Ne, nemyslím, že by to byli šakalové.“

„Ti přece neštěkají za bílého dne,“ podotkl námořní důstojník.

„Nuže, jsou to tedy lidské hlasy?“ tázal se Marcel.

„Podle všeho ano,“ odvětil Kristián.

Nedomluvil, když vzduchem rozlehl se nový křik. Byl to nyní opravdu křik lidský. Zcela jasně bylo slyšeti nadávky a proklínání, jakého užívají Arabové, když někoho zajímají.

ZAJATCI

Generál dal rozkaz k pochodu. Obklopen našimi třemi přáteli, postavil se v čelo oddílu.

Nepopsatelný ruch panoval před východem jedné z městských bran.

„Co to je?“ tázal se generál, sahaje po dalekohledu. Ale bystrý zrak Fifiho předešel generálův počin.

„Již vidím! Již vidím!“ křičel hoch. „To Evropané někoho zajali.“

„Kdo zajal a koho?“ tázal se Kristián.

„Nastojte! Toť francouzští vojáci vedou zajatce!“

„Snad Němce?“ zvídal Marcel.

„Ne, ne!“ zvolal náhle Fifi, „poznávám je! Poznávám černocha! Nutno je osvobodit, pane generále! Je to pan Barnet a Miss Margaret! Nevidím jich dobře, ale poznávám černocha Domingo.“

„Je mezi nimi vskutku černoch neobyčejné postavy,“ potvrzoval generál.

„Pane generále,“ pokračoval Fifi, „toť Domingo. Hleďte, jak boxuje jednoho Araba.“

„Našeho vojína?“ otázal se důstojník. Vskutku, černoch, o němž byla řeč, porazil právě mocnou ranou pěstí jednoho domorodého vojína, který jej svíral.

Fifi pobodl koně do cvalu. Zarazil prudce před houfem, jenž k němu docházel, a vytáhnuv kapesník, zamával jím jako parlamentář vlajkou:

„Zastavte! Zastavte!“ křičel. „Ti lidé jsou naši přátelé! Přicházím od generála Moiniera!“

Domorodí vojáci stanuli, zaraženi pohledem na toho chlapce a zmínkou o generálovi.

Jeho kolona byla ostatně jíž na dohled. Kristián a Marcel přijížděli tryskem.

„Hip! hip! hurá! Zachráněni!“ křičel Domingo, otáčeje své blýskavé oči k těm, kteří ho následovali.

„Pane Barnette! Miss Margareto! Tady jsem!“ zvolal pařížský hoch. „Tu jsou vaši přátelé! Nic se vám nestane!“

Seskočil s koně a vrhl se do náručí Američanovi, pak roztomilé Miss Margaretě, celé uděšené vším tím, co se právě událo.

„Nechápu, co s námi chtěli,“ vysvětlovala dívka. „Svázali nám ruce provazy, vyváděli nás z města, já myslila, že nás chtějí postřílet!“

A Miss Margaret všecka rozradostněla volala:

„Jaká to šťastná náhoda! Vy jste zde, Fifi? A hle, toť pánové Kristián a Fournier! Jak je to možná? Toť hotový zázrak!“

„Ne, slečno, jen veliké štěstí. Zázrak v tom není! Provázíme generála Moiniera, který se dnes vrací do Tangeru. A co vy?“

Kolona zatím docházela. Generál popojel k živě vykládajícímu a posunkujícímu houfci. Jeden důstojník z něho vystoupil a vysvětloval: „Domnívali jsme se, že jednáme správně, pane generále! Zadrželi jsme tyto osoby, nevědouce, že jsou to vaši přátelé.“

„Promiňte, pane poručíku, pouze naši přátelé,“ přerušil Kristián; „pan generál nezná pana Barnetta ani Miss Margarety.“

Představil se: „Kristián Loganec, námořní poručík!“ Pak ukazuje na Marcela: „Můj přítel, aviatik Fournier!“ Oba důstojníci stiskli si ruce.

„Račte prominouti přehmat mých lidí,“ omlouval se cizí důstojník. „Ten pán mluvil velmi špatně francouzsky a slečna byla zadržena, že měla mužské šaty. A černoch, jenž je patrně jejich sluha, ohrožoval všecky svými strašnými pěstmi; myslili jsme, že máme co činiti s vyzvědači!“

„Konali jste jen svou povinnost, pane poručíku,“ rozhodl generál. „Ale teď, když lidé ti jsou nám známi, přikažte, aby byli propuštěni na svobodu!“

Po těch slovech obrátil se generál Moinier k důstojníkovi, jenž velel koloně: „Dejte zavříti zajatce Hartmanna do tvrze, která je v těchto místech. Postavte před ni silnou stráž. Zítra bude souzen!“

„Proklínám všecky Francouze!“ zasípal bídník pln bezmocného vzteku. Ozval se nějaký hlas:

„To je zrádce, který vydal nepřátelům Mekinez!“

Zatím Fifi odváděl Miss Margaret a snažil se jí vypověděti všecko, co se sběhlo.

Generál rozkázal rozbíti tábor na tom místě. Byli před Tangerem, na dostřel pušky od městských hradeb.

Mužstvu bylo poručeno, aby bylo v pohotovosti pro každý případ. Na žádost Kristiánovu a Marcelovu, k nimž se připojil i mladý Pařížan, poskytl generál útulek ve francouzském táboře i panu Barnettovi, Miss Margaretě a dobrému černochu Domingovi.

Po celé odpoledne přecházely hlídky mezi Tangerem a tábořícím vojskem.

Generál zjistil situaci ve městě. Vlastně bylo ještě v držení Francouzů, ale domácí obyvatelstvo, podněcováno řečmi muftiů, uzavíralo se ve svých domech a z arkýřů střílelo na francouzské vojíny. Byl to zákeřný a vražedný boj, krvavá pouliční guerilla.

Jeden poddůstojník cizinecké legie, jemuž se podařilo ujíti z města za krupobití kulí, přišel podati zprávu generálovi o tom, co se dálo.

Takovýto stav věcí byl neudržitelný; nemohl trvati déle.

Generál Moinier stával se nervosní. Uzavíral se v nevrlou zamlklost. Přece však pravil k večeru Kristiánovi:

„Dám hnáti útokem hned zítra časně z rána. Nelze déle trpěti, aby hrstka Arabů vysmívala se takto naší trpělivosti.“

Kristián byl rád tomuto rozhodnutí.

„Jsem důstojník, pane generále,“ pravil. „Žádám vás tedy, abyste mi prokázal tu čest a dovolil mi účastniti se s vámi boje.“

Generál podal ruku statečnému námořníkovi.

„Ovšem, pane poručíku,“ pravil mu. „Budete mne provázeti!“

Marcel odvolával se na své letectví a ostatně též na svou hodnost záložního důstojníka, aby se mohl připojiti k svému příteli.

„Já též chci jíti do ohně!“ prohlašoval Fifi, jenž slyšel tuto rozmluvu. Generál se podíval na hocha. Zdálo se, že je na rozpacích. Chlapec ukázal svou lebelku.

„Zbraň mám,“ pravil, „a vy jste viděl, pane generále, že ji umím užívat!“

„Ano,“ odvětil důstojník, „k vůli tobě chci pro jednou nepřihlížeti k předpisům. Tys hotový muž! Zúčastníš se útoku s námi!“

Fifi necítil se radostí a běžel pověděti o svém úspěchu Miss Margaretě.

Mezitím osoby všeho druhu přecházely ustavičně mezi městem a táborem. Byli to většinou špinaví Arabové, ženy nesoucí své děti, a ty všecky po krátkém výslechu nechával generál projíti.

Kristián byl nedůvěřiv.

„Ti lidé,“ říkal, „nemohli vyjíti z Tangeru leda s dovolením těch, kteří střeží brány. Považuji je za podezřelé. Mohli by to býti vyzvědači. A kdož ví, zda všichni ti muži v arabských pláštích jsou musulmany? Kdož ví, jsou-li všecky ty ženy opravdu ženami? Směl-li bych si dovoliti dáti vám radu, pane generále, radil bych vám, abyste byl velmi přísný vůči těmto přeběhlíkům!“

Netrpělivě zaškubalo to generálovými kníry.

„Eh, co mi záleží, pane poručíku, na veškeré té havěti! Myslíte, že výpověď některého vyzvědače dokáže podlomiti nadšení našich vojínů? Ne, ne! Ukáži vám to na příkladě. Vezmu Tanger útokem. Jedině tímto způsobem zná francouzský vojín odpovídati na vyzývavost takových lidí. Proti potměšilé úskočnosti staví on svou chrabrost. Uvidíme! Zítra večer, pane poručíku, bude francouzská vlajka vítězně vláti na těchto hradbách!“

„Budu s vámi, pane generále!“ tvrdil Kristián.

Generál dal si zavolati poddůstojníka cizinecké legie, kterému se podařilo projíti nepřátelským pásmem. Ale ten mohl podati zprávy jen o tom, co se dalo v úseku, kde se volně pohyboval.

„Nevím, co se děje v ostatních částech města,“ pravil. „Všecky čtvrti jsou střeženy. Střílí se na nás. Obhlídka je nemožná.“

„Ale plukovník je přece na svobodě?“ otázal se generál.

„Ano, aspoň ve chvíli, když jsem opouštěl město.“

„Stanoviště generálního štábu ani jiskrové telegrafie nebyly tedy zničeny?“

„Pokud vím, nebyly. Jiskrová telegrafie je zřízena v samé budově, kterou obývá plukovník. Okolí její je přísně střeženo.“

„Dobrá!“ odvětil důstojník. „Jediný prostředek, jak se dopátrám přesných zpráv o situaci ve městě, je ten, že budeme telegrafovati generálnímu štábu.“

Sloup s anténami markonigrafu byl postaven v táboře vedle stanu generálova. Telegrafisté uvedli přístroj v činnost.

Náhle zvolal jeden z nich.

„Anténa je špatně přidělána!“

Chtěli jíti pro žebřík. Fifi, jenž přihlížel k těmto přípravám, vmísil se do věci:

„Není třeba žebříku,“ zvolal; „podívám se, co tomu schází.“

V okamžiku vyšplhal chlapec na stožár. Telegrafisté sledovali jeho pohyby se zájmem.

„Ale podívejme, jak ten klučina se v tom vyzná!“ divil se poddůstojník.

„Už to je!“ hlásil Fifi s výše své rozhledny; „závada nebyla tak veliká a už je to spraveno!“

Slezl se stožáru. Vojíni mu vzdávali pochvalu.

Hned potom přístroj pracoval bezvadně.

Generál pokrucoval nervosně kníry. Bylo zřejmé, že zprávy nedocházely dobré.

„Mé obavy se potvrzují,“ pravil Kristiánovi. „V ulicích se střílí napořád. Generální štáb je v nebezpečí, že nepřítel vnikne do jeho stanoviště. Tato situace nemůže déle trvati!“

A obrátiv se k veliteli kolony, pravil: „Pane kapitáne, ve tři hodiny bude se troubit k útoku! Musím býti v Tangeru s východem slunce! Jděte! Spoléhám na vás!“

Důstojník zasalutoval a vzdálil se.

„Tak tedy platí, pane generále?“ vmísil se do řeči Fifi s jistými rozpaky; „budu také při tom?“

„Ano, můj hošku, budeš při tom!“ odvětil důstojník.

Generál pak odvedl Kristiána a Marcela, aby je zasvětil do podrobností chystaného útoku.

Fifi zatím odešel do stanu, který sdílel se svými přáteli. Tam sehnal si pero a kus papíru, přistrčil ke stolu skládací židli a usednuv na ni, pohřížil se v hluboké přemýšlení, cumlaje konec držátka.

„Je možné,“ přemítal v duchu, „že při útoku budu zabit. Smrt si nevybírá! V tom případě bych si přece jen přál, aby moji rodiče měli ode mne poslední vzpomínku. Budou míti veliký zármutek, ale byl by ještě větší, kdybych zmizel bez rozloučení!“

Nejprve nadepsal obálku.

„Budu to míti u sebe,“ pravil si polohlasně; „tak aspoň, najdou-li mě mrtvého, budou moci odeslati dopis na jeho adresu.“

Drazí rodiče…

A pak začal psáti pevnou rukou pěkně z prostředka.

Fifi psal dlouho. Občas zvedal hlavu a naslouchal troubení polnice.

„Mohlo by to býti hned,“ řekl si. „Nikdo neví. Pospěšme si!“

Řádky se sypaly na papír, rychlé, nervosní. Konečně přičinil podpis s velikým zátrhem.

Potom přemýšlel a připsal tuto doušku:

„Tento dopis naleznou u mne, aby jej poslali vám, moji drazí rodiče, padnu-li při útoku na Tanger. Ale já cítím, že se mně nic nestane. Proto nedostanete nikdy tento dopis.“

Pak vložil list do obálky, zalepil ji a vstrčil do kapsy.

VÁLEČNÝ SOUD

Generál rozkázal, aby zajatec Hartmann byl souzen druhého dne. Ale vzhledem k událostem uznal za dobré, skoncovati věc s tímto zrádcem co nejrychleji.

Bylo tedy rozhodnuto, že se svolá ihned válečný soud. Generál přibral si důstojníky kolony a jednoho poddůstojníka; pak, obraceje se k Marcelovi a Kristiánovi, dodal: „A jeden z těchto pánů ujme se obhajoby toho zrádce, cítí-li k tomu dosti odvahy.“

Hartmann byl vyveden z tvrze, jež mu sloužila za vězení. Při chůzi napadal lehce na nohu, ale záblesk v jeho rysích očích nasvědčoval, jaká zločinná síla trvá v tom raněném muži. Soud zasedal ve stanu generálově.

„Vaše jméno?“ tázal se generál.

„Zbytečno mne vyslýchati,“ odvětil obžalovaný, „nedostanete odpovědi!“

„Přijímáte tedy výrok soudu?“ pokračoval generál.

„Dělejte si se mnou, co chcete! Vysmívám se vaší spravedlnosti. Mimo to vězte, že nenávidím Francii a vše, co je francouzského!“

Poddůstojník, méně doveda se ovládati než důstojníci, chtěl skočiti na zlolajce. Ten odvrátil hlavu a skrčil ramena.

Tu povstal Kristián.

„Pane generále,“ pravil, „nechce-li tento člověk odpovídati, budu mluviti já na jeho místě. Znám tohoto muže a moje svědectví potvrdí zde přítomný pan Marcel Fournier i tento jinoch, jemuž děkujem za polapení vinníka. Muž, kterého máte před sebou, pánové, jmenuje se Hartmann. Vydával se za Němce, potom za Araba. Informace, kterých se nám zatím o něm dostalo, nasvědčují však, že je příslušníkem argentinským.

Tento muž dal se zapsati mezi závodníky letecké soutěže, uspořádané New York Heraldem. Tím se dostal Hartmann do styků s mým přítelem Marcelem Fournierem, který se účastnil oné soutěže jako zástupce francouzského letectva.

Hned s počátku, chtěje si zajistiti vítězství, použil Hartmann zločinných prostředků, jež předkládám vašemu soudu. Tak způsobil, že můj přítel Fournier, jenž před startem přijal od něho se vší důvěrou pohár šampaňského, byl nad širým Atlantickým oceánem zachvácen mdlobou, jež by ho byla málem stála život a zmařila úspěch jeho podniku.

Týž Hartmann přispěl ke zničení Excelsioru, Fournierova letadla. S jeho nepřátelstvím shledali jsme se na každém kroku úžasného tohoto závodu.

Konečně, pánové, člověk tento zašel ve své drzosti ještě dále! Výpovědi spojeneckých šejků dosvědčí, co tvrdím! Hartmann zradil Francii! On to byl, jenž otevřel brány Mekinezské rudému sultánovi.“

Šum nevole vznikl mezi členy válečného soudu.

„Co na to odpovíde?“ otázal se generál.

Hartmann jen pokrčil znovu rameny.

„Dobře tedy!“ pronesl generál. „Jděme dále!“

Kristián pokračoval: „Promíjíme tomuto bídníkovi zločinné jednání, jehož užil proti mým přátelům a mně! Ponecháváme tu záležitost jeho svědomí! Ale on ukřivdil Francii a to podléhá vaší spravedlnosti, pánové! Již jsem řekl, kterak vydal Mekinez povstalcům. To není vše! Hartmann byl dorozuměn se vzbouřenci i při mnohých jiných podnicích!“

„Slyšíte, z čeho jste obžalován?“ ujal se slova generál. „Odpovíte? Co chcete namítati? Vaši němotu budeme si vykládati jako přiznání!“

Obžalovaný vytrvával stále v témže pohrdavém mlčení.

„Pokračujte!“ řekl generál, obraceje se ke Kristiánovi.

„Kromě těchto fakt, jež jsou prokázána četnými svědky, jest, pánové, ještě jedno nesporné provinění, kterého nemůže obžalovaný popříti! Prosím, pane generále, abyste udělil slovo mladému Fifimu, který vám vyloží lépe než já, jak přistihl Hartmanna při poškozování telegrafního vedení, jež spojuje Fez s Tangerem.“

Fifi povstal a vyložil, za jakých okolností postřelil Hartmanna.

„Čin je nepopiratelně prokázán,“ pravil generál. „Hartmanne, jste usvědčen, že jste se pokoušel o zničení telegrafu zřízeného francouzským vojskem! Tím jste se dopustil zločinu velezrady. Již za to zasloužíte smrt. Co proti tomu namítáte?“

„Dělejte si se mnou, co vám libo, nic více nepovím,“ odvětil obžalovaný.

„Pánové,“ pokračoval předseda soudu, „slyšeli jste obžalobu. Obviněný odpírá všelikou výpověď. Je tedy zbytečno zaříditi něco na jeho obranu. K Hartmannově tíži vyzvedám dva velezrádné činy, spáchané proti Francii. Dám hlasovati o otázce viny v těchto dvou bodech.“

Poté obrátil se generál ke členům válečného soudu.

„Račte hlasovati zvednutím ruky pro ano nebo ne; zdvižená ruka značí ano; pro ne račte nechati ruce dole.“

Rázem zvedly se všecky ruce. Jednomyslně byl Hartmann prohlášen vinným velezradou.

„Znáte vojenský zákon, Hartmanne!“ pokračoval generál. Pohledem poradil se ještě s přítomnými; potom povstal a pronesl rozsudek:

„Hartmanne, válečný soud vás odsuzuje k trestu smrti! Podle předpisů vojenského zákona budete zastřelen zítra před východem slunce. Kapitán velící pochodové koloně je pověřen provedením tohoto rozsudku! Odveďte odsouzeného!“

Když byl zlosyn vyveden ze stanu, kde se rozhodlo o jeho osudu, pozdržel generál důstojníky i mladistvého hrdinu u sebe, aby s nimi porokoval o útoku, jejž hodlal podniknouti zítřejšího dne.

SPRAVEDLNOSTI UČINENO ZADOST

Byla noc. Měsíc ozařoval bělavým svitem širou rovinu, jež se prostírala mezi táborem a městem.

Vše odpočívalo v ležení generála Moiniera. Ale vojíni spali v plné výzbroji s tlumoky na zádech, s naplněnými nábojnicemi a s nabitými puškami.

Čekalo se každé chvíle, že bude dáno znamení k útoku.

Ve stanu Kristiánově, jejž námořní důstojník sdílel s Marcelem a Fifim, tento jediný nespal. Myslil na Hartmanna.

Tento člověk jako příšerný přelud strašil jeho mysl.

Nenasvědčovalo jeho vyzývavé chování před vojenským soudem, jak málo si dělá z lidské moci? Byl uvězněn, je pravda. Tvrz byla uzavřena pevnými závorami a střežen dvojí hlídkou. Ale což nepodařilo se Hartmannovi již několikrát vyzráti na opatřeních ještě důkladnějších?

Fifi považoval teď Hartmaana jako za svého zajatce. Vždyť jeho duchapřítomnost a jeho odvaha odevzdaly tohoto bídníka do rukou vojenské spravedlnosti. Nový útěk byl by pro Fifiho osobní porážkou. Toho by nesnesl. Hoch nemohl klidně odpočívati na svém lůžku.

Z dáli od Tangeru zaléhalo nocí vřískavé troubení. Bylo také chvílemi slyšeti třeskot ručnicové palby. Snad tam v tom tajemném městě pracují pro Hartmanna jeho přátelé. Konečně to hoch déle nevydržel. Tiše vstal a vyšel ze stanu.

Tvrz byla v malé vzdálenosti od tábora. Fifi znal její hranatou, zavalitou siluetu, rýsující se v noci jako kostka bílého mramoru. Přiblížil se k ní. Stráže znaly hocha. Pokynul jim, aby zůstaly potichu. Pak si šel usednouti na práh té maurské budovy. Tu bedlivě napínal ucho a zprvu neslyšel ničeho.

Odsouzený spal nebo aspoň choval se klidně.

„To překvapuje u podobné osobnosti!“ pomyslil si chlapec.

Dveře byly stářím zchátralé a Fifimu se zdálo, že by je silný muž snadno vyrazil.

Ponenáhlu rozpoznával ozvěnu kroků. Hartmann se procházel ve své kobce, na tom nebylo nic divného. Ale od takového protivníka bylo nutno čekati nějaké překvapení.

Po delší chvíli bystré ucho chlapcovo zaslechlo vrzání dřeva. Pak slabě zapraskala prkna, jako když schody prohýbají se pod těžkými kroky. Fifi neznal vnitřek tvrze. Bylo v ní schodiště a v tom případě mohl snad Hartmann utéci po něm?

Ta myšlenka hocha mučila. Zanechal hlídání dveří a přistoupil k jednomu ze strážců.

„Vězeň na něčem uvnitř pracuje,“ pravil mu; „buďte pohotově pro všechen případ a hlídejte pilně tyto dveře!“

Vojín, který jako všichni jeho kamarádi znal neohrožené vystupování mladého Pařížana, nijak se nepohoršil, že mu chlapec dává rozkazy.

„Jen ať přijde, my jej přivítáme!“ pronesl prostě žertem mezi zuby.

Tu Fifi vrátil se ku prahu a znovu přitiskl ucho ke dveřím. Byly to stále tytéž zvuky. Především bylo jisto, že Hartmann nespí, a dále, že něco připravuje.

„Stráž má na starosti dveře,“ pravil si; „já se podívám nahoru!“

To řka, hbitě vyšplhal se na střechu, kterou tvořila jako u všech arabských domů plochá terasa. Uprostřed byla padací dvířka, kterými se zvnitřku zavíral nebo otvíral přístup na tuto vyhlídku. Dvířka byla uzavřena silnými železnými závorami, jež byly opatřeny dvěma velikými kladkami.

Hoch položil se k dřevěnému poklopu a poslouchal. Zvuk, který postřehl zdola, byl zde zřetelnější. Hartmann něco připravoval, aby se pokusil o útěk těmito dvířky.

Poněvadž Fifi nebyl znalý těch míst, nemohl si vysvětliti, jakou to asi prací se zabývá odsouzenec. Čekal dlouho. Náhle něco významně zaskřípalo u samých nohou chlapcových. Měsíc osvětloval dostatečně terasu, takže mu neušla žádná maličkost. Oči i uši měl pozorně napjaty, pohled upřen na padací dvířka a jejich železné kování. Tu postřehlo jeho bystré oko podivný pohyb.

Drobný, téměř neviditelný předmět poskakoval sem a tam u jedné stěžeje.

„Pilník, anglický vlas!“ řekl si Fifi; „čekejme!“

Malý, mihotavý předmět pokračoval ve své tajemné práci. S největší opatrností nachýlil se hoch nad druhou železnou stěžejí. Uchopil ji tiše. Nadzvedla se. Tato tyč byla přeříznuta u svého počátku.

„Tuhletu již přepiloval!“ řekl si Fifi, téměř rozradostněn nad svým objevem. Teď, nehýbaje se a zadržuje v sobě dech, Fifi sledoval práci jemného ostří ocele.

Řez byl proveden již do dvou třetin. Skřípání železa bylo tak slabé, že by nebudilo větší pozornosti než bzukot docela nepatrného hmyzu.

Fifi pozoroval úzkostlivě s očima široce otevřenýma, jak pilník dosahuje okraje tyče. Malý nástroj zmizel. Tu hoch ustoupil stranou a připravil si pušku. Mohl ji jen přiložiti k líci.

Padací dvířka se pohnula. Fifi již ani nedýchal. Pak všecko to staré železné kování zaskřípělo a dvířka pomalu se otáčejíce na svých zrezavělých závěsech, se nadzdvihla.

Fifi namířil zbraň:

„Stůj!“ vzkřikl, „nebo střelím!“

Polovicí těla vyčnívaje z otvoru, Hartmann octl se tváří v tvář před hochem. Oči zlosynovy divoce zableskly v měsíční záři. Bylo slyšeti, jak sípá vztekem.

„Stůj!“ opakoval Fifi. Zároveň křičel z plných plic: „Pozor! Na stráž! Vypačte dveře!“

„Havěti!“ zahučel zrádce, probodávaje Fifiho nenávistným pohledem. Ale odhodlané chování mladíkovo působilo na zlosyna. Cítil se ztracen. Zmizel opět v tmavém otvoru a dvířka nad ním zapadla.

„Na stráž! Vypačte dveře!“ křičel stále Fifi. Vojáci uslyšeli. Již ozývalo se třískání do dveří, jež vbrzku povolily. Krátká ozvěna zápasu muže proti muži donikla až ke chlapci. Rozeznal volání: „Držíme ho!“

Pak, přehoupnuv se znovu přes okraj terasy, seskočil do hlubiny.

Za necelých pět minut byl tábor na nohou. Všichni věděli, že zajatec Hartmann pokusil se znovu o útěk. Právě přicházeli vojíni, vedouce Hartmanna, jenž skřípal zuby. Dovedli ho ke generálovi. Stráže a Fifi zpravili ho rychle o události.

Na základě těchto výpovědí rozhodl se důstojník, že věci učiní krátký konec.

„Ať jest ihned pohotově popravní četa!“ poručil kapitánovi. „Zajatec Hartmann bude zastřelen ještě přede dnem; jsou dvě hodiny s půlnoci. Naše bezpečnost vyžaduje, aby byl bezohledně učiněn neškodným!“

Dvanáct mužů, kteří byli přikázáni k popravnímu výkonu, se ihned shromáždilo. Vede je poddůstojník, houpaje v ruce svítilnou. Ta její záře měla do sebe cosi příšerného.

Hartmann byl obstoupen.

„Odveďte ho k tvrzi, která mu sloužila za vězení!“ velel generál.

Důstojník, jenž měl přihlížeti popravě, zasalutoval. Pronesl přidušeným hlasem: „Kupředu!“

Dvanáct vojínů dalo se na pochod. Svítilna se houpala v ruce poddůstojníkově a vrhala bledou záři do šeré noci.

Fifi vyhledal své druhy ve společném staně.

„Nechci se na to dívati!“ pravil Kristiánovi. „Ten člověk je náš nepřítel, je také nepřítelem Francie, ale v této hodině je ubohým, bezbranným tvorem, který má súčtovati se svým životem.“

A hoch usedl zamyšleně na stoličku ve stanu. Marcel a Kristián mlčeli, nechtíce dáti najevo pohnutí, jemuž sami podléhali.

Veliké ticho, mrtvé ticho zavládlo po táboře.

„Ubohý člověk! lituji ho… lituji ho, že byl tak špatný!“ pravil ještě Fifi.

Krátký třeskot rozlehl se nocí.

„Spravedlnosti je učiněno zadost!“ pronesl zvolna Kristián. A chytiv hlavu chlapcovu, políbil jej, řka: „Ty jsi statečný hoch! Ne, Fifi, ty jsi muž! Děkuji ti jménem všech, které jsi zachránil.“

ZAKLÍNAČ

Vše bylo připraveno k útoku. Vědomí, že ten neviditelný nepřítel, jenž jim kladl úklady všeho druhu, odpykal za své zločiny, dodávalo vojínům nové odvahy.

Odhodlané jednání generálovo bylo jim zárukou úspěchu.

Kristián, Marcel a Fifi čekali ve svém stanu.

„Súčastním se útoku!“ prohlásil mladý Pařížan, obraceje se ke Kristiánovi. „Zvláštním dovolením jsem připuštěn mezi vojíny, ale nemohu zůstati vedle vás, pane poručíku!“

To řka, pozdravil po vojensku, sraziv paty k sobě.

„Nač bys odcházel!“ odporoval Kristián. „Tvůj případ je výjimečný. Zůstaneš s námi, se svými přáteli, jako jsi sdílel s námi všecka naše nebezpečí. Zvítězíme nebo padneme společně, bude-li nutno! Všichni tři tvoříme jeden celek, není-liž pravda, Fourniere?“

Letec přisvědčil a všichni tři si vřele stiskli ruce.

Ale k velikému údivu všech nebylo voláno do zbraně.

První červánky začaly se ukazovati na obzoru. Přiběhl vojín a oznamoval Kristiánovi a Marcelovi, aby se neprodleně odebrali ke generálovi, jenž právě vyslýchal jakéhosi Araba.

„Hlavní stan je obležen povstalci!“ pravil jim důstojník. „Právě jsem obdržel poslední jiskrovou depeši, kterou mně ještě mohl poslati plukovník. Pak náhle přístroj vypověděl službu. Obávám se nějaké pohromy, o které nebudeme moci býti zpraveni. Za těch okolností myslím, že je příkazem opatrnosti, abychom nepodnikali něco ukvapeného. Jde o život našinců, kteří jsou uzavřeni ve městě!“

„Obáváte se, že by se nepřítel pomstil na rukojmích?“

„Ti fanatikové jsou schopni všeho!“ odvětil zamyšleně generál.

Kristián pohlédl na Marcela. Měli stejnou myšlenku.

„Ach, kdybychom ještě měli svůj krásný Excelsior!“ povzdychl si letec.

„Chvíle je vážná,“ pokračoval generál, „není vhodná k marnému naříkání! Povolal jsem vás, pánové, abych vás požádal o důležitou službu. Zavedete výzvědnou hlídku k bránám města. Poslání to je důvěrné a není bez nebezpečí, poněvadž na vás se má zkusiti, jakého přijetí se dostane našemu vojsky. Sami jste se nabídli, že chcete sloužiti pod mým velením. Hle, tu je první rozkaz, který vám dávám. Nuže, jděte! Spoléhám na vás.“

Oba přátelé zasalutovali. Když se vrátili do stanu, dal si Fifi vypravovati, co jim chtěl generál.

„Útok je odložen!“ pravil Kristián. „Hlavní stan je blokován povstalci, možná, že v této chvíli je docela v jejich moci. Plukovník a jeho štáb jsou rukojmími Maročanům. Generál se obává, aby odvážný počin s jeho strany neodpykali tito rukojmí svým životem. Já a Marcel půjdeme probádati půdu!“

„Půjdu s vámi!“ prohlásil Fifi rozvážně.

„Ale generál se o tobě nezmiňoval,“ podotkl Kristián.

„To asi na mne zapomněl. Půjdu ho požádati sám,“ rozhodl se statečný hoch. „Sám jste řekl, pane Kristiáne, před chvíli, že my tři jsme nerozluční, v životě i ve smrti!“

Nemeškaje, učinil pařížský hoch, co řekl. Šel rovnou vyhledati generála do jeho stanu.

„Pane generále,“ pravil, „přicházím vás žádat o dovolení, abych směl provázeti své přátele, pana Kristiána a pana Marcela!“

Důstojník se zkoumavě zahleděl na chlapce.

„Nikoli!“ pravil posléze. „Čeho žádám od těch pánů, je oběť, čin opravdového sebeobětování.“

„Cožpak se nedovedu obětovat, pane generále?“

Důstojník se usmál: „Ano, ale jsi ještě dítě!“

„Pan Kristián mně právě řekl opak a netvrdil jste vy sám, pane generále…“

„Dobře, dobře!“ přerušil ho generál. „Jdi si tedy, ty můj statečný hošku! Mladým přeje štěstí! To jsi již dokázal.“

„A ještě dokáži, pane generále!“

„Jdi tedy!“ opakoval drsný vojín. „Nemohu ničeho odepříti hochu jako jsi ty.“

Fifi se po vojensku otočil. Pak se dal do běhu.

Kristián a Marcel ho čekali. On však musil vyříditi ještě jedno čistě soukromé poslání, které nestrpělo odkladu.

„Mohl bych se třebas nevrátit,“ pravil si v duchu.

Zamířil ke stanu, kde byl ubytován pan Barnett se svou neteří.

„Ty ještě tady, mesjé Fifi!“ divil se černoch.

„Já pořád spokojen, nikdy umřít!“ odvětil klučina, propukaje v smích.

Objevila se Miss Margaret.

„Poznala jsem vás po hlase, Fifi. Povězte, milý příteli, co se stalo?“

„Dosud nic, slečno Margareto, ale mohl by se státi. Proto jsem přišel dáti vám sbohem.“

„Dáti mně sbohem?“ opakovala Američanka jaksi rozechvěle, „kam odcházíte, Fifi?“

„S panem Fournierem a Loganekem jdeme porazit Araby!“

„Sami tři?“

„Toť se ví! Bude-li třeba, tedy ještě s několika muži vzadu.“

„Jste opravdu hrdina, Fifi!“ zvolala s přesvědčením odvážná Američanka. „Můj strýc bude potěšen vaší návštěvou.“

„Mám však naspěch,“ podotkl Fifi. „Moji přátelé mne čekají.“

Při těch slovech objevil se pan Barnett. Starý Yankee a mladý Pařížan potřásli si srdečně pravicí.

„A teď vás opouštím,“ zvolal Fifi. „Na brzskou shledanou! A pakli ne…“ Klepl si na prsa. „Tady mám dopis pro své rodiče. Spoléhám na vás, slečno Margareto!“

Mladistvá Miss chtěla odpověděti, ale chlapec byl již pryč. Vrátil se rychle do stanu, popadl karabinu a přidružil se ke Kristiánovi a Marcelovi, kteří byli již ozbrojeni od hlavy až k patě.

Generál jim přidělil malou četu vojínů. Směřovali k Tangeru. Před branou, jež byla Kristiánovým cílem, jevil se jakýsi ruch. Arabové, jejichž pravé úmysly bylo těžko zjistiti, tvořili před branou živě posunkující shluk.

„Půjdeme k nim!“ pravil Kristián; „uvidíme podle přijetí, jakého se nám dostane, s kým máme co činit.“

A odhodlaně zamířil ke skupině. Naši tři stateční přátelé čekali každou chvíli, že uslyší hvízdot kulí. Jejich postavení bylo kritické, neb sloužili za výborný terč povstalcům ukrytým za střílnami.

Přiblížili se ke skupině Arabů. Tu, zatím co se Kristián pokoušel pomocí své arabštiny vyzvěděti od nich, co se děje ve městě, Fifi, zůstav vzadu, spatřil přistoupiti k sobě jakéhosi ubožáka, jenž k němu vztahoval ruku.

„Nemám ani vindry, ubohý starče!“ odvětil hoch, uhodiv se přes prázdnou kapsu.

Starý Arab se usmál ve své vrásčité pergamenové tváři.

„Já ne žebrat, malý Sidi,“ pravil, „já nechtít bakšiš. Já ubohý, starý člověk, vyhnaný vojáky.“

„Vyhnaný?“ ptal se soucitně Fifi.

„Ano, Sidi! vyhnán, protože já nehodit se k ničemu, nemoct držet pušku.“

„A co chceš ode mne, ubohý starče?“

„Ty, dobré srdce!“ pokračoval žebrák. „Ty dovést starého chuďasa Araba před Sidi generála!“

„A proč to, u Alláha!“ zvolal se smíchem mladík.

„Já říct co musit vědět Sídi generál!“

„Dobře tedy. Vyhledej ho, dědečku. Nebude ti zle mezi Francouzi.“

„Ne, Sidi, ale já chudák chromý. Sám nemoct chodit.“

Fifi byl dojat úpěnlivým hlasem toho ubožáka. Vzal jej za ruku.

Kristián a Marcel se dověděli, co chtěli věděti, Nebylo obavy, že by proti nim chtěl někdo zahájiti nepřátelství nebo stříleti na jejich malou četu. Dali se tedy na zpáteční cestu k táboru, Fifi přitom podpíral svého chráněnce.

„Kohopak nám to vedeš?“ zvolal poddůstojník, jenž velel oddílu.

„Oh, pane rotmistře,“ vysvětloval Fifi, „to jest chromý chuďas, chce mluvit s generálem.“

„Hej, copak chceš našemu generálu,“ pravil nedůvěřivě poddůstojník, „pověz přece, starý marabute!“

Generál z dáli sledoval postup svých pověřenců. Objevil se v té chvíli a spatřiv Fifiho s nemocným Arabem, pokročil k nim.

Ale v tom okamžiku chromý, ta ubohá lidská troska tolik naříkající, učinil skok.

Bylo to tak rychle, že nikdo nemohl předvídati toho pohybu. Muž, jehož ocelové svaly byly nyní zjevné, hnal se s napřaženou paží na generála Moiniera.

Shlukli se na útočníka. Kristián ho uchopil a vší silou strhl jej nazad. Marcel přispěchal ku pomoci; vojíni se shlukli kolem svého velitele, aby ho chránili.

Generál, velmi kliden, pohodil rameny: „Bude to nějaký blázen,“ odtušil. „Pusťte ho tedy!“

Arab vskutku nebyl ozbrojen.

Bylo pouze viděti, že má prsa pokryta amulety.

„To je zaklínač!“ pravil kapitán Kristiánovi. Domorodí vojíni potřásali hlavami, ale neodvažovali se přistoupiti blíž. Dívali se s jakousi hrůzou na toho podivného muže.

Poznali v něm marakešského marabuta, starce, kterého lid nazýval Svatým a jenž byl jedním z hlavních podněcovatelů nepokojů, hlásaje ohnivým slovem válku proti nevěřícím. Fanatik tento přesto, že byl přemožen, nepřestával přece mluviti. Jeho jestřábí oči nespouštěly se s generála. Hlasitě volal: „Džaurové! Proklatí! Psi! Synové psů! Alláh vidí vás s nebe! Přišli jste a znesvětili jste zemi dítek Alláhových! Svatý z Marakeše vám zlořečí!“

Při těch slovech zaklinač dotýkal se amuletů, jež mu visely na krku, a rozevřenýma rukama házel před sebe, jako by metal tajemnou kletbu generálovi v tvář.

„Ty, který vedeš tyto psy,“ pokračoval, „tvé dni jsou sečteny! Alláh zjevil to svému sluhovi. Hle, již věrní synové Prorokovi povstávají a vyhubí všecky francouzské džaury až do posledního.“

„To je vše, co mi chceš říci?“ odvětil klidně generál.

„Vydáš počet Alláhovi!“ opakoval marabut. „Ale chceš-li zachrániti život, vrať se do své země. Svatý dává ti k tomu svolení a tak zadrží Alláhovo rámě!“

„Děkuji!“ smál se generál. „Nuže, ty, marabute, vrať se do Tangeru. Mohl bych tě dát zastřeliti, daruji ti život, ale jdi pověděti svým bratřím, že francouzský generál vezme město útokem a běda těm, kteří se mu postaví v cestu. Nuže, teď propusťte toho člověka.“

Ale to náhlé jeho objevení působilo na domorodé vojíny. Důstojníci s neklidem pozorovali změnu v jejich tvářích. Magická síla marabutova vykonávala veliký vliv po celém kraji. Svatý obrátil se k nim a zapřísahal je po arabsku. Prudkost jeho pohybů a blesky jeho zraků naznačovaly dostatečně jeho nespokojenost.

„Vytýká jim jejich zradu svaté věci!“ vysvětloval Kristián Marcelovi. „Podívej se na ně! Jsou podmaněni jeho vlivem. Ten člověk je nebezpečný. Můžeme čekati, že mnohý z našich arabských vojínů sběhne.“

Vmísil se do věci kapitán.

„Neučiníme-li tomu rázný konec, připravme se na vzpouru.“ A obraceje se ke generálovi, dodal: „Pane generále, neručím déle za vojíny sobě podřízené, nechá-li se volnost tomuto zaklínači, aby je ještě dále podněcoval. Zasluhoval by, aby byl zastřelen, ale tím bychom si špatně posloužili! Dovolte mi, abych ho odvedl zpátky k tangerským bránám.“

Generál nečinil námitek. Čtyři muži obstoupili marabuta, jenž nepřestával kázati, rozkládaje svými dlouhými vyzáblými pažemi.

Fifi byl zticha. Mrzelo ho velice, že ta příhoda měla takové následky. Cítil se vinným, neboť on měl ten nešťastný nápad, přivésti do tábora tohoto rozdmychovače nepokojů. Jeho dobré srdce se mu nevyplatilo. A Fifi pociťoval veliké zklamání a zároveň silné výčitky svědomí.

„Tentokrát, Fifi, neměl jsi šťastnou ruku, že jsi nám přivedl tohoto člověka do tábora,“ pravil Kristián. Chlapec sklopil hlavu.

„Pamatuj si, mladý příteli, že není radno vždy věřiti lidem, kteří se dovolávají našeho soucitu, zvláště jsou-li to Arabové. Od těchto lidí nutno se obávati všech možných uskoků. Tys konečně myslil to dobře. Nikdo se pro to na tebe nehněvá. Dostalo se ti jen ponaučení, toť vše! Však zakrátko svou vinu odčiníš!“

„Nedělejte těžké srdce tomuto chlapci!“ pravil generál. „Všecky kletby toho fanatika nezabrání mně, abych se nedostal do města! Ještě dnes večer bude francouzský prapor vláti na tangerské citadele!“

Ale kapitán měl obavy. Pohlížel zkoumavě na tváře marockých branců. Opravdu, jejich vzezření nevěstilo nic dobrého.

„Musíme na ně dávati bedlivý pozor,“ řekl si kapitán.

Fifi nepřestával s obavou zkoumati obzor, neobjeví-li se tam náhle něco, čím jim vyhrožoval prorok.

Zazněla polnice. Znamení k bitvě bylo dáno. Generál se rozhodl podniknouti útok na město. Fifi radoval se z této nové příležitosti, kde bude moci ukázati svou odvahu. Měl slovo dané generálem, že se zúčastní podniku.

Nahmatal v kapse dopis určený rodičům.

„A co Miss Margaret a pan Barnet?“ vyzvídal na Kristiánovi.

„Přijdou za námi do města,“ ujišťoval tázaný.

„Ale za útoku?“

„Jsou na místě bezpečném, upokoj se!“ odvětil poručík.

Následovaly krátké rozkazy. Domorodce rozdělili mezi ostatní vojsko. Jejich sousedé měli přikázáno zastřeliti je při nejmenším pokusu o zradu. Generál sedl na koně. Marcel, Kristián a Fifi učinili totéž.

„Držte se vedle mne!“ pravil důstojník oběma přátelům.

Prapor byl přinesen, rozvinut a kolona před ním defilovala.

„Dnes večer bude vláti na citadele!“ pravil generál, ukazuje trojbarevnou látku, jež se třepetala ve větru. „Nechť každý koná svou povinnost!“

Po těch slovech stiskl ruku svým druhům a kolona dala se na pochod.

Ve dvou třetinách cesty živá palba z pušek uvedla pochodující oddíl na chvíli poněkud v nepořádek.

„Kupředu!“ velel generál.

Rozkaz opakovali kapitán a poddůstojníci. Vojáci přidali do kroku. Fifi, jenž jel vedle předvoje, náhle se obrátil. Dával znamení a ukazoval na cosi vzadu.

Na obzoru jevil se hustý oblak prachu, prozlacený sluncem.

„Toť nějaká karavana!“ pravil Kristián. „Nebo pomocné tlupy!“ dodal Marcel.

Generál sledoval pohledem naše tři přátele.

„V každém případě přijdou pozdě!“ prohodil.

Byli již na dokřik od městské brány, která hleděla k táboru. Neobyčejný ruch panoval kolem této brány.

Jako jediné těleso kolona hnala se kupředu za ryčného hlaholu polnic.

„Prolomte bránu, nenechte se zastaviti pod žádnou záminkou a přímo k hlavnímu stanovišti!“ velel generál.

Kolona dostihla brány. Dav, který stál v jejím okolí, uchýlil se do města. Obě těžké dřevěné veřeje za ním zapadly.

„Rozestupte se na obě strany!“ hlasitě velel generál. Rozkazu nebylo ani třeba. Vojíni, zkušení v útoku na města, sami od sebe uskočili na strany, ponechávajíce volný prostor mezi oběma svými řadami, ježícími se ocelí.

Dělostřelba zahájila pak svoji práci. Zaduněl první výstřel. Dělová koule proletěla před vojíny a udeřila do dveří, které se rozletěly na kusy. Zaduněl ještě jeden výstřel a město bylo otevřeno.

Vojsko se valilo do zejícího průlomu. Na té straně byly ulice opuštěny. S nasazenými bodáky postupovali vojíni mezi zamlklými domy. Náhle zableskla záře a v zápětí rozlehla se vzduchem hromová rána.

Kolona unášena svým zápalem postupovala dále, ale šlapala nyní po mrtvolách. To byla vržena puma z jednoho z těch tichých domů.

„Kupředu!“ křičel generál hromovým hlasem. Vojíni jako slepí řítili se ulicemi. Žádná lidská překážka se jim nestavěla do cesty. Podkovy koní zvonily o hrbolatou dlažbu.

Jak vyrazil předvoj z uliček na otevřené prostranství, přivítala jej prudká palba z pušek. Výstřely vycházely z oken, přeměněných ve střílny. Fifi se vracel tryskem ke svým přátelům. Viděl, jak v prvních řadách skosených střelbou tvoří se hluboké mezery. Bezděky se ohmatal po těle.

„Jsem celý!“ volal, dojížděje ke Kristiánovi.

Tento neodpověděl. Zahlédl právě, jak nějaké stíny se před nimi mihly a ihned zmizely. Bleskem napadla ho jistá myšlenka.

„Pozor!“ vzkřikl. „Mina leží dvacet kroků před námi!“

„Stůjte!“ vzkřikl generál. V témže okamžiku rozlehl se výbuch.

Plameny, dým, kamení a sutiny všeho druhu letěly do povětří.

„Špatně jste si vypočítali, pánové!“ zvolal nenapravitelný pařížský hoch.

Pak se oblak rozptýlil. Bylo viděti na místě zející otvor, z něhož vystupovaly kotouče bělavého dýmu.

Ale nikde se dosud neobjevilo jediné lidské tváře, nebylo slyšeti jediného výkřiku. Ničeho!

Musili obejíti prohlubeň způsobenou výbuchem miny.

Kolona vnikla do širší ulice. Vroubily ji budovy evropského slohu.

„Blížíme se k hlavnímu stanovišti!“ pravil generál tlumeným hlasem.

Koně cválali tryskem, vzadu běželi vojíni stále útokem; polnice hlaholily bez přestání; prapor vesele vlál nad hlavami.

Pojednou cesta byla zatarasena. Barikáda dřev, dlaždic, převrácených kar zahrazovala ji po celé šíři.

Vojsko chvíli váhalo. Tu je zasypalo krupobití kulí.

Bezděčně přitiskl se Fifi k šíji svého koně. Kolem něho padali muži. Sáhl si rukou ke kapse. Nějaký hlas vedle něho pronesl: „Jsi raněn?“

Byl to Kristián, jenž si mylně vykládal tento pohyb, mysle, že se hoch chytá za prsa.

„Ne, pane Kristiáne? Nic se mi nestalo!“

„Tím lépe! Nuže, do toho!“

Aniž věděl, jak se tam dostal, Fifi octl se na barikádě, koně nechav dole. Potom se viděl, že šlape dlažbu na druhé straně. Vedle sebe spatřil Marcela, Kristiána, generála, všecky tři rovněž pěší.

Útočící vojsko valilo se kupředu. Fifi byl unášen proudem. Ulice nyní opět ztichly. Bylo slyšeti jen dunění kroků po zvučné dlažbě.

„Jen odvážně vpřed!“ volal Marcel. „Chutě dále!“

Náhle jim oslepila zrak příšerná záře. Na několik kroků od nich, na ohbí jedné z těch křivolakých ulic hořela plamenem jakási budova.

„Stanoviště generálního štábu!“ zvolal generál úzkostlivým hlasem. A šavli třímaje v pěsti, dal se do běhu směrem k hořící budově. Kristián, Marcel a Fifi chvátali v zápětí za ním. Místo před nimi zdálo se opuštěno. Ale náhle ozval se z jejich rtů výkřik hrůzy.

Tři francouzští důstojníci leželi před nimi mrtvi na zemi.

„Ó, ti bídníci!“ vzkřikl generál. „Oni je zastřelili!“

Zvedl čapku s pěti zlatými prýmky, jež ležela vedle bělovousého muže, z jehož čela řinula se krev.

„Zabili plukovníka!“ zvolal, chvěje se pohnutím. A mávaje hrdinovou čapkou ve vzduchu, obrátil se k vojínům, volaje k nim: „Pomstěme je! Nikoho nešetřme!“

Mužstvo pochopilo. Hluk nevole probíhal řadami a nastal strašlivý, gigantický hon. Kolona v tomto nepořádku sotva zahlédla vojsko povstalců, kteří měli obsazenu ulici. Proběhla jí s nasazeným bodákem. Arabové hroutili se jedni na druhé jako loutky.

Kristián sekal šavlí vpravo, vlevo. Marcel střílel nepřetržitě z revolveru. Polnice neustávala vřískati. Fifi na každém kroku přikládal pažbu k líci, aniž mířil, a střílel nazdařbůh.

Útočící postupovali stále, netážíce se, kam směřují. Zápach střelného prachu je omamoval, neviděli již na cestu, šlapali po mrtvých tělech. Praporčík postavil se v čelo a vyzdvihoval žerď vysoko do vzduchu. Bylo viděti trikoloru hrdě se třepetati v čele kolony.

„Útokem kupředu!“ křičel generál nepřetržitě. Arabové ukazovali se nyní na točité cestě a na všech terasách pevnosti.

Francouzové se hnali proti nim, razíce si cestu bodákem.

Fifi se viděl najednou u citadely na vrcholu teras, jimž vévodila. Nepřestával stříleti a znovu a znovu nabíjel pušku jakoby samočinně.

Ozvalo se slavnostní zatroubení. Jedním rázem všichni útočící vojíni zvedali hlavy. Francouzská vlajka vítězně se týčila na věži citadelly. Nesmírné „hurá“ zaburácelo vzduchem.

Kristián byl vedle Fifiho, Marcel přiběhl k nim.

„Nejste raněni?“

„Ne!“

„Hurá! Ať žije Francie!“

Teprve nyní si uvědomili, co se stalo.

Tanger byl dobyt. Generál utíral si čelo, krůpěje krve třísnily jeho kapesník. Všichni měli tváře začernalé od střelného prachu.

„Zastavte palbu!“ velel důstojník. A usedl vyčerpán na kámen u vchodu do citadely.

Arabové prchali všemi směry. Malý oddíl, v jehož čele kráčel muž mávajíce bílým cárem na konci pušky, ubíral se k nim. Generál vstal a vyčkával parlamentáře. Zapředl se krátký rozhovor.

„Beze všech podmínek!“ pronesl generál.

Tu vystoupil z houfce starý Arab. Předstoupil před generála a zkříživ ruce přes prsa po arabském způsobu, hluboce se uklonil.

Byl to vůdce povstalců, veliký šejk, který řídil obranu města.

Tlumočník přeložil jeho řeč generálovi. Tento se ani nepohnul. Dále si utíral čelo, na němž s potem perlily se krůpěje krve.

„Ne!“ odpovídal suše na všecky návrhy, které mu přednášel tlumočník. „Jednali jste jako bandité! Zavraždili jste bezbranné muže. Žádám rukojmí. Vůdce a všecky jeho důstojníky.“

Starý Arab uklonil se ještě hlouběji.

„Padne-li v Tangeru jediný výstřel, slyšíte, jediný výstřel,“ pokračoval generál, „ty a ostatní rukojmí budete mi za to odpovídati svým životem! Ponechám si tě jako zajatce!“

Šejk se uklonil až k zemi.

„Následuj mne!“ kázal generál. A vešel do citadely.

Naši tři přátelé usedli na kamennou lavičku u vchodu do pevnosti. Dívali se, jak se ve výši třepetá francouzská vlajka. Při tom pohledu bezděčně sesedli se k sobě blíže a v radostném vzrušení objímali druh druha.

LOUČENÍ

Uběhly dvě hodiny; zatím byly vykonány rozkazy, jež z citadely udílel generál Moinier.

Stráže byly postaveny ku bránám. Všichni Arabové, kteří byli přistiženi se zbraní, okamžitě byli zatčeni a odvedeni do kasemat.

Hlídky byly poslány do přístavu, aby lodi mohly bez nebezpečí přistáti a obchod netrpěl. Generál se rozhodl, že ztráví noc v Tangeru.

Přece však na Kristiánovu žádost bylo našim třem přátelům dovoleno vrátiti se do tábora. Fifi chtěl sám oznámiti vítězství Miss Margaretě.

Když se blížili k ležení, spatřili zdaleka Dominga, jak poskakuje a mává rukama.

„Nazdar Francie!“ křičel černoch svým hromovým hla sem. „Mesjé Kristián živ, mesjé Marcel živ, mesjé Fifi živ! Hip! hip! hurá! Domingo, být spokojen!“

Učiniv několik kroků mezi stany, Fifi poznal vysokou siluetu páně Barnettovou. V téže chvíli objevila se i Miss Margaret a spěchala k pařížskému chlapci, volajíc jej jménem.

Pan Barnett potřásl vážně pravicí Kristiánovi, Marcelovi i mladému Pařížanu.

„Jsem šťasten,“ pravil jim, „velice šťasten!“

A přestal na tomto dojatém prohlášení, ježto se mu nedostávalo francouzských slov na vyjádření celé myšlenky.

V táboře se jevil nelad, v jakém jej opustili ráno. Miss Margaret dovedla své přátelé až ke stanu, který obývala se svým strýcem.

„Jak ten život je roztomilý!“ volala nadšeně mladá Američanka. „Kdo by si byl pomyslil, když jsme se vydali na ten závodní let, že se shledáme za takovýchto okolností! Francie je opravdu krásná země a miluji Francouze, jsou-li všichni jako vy!“

„Není vám tedy líto nezdařené cesty?“ žertovně poznamenal Marcel.

„Ne, pane Fourniere!“ odpověděla mladá letkyně. „Přece však bych vás byla ráda překonala.“

„Jsme na tom stejně, slečno! Oba jsme vítězi nebo přemožení, chcete-li! Každý z nás učinil, seč byl.“

„Vy však více nežli my!“ zavtipkovala Miss Margaret. „Já jsem nedobyla města.“

„Vaše poklona patří Fifimu!“ poznamenal Marcel; „on je ten pravý hrdina tangerského vítězství! Jeho přičiněním byl chycen náš společný nepřítel, ten zlopověstný Hartmann. Díky jemu tento bídník odpykal již za své hříchy. Nebýti Fifiho, kdož ví, kde bychom byli v této chvíli, vy i generál Moinier sám.“

Fifi mlčel a klopil skromně oči.

„Ó, můj hochu!“ zvolala Američanka, „co slyším o tobě?“ Váhala, potom řekla: „Dovolíte mi, Fifi, abych vás objala?“

Hoch padl jí kolem krku. Pan Barnett dojat si vytíral oční koutek a Domingo všecek u vytržení vykřikoval „hip! hip! hurá!“ až se celý tábor otřásal. Stále veselá Miss Margaret vyprostila se se smíchem z dětské náruče.

„Že jste dosud nejedli?“ pravila ke Kristiánovi.

„Ne, slečno, přiznávám se. Měli jsme na práci jiné věci.“

„Ano, ale teď máte hlad. Uděláte mi to potěšení a poobědváte s námi?“

„Kolikpak je hodin? Mně se hodinky zastavily.“

„Je hodina po poledni, pane Kristiáne. Odešli jste ráno ve čtyři hodiny. Teď jste jistě vyhladovělí!“

„Mám vskutku veliký hlad.“

„Nuže, tedy ke stolu. Delmoniko opatřil zásoby. Právě tudy přešla karavana, když jste se bili ve městě. Oloupili jsme ji.“

„Aj?“ ozval se Fifi, „to byla tedy ta karavana, kterou jsem viděl dnes ráno?“

„Jakže, Fifi, vy jste ji viděl? Vždyť jste v té chvíli hnal útokem na město?“

„On má očí všude!“ dokládal s humorem Marcel. „Slečno Margareto, dovolte, abych vám nabídl rámě. Tím uzavíráme spolu mír, roztomilá soupeřko!“

Delmoniko – Domingo prostřel na převrácené bedně. Potravní zásoby, které lacino opatřil od karavany, byly prohlášeny za výtečné.

„Jaká škoda, že se musíme rozloučiti!“ zvolala Miss Margaret.

„Vy byste již chtěla od nás pryč?“ tázal se Fifi.

„Je to nutné. Obchodní záležitosti volají mého strýce opět do Ameriky. Chtěli jsme vstoupiti na loď v Tangeru. Nenadáli jsme se, že najdeme to město v takovém stavu. Nyní nám nezbývá, než dáti se doprovoditi do některého jiného přístavu.“

„Ale vždyť tangerský přístav je již uvolněn!“ odvětil Kristián. „Generál se o to ihned postaral. Můžete ještě dnes večer vsednouti na parník Mořeplavební společnosti, který se má zastaviti v Tangeru.“

„Zastaví se tam, jste tím jist?“

„Čekají jej se vší jistotou. Byl hlášen jiskrovou telegrafií, jež opět zahájila činnost.“

Mladá Američanka tleskala radostně rukama.

„Oh, můj strýčku!“ zvolala a po anglicku přetlumočila věc panu Barnettovi.

„Yes!“ schvaloval tento. „To se velmi dobře hodí. Děkuji vám, pánové, velice vám děkuji!“

„Nesmíte se na mne hněvati,“ dokládala plavovlasá letkyně, „těším-li se tolik na tu loď. Neraduji se snad proto, že vás opustím, ale těší mne, že můj strýček je zbaven veliké starosti.“

„Shledáme se snad ještě spolu, kdož ví?“ pravil Kristián; „třebas v Americe. Námořník jako já je zvyklý shledávati se s přáteli ve všech pěti dílech světa.“

„Já pojedu tam za vámi schválně, Miss Margareto,“ prohlašoval Fifi.

„Já též!“ poznamenal Marcel; „škoda jen, že tu není již Excelsior! Ale což, sestavíme si jiný. Vy přece, slečno, nezřeknete se letectví?“

„Já že bych se zřekla letectví? Poskytuje příliš mnoho rozkoší a neočekávaných překvapení.“

„Opravdu,“ usmál se letec; „ten vzdušný závod dovedl nás k velmi podivným dobrodružstvím.“

„K nimž by nedošlo, nebýti letadla!“ přesněji dodala Miss Margaret. Potom přikázala Delmonikovi, co má dělati, aby všecko bylo připraveno k odchodu.

„V kolik hodin má připlouti onen parník?“ tázala se Kristiána.

„Podle úředního sdělení bude loď v pět hodin odpoledne v tangerském přístavu.“

„Doprovodíte nás?“

„Zajisté! My se ostatně také vrátíme do Tangeru. Neopustíme generála.“

„Tak je to správné! Jste vojíni. Sem jste se jistě dovolili?“

„Jen, abychom vás navštívili, slečno!“ odvětil dvorně Kristián.

Zavazadla mladé Američanky byla uvedena na nejmenší objem. Delmoniko si vzal na starost, odnésti je na plecích.

„Půjdeme pěšky?“ tázala se Margaret.

„Bohužel! Nemáme již koní, abychom vám je nabídli,“ litoval Kristián; „nechali jsme je ve městě při ztékání barikády, na kterou jsme jich nechtěli hnáti.“

„Snad se s nimi ještě shledáme?“ zvídal Fifi.

„Je to možné; ale tuze se na to nespoléhej!“

Z dobytého města donikalo troubení polnic.

Fifi ukazoval k praporu, jenž se třepetal na věži ve větru vanoucím od moře. Tu mladá Američanka zvedla ruku, mávala bílým batistovým kapesníkem a volala z plných plic: „Ať žije Francie!“

Krátce potom vstupovala malá karavana do Tangeru. Stráže, jež znaly Kristiána, Marcela a Fifiho, nechali bez nesnází projíti Delmoruka s jeho zavazadly.

„Mám zato, že byste měli navštíviti generála, jistě by vás rád přijal,“ pravil námořní důstojník Miss Margaretě. Dívka ztlumočíla Kristiánův návrh svému strýci. „All right!“ odvětil Američan. „Taky si přejeme pozdraviti pana generála.“

Kristián kráčel napřed. Poznával místa, kde se odehrávaly hlavní episody útoku, a vysvětloval vše Miss Margaretě. Ukázal jí zbytky barikády a kouřící trosky hlavního stanu. „Ó, ti bídníci!“ zvolala mladá Američanka, když se dověděla o tragickém konci pevnostního velitele.

Generál přijal návštěvníky a potvrdil jim, že parník Mořeplavební společností blíží se k přístavu.

Vskutku loď zakrátko přijela. Cestující sestoupili k přístavišti, provázeni generálem.

„Nelituji svého nezdaru,“ pravil Marcel, tiskna naposledy ruku Miss Margaretě.

„Já také ne!“ dodal Fifi.

„Ne, nelitujte toho nezdaru,“ vmísil se do řeči generál, „nejednal byste správně.“

Cestující byli již na palubě, opřeni o lodní zábradlí. Vyměnili udivený pohled se svými přáteli zůstavšími na nábřeží. Generál se tajně usmíval.

„Nebylo nezdaru a nebude!“ prohlásil. „Ručím za to.“

Kapesníky se mávaly. Loď se pomalu rozjížděla.

„Co tím myslíte, pane generále?“ tázal se Marcel, jenž z té řeči viděl svítati paprsek naděje proti všemu očekávání.

„Pojďte se mnou!“ odvětil prostě generál; „vraťme se do pevnosti!“

Všichni tři muži a Fifi opustili přístav. Parník, jenž odvážel Barnettovy, jevil se již jen jako temný obláček na modrém obzoru.

Přiblížili se vojíni z generálovy družiny, kteří za loučení drželi se stranou. Přístavní dělníci, Arabové potměšilého pohledu, pozdravovali jen jakoby z donucení mimo jdoucí oddíl, a zlověstně za nimi pohlíželi.

Nebylo jim v nejmenším ublíženo; byla jim ponechána úplná svoboda, a přece tvářili se jako vězňové, odsouzení k nuceným pracím, a ne jako svobodní lidé, volně pracující.

„S těmito lidmi nikdy si nebudeme rozuměti!“ pravil generál Kristiánovi. „Podívejte se na ně! Jsou přístavními dělníky, kteří jen získají francouzskou okupací. Ale ne! Raději dávají přednost bídnému a nejistému životu. Nenávidí nás, ačkoli jim prokazujeme dobré! Kdo se kdy vyzná v těch záhadných tvářích?“

„Oh, vždy je možno vyčísti z nich zradu!“ pravil Kristián. „Oni neuvažují! Cizinec je u nich nenáviděn, ať je národnosti kterékoli. Francouz, Španěl, Ital, Angličan. To všecko jsou jim rumiové! Vděčností neznají. Pobíti rumie je dobrým skutkem v očích Alláhových a poněvadž nemají k tomu dosti sil, můžeme se nadíti na každém kroku, že dostaneme ránu nožem do zad!“

„Podivné plemeno!“ pravil Marcel. „Zavedení pokoje vyžádá si tu ještě dlouhé práce.“

Za té rozprávky došel generál a jeho společníci do citadely.

„Já ztrávím noc zde,“ pravil generál; „vítěz nesmí opouštěti dobytého stanoviště. Ale vojsko ponechám v táboře. Je obava, že povstalecké tlupy, které se potulují po okolí, pokusí se o útok. Pane poručíku Loganeku, ustanovuji vás velitelem tábora! Zaujměte můj stan a při prvním poplachu dejte troubiti „do zbraní“!“

Kristián zasalutoval.

„Můžete si vzíti své přátele s sebou,“ pokračoval generál. „Chrabré chování vás všech tří bude uvedeno v denním rozkaze, který se bude zítra čísti vojsku.“

Před citadelou rozloučil se generál s našimi přáteli. Tito pak zamířili k bráně, jež byla obrácena k táboru. Brzy octli se u něho. Jeden poddůstojník tu zůstal s posádkou, kterou generál uznal za moudré nechati vně městských hradeb. Jiskrovou depeší byl vyrozuměn o generálově rozhodnutí.

Poznav Kristiána, vyšel mu naproti, aby mu odevzdal velení.

„Není nic nového, pane poručíku!“ hlásil mu. „Několik arabských jezdců se tu sice ukázalo občas, ale ihned zase zmizeli směrem k poušti.“

„Bude nutno zajmouti ty jezdce, objeví-li se opět,“ rozkazoval Kristián. „Podrobím je výslechu. Mohou to býti vyzvědači.“

„Učiním tak, pane poručíku!“ Poddůstojník dovedl Kristiána do stanu, který předtím obýval generál. Vlajka se třepetala na tomto stanu. S oprávněným pocitem hrdosti překročil Kristián jeho práh.

„Gratuluji!“ pravil mu Marcel. „Tohle se věru může nazvati rychlým postupem.“

Ale Kristián, vědom vážnosti svého poslání, neodpověděl na lichotivou poklonu. Obrátil se k poddůstojníkovi:

„Mužstvo bude spáti v plné zbrojí, s vakem na zádech!“ připomínal. „Oheň a světla musí býti zhašeny v devět hodin. Všecky rozkazy oznamte ústně, ale při nejmenším podezřelém znamení dejte troubiti na poplach, abychom upozornili našince ve městě. Jděte!“

Poddůstojník se vzdálil.

Takto Fifi, jenž se necítil radostí, octl se ubytován v generálově stanu před branami Tangeru pod ochranou vítězné trikolory.

Posádka tábora byla značně ztenčená, neboť hlavní jádro kolony obsadilo město. V táboře zůstali většinou jen slabší muži a ranění; všeho zdatnějšího mužstva použil generál k útoku.

Přece však tito otužilí afričtí vojíni, zkušení v boji i kázni, mohli vydržeti první náraz nenadálého útoku a tím umožniti posádce ve městě, aby se přihotovila k podstoupení boje.

Kristián postavil hlídky až na dva kilometry daleko do pouště. Vybral k nim pouze Francouze.

Celý tábor odpočíval. Na jasném nebi vyplul měsíc, ozařuje v dáli bílý dvorec. V pozadí šířila se tajemná nekonečnost africké pouště.

PŘEKVAPENI

Fifi položil se na polní lůžko, zmořen únavou.

Ale z prvního spánku hned se zase probudil.

„Byl to sen?“ řekl si u sebe. „Zdálo se mi, že slyším jakési škrábání na stanovou plachtu.“

Jindy by takové maličkosti nevěnoval pozornost; mohl šramot ten způsobiti pes pobíhající po táboře. Tentokráte však Fifiho nabádal k ostražitosti i nepatrný šustot.

Potichu, aby nevzbudil svých společníků, sáhl po karabině stojící opodál něho. Po špičkách přiblížil se k východu, nadzvedl plachtu a opatrně vyhlédl. Před ním rozkládala se bílá rovina.

Tu jeho pohled snížil se k zemi v tu stranu, kde se mu zdálo, že slyšel škrábání. Tato část tábora, jsouc odkloněna od měsíce, byla zahalena ve stín.

Dvě upřené oči svítily se z toho místa. Fifi sebou pohnul: oči zmizely okamžitě.

„Tam někdo je,“ řekl si; „leda že by to byl pes.“

Neměl ani dosti času něco si uvědomiti, když se vztyčila před ním lidská postava. Vyskočila tak zblízka, že Fifimu nezbývalo ani dosti místa, aby přiložil pušku k líci.

Ale současně zahlédl Fifi blýsknouti dýku v rukou neznámého.

„Pomoc!“ křičel hoch. Hlas mu uvázl v hrdle. Uchopila jej mocná pěst a mrštila jím nazad. V témže okamžiku spatřil Fifi dva jiné stíny, jak se vrhají na útočníka. Třeskla rána. Jedna z postav se skácela.

Marcel s revolverem v pěsti stanul před Fifim. O krok dále, stoje nad ležícím tělem, týčil se námořní důstojník.

„Měl jsi štěstí, že jsme přišli včas!“ zvolal Kristián. Již také poddůstojník přiběhl a vyptával se, co se stalo. Tu Fifi vypovídal, jak slyšel podezřelý šramot a že vyběhl ven, aby nikoho neprobudil.

„Tos velmi chybil!“ poznamenal Kristián. „Nebýti čiré náhody, mohl ses státi obětí své neopatrnosti!“

„Měl jsem s sebou pušku,“ pokračoval Fifi, „ale člověk ten vyskočil zcela blízko mne. Nemohl jsem na něho namířiti.“

„Zatím mohl ti vraziti nůž do břicha,“ dodal Kristián.

„Mohlo se tak státi,“ pravil Fifi chladnokrevně, „ale zabránil jsem mu, aby nezavraždil vás za vašeho spánku!“

„Na nás neměl asi ten zlosyn spadeno,“ odvětil Kristián. „Myslil, že zde najde generála. Poznal jeho stan podle praporu, jenž na něm vlaje. V jaké poloze překvapil jsi toho muže, když jsi vyšel ze stanu?“

„Byl zahalen tmou. Já zahlédl pouze jeho oči, které blýskaly ze stínu. Plížil se patrně při zemi. Pak, jakmile mne uslyšel, vztyčil se. Vtom jste přiběhli vy.“

„To je obvyklý způsob těch lidí,“ pravil Kristián. „Plíží se jako hyeny, tiše dostanou se až ke své oběti a po vykonaném činu zmizí, aniž kdo co viděl nebo slyšel. Kdyby tu byl odpočíval generál, sám ve svém staně, našli by ho ráno mrtvého.“

„Ti bídníci!“ ulevil svému rozhořčení Marcel.

Nikdo v táboře již nespal. Přišel vojín se svítilnou a prohlíželi ležící tělo útočníkovo. Byl to mladý Arab, jehož rozhalená prsa jevila složitou kresbu vytetovanou do kůže pod amuletovým náhrdelníkem. Malý, sotva viditelný otvor s lehce začernalými okraji označoval místo, kam vnikla Marcelova koule.

„Je mrtev!“ zjišťoval poddůstojník. Shýbl se a zvedl dýku, krásnou zbraň s tepanou rukojetí, jež jiskřila v září svítilny.

„Na! Schovej si ji!“ pravil Fifimu; „patří tobě! Krásná to zbraň, na mou věru!“

Vojíni ujali se mrtvého těla a vlekli je na konec tábora směrem k poušti. Náhle ozvaly se v zástupu, shluklém kolem generálova stanu, vzrušené hlasy. Zvedaly se ruce, ukazujícek městu. Kristián, Marcel a Fifi, kteří stáli zády obráceni k Tangeru, jako na povel se otočili. Rudá záře osvětlovala citadelu. Prchavé stíny kmitly se na bílých hradbách a hned záře opět pohasla.

„Co to znamená?“ tázal se Kristián, jat náhlou úzkostí. Vtom jíž ozvalo se troubení na poplach.

„Zrada!“ zvolali současně Kristián a Marcel.

„Do zbraně!“ velel náčelník tábora. Rozkaz byl opakován poddůstojníkem. Vojíni byli ozbrojeni od hlavy až k patě. Seřadili se takřka samočinně.

Nyní donikala do tábora ozvěna křiku od městských zdí; bylo slyšeti ojedinělé výstřely.

„Tam se bojuje!“ zvolal Kristián. „Naši byli přepadeni. Nechte dvacet spolehlivých mužů k ochraně tábora a všichni pospěšme do Tangeru!“

Fifi uchopil námořního poručíka za rámě.

„Pane Kristiáne! Pane Kristiáne!“ vyrážel ze stísněného hrdla; „hleďte! hleďte!“ A prstem ukazoval na věž citadely. Tyčila se v jasné obloze všecka zalita bílým světlem měsíčním. Prapor, jenž vlál s jejího vrcholu, zmizel!

„Do zbraně!“ opakoval Kristián. „Pospěšme do Tangeru! Jsme zrazeni!“

Vtom však se již Fifi zachytil lanoví stanu a vyšplhal se k žerdi praporu. Sňal trojbarevnou zástavu a seskočiv se svou trofejí k zemi, zvolal: „Strhli náš prapor s citadely! Nuže, bude tam vláti opět! Zatknu jej tam sám!“ A pustil se směrem k městu.

Strženi jeho mladistvým zápalem hnali vojíni útočným pochodem za ním a z té lidské vřavy, ze všech těch čackých hrudí vycházel jediný křik:

„At žije Francie!“

ZAJATÝ GENERÁL

Fifi běžel stále v čele kolony několik kroků před Kristiánem, jenž zvučným hlasem dodával mužstvu odvahy. V bráně, otevřené ráno dělostřelbou, byl oddíl zadržen. Mezi vojíny a vzbouřenci sveden boj muže proti muži. Ale unášen svým zápalem oddíl proklestil si cestu. Zabočil do hlavní ulice, jež vedla k citadele. Na mnohých místech ležela těla padlých, většinou Arabů; jen tu a tam bylo viděti mezi nimi stejnokroje francouzské.

Fifi byl stále v čele kolony. Aby byl volnější ve svých pohybech, stočil generálovu vlajku a zastrčil si ji za pás. Tak mohl držeti ručnici a mávati jí jako kopím, když probíhal ulicí. Na té nebylo živé duše, i domy zdály se opuštěny. Přece však po zemi ležící mrtvoly svědčily o nedávném zápasu. Čím více se blížili ke středu, tím zřetelněji bylo slyšeti křik, povely hned francouzské, hned zase arabské.

Nějaký vojín vyběhl náhle z uličky a narazil na předvoj kolony. Byl všecek udýchán, oděv měl rozedraný a obličej zčernalý prachem.

„Rychle! rychle!“ volal. „Generál je uvězněn v citadele! Domorodé obyvatelstvo chopilo se zbraně.“

Kristián otázal se vojína: „Kam jsi běžel? Kdo tě posílá?“

„Běžel jsem do tábora pro vás,“ odvětil tázaný. „Ale poněvadž vás tuto potkávám, vrátím se s vámi.“

Přidal se k řadě a za běhu vypravoval: „Zajatému šejkovi podařilo se uprchnouti a shromážditi povstalce kolem sebe. Všichni Arabové chopili se zbraně. V této chvíli je generál uvězněn v pevnosti. Vlajka byla stržena!“

Když docházeli na prostranství před citadelou, ukázal vojín Kristiánovi hromádku oharků ještě kouřících: „Vidíte? Strhli prapor a zde jej spálili. Hle, tady jest ještě kus žerdi, která neshořela celá!“

Kristián pochopil. Tím se vysvětloval onen rudý zásvit, který na chvíli ozářil citadelu.

„Viděli jste?“ zvolal k těm, kteří ho následovali. „Ti bídníci zneuctili prapor Francie!“

Tato slova vyvolala v řadách pravý záchvat zuřivosti. Jako dravý příboj udeřili mstitelé vlajky na citadelu. Přivítalo je krupobití střel. Pokračovali bez oddechu dále. Nocí rozpoutala se nepopsatelná vřava.

Mužstvo tangerské posádky poznalo své druhy z tábora. Vojíni se dorozuměli a za hvizdotu kulí obojí vojsko se spojilo.

„Kde je šejk? Kde je šejk?“ křičel Kristián. „Zmocněte se ho! Bude nám svou hlavou odpovídati za život generálův!“

Ale měsíc právě zašel a v tom zmatku, v té náhlé tmě neviděli na sebe. Útočníci váhali, bojíce se stříleti druh na druha. Byl to záludný, úporný zápas po tmě. Francouzi ani nevěděli, kam mají říditi své úsilí. Generál byl uvězněn, tak se mluvilo. V tom případě bylo by nutno vypáčiti pevnostní bránu a pokusiti se o jeho vysvobození.

Ale při tomto postupu bylo nebezpečí, že povstalci sáhnou generálovi na život z pomsty po arabském způsobu jako to již učinili plukovníkovi. Kristián, jenž se cítil nyní velitelem všeho tohoto vojska, hrozil se své velké odpovědnosti.

PRO FRANCII!

Vyjednávati s ozbrojenými povstalci znamenalo by ústup, opravdovou zbabělost. K něčemu takovému nemohl se důstojník odhodlati. Ale útok na pevnost, jakou byla citadela tangerská, pěším vojskem bez podpory dělostřelectva bylo nerozumnou hrou. Bylo to vysazování vojínů v jistou smrt.

Na použití dělostřelectva nebylo pomyšlení. Bombardovati citadelu znamenalo by odsouditi k smrti generála a jeho štáb, zničiti je střelbou jejich vlastního vojska.

Tyto rozpaky přivodily jakési příměří. Obležení ochabli v palbě a ta brzy ustala docela. Francouzští vojíni, nevidouce kam říditi svou střelbu, zůstali nehybně státi s puškou u nohy. Kristián rozhlížel se vůkol sebe. Poznal Marcela, ale Fifi zmizel! Tu zmocnil se obou mužů nový neklid.

Kam se poděl jejich přítel, věrný společník všech jejich nebezpečí, mladistvý hrdina tangerský? Důstojník a letec se na sebe podívali. Neřekli nic, ale jejich myšlenky byly shodné. Před nimi vypínala se citadela jako temná, mlčelivá masa, střežící ve svých slepých zdech tajemství, do něhož snad nikdy nevniknou!

Kolkolem mlčky stáli vojíni a toto mlčení mělo v té noci do sebe cosi příšerného.

Byli v tom postavení, když nadešel den. Přechod z noční tmy v ranní úsvit byl náhlý. Ale tou měrou, jak světlo zaplavovalo oblohu, nesl se řadami vojska dlouhý výkřik.

Oči všech byly upřeny nahoru k citadele. Tam na okraji nejvyšší zdi třepetala se vlajka, francouzská vlajka v rukou zcela mladičkého muže, jenž dosahoval zdi, mávaje vítěznou trikolorou.

Dole stojící zástup propukal v burácející „hurá!“

„Fifi! Fifi! Ach, ty statečný hochu!“ vzkřikl Kristián i Marcel zároveň.

Byl to vskutku neohrožený mladý Pařížan, jemuž se podařilo dostati se na pevnost, aniž se vědělo jak.

Prapor byl vzbouřenci stržen z tangerské citadely a on jej tam opět vztyčil, jak slíbil!

V tom okamžiku zarachotily výstřely z mušket od shora až dolů z pevnostních zdí. Kristián bezděčně vrhl se kupředu. Ale od zdi, na které se držel Fifi, dělil jej hradební příkop.

Hlavy Arabů objevily se mezi cimbuřím. Bylo viděti rychlé výšlehy ručnicových hlavní namířených na hocha.

„Je ztracen! Je ztracen!“ zvolal Kristián hlasem sevřeným úzkostí.

Již první vojáci skočili do příkopu, aby přispěli ku pomoci mladému druhovi. Zatřeskla nová salva výstřelů. Fifi, jenž se cítil terčem všech marockých pušek, sklonil hlavu. Zdola na něho volali jeho přátelé i vojíni a vztahovali k němu ruce, jako by ho chtěli zachytiti, kdyby padl. Zazněl ojedinělý výstřel. Chlapec ztratil rovnováhu a sjel po příkrých hradbách na travnatý svah příkopu.

RANĚNÝ

Teď odpočívá Fifi na lůžku v tangerské nemocnici. Vojíni jej tam odnesli na polních nosítkách předešlého dne, když spadl do hradebního příkopu.

Probrav se z bezvědomí, cítí palčivou bolest ve stehně. Myslí, že padá do hrozné propasti: vše je zahaleno mlhou a z té vyhledá tvář Marcela, jenž volá ze dna propasti. A Fifi neví dále ničeho.

Je mu dobře na tom bělostném lůžku…

Jeho přátelé jsou u něho, drží je oba za ruce: vpravo Kristián, vlevo Marcel. Vojenský lékař právě zjistil teplotu a praví: „Horečka minula. Za dva dni bude náš mládeneček na nohou!“

Fifi pozoruje také se zálibou přecházeti vlídnou siluetu dámy v bílém šatě. Na levém rameni má pásku, na níž se mihotá červený kříž. Ta dáma byla tak dobrá! Oči nemocného chlapce ji sledují s vděčností.

Jsou jiná lože vedle jeho, na nichž leží vojíni. O několik kroků dále jakýsi bledý obličej mizí téměž celý pod obvazy.

Fifi rozumí. Boj byl perný. Jeho druhové byli raněni také, tížeji než on sám. Snad jest i mnoho padlých. Přivírá oči a jakési vidění rozjasňuje mu tvář:

„Vlajka?“ šeptá… „co se stalo s vlajkou?“

Kristián se k němu sklání se slovy: „Tvá vlajka vlaje, milý příteli! Vlaje nad Tangerem! Město je naše! Klidně odpočívej!“

Pohledem táže se vojenského lékaře, jenž odpovídá k této němé otázce:

„Ano, můžete s ním mluviti, horečka již přestala. Hned dáme snídani tomu chlapečkovi! Ach, mládí, pane poručíku, mládí! Jaký to je zázračný doktor!“

Tu Fifi chce vědět. Dává Kristiánovi otázky a tento mu vyhovuje, jak může.

„Dostal jsem kouli do nohy?“

„Ano. Koule je vytažena. Už v ní není, buď bez starosti!“

„To je tak,“ odpovídá hoch, „kdybych měl zemříti, musili byste poslati mým rodičům dopis, který je v kapse mé kazajky.“

„Ne, nepošleme ho nikam, ty budeš zase zdráv.“

„A co pan generál?“ zvídal ještě pařížský hoch.

„Generál je zachráněn! Jakmile jsi byl raněn, naši vojíni podnikli útok na obhájce pevnosti. Tvůj příklad dodal jim odvahy. Vzali pevnost bodákem. Generál a jeho důstojníci proklestili si cestu středem svých poděšených věznitelů. Byl jsem při tom. Náhoda přivedla mi do cesty šejka, skolil jsem ho jednou ranou.“

„Ach!“ vzdychl Fifi, „tím lépe! Byl to zrádce!“

„Ano, však působil ten zasloužený trest i na ostatní Araby. Ztratili všecku odvahu. Ty jsme pozajímali, neboť prosili o milost.“

„A pan generál je v citadele?“

„Ovšem! Přijde tě navštívit, milý příteli! Již tu byl, ale tys ležel v bezvědomí.“

ZPRÁVY O NA-NUOVI

Kristián vyňal z kapsy jakýsi dopis.

„Fifi,“ pravil, „mám pro tebe novinu, která tě potěší.“

„Opravdu?“ usmíval se hoch.

„Dostal jsem před chvílí tento dopis. Víš, tvůj mladičký druh Na-Nu, co byl tak nemocen?“

„Na-Nu se pozdravil?“ trhl sebou Fifi.

„Více než to! Je na cestě do Tangeru!“

„Do Tangeru? Bude tu brzy?“

„To ti nemohu říci. Vím jen tolik, že Na-Nu je zdráv a že ho posílají sem. Čekejme! Nic nám jiného zatím nezbývá.“

Fifi se odmlčel. Vtom otevřely se dveře.

„Generál!“ ohlašoval kdosi.

Kristián s Marcelem, lékař i ošetřovatelka šli mu naproti.

„Jak se vede mému zachránci?“ tázal se ihned generál Moinier.

„Znamenitě, pane generále,“ odvětil lékař. „Bude moci již zasednouti ke stolu, dovolíte-li.“

Důstojník se usmál. Došel až k hochovu loži. Tu podal ruku mladému pacientovi.

„Gratuluji, mladý muži!“ pravil mu; „předně k tvému skvělému chování a pak k tvému pozdravení.“

Fifi zářil radostí. Vřele tiskl ruku, která se mu podávala.

„Tvé jméno,“ pokračoval generál, „je uvedeno v denním rozkaze, který dnes byl čten vojsku. Ministr dostane telegraficky jeho opis ještě dnes večer. Již jsi obdržel vyznamenání, k němuž tě jistě neurčoval tvůj věk. Na tom však nepřestaneme! Sláva za dobytí Tangeru nesmí všecka náležeti generálovi: Francie zví, s kým má sdíleti svůj obdiv a svou vděčnost!“

Potom se generál obrátil ke Kristiánovi a Marcelovi:

„Co se týče vás, pánové,“ pravil, „přidružuji vás k tomu mladému muži, jenž jest nerozlučným společníkem všech vašich podniků! Společně hrdinsky jste zápasili o čest a vítězství letectví. Nespokojili jste se pouze tím! Náhoda tomu chtěla, že naše země vás potřebovala, a vy jste odpověděli na její volání. Vaše přátelství slouží vám všem ke cti. Chci, aby veřejný hlas zahrnul vás všecky ve svůj dík.“

Nato pravil Kristián: „Pane generále, první myšlenka mého přítele Fifiho, když nabyl opět vědomí, byla, aby se především otázal na svou vlajku a pak na svého generála!“

„Tvůj prapor vlaje nad Tangerem, milý příteli!“ odvětil důstojník. „A co se týče tvého generála, který žije díky tvé odvaze, hle, ten ti dává své políbení!“

Generál byl zřejmě dojat. Po té drsné tváři vojínově kanula slza. Pojal raněného hocha do náručí a políbi jej. Všichni svědkové tohoto výjevu byli dojati. Ošetřovatelka Červeného kříže měla zvlhlé oči. Fifimu přinesli snídani.

ZÁHADNÁ SLOVA

Generál obešel lůžka ostatních raněných a ke každému promluvil útěšná slova. Pak vrátil se k Fifimu, jenž s chutí pojídal, co mu předložil jeden z ošetřovatelů.

„Nuže, jak ti chutná, můj zachránče?“ pravil bodře důstojník.

„Báječně, pane generále!“

„Sláva! Ale já něco vím, co by tě mohlo potěšiti ještě více než ta snídaně při vší své dobrotě. Uhodneš, oč běží?“

„Ne, pane generále!“

„To se týká stejně i vás, pánové,“ pokračoval generál. „Myslím, že budete neméně spokojeni než tento hoch. Rozumíte mi?“

„Ne, přiznávám se, pane generále!“ odvětil Marcel.

„Nuže, pane Fourniere, týká se to vašeho závodního letu, ceny New York Heraldu, kterou jste ztratili za okolností, které všichni známe.“

„Neúspěch ten je zaviněn částečně nehodami, pane generále, a z větší části zradou ničemného člověka jménem Hartmann, nad nímž jste již spravedlnosti učinil zadost.“

„Spravedlnost nebyla by úplná, kdybyste měli přitom trpěti, pane Fourniere,“ odvětil generál. „Ten Hartmann nebyl zrádcem jen vůči vám! On zradil Francii, vydav nepříteli Mekinez! Vaší pomoci a hlavně obratnosti či lépe odvaze vašeho mladého společníka máme co děkovati, že zajali jsme Hartmanna a jej potrestali. Jeho odstranění nehrálo malou úlohu v našich pozdějších úspěších. Jsem vrchním velitelem této výpravy, cítím se vám zavázán jistým dluhem. Vy nesmíte podlehnouti v soutěži, z níž těžila francouzská armáda! Ne, nesmíte. Svého cíle jste nedosáhli. Proč?“

„Protože můj aeroplán byl zničen,“ odpověděl Marcel.

„Ano, přičiněním toho zločinného Hartmanna! Mimo to jste se vzdali soutěže, abyste se obětovali Vlasti! Nebylo by spravedlivo, aby na to zapomněla. Ona toho nezapomene. Za to jsem se zaručil. Ten slib nyní obnovuji.“

„Ale ze soutěže jsme vyřazeni docela právem,“ poznamenal Marcel. „Nelze říci, že New York Herald nedostál svým závazkům.“

„0 NewYork Heraldu snad to platí, pane Fourniere, ale Francie by nedostála závazkům, které přejímám jejím jménem, kdyby nepřihlížela ke zpoždění, z něhož dali jste jí těžiti.“

„Co tím míníte, pane generále?“ otázal se Kristián.

„To zatím nepovím! Vybízím vás jen, abyste doufali a abyste spoléhali na mne, toť vše!“

MARCEL A KRISTIÁN ODDÁVAJÍ SE DOMNĚNKÁM

Fifi ustal v jídle a poslouchal generála. Zasvitlo mu v čích.

„Že bychom mohli ještě vyhráti sázku!“ zvolal. „Oh, pane generále, jak bychom vám byli vděční, já a moji drazí přátelé!“

Generál povstal: „Uvidíme! Uvidíme! Zatím buď hodný, poslouchej lékaře a brzy se pozdrav! Dopíši ministrovi a tvým rodičům. Dáš mi pak jejich adresu! Na shledanou, přátelé,“ dodal důstojník, obraceje se k ostatním lůžkům… „na nikoho nebude zapomenuto, na to vám dávám své slovo!“

Marcel a Kristián dlouho pak rokovali o záhadných slovech generálových; rozmlouvali potichu, aby nerušili Fifiho, jenž usnul.

„Generál je všemocný,“ pravil námořní důstojník svému příteli. „Dokáže všecko, co bude chtíti.“

„Zde připouštím,“ odvětil Marcel; „ale do předpisů týkajících se soutěže, které jsme se zúčastnili, mluviti nemůže.“

„Mýlíš se. Jeho vliv sahá daleko, může nám vymoci mnoho. Ostatně přemýšlej! Hartmann nás zdržel, to je nepopiratelné, ale považ, že přes to vše bychom doletěli ještě doFrancie v předepsané lhůtě, kdybychom zde nebyli zaneprázdněni bojem s povstalci. Nevím, co by se nám přihodilo dále, ale mohli jsme ještě doletěti do Havru před vypršením lhůty stanovené Vzduchoplaveckým svazem.“

„To je ovšem pravda,“ povzdychl Marcel.

Tato rozmluva byla přerušena zvuky fanfár přicházejících z vnitřního města. To vojsko defilovalo v té chvíli před generálem, jenž konal slavnostní přehlídku na oslavu vítězství.

Ty veselé zvuky probudily Fifiho.

„Co se to děje?“ tázal se. „Snad se nevrátili ti proklatí Maročané? A nestrhli můj prapor s citadely?“

„Upokoj se, Fifi,“ konejšil ho Kristián. „Tvůj prapor vlaje stále na hradbách a hluk, který slyšíš, je na oslavu vítězství.“

„Ah, to je dobře,“ zašeptal hoch. „Já jsem již počínal míti strach.“ A dodal s úsměvem: „Je to stejně podivná věc. Vydali jsme se na cestu, abychom obletěli svět, a náhoda chtěla, abychom se stali vojíny. Kdo by si to byl kdy pomyslil? To se budou diviti moji rodiče, až se dozvědí, že jsem se bil za Francii jako muž.“ A pronášeje tato slova, pařížský hoch hleděl s pýchou na vojenskou medaili, která se třpytila ve hlavách jeho lože.

Najednou vešel do světnice desátník námořní pěchoty a přistoupiv ke Kristiánovi, hlásil mu za vojenského pozdravu:

„Pane poručíku, máte se dostaviti ke generálovi.“

„Nevíš, co mi chce?“ optal se Kristián.

„To mi není známo. Dostal právě depeši z Francie a přeje si s vámi mluviti okamžitě.“

„Pojď se mnou!“ pravil námořní důstojník k Marcelovi.

„Vrátíte se však, viďte?“ ptal se Fifi.

„Ale zajisté,“ odtušil Marcel, „buď bez starosti!“

Za několik okamžiků byli oba přátelé před generálem Moinierem.

„Pánové,“ pravil k nim tento, „slíbil jsem vám, že pro vás něco učiním, a dostál jsem slovu. Vaše skvělé chování zasluhovalo odměny. Bylo by nespravedlivo, aby se měli tak stateční mužové jako jste vy dožíti neúspěchu v odvážném pokusu, který jste podnikli. Nechtěl jsem vám předem nic říci, abych snad ve vás nebudil klamné naděje, ale teď, když jsem obdržel čekanou odpověď, mohu konečně mluviti. Zkrátka, ministr války zpraven mým telegramem o celé věci učinil potřebné kroky a vymohl na Mezinárodním vzduchoplaveckém svazu toto: Je vám prodloužena lhůta o čas ztracený bojováním ve vzbouřené zemi. V této chvíli jste časově na tom zcela tak, jako v okamžiku, kdy Maročané počali vám působiti nesnáze!“

„Oh, díky!… díky, pane generále!“ zvolal Marcel, vřele tiskna ruku vrchnímu veliteli francouzského vojska v Maroku.

„Nemáte mi co děkovati,“ pravil tento. „Počínali jste si jako hrdinové, prokázali jste nám tu největší službu, zdaž tedy nebylo spravedlivo, abych také já učinil něco pro vás? Nuže, neztrácejte času. Můžete ještě doletěti včas.“

„Jsme vám zavázáni hlubokým díkem,“ ozval se nyní také Kristián, „ale zapomínáte, pane generále, že na cestu do Francie potřebujeme letadlo. Toho bohužel nemáme. Poslední aeroplán, který se nám podařilo sobě opatřiti, byl nám odcizen.“

Generál se usmíval.

„Jen nemějte zbytečných starostí! Jděte se připraviti na cestu a za půl hodiny nebo ještě dříve, chcete-li, přijďte sem ke mně!“

Marcel a Kristián se uklonili a odešli ihned z generálova stanu, nechtějíce ho déle rušiti ve vyřizování pilných depeší, jež se kupily na jeho stole.

DOBRÁ NOVINA

Odcházejíce od generála, oba letci byli náhle jati novou obavou: Co Fifi? Fifi, jenž leží raněn? Bude je moci provázeti? Nebudou naopak nuceni nechati ho v Tangeru?

„Konec konců,“ pravil Kristián, „jeho zranění není těžké. Lékař nás ujistil, že není obavy před komplikací.“

„Toť pravda, ale což přitíží-li se mu cestou?“ namítl Marcel.

„Přitížilo by se mu ještě více,“ odvětil Kristián, „kdyby se dozvěděl, že jsme odletěli a jeho tu nechali. Podle mého názoru bude lépe, řekneme-li mu vše.“

„To je také moje mínění.“

Oba přátelé došli před vojenskou nemocnici. Překročili její práh a ihned vstoupili do světnice, v níž ležel Fifi.

Nalezli ho sedícího u lůžka, an čte staré francouzské noviny, které mu dala ošetřovatelka.

Hoch, slyše kroky přicházejících přátel, zvedl hlavu a šel jim naproti.

„Vidím, že činíš pokroky,“ pravil Kristián.

„Oh, já se cítím již docela zdráv!“ odvětil hoch; „a divím se, že jsem byl nucen ulehnouti pro takovou maličkost.“

„Jsi tedy zdráv?“

„Jak vidíte. Neříkám, že bych si troufal vyraziti hned zase proti Maročanům, ale mohu chodit a necítím žádné bolesti.“

„Nuže,“ pravil Marcel, „to se nám dobře hodí, neboť jsme na odchodu.“

„Na odchodu, pravíte?“

„Ano…“

„A kam odcestujeme?“

„Do Francie…“

Pařížský hoch všecek zbledl. Při myšlence, že opět uzří svou vlast, své rodiče, všecky ty které měl rád, zmocnilo se ho náhlé pohnutí.

„Do Francie?…“ opakoval; „do Francie?“

„Ano,“ potvrzoval Kristián, „a naše cesta, ubezpečuji tě, bude trvati krátce.“

„Odjedeme rychlým parníkem?“ tázal se hoch.

„Nikoli, Fifi. Odcestujeme letadlem.“

„Je-li možná?“

„Jak ti pravím.“

Chlapcův obličej se náhle zasmušil.

„O čem přemýšlíš?“ tázal se ho Marcel. Fifi upřel na Fourniera své velké, smutné oči.

„Myslím na to,“ odvětil, „že aeroplán, na němž odcestujeme, doletí příliš pozdě. Kdybychom jej měli před několika dny, mohli jsme ještě doletěti do Francie jako vítězové, kdežto nyní…“

„Nyní, Fifi, můžeme ještě zvítěziti,“ pravil Marcel, „ale musíme jednati rychle.“

„Jak to?“ zvolal hoch, nemoha pochopiti.

Kristián uznal za dobré vysvětliti mu stav věci.

„Ó, ten dobrý generál!“ zvolal hoch. „Ano, to nám prokázal velikou věc!“

Nemohl říci více, tak velice byl dojat i musil se zachytiti paže námořního důstojníka, aby neupadl.

Když konečně se opět vzpamatoval, vybízel jej Marcel, aby si před odletem trochu odpočinul. Ale hoch nechtěl o tom naprosto ničeho slyšeti.

„Buďte bez strachu,“ pravil, „mně je docela dobře. To jen ta zpráva mne tolik překvapila. Ó, dobrý pan generál! Dobrý pan generál! Tedy díky jemu získáme ještě cenu New York Heraldu!“

„Aspoň se o to pokusíme,“ odpověděl Marcel, „neboť přisahati nelze na nic. Kdož ví, nebudeme-li nuceni i na tom krátkém úseku, který nám ještě zbývá ze závodní trati, zápasiti s některými nepřáteli!“

„V každém případě,“ odvětil hoch, „Hartmann se nám již nepostaví do cesty. A jakmile opustíme Tanger a budeme nad mořem, nebude se nám třeba již ničeho báti.“

„Leda rozpoutaných živlů.“

„Pravda, ale dosud ukazovali se živlové vůči nám milostivými. Doufejme, že tak bude i dále.“

ZLOČINNÁ RUKA

Generál Moinier pravil; „Za půl hodiny dostavte se ke mně!“ Půlhodina již téměř minula, proto Marcel, Kristián a Fifi zamířili ke generálovu sídlu.

Ten již čekal letce před stanem.

„Pánové,“ pravil jim, „musím vám oznámiti smutnou novinu.“

Naši tři přátelé sebou trhli.

„Ano,“ pokračoval smutně generál Moinier, „jsme obklopeni bandity, ničemníky, kteří zůstávají neviditelní, ale kteří nás pozorují a tajemným způsobem jsou zpravováni o všem, co se děje v táboře. Poslal jsem ženijní vojáky pro letadlo, které jsem pro vás určil. Hleďte, tamto jest nedaleko odtud!“

Naši přátelé podívali se směrem, jak jím naznačoval generál a spatřili vskutku skvostný jednoplošník, jenž spočíval na zemi.

„Tento aeroplán,“ pokračoval generál, „byl určen pro vás. Mohli jste jen uvésti motor v činnost a odletěti. Poškodila jej něčí zločinná ruka. Kdosi, jenž se vyzná v letectví, odmontoval některé součástky, překroutil šrouby a Bomont, jeden z našich leteckých důstojníků, tvrdí, že správka bude dosti nesnadná!“

„Přesvědčím se!“ zvolal Marcel, chvátaje k jednoplošníku, následován Fifim a námořním důstojníkem. Generál brzy přišel za nimi též.

„Nuže?“ otázal se.

„Měl jste pravdu,“ odvětil Marcel. „Ničemník, který poškodil tento stroj, jistě je znalý letectví.“

„Nemohu však připustiti, že by některý z našich vojínů.“

„Oh, tohleto neprovedl Francouz!“ prohlašoval Fournier.

„Přece však,“ poznamenal generál Moinier. „Arabové nevyznají se v mechanismu letadla.“

„Ani Arab není původcem tohoto zločinu.“

„Tedy kdo?“

„Některý z pomocníků zrádce Hartmanna.“

„Zlosyn ten měl tedy spoluvinníky?“

„Ano.“

„A znáte je?“

„Setkali jsme se s nimi několikrát na své cestě.“

„Poznali byste je?“

„Oh, zajisté!“ zvolal Fifi.

Generál přemýšlel.

„Jsou-li ti zločinci, o nichž mluvíte, ještě zde,“ pravil po chvíli, „bude je nesnadno vypátrati, neboť jsou jistě v arabském přestrojení. V každém případě upokojte se, pánové! Postarám se, aby vám letečtí důstojníci opatřili náhradní součástky.“

„Oh, díky, díky, pane generále!“ zvolalMarcel, vděčně svíraje ruku tomu dobrému důstojníkovi. Pak se naši tři přátelé rozloučili se svým ochráncem.

Jakmile vyšli ven, rokovali vespolek.

„Tušil jsem,“ pravil Kristián, „že Hartmannovi přátelé se pokusí pomstíti svého neblahého mistra. Jsou zde, v tomto táboře, o tom není nejmenší pochybnosti. Nám přísluší, abychom je vypátrali.“

„To bude nesnadné,“ namítal Marcel.

„Kdož ví? Náhoda pomůže někdy k mnohým věcem a dosud nám dosti přála. Poněvadž nemůžeme se hned věnovati opravě jednoplošníku, uděláme nejlépe, pokusíme-li se o dopadení zločinců, kteří o nás ukládají.“

V tom okamžiku kráčeli kolem dva vojíni.

Kristián na ně zavolal a oni zastavili se před námořním důstojníkem, pozdravujíce po vojensku.

„Jsou městské brány stále uzavřeny?“ tázal se.

„Ano, pane poručíku,“ odvětil jeden z vojínů, který za útoku na Tanger sloužil pravě pod velením Kristiánovým.

„Myslíte, že někdo mohl vyjíti z města během posledních čtyřiadvaceti hodin?“

„To je vyloučeno.“

„Tedy dobře, děkuji vám,“ pravil Kristián a obrátil se ke svým přátelům.

„Hartmannovi pomocníci budou ještě ve městě. To by v tom byl ďas, abych je nevypátral! Pojďte, prohlédneme si trochu tangerské ulice.“

MUŽ, KTERÝ NĚCO VÍ

Vyšli tedy na výpravu. Zastavovali se před hloučky Arabů stojícími před kasbahy nebo pozorně si prohlíželi mimojdoucí, s nimiž se potkávali v úzkých, křivolakých uličkách. Bylo čísti nenávist na všech těchto bronzových tvářích, když se před nimi objevil Evropan. Tlumené hrozby vycházely z jejich rtů a Fifi, obrátiv se, zahlédl dva nebo tři Araby, jak mu vyhrožují pěstí.

„Zdá se,“ pravil hoch, „že nás tito lidé tuze „nekochají“, ačkoli se prohlašují za naše přátele. Budou asi za dobře s Hartmannovými pomocníky. Podaří-li se generálu opatřiti nám nový aeroplán, musíme se míti na pozoru, neboť jistě po nás pasou.“

Fifi se nemýlil. Letci byli vskutku špehováni. Hartmannovi náhončí nesložili zbraně.

Nalézali se opravdu ve městě a oni pokazili aeroplán, jejž generál určil pro Marcela a jeho druhy.

Než, kterak je vypátrati mezi všemi těmi bělopláštníky? Naši přátelé vraceli se po marné námaze opět do vnitřního města, když Fifi se náhle zastavil.

„Hleďte,“ pravil ke svým společníkům, „tam za tou ohradou jsou nějací Arabové a patrně něco pozorují.“

„Vskutku,“ potvrzoval Kristián, „ale na mou věru, zdá se, že jsme my terčem jejich pozornosti.“

„Je tomu tak!“ zvolal hoch; „a mně se dokonce zdá, že ten vousáč, co se teď natahuje, šel již v patách za námi, hned jak jsme se vydali na cestu.“

„Pojďme k nim!“ pravil námořní důstojník.

Arabové, vidouce blížiti se letce, hotovili se k útěku.

Kristián volal na ně po arabsku.

„Proč prcháte? Tak utíkají jen zloději.“

„My nejsme zloději!“ protestoval jeden z Arabů.

„Ale vypadá to tak.“ Nastalo chvíli mlčení, potom chlap onen pokračoval:

„Nikdo nám nemůže přece brániti, abychom se vám vyhnuli z cesty. Nestojíme zkrátka o vaše setkání.“

„A já,“ zvolal námořní důstojník, žena se na Araba, „já mám vážné důvody, abych ti nevěřil.“

Při těch slovech popadl bělopláštníka za rameno a jal se jím prudce cloumati. Kristián měl pěst železnou, jak známo.

Arab viděl hned, že má co činiti s mužem silnějším než je sám, a nápadně zkrotl. Za té půtky jeho společníci vzali do zaječích.

„V tomhle se skrývá něco podezřelého,“ pravil Kristián. „Že ptáci takhle odlétají, to se jistě bojí olova! Předvedeme tohoto chlapíka k výslechu před generála a možná, že se něčeho dozvíme.“

Arab, vida se polapen, hledal všelijaké vytáčky.

„Vždyť jsem neprovedl nic zlého,“ dokládal Kristiánovi.

„To uvidíme,“ pravil námořní důstojník; „co jste to osnovali za tou ohradou?“

„Odpočívali jsme.“

„Lžeš!“

„Ne, Sidi! Odpočívali jsme.“

„Vy jste nás špehovali,“ pokračoval Kristián. „Ostatně hned jak jsme vyšli z tábora, tys nás již stopoval, poznávám tě dobře!“

Na Arabovi bylo viděti patrný zmatek, přece však se rychle vzpamatoval a zakoktal:

„Přisahám ti, Sidi!“

„Nic nepřisahej. A hybaj kupředu!“

Arab pochopil, že všeliký odpor je marný, i dal se poslušně na cestu.

Jakmile se octl před generálem, ztratil všechen klid, neboť se bál „Francouze se zlatou čákou“.

V očích pověrčivých Arabů tangerský vítěz byl zlý duch, démon mnohem mocnější než Alláh, poněvadž zvítězil nad syny Prorokovými.

Přes to však doufali musulmané, že Alláh, který je všemohoucí, nabude konečně vrchu a brzy vetřelce zažene.

Marcel a Kristián rychle zpravili generála o tom, co se sběhlo, a tento prostřednictvím zvláštního tlumočníka dal vyslýchati Araba ve své přítomnosti.

S počátku, boje se patrně, aby se nepodřekl, domorodec odpíral odpovídati na otázky, které byly mu dávány.

Sklopil hlavu a skříživ ruce přes prsa, zdál se čekati s resignací osud, který mu bude určen.

„Že ten člověk tak zatvrzele mlčí,“ pravil generál ke Kristiánovi, „je znamením, že něco ví, že chová jisté tajemství. Znám tyto lidi. Jsou otroky daného slova a nic jim nerozváže jazyk.“

Generál dal potichu některé pokyny tlumočníkovi. Při nových otázkách, které mu tento kladl, Arab jevil vzrušení a zvedl hlavu.

Tlumočník, místo aby se snažil něco vyzvěděti, uváděl mu teď věci tak určité, že zajatec pozbyl konečně veškeré jistoty.

„Nic se nevytáčej!“ pravil mu; „my víme určitě, že jsi napomáhal těm, kteří zničili aeroplán.“

Arab se bránil.

„Ne, přisahám, já nebyl s „rumijci“, kteří rozbili „žlutého ptáka.“

„Vida,“ prohodil Kristián ke generálevi, „začínáme se již něčeho dovídati. Ten člověk jistě zná ty, které hledáme.“

Tlumočník vyměnil potichu několik slov s generálem, pak se znovu obrátil k zajatci:

„Nic se ti nestane, povíš-li nám, proč jste rozbili aeroplán.“

„Nerozbili ho Arabové,“ odvětil Alláhův syn, „ale rumijci.“

„Kteří rumijci?“

„Ti, kteří byli přáteli velikého šejka.“

„Jak se jmenují?“

„Neznám jejich jmen.“

„Víš přece, kde jsou?“

Arab máchl rukou a odvětil:

„Teď nevím, ale před chvílí byli s námi.“

Kristián, který rozuměl zajatcově odpovědi, divoce vyskočil.

„Ach, kdybych to byl věděl,“ zvolal, „skočil bych mezi tu čeládku a bez milosti postřílel je všecky.“

„Generál daruje ti život,“ pokračoval tlumočník, obraceje se k Arabovi, „vydáš-li nám ty lidi, které nazýváš „rumijci“.

Arab se zamyslil na několik okamžiků, potom vážně pronesl tato slova:

„Přisahal jsem jim při Alláhu, že jich nezradím.“

„Jsou ti tedy tak drazí?“

„Ano,“ odpověděl zajatec, „protože jsou vaši nepřátelé!“

„Z čeho tak soudíš?“

„Bojovali proti vám při útoku na město.“

FIFI MÁ OPĚT STAROSTI

Generál Moinier, jemuž tlumočník přeložil tato poslední slova, obrátil se k letcům a pravil jim:

„Jsme si nyní jisti, že mezi zrádci, kteří povstali proti našemu vojsku, byli Evropané. Dám nyní rozkaz, aby všichni Arabové nyní ve městě přítomní byli podrobeni výslechu svými šejky. Tou cestou najdeme konečně ony „rumijce“, kteří drželi zajedno s povstalci. Budu nemilosrdný vůči každému cizinci, který bude usvědčen, že bojoval proti nám.“

Potom dodal: „Nuže dobře. Dám tě odvésti do severní tvrze!“

Dva osadní vojáci, kteří stáli před generálovým stanem na stráži, přiblížili se na dané znamení a odvedli zajatce.

„Ten člověk již ničeho nepoví,“ prohodil generál, „ale přes to přece sdělil nám zajímavé věci.“

V té chvíli přinesl vojín generálovi jakousi depeši.

Tento ji zběžně přehlédl a obrátiv se k letcům, pravil:

„Tento telegram se týká vás, pánové!“ A četl nahlas:

„Ministr vojenství generálu Moinierovi, vrchnímu veliteli okupačního vojska v Maroku. Račte vysloviti mé blahopřání odvážným letcům, Marcelu Fournierovi, Kristiánu Loganecovi a Fílibertu Laugierovi, k jejich skvělému chování při dobytí Tángeru. Používám této příležitosti, abych vám potvrdil, že na moji žádost Mezinárodní svaz vzduchoplavecký se vší ochotou povolil žádanou neutralisaci.

Odvážným letcům nepočítají se tedy do stanovené lhůty ony dni, kterých použili k hájení francouzské vlajky.“

Marcel a Kristián hleděli na sebe celí dojati. Fifi pak stál jako přibitý údivem. Jakže? Ministr vojenství zná jeho jméno? Zmiňuje se o něm v telegramu!

Ale pak zajisté i francouzské noviny zvěděly, že cestující Excelsioru bojovali v Tangeru. Jistě napsaly o tom již ve svých sloupcích a jeho rodiče, jeho drazí rodiče dověděli se již asi o jeho hrdinských činech!

Představoval si v duchu, jakou pýchu, jakou radost měl jeho otec, bývalý vojín, slouživší v Africe, když se dočetl o svém synu, že tak statečně vykonal svoji povinnost k vzdálené vlasti.

Jen, aby noviny nepsaly, že byl raněn! Kdyby tomu bylo tak, jaké starosti asi má jeho matka! Při té myšlence hoch se více nezdržel a obraceje se ke generálovi, otázal se ho všecek úzkostliv:

„Promiňte, pane generále, rád bych…“

„Jen mluv, příteli!“ pobízel důstojník.

„Rád bych věděl, zdali psaly o nás noviny.“

„Toť se rozumí, příteli. Dva přední pařížské deníky mají zde své dopisovatele, kteří poslali svým redakcím dlouhé depeše.“

„Ale snad se v nich nezmínili, že jsem byl raněn?“

„Cožpak je to něco nečestného, utržiti ránu na bojišti?“

„Oh, to nemyslím, pane generále! Ale já nechal tam ve Francii svou matku a pochopíte, že bude míti starost dozví-li se…“

„Ano, rozumím ti, dobrý hochu,“ odvětil generál, přátelsky mu poklepávaje po tváři. „Ah, upokoj se, hned navštívím oba dopisovatele a poprosím jich, aby oznámili svým novinám, že Filibert Laugier, úplně vyléčen ze svého zranění. Nyní jsi spokojen?“

„Ó, zajisté, pane generále!“ zvolal chlapec. „Jmenovitě odešlou-li tu zprávu ještě dnes.“

„Nejdéle za hodinu bude v Paříži.“

OPATRNOSTI NIKDY NEZBÝVÁ

Generál zdržel letce ve svém stanu, aby sdíleli s ním jeho skrovnou večeři. Při podávání kávy přišli rozmnožiti počet stolovníků někteří důstojníci, které dal zavolati.

Mezi nimi se nalézal letecký důstojník, který měl opatřiti náhradní součástky ke správě poškozeného letadla.

„Nuže, Bomonte,“ tázal se generál, „našel jste, čeho bylo zapotřebí?“

„Ano, pane generále! Na štěstí našlo se všecko až na několik svorníků a dvě záklopky k motoru, ale ty již hotoví dva letečtí dělníci.“

„Půjdu jím pomoci,“ pravil Marcel.

„Není třeba,“ odvětil důstojník, „naši lidé se v pracích toho druhu dobře vyznají a ručím vám, že zakrátko bude vše hotovo k vaší úplné spokojenosti.“

Po odchodu důstojníků rozloučili se s generálem i naši přátelé a uchýlili se do stanu, který jim byl vykázán.

Letci mohli sice bydliti v některém z četných domů tangerských, ale generál dal jim na srozuměnou, že budou bezpečnější uprostřed tábora. Ačkoli město zdálo se klidné, bylo nutno obávati se stále nějakého překvapení.

Sotvaže se octli pod stanem, Marcel a námořní důstojník vrhli se na svá polní lůžka.

„Vyspěme se!“ pravil Kristián, „neboť zítra nás čeká perný den.“

„Myslíte, že zítra odletíme?“ tázal se Fifi.

„Podle toho, co nám řekl před chvílí u generála letecký důstojník, je to téměř jisté.“

„Ovšem s podmínkou,“ pravil Marcel, „že slibovaný nám aeroplán nezmizí během této noci.“

„To by tábor nesměl býti střežen,“ namítl Kristián.

„A což nebyl střežen včera? Zločincům to přece nevadilo, aby poškodili stroj.“

„Nikdo na to nebyl připraven, ale dnešní noci je stráž zesílena. A pak nemyslím, že by si naší tajní nepřátelé troufali opakovati svůj nebezpečný pokus.“

„Já také ne,“ odtušil Marcel, zahrabávaje se do svého úzkého lože. „Spěme, jiní teď bdí.“

Námořní důstojník brzy usnul a také Marcel podlehl za chvíli spánku. Pouze Fifi bděl. Nemohl zavříti očí, neboť jeho ducha mučila jistá myšlenka.

Myslil na aeroplán, jenž odpočíval tam na konci tábora a který měl jej a jeho společníky odnésti zítra k francouzským břehům. Viděl stále nepřátele skryté ve stínu, jak číhají znovu na svou kořist, a konečně neodolal.

Vstal potichu a vyšel ze stanu, aniž probudil svých druhů. Venku potkal několik stráží, které poznavše ho v měsíčním svitu, nechaly ho volně projíti.

Malého „Pařížánka“, jak jej nazývali, znali teď všichni a málem by mu vzdávali zbraní čest.

„Jářku, Fifi,“ zavolal na něho zuavský poddůstojník, jenž, sedě před stanem, pokuřoval z dýmky, „nemůžeš snad usnout?“

„Taky že ne,“ odvětil hoch; „proto jsem si vyšel trochu na čerstvý vzduch.“

„Máš pravdu! Ve stanu je k zadušení.“

O něco dále potkal pařížský hoch hlídku, rovněž známé druhy z posledního boje.

„Dobrý večer, chlapče!“ volali naň vojáci.

„Dobrý večer, přátelé!“ odpověděl Fifi. Brzy spatřil aeroplán, jenž v bledé měsíční záři podobal se velikému netopýru roztaženému na písčině. Trs travin čněl ze země několik kroků opodál. Chlapec se za něj přikrčil.

V duchu si byl vědom zbytečnosti svého hlídání, ale cítil se konečně klidnějším.

Nyní byl jist, že mu jednoplošník nevezmou. A přece po dalším přemýšlení došel k názoru, že kdyby se nepřátelé náhle objevili, měli by dosti času k odstranění stroje, dříve než by jim v tom mohl zabrániti.

Neměl zbraně, ani revolveru, aby mohl vystřeliti na poplach.

Po nějaké chvíli vstal a vrátil se do stanu, kde spali jeho druhové. Kristián měl revolver položen vedle sebe.

Fifi jej vzal a opět odešel. Byl rozhodnut, ztráviti noc pod širým nebem. Vrátiv se k travnaté houštině, za níž se krčil před chvílí, položil se na zem a opíraje se o lokte, oddával se snění.

Viděl se opět nad mořem, jak letí nad modrými vlnami závratnou rychlostí… Pak náhle v dáli ohraničuje obzor slezově fialový pruh. Jednoplošník snáší se k zemi, je zřetelněji viděti pevninu a náhle ozývá se dunivé hřmění. To dělo ohlašuje přílet aeroplánu.

Bylo to opravdu příliš krásné a chlapci se ani nechtělo věřiti v tak veliké štěstí.

POPLACH

Po táboře rozhostilo se ticho. Chvílemi ozval se v dáli nějaký skřek, lehký vánek zašustil travinami a zatřepetal plachtami stanů, to bylo vše.

Jak stále upíral oči na aeroplán nehybně ležící několik metrů opodál, zdálo se Fifimu, že vidí stíny plížiti se po zemi, ruce se zvedati a šklebívé obličeje míhati se před jeho zraky. Brzy přemohla jej únava a tvrdě usnul. Příliš přeceňoval své síly!

Najednou jej probudil jakýsi hluk. Protřel si oči, rozhlížel se kolem sebe, ale zprvu nerozeznal ničeho. Zdálo se mu však, že na zemi leží cosi černého, nehybného. Přiblížil se opatrně a poznal francouzského vojína.

„Aj!“ řekl si, „zdá se, že jsem neusnul jen já. Tu je stráž, kterou také přemohl spánek. Musím ji vzbuditi, což kdyby šla kolem kontrola!“

A jemně zatřásl mužem ležícím na písku.

Vojín se nehýbal.

„Ho, ho! ten má nějak tvrdé spaní!“ pomyslil si chlapec. Sehnul se, hleděl na muže v měsíční září. Vojín se stále nehýbal a jeho bledá tvář zachovávala překvapující ztrnulost.

„Hej, příteli!“ zahoukl chlapec stráži do ucha. Nic. Tu zatřásl spáčem silněji. Opět bez výsledku.

„Cožpak by byl mrtev?“ řekl si hoch a pozorně si prohlížel vojína. Měl zavřeny oči a jeho pravice křečovitě svírala hlaveň pušky.

Náhle ozval se za chlapcem lehký šustot provázený chvatnými kroky. Ohlédl se a nemohl potlačiti výkřik údivu…

Aeroplánu nebylo tu více. Zahlédl jen černou masu, jež se brzy ztratila ve tmě. Tentokráte Fifi pochopil.

Stiskl spoušť svého revolveru a dvakrát vystřelil, křiče ze všech sil:

„Nepřítel! Nepřítel!“ Pak se vrhl do tmy.

V okamžiku byl celý tábor na nohou. Hlídky, slyšíce obě rány Fifiho, vystřelily též a poplach byl všeobecný. Přitom však nastal zmatek. Vojíni na sebe naráželi, tážíce se druh druha, a bylo je viděti, jak pobíhají na všecky strany.

„Co se děje? Kdo to vystřelil?“ ptal se jakýsi důstojník, zapínaje si pás.

„Poplach byl dán na západním konci tábora,“ odvětil desátník afrických střelců.

„Ne, ne!“ odporoval jeden zuáv, „právě z jižní strany vyšel první výstřel.“

Mužstvo rozběhlo se oběma těmito směry, zatím co jezdci rozjeli se tryskem po obvodu tábora.

Marcel a Kristián probudili se při prvním poplachu. Námořní důstojník ihned stiskl pero své baterky a hledal revolver. Nenaleznuv ho, skokem vstal a volal Fifiho a Marcela. Jen tento se ozval na volání námořního důstojníka.

„Co se děje?“ tázal se Kristián.

„Nevím,“ odvětil Marcel, „zdá se, že je poplach.“

„Jak to, že Fifi na nás nepočkal? Sázím se, že ten zpropadený kluk zase něco vyvede.“

Marcel a Kristián vyběhli ven. Hned se dotazovali několika vojínů, ale žádný nevěděl nic určitého. Přece však brzy se jim dostalo přesnějších zpráv. U vchodu do tábora na jižní straně byla zavražděna hlídka. Marcel a námořní důstojník okamžitě se dali tím směrem. Generál Moinier dal troubiti na poplach a důstojníci myslíce, že nepřítel přešel k útoku, činili přípravy k boji. Světelné reflektory ozařovaly tábor na všech stranách. Bylo slyšeti řinčení zbraní, dusot koní a dunivý dupot pochodujícího vojska.

POSLEDNÍ KOUSEK HARTMANNOVÝCH SPOLEČNÍKŮ

Najednou strhl se veliký pokřik. Kristián v čele asi dvaceti mužů objevil právě, co se stalo. Jednoplošník nebyl více na místě, kde jej zanechali!

Aeroplán zmizel! Tu námořní důstojník pochopil vše; uhodl, proč Fifi odešel ze stanu. Hoch patrně zpozoroval něco podezřelého a pustil se za stíháním lupičů.

„Jen aby ho nezabili!“ pravil Marcel, pátraje zrakem v temné dáli.

„Přineste sem reflektory!“ velel námořní důstojník. Brzy čtyři acetylenové svítilny vrhaly své paprsky na rovinu, která sousedila s městem, ale po aeroplánu nebylo nikde ani památky.

Najednou však přece zahlédli nějaké Araby a francouzské vojíny kolem tmavého předmětu, jímž byl bezpochyby aeroplán. Bez rozmýšlení pustili se Marcel a Kristián k tomuto hloučku bojujících, jež zahlédli jen matně míhati se v šeré tmě.

Vojíni běželi za nimi, zatím co reflektory nepřestávaly vrhati na rovinu dlouhé světelné pruhy jako z majáku.

„Snad doběhneme včas,“ pravil Kristián k svému druhovi. „Vydrží-li vojíni, kteří obkličují ty Araby, až do našeho příchodu, zmocníme se opět letadla. Ale co Fifi, kde je Fifi?“

Jejich zraky marně těkaly po rovině. Neobjevily mladého druha.

Vtom ozval se vzduchem pronikavý výkřik. Marcel a námořní důstojník poznali hlas Fifiho.

„Jen vydrž! Vydrž!“ volal Kristián, „my již přicházíme.“

A skočil směrem, odkud přicházelo volání.

Zprvu neviděl ničeho, ale veden novým výkřikem, spatřil ve tmě dvě zmítající se postavy.

Přiblížil se s revolverem v pěsti a jaký byl jeho údiv, když konečně spatřil Fifiho. Fifiho, jenž porazil Araba a přidržoval ho k zemi s nadlidským úsilím.

Že se takto obořil hoch na tohoto Araba, měl k tomu jistě vážné příčiny, ale co mohl dokázati chlapec v zápase s dospělým mužem? Podařilo-li se mu povaliti ho nenadálým nárazem, nemohl nadlouho udržeti nad ním vrch. Náhlým vyhozením těla Arab se vyprostil tak dalece, že se mu podařilo kleknouti, pak již uchopil hocha za hrdlo, když vtom objevili se Marcel a Kristián. Arab okamžitě pustil Fifiho a zmizel ve tmě. Kristián vystřelil po něm, ale prchající byl již daleko.

MUŽ V ARABSKÉM PLÁŠTI

Mezi tou dobou vojíni, kteří provázeli oba letce, obořili se obrácenými pažbami na Araby, tlačící se kolem aeroplánu a brzy je zdolali.

V několika okamžicích byl jednoplošník vyproštěn a zůstali kolem něho jen francouzští vojíni.

„Jen nejsi-li raněn?“ tázal se Marcel, přistoupiv k hochovi.

„Na štěstí ne,“ odvětil Fifi, „a divím se, že jsem z toho tak lacino vyvázl. Ach, to byl horký zápas! Kdo by se toho byl nadál! Celý tábor klidně odpočíval, když přišli ti oškliví Arabové odvléci náš aeroplán. Ale věřte, že za tím vším skrývá se opět Hartmann, totiž jeho pomocníci, kteří nás pronásledují dále. Nejlepší důkaz toho? Slyšte! Muž, na něhož jsem skočil a kterého jsem srazil k zemi podražením nohou, nebyl Arab. Měl jen arabský plášť a turban, ale byl to Evropan.“

„Jsi si tím jist, co pravíš?“ tázal se Kristián.

„Oh ano, na to bych chtěl vzíti jed,“ odvětil hoch.

„A poznal bys toho člověka?“

„To je jiná věc. Bylo tma a světlo dopadalo z tábora, když se již dal na útěk.“

„Jaká škoda, že jsme nepřiběhli dříve!“ dodal Marcel. „Byli bychom se zmocnili toho lotra, jenž je patrně již posledním naším nepřítelem.“

„Posledním?“ pronesl námořní důstojník, vrtě hlavou. „Jsi si tím jist? Hartmann měl četné přátele. Nalézal je ve všech městech, kam přišel. Soudil bych, že je tu široce rozvětvená společnost zločinců, kteří se dorozumívají tajemným způsobem.“

V OLIVOVÉM HÁJI

Vojáci dopravili aeroplán do tábora. Přivedli také několik zajatců, kteří měli býti později podrobeni výslechu.

Když se rozednilo, Marcel a Kristián prohlédli letadlo a zjistili, že nedoznalo nového poškození. Plán nepřátel opětně ztroskotal.

Dříve než je generál mohl přijmouti, naši tři letci znaveni prožitými dojmy poodešli do olivového lesíka, jenž se rozkládal na pokraji tábora a rozložili se v něm, aby si trochu odpočinuli, neboť vedro bylo takové, že se ve stanu nedalo ani spáti.

Nebylo tu dosud nic pověděno o olivě, která patří přece k nejužitečnějším stromům a v Africe nalézá příhodnou půdu. Od několika desítiletí vysazují se tu a tam na poušti stromy, aby tvořily oasy nepříliš od sebe vzdálené. K tomuto zalesňování používá se většinou právě olivy. Její původní vlastí jest Asie, jež byla podle všeho i kolébkou lidstva. Odtud byla přenesena do Egypta, do Berberska, pak do Evropy; tu se aklimatisovala od nepamětných dob.

Stromy tyto rostou pomalu, proto jejich dřevo jest velmi tvrdé. Ve dvou letech počínají nésti ovoce a v šesti dávají plný užitek; obecně dosahují stáří tři sta let, ale někdy také šesti set a více.

Česání oliv koná se v oné době roční, kdy se počíná pociťovati zima. Proto také na starověkých památkách, na nichž je děj tento znázorněn, česači oliv jsou vypodobněni v zimním oděvu s kapucí na hlavě.

Olivy pojídají se různě nakládané a solené. Provencálové je dokonce požívají beze vší přípravy, ač takto jsou chuti zatrpklé.

Olivy se pěstují především pro olej, který se tlačí z jejich plodů. Zvláště dobré pověsti těší se olej vyráběný ve městě Aix v Provenci.

Veliká trvanlivost olivového dřeva a krásný lesk, kterého možno při něm docíliti, vedly již starověké řezbáře a sochaře k tomu, aby dřeva tohoto používali ke svým výtvorům.

PŘEKVAPENÍ, JEHOŽ SE FIFI NENADÁL

Po jednohodinovém odpočinku v olivovém háji (netřeba připomínati, že Fifi nezavřel oka ani na okamžik), zamířili letci ke generálovu stanu.

Ten již byl zpraven o všem, co se stalo.

„Ubozí přátelé,“ pravil, „máte rozhodně strašné odpůrce. Této noci, jak slyším, byl by vás nový jejich pokus málem připravil nadobro o aeroplán. Již jsem vyslechl několik zajatců a všichni vypovídají stejně: „Lidé, kterých neznají, je přemluvili a různými sliby přiměli je k činu.“ Musím dopadnouti ony padouchy, kteří o vás ukládají. Nepozbývejte odvahy! V několika hodinách bude letadlo úplně spraveno. Naši vojíni a důstojníci činili se, jak mohli, aby všecko bylo rychle hotovo.“

„Nevím, jak vám mám poděkovati, pane generále,“ pravil Marcel zřejmě dojat. Generál neodpověděl. Vešelť právě důstojník i dával mu potichu některé rozkazy.

Brzy zaznělo táborem jásavé troubení.

„Co to znamená?“ pravil Kristián generálovi. Tento odvětil s úsměvem:

„Budu konati přehlídku statečných mužů, kteří tak udatně bojovali za čest praporu. Chci jim poděkovati veřejně a lituji, že okolnosti mi nedovolily učiniti tak již dříve.“

Hledě pak na Fifiho, dodal: „Již jsem ti vyslovil blahopřání, jehož sis zasloužil, ale dnes si přeji, aby každý zvěděl, že Filibert Laugier, řečený „Fifi“, se zasloužil o vlast. S válečnou medailí na prsou a doprovázen nejstarším důstojníkem pluku projdeš před frontou shromážděného vojska.“

Fifi chtěl ze skromnosti odmítnouti tuto poctu, ale generál mu pravil: „Nezapomínej, příteli, že tak rozkazuji a povinností dobrého vojína jest poslechnouti okamžitě.“

Hoch již neřekl ani slova.

Za několik okamžiků Fifi, na jehož prsou leskla se zbrusu nová vojenská medailie, kráčel po pravici nejstaršího důstojníka před vojskem shromážděným v táboře.

Hoch z nesmělosti klopil při chůzi hlavu, ale důstojník, jenž ho provázel, povzbuzoval jej s úsměvem:

„Hlavu zpříma, Fifi, a prsa pěkně ven!“

Chlapec se napřímil a držel tělo vypjato po vojensku.

Když přešel frontu, postavil se na konec řady a čekal, až přehlídka bude skončena. Cítil hluboké ulehčení, když se odtroubilo k rozchodu. Nerad se tlačil do popředí.

„Měl bys býti pyšný na poctu, která ti byla právě vzdána,“ pravil mu Kristián.

„Vždyť jsem nebojoval o nic statečněji než druzí,“ odvětil hoch. „Učinil jsem jen svou povinnost, to je vše.“

A pln rozpaků vrhl se námořnímu důstojníkovi do náruči.

NOVÁ ZÁHADA

Téhož dne večer malá plachetnice se čtyřmi muži, patrně rybáři, opouštěla tangerský přístav a rychle se vzdalovala na širé moře.

Jindy by si nikdo nevšiml této křehké lodice, ale za těch nepokojných dob zdálo se to podezřelé. Ihned pustila se za lodicí parní vedetta a brzo ji dohonila. Rybářská bárka byla vzata do vleku a dopravena zpět do přístavu. Při vyloďování její posádky místo čtyř mužů byli v loďce jen tři.

Kdo asi byl ten tajemný rybář, který se raději vrhl do moře, nežli by se dal dopraviti zpátky do Tangeru? Byl to jeden z Hartmannových pomocníků. Vida, že všecko selhalo, a upozorněn arabskými přáteli, že by bylo neopatrností zdržovati se ve městě, rozhodl se k útěku.

Ačkoli přísahal, že pomstí Hartmanna, přece uznal za dobré dostati se do bezpečí.

Zahynul na moři? Nikoli, zločinci mají tuhý život.

Plaval nějakou dobu, potom byl zachráněn na palubu anglické lodi, která směřovala k Gibraltaru.

Naši čtenáři slyšeli všichni o Gibraltaru, této anglické državě v lůně Španělska. Dva vrchy vypínají se na západním konci Středozemního moře; úzké rameno moře je dělí od sebe. Tyčí se na obzoru jako hraniční sloupy dvou zemědílů. Na úpatí jednoho končí země africká, druhý zakončuje Evropu. Námořník je poznává zdaleka, jak se vynořují z mlhavých oblaků, jež téměř ustavičně zahalují jejich témě. Znamenají mu bránu k Oceánu.

Příkrá, rozervaná skála, kterou končí Evropa, nazývala se ve starověku předhoří Kalpe; průliv, který vede k oceánu, slul úžinou Gadesskou a zátoka, která se kryje za ní, bývala dostaveníčkem veškerého loďstva iberského.

Tam na úpatí této černé skály přistál r. 711 po Kr. arabský vojevůdce Tarik, první musulman, jenž učinil vpád do Španělska. Předhoří Kalpe, s něhož tehdy po prvé zazářil půlměsíc nad iberským poloostrovem, přijalo jméno tohoto šťastného vojevůdce, bylo nazváno Geb-al-Tarik (hora Tarikova), z čehož vznikl pozdější název Gibraltar.

Arabové založili tu pevnou tvrz. Ta později, po úplném vypuzení Maurů, byla rozšířena Španěly v opevněné město, jež považováno bylo za nedobytné.

Za války o španělské dědictví r. 1704 zakotvilo tu poblíž anglické loďstvo pod velením admirála Rooke, aby plenilo španělské břehy.

Jednoho večera, když všichni kapitáni loďstva byli shromážděni na palubě admirálské lodi, napadlo jim, že by se mohli pokusiti o útok na Gibraltar. Myšlenka zdála se dobrou a bez meškání byla uvedena ve skutek. Městu mohla přijíti pomoc po úzkém pruhu země, který spojuje toto předhoří s pevninou. Osmnáct set mužů bylo vyloděno na břeh, aby přeřízlo tuto spojovací cestu.

Pak všecko loďstvo začalo bombardovati pevnost; patnáct tisíc dělových kulí dopadlo na město. Posádka se vzdala; čítala jen 1500 mužů!

Tak se zmocnila Anglie tohoto skalnatého výběžku, zahnízdila se na něm a ovládá odtud celé Středozemní moře.

Zmínili jsme se trochu siřeji o Gibraltaru, protože událostí brzy zavedou k němu naše letce. Dodejme hned, že tajemný muž, který ujel z Tangeru na malé loďce a byl pak vytažen na anglický parník, nenašel v Gibraltaru přijetí, jakého očekával. Byl vyslýchán a poněvadž se jeho odpovědí zdály příliš vyhýbavé, bylo ustanoveno, že bude dopraven nejbližším parníkem zpátky do Tangeru.

Marcel a Kristián shledají se brzo s tímto člověkem, posledním ze svých nepřátel, s tím, který přisahal, že pomstí Hartmanna.

CO PRAVÍ MOB-EL-AKRI

Po vojenské přehlídce, při níž parádoval Fifi proti své vůli, zavolal generál Moinier leteckého důstojníka, jenž byl pověřen opatřením součástek, chybějících poškozenému aeroplánu.

Tento důstojník ohlásil generálovi, že je vše přichystáno a že možno vbrzku přistoupiti k montáži.

Aby se předešlo novému překvapení, dal generál dopraviti jednoplošník doprostřed tábora a tam Marcel s pomocí Fifiho započal opravnou práci. Na první pohled zjistil Fournier, že všecko půjde zase dobře, ale že oprava zabere několik hodin.

Zatím co s chvatem pracoval, zůstal Kristián u generála a byl přítomen výslechu Arabů zajatých minulé noci.

Proti svému zvyku byli tito domorodci tentokráte hovornější a odhalili zajímavé věci. Tak jeden z nich, jménem Mob-el-Akrí, učinil následující výpověd:

„Od několika dní obcházeli mezi námi dva muži, kteří se vydávali za německé důstojníky. Tvrdili, že jsou přáteli červeného sultána a podněcovali mé bratry proti Francouzům, kteří prý chtějí celé Maroko zničiti ohněm a železem.

Dodávali však, že francouzského vojska není dostatečný počet a proto generál, jenž jest ohrožen, chce žádati o posilu. Už prý je připraven aeroplán, který má odletěti do Francie s několika důstojníky, a ti mají za úkol, žádati o vyslání nového vojska do Maroka.

Proto nás ti dva Evropané ponoukali, abychom letadlo rozbili. Tak prý znemožníme Francouzům obdržení posil a budou snadno potřeni arabskými vojsky, táhnoucími od Marakeše.“

„Nuže,“ přerušil pak generál zajatce, „kde jsou nyní ti dva Evropané?“

„Mimo toto území. Viděl jsem je vstupovati na loď v tangerském přístavu. Jejich cílem bylo dostihnouti Gibraltaru.“

„Jak je tomu dlouho?“

„Sotva několik hodin.“

Generál dal ihned telegrafovati do přístavu a o deset minut později francouzská vedetta jala se stíhati označenou lodici. Víme již, s jakým výsledkem.

NOVÝ NÁČELNÍK

Maročané, přes to, že se na oko podrobili, připravovali se k útoku. Tlupy přicházející z Marakeše a rovin kolem Fezu ponenáhlu se shromažďovaly. Heslo, jež přicházelo z Marakeše, znělo:

„Ben-Ahmed spoléhá na své věrné. Alláh je s námi, pomsta je blízká.“

Tato slova, pocházející od váženého náčelníka, účinkovala na vznícené mysli. Fanatikové oddávali se opět naději.

V tangerských ulicích a na prostranstvích před mešitami tvořily se hloučky. Jedna a táž věta kolovala od úst k ústům: „Ben-Ahmed přichází. Ben-Ahmed bude v noci před branami města.“

Všude na poušti poslové svolávali povstalecké kmeny k odboji.

Již dvacet let byl veliký náčelník Ben-Ahmed zapřísáhlým nepřítelem cizinců a zvláště Francouzů. Využíval své duševní převahy nad svými soukmenovci a dovedl jim namluviti, cokoli chtěl.

Vypravovalo se o jeho nesčetných zázracích; slepým navracel zrak, uzdravoval chromé a tvrdilo se o něm, že v noci rozmlouvá s Prorokem.

Ben-Ahmed platil za nadpřirozenou bytost, schopnou vykonati vše, co si usmyslí. Mnozí se divili, že dosud nedal o sobě vědět, i usuzovali z toho, že marné jest již bojovati proti vetřelci, poněvadž sám veliký Ben-Ahmed boje takového se vzdal.

Možno si představiti nadšení davů, když se dověděly, že náčelník vychází ze svého ústraní, že vzal na sebe válečné odění a osedlal válečného oře.

Aby působil na obrazotvornost Maročanů, dal Ben-Ahmed provolávati svými hlasateli, podaří-li se mu ve čtyřiadvaceti hodinách zmocniti se dvaceti Francouzů a utíti jim hlavy, že vítězství je jisto.

Ve svém marakešském paláci, nádherném jako některý palác zTisíce a jedné noci, shromáždil padesát šejků a měl k nim tento proslov:

„Bratři! Dnešní noci zjevil se mi veliký Mohamed. Držel v ruce damascénku, jejíž čepel vrhala blesky. Připomenuv mi hlavní přikázání koránu a postěžovav si, že Arabové nechovají té živé víry jako kdysi, vyzval mne, abych probudil spící odvahu, roznítil nadšení, pak mi dal svoji šavli, řka: „Touto zbraní potřeš jistě cizince. Stačí ti, usekneš-li hlavy dvaceti Francouzům. Alláh vykoná ostatek. Všude, kam vkročíš, zvítězíš; kam stoupne kopyto tvého koně, tam již nikdy neobjeví se cizí vetřelec. A Prorok, promluviv tato slova, zmizel v ohnivém kruhu.“

Tato řeč měla na shromážděné šejky účinek, jakého čekal Ben-Ahmed. Všichni povstali a zvedajíce pravicí přisahali, že se budou říditi Prorokovým rozkazem.

Bylo tu již pověděno, jak rychle se šíří rozkazy mezi africkými kmeny. Bez telefonu, bez telegrafu dostávají Arabové zprávy v několika hodinách. Může to býti k podivu evropským národům, ale ve skutečnosti není nic jednoduššího.

Arabové používají optického telegrafu, podobného onomu, jakého se dosud užívá někdy ve vojsku. S vrcholu písečných dun vysílají světelná znamení pomocí zrcadel a znamení ta jsou ihned sdělována od stanice k stanici.

Velká mešita tangerská byla poslední, jež přijala Ben-Ahmedovy rozkazy. Téměř vzápětí je muftiové ztlumočili obyvatelstvu a Arabové dovedou tak dobře věc utajiti, že okupační vojsko ani na okamžik nemělo nejmenšího tušení o chystaném spiknutí.

Ihned jak odeslal své válečné provolání, vypravil se Ben-Ahmed na cestu. Sedě na bohatě vyšňořeném koni a obklopen štábem nejváženějších šejků, blížil se k Tangeru. Povstalci přidávali se k němu, ale on je rozděloval na malé skupiny, aby nevzbudil pozornosti Francouzů.

První francouzská stanice, s kterou se setkal, byla stanice Zur. Přepadl ji, získal četné zajatce, vybral z nich dvacet a šavlí, o níž tvrdil, že jí dostal od Mohameda, sťal jim vlastnoručně hlavy. V tom viděli pověrčiví a fanatičtí musulmané předzvěst vítězství.

ÚTOK

Generál Moinier, zpraven jiskrovou telegrafií, počal se znepokojovati vřením, jež panovalo ve městě. Dozvěděl se také, že tlupy v nepořádku postupují pouští, ale zdaleka nepředvídal, že situace je tak vážná. Arabové totiž, kteří směřovali k městu, pečlivě ukrývali zbraně pod svými plášti a pochodovali na způsob karavan. Teprve u tangerských bran povstalci se spojili v jednotné těleso. Nejprve byli odraženi, pak se jim podařilo těžiti z průlomu způsobeného při minulém obléhání a vnikli do města. Dostali se tam právě ve chvíli, kdy Fournier, hotov konečně s opravou, poručil vytáhnouti jednoplošník z hangáru. Již vznášel se do vzduchu pozdravován salvou z děl.

Ale Marcel, vida nebezpečí, ve kterém se ocitali Francouzi, rychle se zatočil se svým strojem a přistál opět k zemi uprostřed kruhu utvořeného vojíny. Mohli potřebovati jeho pomoci i považoval za svou povinnost vytrvati v ohroženém táboře.

Na rozkaz generála Moiniera byli letci okamžitě vyslání na obhlídku a v nastávající noci se jim podařilo vypátrati arabské oddíly, jež obkličovaly město. Reflektory osvětlily rovinu a baterie s hradeb zaplavovaly útočníky deštěm kulí. Boj byl urputný, zuřivý. Maročané povzbuzováni Ben-Ahmedem bili se jako lvi. Přece však byli odraženi. Musili se dáti na ústup, ale ani útěk jim nepomohl. Dostavše se do křížového ohně, byli nuceni se vzdáti. Ben-Ahmed sám byl na útěku zasažen kulí do hlavy a mrtev vypadl ze třmenů.

Poslední pokus povstání byl zdolán. Mocný náčelník, který s červeným sultánem mohl ještě roznítiti davy, zmizel s jeviště.

Toto vítězství, jak snadno pochopíme, bylo radostně oslavováno francouzskými vojíny a generál Moinier znovu blahopřál těm, kteří se vyznamenali v boji.

Fifi jako vždy držel se statečně. Společně s Marcelem a Kristiánem po celou dobu trvání boje obhlížel s aeroplánu nepřátelské linie.

Na neštěstí utrpěl jednoplošník vážná poškození. Jedna koule roztříštila vzpěry, jiná rozštípla kormidlo po celé jeho délce. Bylo nutno opět spravovati! Marcel byl všecek zoufalý, cožpak nikdy neskončí své cesty?

NÁVRAT MALÉHO NA-NU

Mezitím došlo k šťastné události, jež dovedla naplniti pařížského hocha svrchovanou radostí.

Do města Tangeru dorazila francpuzská výprava přicházející z Fezu. Mezi novými příchozími byl Na-Nu.

Lze si představiti radost Fifiho, když spatřil malého Annamitu, an přicházel v průvodu několika vojínů.

„Na-Nu! Můj nebohý Na-Nu!“ volal pařížský hoch, pádě do náručí malého Annamity.

„Fifi!… Fifi!…“ zajíkavě vyrážel Na-Nu, nemoha opanovati svého pohnutí.

A několik okamžiků zůstali oba chlapci bez jediného slova. Měli si však tolik toho říci!

Konečně pařížský hoch odvedl si malého Annamitu do stanu a tam, poklepávaje mu přátelsky na rameno, rozhovořil se podle chuti:

„Můj nebohý Na-Nu! Myslil jsem, že se s tebou již nikdy neshledám. Když jsem tě opustil tam na tom loži v nemocnici, nebylo ti tuze dobře, viď? Tos asi mnoho vytrpěl?“

„Bolestí jsem tuze necítil, ale nejvíce mne trápilo pomyšlení, že jste odešli a já že umřu opuštěn. Nu, ale teď jsem zachráněn.“

Kristián brzy přišel a vyrušil je z tohoto hovoru; spatřiv Na-Nua, byl nemálo překvapen, neboť ho dosud neviděl.

„Aj, ty jsi zde?“ pravil, hladě hocha po vlasech.

„Ano, pane Kristiáne, jsem zde a mám velkou radost. Vždyť jsem se tolik bál, že se vrátíte do Francie beze mne.“

„Vezmeme si tě s sebou, buď bez starosti, ale při těch ustavičných nehodách, které nás zdržují, nevím, kdy se tam dostaneme.“

„Oh, brzy!“ zvolal Fifi. „Pan Marcel mne ujistil, že jednoplošník bude brzo v pořádku.“

„Já už nevěřím ničemu,“ povzdychl námořní důstojník. „Zdá se, že se nám v cestu navalují překážky větší než kdy jindy.“

„My je překonáme, pane Kristiáne, uvidíte.“

„Přál bych si to. Zatím musíme se míti na pozoru, a to hodně na pozoru, neboť jsem přesvědčen, že nepřítel se plíží stále kolem nás.“

„To je pravda, ale ručím vám za to, že dopadnu toho nepřítele, ať se skrývá jakkoli.“

NA STRÁŽI

Noc se již schylovala, ale Marcel pracoval stále ještě na svém jednoplošníku.

Díky dobrému generálu Moinierovi, jenž mu přidělil ku pomoci ženijní vojíny, mohl bez nesnáze zhotoviti všecky součástky, kterých potřeboval.

Blížil se tedy okamžik, kdy bude moci odletěti. Fifi a Na-Nu od něho již neodcházeli a s pochopitelnou nedočkavostí sledovali postup práce.

Když konečně viděl Fournier, že při vší své píli nebude moci dodělati opravu za světla, vyšel z hangáru, provázen oběma chlapci a požádal stráže, aby dobře hlídaly.

Byli to tři vojíni, tři energičtí chlapíci, kteří se již osvědčili a na něž bylo by těžko vyzráti, jak se lidově říká.

Při odchodu pravil Fifi svému zaměstnavateli:

„Pane Marcele, rád bych vás o něco poprosil.“

„Mluv!“

„Nuže, přál bych si ztráviti noc u aeroplánu.“

„K čemu to? Ti vojáci budou dobře hlídati.“

„Nepravím, že ne, ale sám jste mi řekl nejednou, že opatrnosti nikdy nezbýv. Budu-li spáti zde nebo ve stanu, je to naprosto jedno.“

„Chceš-li konečně, nevidím v tom nic nenáležitého, ale pojď povečeřeti s námi, hned se pak sem vrátíš.“

„To ať mi Na-Nu raději přinese večeři sem,“ pravil hoch.

„Jak si přeješ. Nuže na shledanou!“

Marcel a Na-Nu odešli a Fifi, vstoupiv do hangáru, uvelebil se vedle jednoplošníku. Za chvíli přinesl mu Na-Nu jídlo a poněvadž chtěl malý Annamita zůstati s ním, pařížský hoch se postavil proti tomu.

„Ne,“ pravil, „musím zde zůstati sám této noci, zítra se dozvíš proč.“

Zvyklý poslouchati svého přítele, Na-Nu již ničeho nenamítal. Vyšel ven, ač nerad, a vrátil se do stanu, kde Marcel a Kristián právě večeřeli s dvěma jinými důstojníky.

Kdyby malý Anamita byl pozornější, jistě byl by si všiml, že po jeho odchodu z hangáru následoval ho nějaký muž, ale Na-Nu, jenž zdaleka neznal pravého stavu věcí, neměl důvodu k nějaké zvláštní ostražitosti.

Ostatně muž, který ho stopoval, nejevil zvláštního zájmu o Annamitu. Dokonce se i vrátil, když se patrně přesvědčil, že Na-Nu není ten, kterého hledal.

ZLÉ ZPRÁVY

Zatím co Fifi bděl v hangáru uprostřed tábora, v té době v pařížské uličce Lecourbově četli při lampě noviny dva manželé. Jsou to rodiče Fifiho.

Oba jen stěží věří tomu, co čtou, tak veliceje překvapuje zpráva, kterou mají před očima.

„Ale přece je ta zpráva datována z Tangeru,“ povídá muž, „a je podepsána velícím generálem okupačního vojska v Maroku. Mluví se tu opravdu o našem Fifi. Vždyť tu stojí uveden celým jménem. Filibert Laugier.“

A po chvilce mlčení otec Fifiho pokračoval:

„Kdo by to byl do toho chlapce řekl, že bude z něho takový hrdina! Byl hodný, odvážný, přesvědčili jsme se o tom často, ale něco takového jsem přece jen nečekal! Pomysli si, je vyznamenán válečnou medailí! V tom věku! Takového případu tu ještě nebylo. Bojoval jako lev při dobývání Tangeru a sám zarazil francouzskou vlajku na citadelu toho města.“

„Je-li možná?“

„Ano, vždyť to tvrdí sám generál. A to není všecko. Je velmi pravděpodobno, že dobude ceny New York Heraldu. Podaří-li se mu to, pak má svou budoucnost zajištěnu. Teď vidíš, že jsem udělal dobře, že jsem ho nezdržoval.“

Matka hochova tiše plakala. Náhle pozvedla hlavu a hledíc manželovi do tváře, pravila: „A což potká-li ho neštěstí na té hrozné výpravě? A místo zpráv, že je naživu a že je pokryt slávou, dozvíme-li se, že…“

Ubohá žena nedomluvila pro velikou lítost, která ji přemohla.

„Jen se upokoj,“ těšil ji muž. „Proč bys naříkala, když je již všecko málem skončeno a věc tak dobře dopadla! Myslíš, že sám jsem neměl dosti starostí, když jsem zvěděl, že nedocházejí žádné zprávy o Excelsioru? Tenkrát jsem ti nic neřekl, přemáhal jsem se, jak jsem uměl, ale trpěl jsem jako ty. Snad jsem trpěl ještě více, neboť jsem si vyčítal, že jsem zavinil všecko sám, že jsem Fifiho nechal odejít. Ale teď se jíž nebojím. Náš hoch zvítězil nade všemi překážkami, je skoro již u cíle a k tomu získal si ještě novou slávu. Co podnikl s panem Fournierem, bylo vrcholem odvahy, ale co teď vykonal, jest činem ještě krásnějším: bojoval za vlast a zasloužil si jména hrdiny. My chudí lidé můžeme býti hrdi, že máme takového syna, a já nikdy jsem se nenadal tak velikého štěstí.“

Za té řeči otec Fifiho prohlížel noviny dále. Sloupec, v němž se mluvilo o jeho synu, v němž se vynášelo hrdinství mladého Pařížana, nalézal se na první straně. Malá poznámka ležatým tiskem: „pokračováni viz v Posledních zprávách“ upoutala pozornost tohoto dobrého dělníka.

Rychle obrátil list, přelétl zrakem příslušný odstavec, a náhle zbledl. Jeho žena, která jej pozorovala, chtěla mu vzíti noviny z rukou, ale on jich nepustil:

„Nech mne přece dočísti!“ pravil a narychlo si vymýšlel jinou zprávu, kterou četl zvolna, váhaje na některých místech. Našel totiž zprávu, že Fifi byl raněn a přenesen do nemocnice. Otec měl ještě tolik duchapřítomnosti, že depeši tu pozměnil a četl ji své ženě jinak.

Ta však postřehla klam, matčina srdce nelze ošáliti. Ubohému muži nezbývalo než přiznati, že Fifi byl lehce raněn.

„Dej mi noviny, chci čísti sama!“ pravila matka.

„K čemu to? Když ti říkám, že nestalo se nic vážného!“

„Chci se přesvědčiti.“

A než mohl manžel zabránit, žena zmocnila se novin a dychtivě četla zprávu, kterou jí chtěl zatajiti.

Ruce se jí třásly, tvář křečovitě stahovala. Náhle upustila noviny, volajíc srdcervoucím hlasem:

„Můj Fifi!… Můj ubohý Fifi!… Již ho více neuvidím!… Zemře tam opuštěn, daleko od matky. Volá mě snad v tétochvíli, vztahuje po mně ruce na smrtelném lůžku. Ó, toť je příliš!… Toho nesnesu!“

A zalomivši rukama klesla ubohá matka na podlahu, dříve než ji mohl její manžel zachytiti.

V sousední světničce malá Blanuška, která všecko slyšela, začala vzlykati, volajíc zajíkavě:

„Fifi! Můj bratříčku! Můj chudáčku Fifi!“

NEPŘÍTEL SE OPÉT OBJEVUJE

Kdyby mohl pařížský hoch tušiti, co se děje v jeho domově, snad by ho jeho energie nadobro opustila. On však neměl nejmenšího tušení, že telegram, poslaný zpravodaji pařížským novinám a zmírněný pak dodatečně z rozkazu generála Moiniera, bude uveřejněn v celém svém krutém znění.

Ve chvíli, kdy úplně uzdraven ze svého zranění bděl u aeroplánu, jeho matka považovala ho za umírajícího a již ho oplakávala.

Noc pokračovala. Poddůstojník a jeden z vojínů tvrdě usnuli. Jen vojín postavený na stráž před hangárem bděl s Fifim.

Pařížský hoch poodstoupil na okamžik od letadla a stál u dveří, před nimiž viděl přecházeti stráž. Pojednou sebou trhl. Zdálo se mu, že slyší za sebou nějaký šramot. Ihned se obrátil, ale neviděl nic; pomyslil si, že to desátník nebo vojín ležící na zemi zašustili v písku.

Ale zvuk se opakoval a tentokráte ozvalo se zřetelné zaskřípání jakoby kovových součástek. Zvuk přicházel z vnitřku hangáru. Pařížský hoch, dříve než by probudil oba vojíny, ještě naslouchal.

Otevřenými dveřmi hangáru vnikal pruh světla a ozařoval část aeroplánu.

„Toť podivné!“ pomyslil si Fifi; „zdá se mi, jako by se mihl nějaký stín u jednoplošníku. Což kdyby to byl…“

Přiblížil se potichu, zatajuje dech, a čekal několik okamžiků.

Teď nedonikal k jeho uchu žádný zvuk, pouze se mu zdálo, jako by viděl na jedné straně aeroplánu velikou černou skvrnu. Již chtěl křičeti na poplach, ale ještě se zdržel.

Mohl se přece jen mýliti. Namáhal se všemožně, aby překonal ospalost, která se ho zmocňovala, i bylo možné, že jeho unavený zrak vidí věci, které neexistují.

Hochovi to přece jen nedalo. Plížil se tiše po zemi a dostal se asi na dva metry od aeroplánu, když tu náhle domnělý stín nabyl určitých obrysů.

Tentokrát hoch jíž neváhal. Skokem byl na nohou a s revolverem v pěstí hnal se ke stroji.

V tom okamžiku vyskočil z pozadí aeroplánu nějaký muž a chtěl se vrhnouti na Fifiho, ale pařížský hoch stiskl spoušť své zbraně, křiče ze všech sil:

„Pomoc!… Přátelé!… Pomoc!“

Přiběhly stráže s puškou v ruce. Muž, kterého Fifi ve svém chvatu chybil, vrhl se na zem. Bylo jej nyní viděti ve svitu lucerny, která ozařovala vchod do hangáru. Plazil se po zemi a zmizel v temném koutě.

„Nenechejme ho uniknouti!“ křičel Fifi; „zavřete dveře, rychle! rychle!“

Jeden z vojínů, přiraziv kvapně dveře hangáru, přiběhl se svítilnou, jejíž zář vrhal na všecky strany. Zlosyn byl by málem unikl. Již nadzvedl prkno, které předtím odtrhl, a vsoukával se ven.

Desátník, jenž byl obří postavy, chytil jej za nohu a vtáhl ho zpátky do hangáru, řka: „Ach, milý panáčku, tys nám chtěl vyklouznout, ale je už pozdě, jsi chycen! Nuže, obrať se trochu, abychom ti viděli do obličeje.“

Druzí dva vojíni vrhli se na neznámého a pevně ho drželi. Muž se zoufale namáhal, aby se vyprostil z jejich rukou, ale marně: drželi ho jako v kleštích.

„Ach, ty ničemníku!“ zvolal Fifi, „teď jsme tě dopadli. Teď nám musíš pověděti, kdo tě najal k tak hanebnému činu!“

Zajatec díval se posupně na své protivníky, podivný úšklebek pohrával jeho rty.

„Bude nutno odvésti ho odtud ke generálnímu štábu,“ pravil jeden z vojínů. „Odvedeme ho, až se rozední,“ odvětil desátník, „neboť tento člověk má jistě venku společníky a my nejsme dosti silní, abychom se jim ubránili.“

„Máte pravdu,“ pravil pařížský hoch. „Ten ničemník má jistě pomocníky a nebylo by na tom nic divného, kdyby stáli v záloze poblíž hangáru.“

Muž byl pevně spoután, zatím co Fifi při svitu lucerny prohlížel aeroplán.

„Tušil jsem to,“ prohodil náhle, „ten ničema chtěl nám poškoditi stroj. Hleďte, již přepiloval páku od řízení. Ach, teď se mi všecko vysvětluje. On tu nebyl po prvé! Podívejte se, tady odtrhl prkno a tudy se dostával do hangáru,“

„Na mou věru,“ pravil desátník, „tohle jistě nebyl jeho první kousek!“

DOBRÝ ÚLOVEK

Když se rozednilo, přišli do hangáru Marcel a Kristián. Vida je Fifi, spěchal k nim.

„Pojďte honem, milí přátelé!“ volal; „něco uvidíte!“

„Jakže? Stalo se něco?“ tázal se Marcel.

„Ano a řeknete, že jsem dobře udělal, když jsem přenocoval zde. Opět jednou, mohu říci, že jsem měl dobrý nápad.“

A Fifi vedl své přátele k místu, kde ležel zajatec.

„Kdo je ten člověk?“ ptal se Kristián.

„Pán, který chtěl zcela jednoduše zničiti náš aeroplán. Přistihli jsme ho při činu. Zapírati nebude moci, ujišťuji vás.“

Marcel popošel k zajatci.

„Kdo jsi?“ ptal se ho, „a proč ses vkradl do hangáru?“

Muž neodpovídal. Fournier opakoval: „Táži se tě, proč ses sem vloupal?“

Neznámý pohlédl na Marcela, ale zůstal němý jako dříve.

„Nic nevytáhneš z tohoto individua,“ pravil námořní důstojník. „Odveďme ho ke generálovi. Tam se snad odhodlá k výpovědi.“

Neznámý nehnul ani brvou. Byl dopaden při činu a věděl dobře, že mu nebude možno popříti svou vinu. Doufal jen, že získá čas. Snad mu náhoda přispěje ku pomoci!

Kristián požádal jednoho z vojínů, aby se chopil zajatce, a brzy tento, následován Marcelem, Kristiánem a Fifim, byl odváděn ke generálovu stanu.

Cestou potkali Na-Nua, který jim pravil: „Právě jsem viděl prchati jakéhosi muže, když jste vycházeli z hangáru. Hleďte, tamhle jest! Vchází do toho malého domku, co tamto vidíte.“

„To bude společník toho, jejž držíme,“ pravil Kristián. „Rozhodně těch lotrů je více než myslíme. Je to hotové spiknutí.“

A obraceje se k vojínovi, jenž držel zajatce, pravil mu:

„Nechte mně tohoto člověka, vezmu si ho na starost, a běžte se postaviti na stráž tam k tomu domku na kraji tábora. Tenhle chlapec, Na-Nu, půjde s vámi a ukáže vám člověka, kterého viděl.“

Vojín odešel s mladým Annamitou, aby se postavil na stráž před tajemný domek.

TAJEMNÝ ZAJATEC

Věci se zaplétaly čím dále tím více. Každé chvíle vynořoval se nový nepřítel i vnucovala se otázka, nenechal-li Hartmann za sebou celou legii mstitelů. Čeho doufali dosáhnout tito bídníci? Nemohli si přece činiti naděje na cenu vypsanou New York Heraldem. Jednali tedy z pouhé nenávisti? Uvidíme dále, že ti bídníci byli vedeni jiným cílem.

Letci došli brzy ke generálovu stanu, ale musili čekati nějakou chvíli, neboť konala se právě porada generálního štábu.

Když konečně byli připuštěni, podával jim generál ruce, řka: „Co vás ke mně přivádí?“

„Mimořádná věc, pane generále,“ odvětil Kristián. „Vedeme zajatce.“

„Toho Evropana?“

„Ano.“

„Je to opět vyzvědač?“

„Nevím, ale jisto jest, že je to nepřítel. Byl dopaden při poškozování aeroplánu.“

Generál změřil muže pohledem.

„Jak se jmenuješ?“ tázal se.

Neznámý mlčel.

„Jak se jmenuješ?“ opakoval generál.

Stejné mlčení.

„Nemám času nazbyt,“ pravil důstojník, „a upozorňuji tě, nebudeš-li odpovídati, že tě dám zastřelit. Mám k tomu právo. Jsme ve válečném stavu a každý podezřelý cizinec, který bez dovolení vnikne do místa vojensky střeženého, propadá životem. Dávám ti pět minut na rozmyšlenou. Vytrváš-li po uplynutí této lhůty ve svém mlčení, vydám tě popravčímu oddílu.“

Muž si patrné uvědomil, že není si s čím žertovati a že bude lépe uposlechnouti a tak než uplynulo pět minut, řekl generálovi:

„Jsem ochoten vypovídati.“

„Mluv tedy!“ pravil důstojník; „proč jsi chtěl poškoditi letadlo?“

Zajatec chvíli váhal, pak jako by se náhle rozhodl, pronesl třesoucím se hlasem:

„Slíbíte-li mí, že mne zachováte naživu, povím vám všecko.“

„Nemohu nic slibovati předem,“ pravil generál; „vypovídej, uvidím pak, co mám dělati. Pamatuj však, že nemám času nazbyt.“

Muž se na několik okamžiků zabral do sebe, potom začal:

„Jsem ubožák a se špatnou jsem se potázal, že jsem se nechal zlákat těmi, kteří chtěli zničiti aeroplán… Já…“

Zde přerušil Marcel zajatce:

„Kdo jsou ti, o kterých se zmiňuješ?“

„Maročané.“

„Tys tedy nebyl pomocníkem Hartmannovým?“

„Ne. Neznám toho muže…“

„Pokračuj,“ řekl generál; „tvrdíš, že tě navedli Maročané ke zničení aeroplánu. A co ti za to slibovali?“

„Velkou sumu peněz.“

„Kdo ti ji měl vyplatit?“

„Šejk, jehož jména neznám, ale kterého jsem viděl několikrát.“

Generál se obrátil k letcům: „Ten člověk lže, to je zřejmé.“ A zavolav vojína, jenž stál před stanem, pravil mu: „Prohledej tohoto muže!“

NOVÝ VYZVĚDAČ

Tento rozkaz působil na zajatce jako hromová rána. Chtěl odporovati, ale vojín s Kristiánovou pomocí rychle zobracel jeho kapsy.

Našli u něho nabitý browning, nůž, svazek paklíčů, jaký nosí u sebe jen lupiči, a žlutou koženou tobolku utaženou řemínkem.

„Otevřte tu tobolku!“ poroučel generál.

Vojín uvolnil řemínek a vyňal z tobolky nějaké papíry.

Zajatec velmi zbledl. Generál rychle probíhal zrakem ony papíry. Pojednou zvedl hlavu a zvolal:

„Co znamenají tyto plány? Co tyto snímky? Pořídil jsi je ty?“

„Ne,“ zakoktal muž, „dostal jsem je.“

„Komu to chceš namluvit? Plány, které jsem právě našel u tebe, zhotovil jsi ty. Také fotografie jsou tvým dílem. Jsi vyzvědač ve službách Maročanů. Zničení aeroplánu tvořilo součást vašeho programu.“

Muž klopil hlavu, ničeho neodpovídaje. Viděl se ztracen.

Plány u něho nalezené byly usvědčující. Jedny představovaly půdorys tábora, označovaly přesně rozložení vojska a místo, kde se nalézal generálův stan. Bylo zřejmé, že měly sloužiti k přípravě nějakého přepadení.

„Proč okolo mého stanu je veden červený kruh?“ tázal se generál. „Měli jste patrně spadeno na mne. Chtěli jste mne zavraždit.“

Zajatec tvrdošíjně popíral, potom, vida, že mu to nic nepomůže, upadl v odpornou zbabělost. Vrhl se k nohám Marcelovi a Kristiánovi, koktaje ze sebe:

„Prosím vás, pánové, přimluvte se za mne u generála. Řekněte mu, daruje-li mi život, že mu odhalím tajemství, které mu velice prospěje.

Jsem jen najatý pomocník a ti, kteří mne navedli k tomu činu, jsou dva Evropané. Před chvílí jste vyslovili jméno Hartmannovo. Ti dva patřili k jeho přátelům. Byli spojenci šejka Ben-Ahmeda.“

„Jsi Francouz?“ tázal se generál vyzvědače.

„Ne,“ odvětil.

„Mluvíš plynně naším jazykem.“

„Jsem ve Francii již dlouhou řadu let.“

„A takhle se odměňuješ za pohostinství, kterého ti poskytla.“

„Smilování!… pane generále, smilování! Slibuji vám, že odčiním svou vinu. Vydám vám jedny po druhých, kteří vás chtěli zabíti. Řeknu vám jména těch, kteří chtěli zničiti aeroplán. Já…“

„Dosti,“ pravil suše generál. „Všecko, co mně řekneš, bude marné. Dovedu si jinak pomoci proti tvým spoluvinníkům. Nepotřebuji tvých odhalení. Jsi usvědčen ze zrady. Budeš zastřelen.“

Bídník, jejž strach doháněl k šílenství, svíjel se u nohou generálových a letců, vyrážeje nesrozumitelné skřeky.

„Dvanáct mužů!“ velel generál Moinier, obraceje se k vojínům, stojícím na stráži u vchodu.

Za půl hodiny byl vyzvědač odveden francouzskými vojíny na konec tábora. Brzy salva výstřelů ohlašovala letcům, že spravedlnosti učiněno zadost.

„Opět o jednoho nepřítele méně,“ pravil Marcel ke Kristiánovi.

„Kéž by to byl poslední!“ odvětil námořní důstojník.

„Teď snad najdeme konečně trochu klidu.“

PODEZŘELÝ ZUAV

Letci vrátili se do hangáru a Marcel se jal narychlo spravovati, co bylo na aeroplánu způsobeno tajemným škůdcem. Na štěstí poškození bylo bezvýznamné.

„Nuže,“ tázal se Kristián Fourniera, „myslíš, že budeme moci zítra odletěti?“

„Mohli bychom ještě dnes večer.“

„Nač tedy čekati do zítřka! Půjdu kegenerálovi a požádám ho o dovolení ke startu. Počkej na mne zde!“

Zatím co Marcel pracoval, Fifi s Na-Nuem přecházeli před stanem. Oba chlapci hovořili o minulých událostech; vzpomínali nebezpečí společně prožitých, z nichž vyvázli jako zázrakem.

Na-Nu musil pro cosi odběhnouti na konec tábora a pařížský hoch usedl na lavičku a čekal.

„Hej, chlapče!“ oslovil ho náhle mimojdoucí zuav, „nezdá se, že se ti zde tuze líbilo. Jistě bys raději byl ve Francii?“

„Na mou věru,“ odvětil hoch, „přiznávám se, že bych už rád viděl zase svou domovinu.“

„To bych si také myslil,“ děl vojín, usedaje vedle Fifiho. „Jsem v této satanské zemi sotva rok, ale zdá se mi, že jsem tu již deset let. Je to hrozné, žíti tak daleko od vlastí. Když jsem odcházel, byl jsem samý zápal, samé nadšení. Div jsem si nezpíval, tak jsem se těšil, že uvidím daleké země! Sám jsem o to žádal, abych byl poslán do Afriky. Potřebovali dobrovolníků a já zrovna se k tomu nahodil. Ostatně ničeho nelituji. Bil jsem se statečně, vykonal jsem svou povinnost a mohu býti právem spokojen. Přece však budu velice šťasten onoho dne, kdy nás loď poveze do Francie.“

„Nejste snad z Paříže?“ otázal se Fifi.

„Ano, příteli a jsem na to hrdý. Tys také Pařížan?“

„Ano,“ odvětil hoch.

„A vrátíš se brzy do vlasti?“

„Podle všeho již zítra.“

„Letadlem?“

„Ano.“

Zuav se usmíval, pohlížeje na hocha: „To se na tebe přijdu podívat; ale musil bys mně říci, v kolik hodin odletíte?“

„To ještě není přesně stanoveno. Všecko bude záviseti na generálovi. Myslím však, že dnes sotva odletíme.“

Vtom se objevilo opodál několik vojínů.

„Musím jít za svou službou,“ pravil zuav; „doufám, že se ještě uvidíme. Zatím se měj dobře, chlapče!“ A zuav rychle odkvapil.

Když došli vojíni k Fifimu, poddůstojník, jenž velel té malé četě, otázal se hocha: „Zuav, jenž zde byl a jenž utíká před námi jako čert před křížem, byl k vám poslán?“

„Ne,“ odvětil Fifi.

„To je podivné,“ poznamenal desátník a obraceje sé ke svým lidem, velel: „Do běhu! Hleďme zadržet toho chlapíka, zdá se mně podezřelým.“

DOPIS

Osaměv, jal se pařížský hoch přemýšleti.

Jakže? On, jindy tak odměřený ve své řeči, ukázal se tak důvěřivým vůči neznámému vojínu, jehož otázky připadaly mu nyní trochu všetečné!

Ze svého přemýšlení byl vyrušen příchodem Na-Nuovým. Malý Annamita byl všecek udýchán a třesoucím se hlasem oznamoval svému příteli:

„Fifi, je tu pro tebe dopis.“

„Kde je?“ tázal se hoch, zblednuv překvapením.

„V táboře. Byl bych ti jej přinesl, ale nechtějí ho vydati než tobě.“

Fifi nežádal dalšího vysvětlení. Vzal nohy na ramena a uháněl, následován Na-Nuem, kterého brzy nechal daleko za sebou.

Při vchodu do tábora, blízko baráků, se nalézal stan vyhrazený polní poště. Tam přicházely všecky dopisy.

Pařížský hoch vnikl do stanu, volaje: „Je prý zde pro mne nějaký dopis.“

„Ano,“ odvětil vojenský poštmistr a za chvíli podával Fifimu bílou obálku, řka: „Pan Filibert Laugier… to je vám, není-liž pravda?“

„Ano,“ odpověděl chlapec, sahaje rychle po dopise. Nevylíčitelné pohnutí se ho zmocnilo, neboť na první pohled poznal otcovo písmo.

Ještě ve stanu otevřel dopis, usedl na stoličku a dal se do čtení. Psaní bylo skutečně od jeho otce. Znělo takto:

„Milý synu,

právě se dočítám z novin, že jsi byl raněn. Tvá matka, které jsem chtěl zatajiti pravdu, uhodla vše. Prosím tě, potěš ji několika řádkami nebo raději telegramem, neboť si dovedeš představiti náš neklid. Od té doby, co jsi odešel z domova, máme stálé obavy o tebe, protože dostalo se nám o tobě zpráv z novin a taky od banky, která nám na příkaz pana Kristiána Loganeka poukázala šek. Ty peníze nám přišly velice vhod, milý hochu, neboť jsme byli s matkou v největší bídě. Teď trneme ve smrtelných úzkostech. Čtrnáct dní, vyměřených vaší cestě uplynulo a my nevíme, kdy se vrátíš. Nevyčítám ti nic; jsem hrdý na tvé skvělé chování v Maroku tak jako na tvou odvážnou cestu. Telegrafuj nám, jak se ti vede, nejsi-li těžce raněn; nevíš, s jakou netrpělivostí čekáme na tvé zprávy. Tvá matka a Blanuška umírají strachy.“

Fifi nemohl zadržeti slz při pomyšlení, že jeho milí se tolik znepokojují k vůli němu. Pojednou se rozhodl. Skokem vstal a běžel vyhledat svého přítele Kristiána, ale ve dveřích stanu srazil se s generálem Moinierem. Tento se podíval na hocha a spatřil, že pláče.

„Co je ti, můj nebohý Fifi?“ tázal se ho soucitně.

Hoch místo všeliké odpovědi podal důstojníkovi dopis, který právě obdržel. Generál jej zběžně přečetl, pak, vraceje jej Fifimu, pravil:

„Upokoj se, milý hochu. Dám ihned telegrafovati tvým rodičům. Pojď se mnou!“

Za několik minut psal již Fifi ve svém stanu znění jiskrové depeše:

„Drazí rodiče, nemějte o mne žádných starostí. Jsem zcela zdráv. Moje zranění bylo nepatrné. Nejdéle pozítří budu ve vašem objetí.“

POSLEDNÍ PŘÍPRAVY

Teď se cítil Fifi uspokojen. Telegram, který chtěl poslati hned po svém příchodu do Maroka, konečně byl odeslán.

Kristián ho našel ve velmi dobré náladě.

„Aj, aj, Fifi,“ pravil mu, „ty jsi nějak veselý! Copak tě to potkalo radostného?“

Několika slovy zpravil hoch námořního důstojníka o tom, co se sběhlo.

„Dobrý chlapče,“ řekl Kristián, přátelsky mu poklepávaje po rameni. „Teď máš konečně po starosti. Tvůj život bude nyní klidný a spokojený. Budeš moci žíti u svých rodičů, ale vzpomeň si, že v životě, nežli se dojde k dokonalému blahu, vždycky nutno projíti množstvím všelijakých trampot. Jen ten, kdo mnoho trpěl, může náležitě oceniti spokojené štěstí, jehož se mu podařilo dosíci. Prošel jsi krutou životní zkouškou, ale nelituj toho. Teď jsi obrněn proti budoucnosti. Když jsi opouštěl Paříž, byl jsi ještě dítě; četná dobrodružství, kterými jsi prošel, učinila z tebe muže.“

Potom námořní důstojník, dívav se okamžik na mladého Pařížana, dodal s úsměvem:

„Generál mi právě potvrdil, co nám již řekl. Vymohl nám úplné škrtnutí dnů ztrávených v Maroku, takže až budeme zítra odlétati, budeme na tom naprosto stejně, jak když jsme dolétli na marocké území. Cena New York Heraldu patří tedy nám. Od nynějška můžeš býti klidný ve příčině osudu svých rodičů, milý Fifi!“

Při těch slovech námořní důstojník něžně hocha políbil.

Na-Nu, který byl přítomen této rozmluvě, zářil radostí. Kdykoli viděl své přátele šťastny, byl šťasten také.

Přece ho však trápila jistá obava. Věděl, že s letci odletí do Francie, ale nebyl si jist, ponechají-li si ho tam u sebe. Odvážil se k nesmělé otázce.

„Ty mne již nikdy neopustíš, vid?“ tázal Fifiho, upíraje naň své velké černé oči.

„Já že bych tě opustil, Na-Nu?“ zvolal pařížský hoch; „oh, to zapomínáš, co jsem ti často říkal! Považuji tě za svého bratra. My se nikdy nerozloučíme.“

Malý Annamita vrhl se Fifimu do náručí, pronášeje zajíkavým hlasem: „Ó, já být velmi spokojen, Fifi, já být velmi šťasten!“

Jak viděti, počítali již letci s vítězstvím. Myslili, že jsou již na konci svých útrap, a bylo to dosti pochopitelné. Vždyť jim zbývalo uletěti již jen nepatrnou vzdálenost. Pro ně byla tato poslední etapa pouhou hračkou. S dobrým aeroplánem mohli doletěti do Francie za několik hodin.

„Nejásej předčasně,“ dí arabské přísloví, „poušť je dlouhá, konce někdy nedohlédneš.“ Kristián nemyslil na toto přísloví, ač je dobře znal, a Fifi, vida nadějné smýšlení námořního důstojníka, počítal již najisto s vítězstvím.

Jediný Marcel byl skeptičtější a měl pro to vážné důvody. Aeroplán, na němž měl dokončiti svou cestu, naprosto nebyl strojem, jakého by si byl přál, neboť po četných nehodách a různém poškození jež utrpěl, neposkytoval již všech záruk, jichž bylo nutno požadovati.

Přesto důvěřoval Fournier ve své letecké umění, že se mu podaří překonati všecky nesnáze. Umínil si, že se bude držeti v mírné výšce a letěti, pokud nejvíce bude možno, nad mořem.

Když se s touto myšlenkou svěřil Kristiánovi, nemohl jí tento než schvalovat.

„Cesta se nám tím jen trochu prodlouží, to je vše,“ pravil námořní důstojník, „ale jé lépe uletěti o několik kilometrů více a nevydávati se v nebezpečí záhubného přistání. Hlavní věc, aby nám motor cestou nevypověděl službu.“

„Důkladně jsem jej vyzkoušel,“ odvětil Marcel. „Ačkoli není bezvadný, může nám sloužiti až do konce. Spíše se obávám…“

Ale tu se Marcel odmlčel.

„Mluv!“ vybízel Kristián. „Musím vědět vše. Předvídáš-li jakékoli nebezpečí, je tvou povinností, abys mne na ně upozornil.“

„Čeho se obávám,“ přiznal se Fournier, „je slabá nosnost letadla. Jsme čtyři počítajíc Na-Nua, a aeroplán, který nám zapůjčuje generál Moinier, může unésti nanejvýše tři osoby.“

„Není-li nic jiného,“ pravil Kristián, „můžeš býti bez starosti. Fifi a Na-Nu neváží mnoho.“

„Vím, ale ty?“

„Ah já, to je jiná věc! Myslil jsem ‚že cestou zhubnu, ale zatím jsem spíše ztloustl přese všecky ty štrapáce.“

„Mohli bychom to snad nějak zaříditi,“ pravil Marcel.

„Kterak?“

„Že bychom Na-Nua poslali do Francie po lodi. Je lehký, ale přece by nám ubylo váhy.“

„Myslíš-li, že je to nutné, pak nesmíme váhati. Vyhledám Na-Nua a přemluvím ho.“

ZKLAMÁNÍ NA-NUOVO

Pohnouti Na-Nua k tomu, aby se rozloučil od svých přátel, nebylo tak snadné, jak předpokládal námořní důstojník.

Nedůvěřiv jako všichni jeho soukmenovcí, domníval se nejprve mladý Annamita, že se ho chtějí zbaviti.

Naříkal, prosil a bylo zapotřebí Fifiho zakročení, aby ho upokojil.

„Přibudeš tam zároveň s námi,“ ujišťoval ho pařížský hoch; „nemysli, že tě tu chceme nechati. Snad mně, Na-Nu, věříš? Víš, přece, že jsem tvůj přítel. Ale při nejlepší vůli nemůžeme tě vzíti s sebou. Letadlo je příliš slabé, aby uneslo sebe menší přírůstek břemena. Dnes večer odjíždí parník do Francie, vsedneš naň a dojedeš skoro současně s námi, aniž by ses vydával v nebezpečí vzdušné pouti. Poslouchej dobře, Na-Nu, a nezapomeň, co ti teď řeknu. Loď, která tě odveze, jede přímo do Havru přes Lisabon a Bordeaux. Neopustíš její paluby než až uvidíš, že všichni vystupují. Ostatně pan Kristián dá v té příčině pokyny lodnímu kapitánovi.“

Ubohý Annamita poslouchal Fifiho se zarmoucenou tváří. Ve svém dětském rozoumku se tázal, nechtějí-li ho oklamati. Aby ho přesvědčil, musil pařížský hoch užíti všech možných důvodů. Konečně se Na-Nu smířil s osudem.

Dovedli ho do přístavu. Tam již parník La Héve připravoval se k odplutí. Kristián, opatřen doporučením generála Moiniera, vvhledal kapitána.

Tento kapitán byl právě jedním z jeho bývalých druhů na lodi Borda. Jmenoval se Pomel a pocházel z Havru. Jakmile spatřil Kristiána, běžel k němu s otevřenou náručí.

„Kde se tu béřeš, dobrý Loganeku! Jak bych se mohl nadíti, že se s tebou shledám v Tangeru a že tě povezu jednoho dne do Francie!“

„Mýlíš se,“ odvětil Kristián. „Nepojedu s tebou, neboť mám po ruce jiné vozidlo, které přetrumfne všecky parníky, byť byly sebe rychlejší.“

„Máš pravdu,“ řekl kapitán, „zapomněl jsem, že konáš cestu kolem světa aeroplánem. Sledoval jsem dokonce některé příhody z tvé cesty a přiznávám se, že ti závidím tvou slávu.“

„Nespěchej s tím pálením kadidla, můj milý Pomele! Ještě mohu ztroskotati před samým přístavem. Konečně jsem blízko cíle a doufám, že ho dosáhnu. Moje návštěva má za účel doporučit ti jednoho cestujícího, jenž chce použíti tvé lodi.“

„Bude vítán, buď ujištěn. Kdo je ta osobnost?“

„Tuhle ta,“ odvětil Kristián, představuje Na-Nua.

„Ale vždyť je to dítě?“

„Ano a dobrý, statečný druh. Čelil s námi tisícerým nebezpečím a projevil neochvějnou oddanost. Nemůžeme ho však vzíti s sebou, i spoléhám na tebe, že se přičiníš, aby pokud možno vesele snášel plavbu, kterou podniknete.“

„Postarám se o to, buď ujištěn. Kam cestuje?“

„Kam doufáme odcestovati i my, totiž do Havru.“

„Budeš tam dříve než my.“

„Doufám tak. A kdy opouštíte přístav?“

„Za půl hodiny.“

„Byl tedy svrchovaný čas, že jsem ti přivedl svého chráněnce.“

„Vykáži mu místo vedle své kabiny.“

„Slyšíš, Na-Nu?“ pravil Kristián, obraceje se k malému Annamitovi, „budeš ubytován vedle pana kapitána.“

„Ano,“ odpověděl chlapec smutným hlasem.

Fifi a Marcel, kteří mezitím přišli, dodávali všemožně malému Annamitovi dobré mysli.

„Hleď, jak to tu budeš míti pěkné,“ pravil mu pařížský hoch; „bude ti tu mnohem lépe než v aeroplánu.“

„Ano,“ odvětil Na-Nu, „ale nebudu u vás.“

„Což to! Shledáš se s námi brzo a pak, věř mi, je lépe, že pojedeš po lodi. Jsi ještě velmi sláb a potřebuješ péče.“

„Uvidím vás, až poletíte?“

„Zajisté, budeš jen musit státi na palubě. Ježto nepoletíme tuze vysoko, budeme ti moci dáti znamení.“

Na-Nu nabýval opět dobré mysli. Těšil se, že uvidí cestou své druhy, a to mu stačilo k povznesení nálady. Takto bude aspoň jist, že konají tutéž cestu jako on. La Héve se rozjela za pěnivého čeření vln a rychle se vzdálila z přístavu. Letci zůstali ještě dlouho na nábřeží.

Když posléze parník jako temná skvrna zmizel v mlhách širého moře, vrátili se do tábora, aby přistoupili k posledním přípravám.

Bylo ujednáno, že odstartují s východem slunce.

Byli zaměstnáni v hangáru, když jim přišel oznámiti jeden vojín, že parník La Héve, o kterém myslili, že jest již daleko, vrací se k přístavu, vlečen torpédovkou. Porucha ve strojovně donutila parník k upuštění od plavby.

„Rozhodně,“ pravil Fifi, „Na-Nu neměl nás opustiti.“

Za několik okamžiků přiběhl malý Annamita všecek rozradostněn. Marcel a Kristián se na sebe podívali. Ten nenadálý návrat mařil všecky jejich plány.

Na štěstí jeden z lodních důstojníků, Kristiánův známý, našel způsob, jak věc zaříditi. Vracel se do Francie Avisem a nabídl se, že vezme s sebou mladého Annamitu.

Na-Nuovi, jak viděti, přece jen bylo souzeno odjeti.

Aviso jelo jen do Brestu, ale důstojník slíbil, že nalodí Na-Nua na některý parník, jedoucí do Havru.

POSLEDNÍ BDĚNÍ

Hodinu později plavil se malý Annamita k Francii na palubě válečné lodi, na níž měl štěstí setkati se s jedním ze svých soukmenovců. Dal se s ním ihned do řeči, mluvili o své vlasti. To šťastné setkání potěšilo hocha velice. Pak také zvědavost ho pobádala.

Uvidí konečně Francii, tu krásnou zemi, o níž tak často slyšel doma mluviti!

Před samou nocí vyšli Marcel, Kristián a Fifi z hangáru, v němž byl stále ukryt jejich aeroplán. Marcel všecek zářil radostí. Učinil poslední zkoušku a počínal uznávati, že možná ubližoval stroji, který jej měl donésti do Francie.

„Jsi tedy spokojen?“ otázal se ho Kristián.

„Ano, spokojenější než dnes ráno. Myslím, že aero se bude držeti dobře. Dal jsem je do pořádku, ale stálo mě to hodně práce.“

„Tím spíše měli bychom býti u něho na stráži,“ pravil Fifi. „Já ztrávím noc v hangáru a budu pilně hlídat.“.

„To je výborná myšlenka,“ poznamenal Kristián, „ale měli jsme ji také. Neopustíme stroj ani na okamžik.“

„Tím lépe!“ zvolal Fifi. „Budu aspoň míti společnost.“

„Kam jdeme?“ otázal se Marcel.

„Ke generálovi,“ odvětil Kristián.

„Musíme tam jíti všichni tři?“

„Není věru třeba.“

„Tedy zůstanu zde s Fifim. Taky si říkám, že opatrnosti nikdy nezbývá.“

Fifi zatím sledoval zrakem jakéhosi zuava, jenž přecházel poblíž hangáru.

„To je ten, co se mnou tady ráno mluvil,“ zašeptal náhle.

VZHŮRU DO FRANCIE

Zdálo se, že zuav, k němuž Fifi spěchal, byl nejprve na rozpacích, pak, právě ve chvíli, kdy chtěl hoch na něho promluviti, dal se na útěk co mu nohy stačily.

„Hola! Vy tam,“ volal pařížský chlapec, „což mne nepoznáváte? Podívejte se! Nemějte strachu, vždyť to není žádný Arab, to jsem jen já!“

Avšak zuav ho již neposlouchal a utíkal stále rychleji.

„To je podivné,“ pravil Fifi, přišed ke svým přátelům.

„Copak?“ tázal se Marcel.

„Hledte,“ odvětil hoch, „znám od nedávná tohoto zuava. Byli jsme nejlepšími přáteli a nyní, jakmile mne spatřil, utíká přede mnou. Nemluvil snad někdo o mně špatně před vojáky?“

„Neznepokojuj se, můj statečný Fifi,“ odvětil Kristián, „nikdo tě nepomlouval a vyhýbá-li se zuav setkání s tebou, pak jest to jedině z té příčiny, že jest naším nepřítelem.“

„Nepřítelem? Co pravíte, pane Kristiáne? Ne, to je nemožné! Což může býti francouzský vojín naším nepřítelem.“

„Tu to máme! Ten člověk jest tedy jen přestrojen za zuava.“

„Myslíte?“

„Rozhodně! A utekl-li, pak jistě jen proto, že jsme byli s tebou my.“

„Ano, nyní rozumím,“ pokračoval pařížský chlapec, „jest jistě jedním z Hartmannovy tlupy. Již si vzpomínám, proto byl tak zvědavý. Vyptával se mne na tolik věcí najednou. Ano, ano, máte pravdu, ten člověk jest naším nepřítelem! Avšak, myslím, že jest nutno rychle varovati generála, neboť má-li více takových zuavů ve svém vojsku, není příliš v bezpečí.“

„Nestrachuj se! Banditů, kteří pokračují v díle Hartmannově, není na štěstí příliš mnoho. Zde nemohou nic jiného učiniti, než před námi utéci. Nemrzelo by mne, kdybych se nyní octl tváří v tvář tomuto individuu!“

„To bude velmi nesnadné,“ prohodil Fournier, „protože ten dareba se nás bude střežit.“

„Máš pravdu, avšak doufám, že se s ním ještě setkám!“

„Není času nazbyt, za hodinu se musíme vydati na cestu.“

„Neboj se!“ odvětil námořní důstojník, „k vůli mně se jistě neopozdíte. Nemám opravdu v úmyslu ztráceti čas hledáním podezřelého zuava. Přijde-li mi náhodou do cesty, tím lépe, ne-li, budu varovati generála.“

„Měl bys jej upozorniti ihned, bylo by to rozumnější. Tento nepravý zuav měl asi za úkol vypátrati, nepřipravuje-li se nový útok.“

„Máš pravdu,“ přisvědčil Kristián, „zatím co ty naposled prohlédneš svůj stroj, půjdu ke generálovi.“

A námořní důstojník zmizel.

NEVINNÝ ZAJATEC

Jakmile Kristián odešel, vrátili se Marcel s Fifim do hangáru.

„Potřebujete mne zde, pane Fourniere?“ tázal se Fifi po chvíli.

„Myslím, že ne; zdá se, že vše je prozatím v pořádku, ale co vlastně chceš?“

„Nu, musím do svého stanu. Odjedeme přece brzy odtud a proto mám nejvýše zapotřebí, abych uspořádal trochu svá zavazadla.“

Marcel propukl ve smích.

„Tvá zavazadla?“

„Chci říci své věci,“ odvětil živě chlapec. „Nejsem sice koketním, avšak nechtěl bych přece vyhlížeti zbědovaně. Pohleďte, můj kabát je úplně roztrhán, mé kalhoty jsou také v žalostném stavu. Vypůjčím si jehlu a nitě od některého vojáka a zašiji si trochu své šaty. Nemohu přece přijíti do Francie jako tulák!“

Marcel se usmál, poklepal chlapci na rameno a pravil:

„Jdi, ale buď rozumný, zůstaň ve svém stanu a neopovažuj vydati se na zvědy za svým pověstným zuavem!“

„I kdežpak! Kdybychom se zde zdrželi ještě hodně dlouho, snažil bych se setkati se s ním, avšak nyní mám právě něco jiného na práci. Můžete se na mne spolehnouti, pane Fourniere, nedopustím se žádné nerozumnosti.“

Chlapec vyběhl z hangáru a zamířil přímo do středu tábora.

Došed k prvnímu vojínovi, který stál na stráži na pokraji malé oasy, Fifi se zastavil a přistoupiv k seržantovi, kterého znal, oslovil jej:

„Promiňte, seržante, nemohl byste mi darovati jehlu a nitě?“

Poddůstojník se dal do smíchu.

„Chceš snad spravovati svůj aeroplán?“

„Ne, chci spravovati jen své šaty.“

„Opravdu, mají toho již velice zapotřebí, ale ty je přece nedovedeš sám opraviti.“

„Nebojte se, jen kdyby mi někdo dal jehlu a nit, viděl byste, co dovedu.“

„Nemusíš je však spravovati sám, odnes si je k vojákovi, který v táboře zastává úřad krejčího.“

„Nechci,“ odmítl Fifi, „spravovati šaty není přece nesnadnější, než spraviti porouchaný aeroplán. Uvidíte co dokáži!“

„Je-li tomu tak, pojď tedy se mnou, půjčím ti svůj vak a v něm najdeš, co potřebuješ.“

A již za chvíli Fifi, sedě pod stanem, začal zašívati svůj oděv. Nepočínal si při tom příliš neohrabaně.

Snil o Na-Nuovi a zdálo se mu, že vidí malého Annamitu vedle sebe.

Než Na-Nu byl v této chvíli daleko.

Plul do Francie.

„Kdož ví,“ snil Fifi, „zda ho ještě kdy spatřím!“

Oprava šatů byla brzy skončena.

„Na mou věru,“ zvolal pařížský chlapec, „pracoval jsem opravdu dobře a ve svém oděvu se mohu ukázati celému světu.“

Pojednou hlučné hlasy, provázené dupáním mnoha lidí, zaplašily jeho myšlenky.

Fifi vyšel ze stanu.

Stráž přiváděla jakési individuum, chycené na pokraji tábora.

Byl to silný muž, oblek jeho byl z bílého flanelu, na hlavě měl tropickou přílbu.

Zajatec měl usměvavou tvář a nevyhlížel vůbec jako zvěd.

Seržant se ho vyptával:

„Jste Francouz?“

„To se rozumí, že jsem Francouz,“ odvětil silný muž jihofrancouzským přízvukem. „Přisahám vám, že jsem Francouz a to opravdu dobrý.“

„Co zde chcete?“ tázal se poddůstojník.

„Hned vám to povím, pane seržante, nejprve mi však dovolte, abych se představil: Marius Bonnafous, zástupce Besombes a spol. v Marseille.“

„Máte své průkazy?“

„Jestli je mám? Ovšem, podívejte se.“

Tlustý muž vytáhl z kapsy svého kabátu ohromnou kabelu a podal ji poddůstojníkovi, řka:

„Prosím, můžete si ji prohlédnouti, nebudu to pokládati za nediskrétnost.“

Seržant prozkoumal zajatcovy průkazy a vrátil mu je se slovy:

„Ale jak mám uvěřiti, že vám opravdu náleží?“

„Podle popisu osoby,“ zvolal tlustý muž, „porovnejte přece tento popis se mnou. Pohleďte a čtěte: Marius Bonnafous z Pezenasu, okres Béziers. Výška těla 159 cm, čelo rovné, nos široký, oči černé, rty masité, obličej kulatý.“

„Tento popis,“ odvětil poddůstojník, „mohl by souhlasiti s více lidmi. Nedokazuje pranic.“

„Připouštím,“ pokračoval Marius Bonnafous, „avšak, kdybyste si byl dobře prohlédl mé průkazy, byl byste viděl, že mám povolení k volnému průchodu touto krajinou, povolené generálním velitelem 20. pluku. Jsem člověk opatrný a nevydám se nikdy na cestu bez potřebných průkazů. Předvídal jsem, že v této krajině, plné nepokojů, se setkám s mnoha nesnázemi a proto jsem jednal s velkou opatrností. Čtěte, seržante, a poznáte, že nejsem poběhlíkem, tulákem!“

„Dobrá, tento průkaz vám dovoluje vstoupiti do vojenského tábora. Co si tedy přejete?“

„Ale, můj bože, chci viděti svého syna!“

„Syna?“

„Ano, svého syna. Arthéme Bonnafouse, jezdce 3. pluku spahiů. Rozumějte mi. Chci se rozhodně dověděti, co se s ním děje. Marně jsem mu již několikráte psal, nikdy mi neodpověděl. Vím, že voják nemá kdy na psaní a proto jsem si řekl: nejlépe bude, překvapím-li chlapíka svojí návštěvou a jsem tedy zde.“

Seržant pozdravil tlustého muže a pravil jednomu z vojáků:

„Doprovoďte pána do tábora jízdy!“

„Děkují vám, seržante,“ dodal Marius Bonnafous, podávaje poddůstojníkovi svojí tlustou pravici, „zde vezměte sto sous pro svoje vojáky. Ať píjí na mé zdraví! Zmocnili se mne sice poněkud hrubým způsobem, ale promíjím jim, bylo to přece jejích povinností! Do vojenského tábora nemá přece přístupu každý jako do mlýna. Tedy na shledanou, seržante, a promiňte, že jsem vás zdržel!“

„To je veselá kopa,“ pravil jeden z vojáků, když se Marius Bonnafous vzdálil.

„Ano a dobrý, statečný muž. Kdo by to učinil, aby se vydal za svým synem z Francie až sem!“

„Jen jestli ho najde,“ dodal seržant.

„Myslíte?“ tázal se desátník.

„Ba, právě! Spahiové měli v těchto dnech velké ztráty, nebylo by tedy divu, kdyby…“

„Doufejme, že ne. To by bylo opravdu příliš velké neštěstí!“

Jízdní posel stanul před stráží:

„Rozkaz generálův,“ pravil.

„Nařízení všem velitelům stráží,“ četl seržant. „Zdvojnásobiti hlídky a zajmouti ihned bez milosti každého zuava, potulujícího se osaměle u tábora!“

„Co to má znamenat?“ tázal se poddůstojník.

„To znamená,“ vmísil se Fifi do rozhovoru, „že nějaký vyzvědač, převlečen za zuava, chtěl se dostati do tábora. Potkal jsem ono individuum a také jsem to ihned oznámil.“

„Měl jsi jej ihned chytiti za límec a přivésti sem,“ pravil poddůstojník.

„Ovšem, nebyl bych čekal na váš rozkaz,“ odvětil Fifi, „ale poznal jsem příliš pozdě, že jest výzvědačem.“

„Slyšeli jste všichni,“ promluvil seržant ke svým lidem, „co jest vaším úkolem, proklatá krajina! Kdybychom už byli se všemi marokánskými hotovi!“

KRISTIÁN SE NEOBJEVUJE

Zuav, patřící jistě do Hartmannovy tlupy, byl velmi obratný.

Stráže viděly jej na všech stranách tábora, ale nikdy se jim nepodařilo ho chytiti.

Celý tábor zúčastnil se lovu na člověka.

Kristián se dosud neobjevil a bylo velmi podivné, že jej od nějaké chvíle nikdo nespatřil.

Fifi, který se počal o něho znepokojovati, vrátil se k Marcelovi do hangáru, domnívaje se, že námořní důstojník je u svého přítele.

Ale nebylo tam nikoho.

Fournier Kristiána vůbec nespatřil.

Marcela i Fifiho se zmocnilo velké rozčilení.

„Musíme se podívati, kde jest,“ navrhoval Fifi,

„Ano,“ odvětil Marcel, „ale nezapomeň, že nemůžeme opustiti tento hangár. Ačkoliv máme u aeroplánu vojenskou stráž, přece jen se obávám nemilého překvapení.“

Jeden z vojínů, určených k hlídce letadla, zaslechl jeho slova.

„Můžete se na nás spolehnouti,“ pravil, „avšak máte-li strach z někoho, mohu požádati velitele stráže, aby naši hlídku zesílil.“

„Učiňte tak!“ souhlasil Marcel, přemýšleje chvíli.

Brzy nato přivedl velitel posilu.

„Přátelé,“ oslovil vojáky Fournier, „musím nyní odejíti, abych našel přítele, který zmizel. Pátrá totiž po podezřelém člověku, který se zde potuloval převlečen za zuava, aby nás oklamal. Víte, že jsme se všech stran obklopeni nepřáteli a od nějaké doby se potulují podivná individua u tohoto hangáru. Nepusťte tedy naprosto nikoho dovnitř. Dva z vás nechť jsou stále u aeroplánu.“

Vojáci slíbili, že se zachovají podle jeho rady a Marcel s Fifim odešli.

PODIVNÉ SETKÁNÍ

Po půlhodinové chůzi táborem, Fournier a Fifi se konečně dozvěděli, že námořní důstojník byl spatřen, kterak se ubírá uličkou, vedoucí až k městským hradbám.

Tato ulička, zvaná Bab-el-Chems byla zprava i zleva obklopena šedými zdmi, které se ponenáhlu zvyšovaly.

Tu a tam byla mezi tímto zdivem prázdná místa a oko spočinulo na domech s barokními okny.

Návěstí na zdi přilákalo náhle pozornost Fifiho.

Byl to rozkaz generála Moiniera, zakazující všem Maročanům, bydlícím ve městě, přiblížiti se k táboru více než na tři sta metrů.

Arabové řídili se tímto nařízením.

Od vchodu do tábora vedla opuštěná cesta.

„Nechci ani věřiti,“ pravil Marcel, „že šel Kristián touto cestou.“

„Kdož ví,“ odvětil chlapec, „pan Kristián jest asi jako já, je podivín a dostane-li se na nějakou stopu, nezanechá jí. Zpozoroval snad něco podezřelého a proto šel dále.“

„Tomu se divím, je přece tak rozvážný.“

„Ó,“ zvolal Fifi, „pan Kristián se dopustil také nerozvážností. Jen si vzpomeňte.“

Fifi nedořekl. Jeho zraky pojednou spočinuly na chlapci, oděném jako Na-Nu, volným šatem, s vlasem spleteným na temeni hlavy.

Byl to malý annamitský hoch a Fifimu se v prvém okamžiku zdálo, že se vrací jeho přítel.

Brzy však poznal, že cizí chlapec není Na-Nu. Marcel byl také překvapen a domníval se nejprve, že návěstná loď, která odvážela malého Annamitu, byla nucena zde zakotviti.

Fifi prohodil několik slov k hochovi, který rozuměl poněkud francouzsky. Annamita pověděl pak vzduchoplavcům, že jest sluhou jednoho důstojníka, který si ho přivedl z Bin-Dinhu.

„Stýská se ti po domově?“ tázal se ho Fifi.

„Oh! Ano,“ odpovídal Annamita, „ale já tam brzy jeti, můj pán se vrátit se mnou do Ilné.“

Pařížský hoch se usmál a odcházel s Marcelem, avšak malý Annamita následoval jejich kroky,

„Potkáme-li pana Kristiána,“ pravil Fifi, „jistě se podiví, neboť se bude domnívati, že přivádíme Na-Nua.“

Avšak námořního důstojníka nebylo lze nikde spatřiti.

„Kdož ví, zda jej marokánští lupiči nepřepadli,“ reptal Marcel pro sebe, „tento kout nevěští nic dobrého.“

„Skutečně,“ odvětil Fifi, „neviděl jsem nikdy zlověstnějšího místa. Máte snad svůj revolver, pane Fourniere!“

„Ne, zapomněl jsem jej!“

„Na štěstí jej mám já, neodloučím se od něho ani na chvílí, nikdy nemůžeme věděti, co se může přihoditi!“

„Máš pravdu, opatrnosti nikdy nezbývá.“

„Ovšem, co bychom si počali beze zbraně proti tlupě Arabů!“

DOBRÝ LOV

Cesta pokračovala podél zdi opuštěné ulice a končila až na hradbách.

„Jest velmi nepravděpodobno, že by se byl Kristián vydal až v tato osamělá místa. Což kdybychom zavolali?!“

„Počkejme raději. Bude lépe, nevzbudíme-li pozornosti Arabů.“

Pojednou se objevil Kristián. Doprovázel jej muž v cestovním obleku a Fifi ihned poznal, že jest to podezřelý zuav, s nímž se ráno setkal.

„Hola! Pane Kristiáne,“ zvolal Fifi, rozběhnuv se k námořnímu důstojníkovi. „Konečně jste chytil toho tuláka.“

Fifi ukázal na člověka, kráčejícího s Kristiánem. Námořní důstojník se však tvářil velmi nechápavě.

„Ano, ano, zuav, kterého jste hledal, jest zde!“

Cestující se snažil protestovati.

„Ó! Jen nezapírejte!“ pokračoval Fifi, pohlížeje na cizince, „poznal jsem vás ihned, mluvil jsem přece s vámil dnes ráno v táboře. Byl jste sice jinak oblečen, ale přes to vás poznávám!“

„To dítě nemá všech pět smyslů pohromadě,“ pravil cestující, obraceje se ke Kristiánovi.

„Nemyslím,“ odvětil námořní důstojník. „Fifi si dobře zapamatuje tváře lidí, s nimiž mluvil a dosud nikdy se mu nepřihodilo, aby si je popletl.“

„Jistě se nemýlím,“ zvolal chlapec, „a nepřestanu tvrditi, že tento člověk a podezřelý zuav jsou touže osobou – ba, přisahám vám, že jest to on!“

Cestující se chtěl prudce vyprostiti, avšak námořní důstojník jej zadržel.

„Vysvětlete mi, pane! Když jsem vás potkal, předstíral jste, že jste z redakce kteréhosi anglického denníku. Tvrdil jste, že jste reportérem Daily Mail a že jste sem přišel proto, abyste poznal různé druhy válčení. Nuže, odpovězte mi, vysvětlete.!“

„Řekl jsem vám, že jsem byl redaktorem Daily Mail a na tom také trvám. Divím se však, pane, proč se mne takto vyptáváte, nemáte práva mne zde zdržovati.“

„Ovšem, nemám snad práva,“ odvětil Kristián, „avšak učiním tak přece! Mýlím-li se, tím lépe. Omluvím se vám a dám vám zadostiučinění. Musím vám také vysvětliti, že…“

„Nechci pranic slyšeti!“

„Ó! Začnete-li mluviti nepřátelským tónem,“ pravil námořní důstojník, „věci se utváří jinak. Vyzývám vás, abyste mi ukázal své průvodní papíry!“

Cizinec se zachvěl, avšak ihned se vzpamatoval a pokrčil rameny.

„Pane,“ pravil Kristián, „to postačí. Nemám chuti baviti se zde s vámi déle.“

Neznámý se pokusil rychlým, nečekaným pohybem se vyprostiti ze zajetí.

Přitom vypadlo cosi z kapsy jeho svrchního šatu.

„Vidíte,“ vzkřikl Fifi vítězně, „že jsem se nemýlil. Z kapsy tohoto pána vypadl právě kus oděvu zuavova.“

Tentokráte Kristián již neváhal.

Rozepjal rychle cizincův kabát a pod ním objevila se vesta stejnokroje zuavů.

„Chcete snad říci,“ pravil Kristián, „že jste se převlékl za zuava proto, abyste sledoval podnikání nihilistů?“

„Výborně!“

„Lžete!“

Domnělý cestující změřil si Kristiána zlostně.

„Ano, lžete!“ opakoval důstojník a obraceje se k Marcelovi a Fifimu, pravil:

„Podržte tohoto muže, zatím co jej prohledám!“

O JEDNOHO MÉNĚ

Malý Annamita neodloučil se od Marcela a Fifiho.

Byl tady svědkem scény s nepravým zuavem a nemohl překvapením ani promluviti.

Kristián počal rychle prohledávati kapsy cizincovy, zatím co Marcel a Fifi jej pevně drželi.

Pojednou se zdálo, že muž chce jim obratně vyklouznouti, avšak Fifi v témže okamžiku přitiskl mu hlaveň svého revolveru těsně pod nosem a pravil:

„Ani se nehněte, nebo vám zavřu ústa na vždy!“

Neznámý, překvapen, neodvážil se již odporovat.

Námořní důstojník četl pozorně listiny, které nalezl v kapsách domnělého reportéra.

Pojednou vykřikl překvapením.

„Co je?“ tázal se Marcel.

Kristián přestal čísti. Obrátil se prudce k Fournierovi a podal mu papír.

Marcel četl dále:

„Překazíte-li francouzským aviatikům odjezd, dostanete 20 tisíc franků. Podaří-li se vám je nadobro odstraniti, obdržíte dvojnásobnou sumu.“

„Ah! Holomku!“ zvolal Fifi, „věděl jsem, že zamýšlíš něco špatného!“

„Tento člověk jest zrádcem,“ pravil námořní důstojník, „právě jsme se o tom přesvědčili.“

„Bylo by zajímavé zvěděti,“ namítl Marcel, „z návodu koho pracoval?“

„Skutečně!“ souhlasil Kristián a pohlédnuv neznámému přímo do očí, tázal se ho:

„Vidíte, poznali jsme, že jste lhal a kdybych vás nebyl býval opatrně prohledával, snad byste nám byl unikl. Co však nyní řeknete na svoji obranu?“

„Nic,“ odvětil muž, „protože vy nejste mými soudci.“

„Mýlíte se a radím vám, abyste se nezdráhal odpovídat! Budete-li tvrdošíjně mlčeti…“

„Zabijete mne?“

„Ne, ale vyřkneme nad vámi soud jako nad zrádcem.“

Muž sklonil hlavu.

Poznal, že okolnosti jsou pro něho nepříznivé a bude velmi nesnadno dostati se z této situace.

Avšak dareba neztrácel odvahy.

„Nuže,“ pravil ke Kristiánovi, „hrajme s otevřenými kartami, ano, dostal jsem rozkaz, abych zabránil za každou cenu vašemu odjezdu. Měl jsem také nařízeno, abych vás odstranil, avšak z čeho mne chcete obžalovati? Musili byste míti důkazy, že jsem chtěl poškoditi váš aeroplán. Avšak vidíte, že jsem dosud nevyplnil ani jediného rozkazu a také nemůžete věděti, zda bych je byl vůbec provedl.“

„Proč jste se tedy převlékl za zuava a vnikl jste do našeho tábora?“ tázal se Marcel.

„Jednoduše proto, že jsem chtěl poznati, zda bych mohl získati mně slíbených peněz, aniž bych musil dávati v šanc svoji bezpečnost. Poznal jsem však, že zde nedosáhnu ničeho a proto jsem se raději vzdal všech plánů.“

„Řekněte raději, že jste se chtěl obeznámiti s táborem proto, abyste v noci mohl klidně pracovati.“

„Není pravda!“

Námořní důstojník pokrčil rameny.

„Dobrá,“ pokračoval, „připouštím, že snad mluvíte pravdu, avšak tím obžaloba proti vám se nikterak nezmírní.“

„Nerozumím,“ zamručel muž.

„A toto?“ pravil Kristián, drže darebovi před očima arabsky psaný dopis.

Tentokráte nebožák zbledl.

Domníval se, že jeho nepřátelé nerozumějí arabsky.

Poznal, že jest ztracen, neboť dopis byl velmi závažný.

Byl to dopis šejka Abou-Nara, jednoho z posledních rebelů, v němž sliboval 30 tisíc franků muži jménem Denksy, přinese-li mu plán francouzského tábora a seznam vojska, které jest uvnitř.

„Denksy, to jest vaše jméno?“ tázal se námořní důstojník.

„Ne,“ odvětil muž.

„Jak to, že máte v kapse dopis, náležející někomu jinému?“

„Nalezl jsem jej!“

Tato odpověď byla opravdu směšná. I cizinec to poznal a proto rychle dodal:

„Našel jsem jej nedaleko tábora a chtěl jsem jej odevzdati komu náleží.“

„Nemyslím,“ odvětil Kristián, „neboť, když jsem vás potkal, mířil jste přímo k mešitě, kde jistě bydlí Abou-Nara, pisatel tohoto dopisu. Ano, nyní nemůžete zapírati, zde jest tužkou načrtnutý plán, na němž jsou velmi přesně označena místa, kde táboří velitelovy sbory.“

Vyzvědač poznal, že jest nadobro ztracen.

Vší silou vytrhl se z rukou Marcelových a Fifiho a chystal se právě dáti se na útěk, když námořní důstojník jej zadržel.

Mezi oběma muži rozpoutal se krátký zápas na pokraji hradeb. Zrádce nemohl však čeliti silnému Kristiánovi.

Mocným trhnutím vyprostil se námořní důstojník z jeho objetí, vyzvědač zavrávoral a sřítil se s hradeb do propasti.

Kristián vzkřikl: „O jednoho méně!“

POSLEDNÍ ZÁPAS

Fifi se naklonil přes okraj hradební zdi a spatřil na dně hlubokého příkopu ležeti nehybné tělo muže.

„Jest potrestán,“ pravil… „podívejte se, zdá se, že jej jdou Marokáni navštíviti, zdvihají jeho tělo, odnášejí ho a listiny, nechal jste si ony listiny, pane Kristiáne?“

„Ano, zde jsou,“ odvětil námořní důstojník.

„Ah! Tím lépe,“ oddechl si Fifi, „měl jsem již strach, že se zrádce sřítil do propasti i s nimi. Avšak co to? Co se tam děje? Věřte mi, že se pranic nezlobím, že konečně odjedeme z této pusté krajiny. Myslím, že bychom zde přišli jednoho dne o život.“

„Můj Bože,“ zvolal Kristián, spatřiv teprve nyní malého Annamitu. „Na-Nu se vrátil?“

„Ne, to není Na-Nu,“ pravil Fifi, „jest jeho krajanem a potkali jsme ho na cestě, jest sluhou u jednoho důstojníka.“

„Podoba je opravdu překvapující, ti malí lidé z Annamu a Tonkinu mají úplně stejné hlavy.“

Znenadání přiblížila se ke vzduchoplavcům tlupa Arabů.

Fifi je nejdříve spatřil. Vyňal rychle z kapsy revolver a pravil svým přátelům:

„Oh! Už jsou zde zase ti bílí zakuklenci! Učiníme nejlépe, vrátíme-li se co nejrychleji do tábora, nechceme-li býti přepadeni.“

„Ano! Rychle vpřed!“ rozkázal Kristián.

Asi dvacet Marokánů utvořilo kruh kolem tří přátel.

Viděli, že nejsou ozbrojeni a doufali, že se jich lehce zmocní. Avšak námořní důstojník neztratil odvahu.

„Hurá! Hurá!“ vzkřikl a vrhl se do středu Arabů.

Někteří z nich chtěli jej zadržeti, ale Kristián srazil je mocnými ranami k zemi.

Jeden z Arabů však, jakmile se námořní důstojník obrátil k němu zády, vrhl se na něho s nožem.

„Pozor!“ vzkřikl Fifi, „pozor! Pane Kristiáne!“

Arab již napřáhl ruku, avšak důstojník právě včas obratně unikl ráně.

Marokáni, poznavše, že by nezvítězili, zmizeli brzy a tři přátelé-vzduchoplavci ubírali se zpět opuštěnou uličkou, kterou již známe.

Brzy byli zase v táboře, kde všichni se již připravovali, že je půjdou hledati.

Generál Moinier první chtěl se zúčastniti pátrání po zmizelých.

„Ah! Vy jste zde!“ zvolal, spatřiv vzduchoplavce. „Co se stalo? Obávali jsme se, že se vám přihodilo neštěstí.“

Kristián vyložil generálovi několika slovy vše co se událo.

„Doufám, že jsme se zbavili hlavního vyzvědače,“ pravil generál. Jsem vám, pánové, velmi zavázán. Vykonali jste pro mne tolik dobrého a jsem nešťasten, že vás nyní musíme opustit. Rozkazy, jež jsem obdržel, nedovolují nám zdržeti se zde déle. Musíme se bezodkladně vydati na cestu.“

„To jest i naším úmyslem, milý generále,“ odvětil Kristián.

„Tentokráte jest váš aeroplán způsobilý k cestování?“

„Ano,“ přitakal Marcel.

„Tedy vzhůru, přátelé!“

ODJEZD

Marcel a Fifi běželi do hangáru. Pařížský chlapec se strachoval o aeroplán. Obával se, aby jej byl nikdo nepoškodil za jejich nepřítomnosti. Již u vrat hangáru zvolal vzrušeně a úzkostlivě:

„Nic nového?“

„Nic nového!“ odpověděla stráž.

Hoch byl tak šťasten, že by byl objímal všechny vojáky, kteří byli v hangáru. Marcel stáhl s letadla plachtu, jíž bylo zakryto.

„Musíme vyvézti stroj ven,“ pravil.

Vojáci vytlačili aeroplán před hangár.

„Tentokráte,“ zvolal Fifi, „se tedy odjezd opravdu uskuteční!“

„Jen se příliš neraduj,“ pravil Marcel s úsměvem, „dovol, abych nejprve přezkoušel všechny součástky našeho stroje a až je prohlédnu a shledám neporušenými, můžeš provolati slávu!“

Chlapec zkrotil své nadšení a pohlédl na Marcela znepokojeně.

Kristián právě přicházel s generálem Moinierem a deseti důstojníky.

„Co je ti, můj milý Fifi,“ tázal se Kristián chlapce, „že jsi tak zarmoucen; stalo se snad něco našemu neštastnému aeroplánu?“

„Myslím, že ne, ale pan Marcel mne postrašil.“

Po nějaké chvíli Fournier oznámil, že jest hotov s prohlídkou a aeroplán jest schopný k odletu. Vojáci z celého tábora přišli si prohlédnouti letadlo. Po malé zkoušce, která se zdařila výborně, pravil Marcel svým přátelům:

„Nuže, zaujměte svá místa. Bude-li stroj pracovati právě tak jako nyní, nebude trvati dlouho a dostihneme svoji poslední stanici.“

Generál Moinier podal naposled aviatikům ruku a pravil:

„Pánové, doufám, že na této poslední vaší cestě nestihne vás žádná nehoda. Bylo by opravdu hrozné, kdyby takovým statečným hochům mělo se přihoditi něco téměř u cíle jejich cesty. Avšak osud vás odmění za služby, které jste nám prokázali. Jeďte jen s důvěrou a zítra bude věděti celý svět, že Francouzové vrátili se vítězně z namáhavé cesty, kterou podnikli. Každý pozná, že jste nejen vítězní a odvážní vzduchoplavci, nýbrž i stateční a zmužilí Francouzové.“

Radostný potlesk doprovázel jeho slova a vojenská hudba zahrála slavnostně Marseillaisu.

Kristián i Fifi zaujali již svá místa.

„Uveďte vrtuli v pohyb,“ poručil Marcel vojáku, stojícímu nedaleko aeroplánu. Jeho rozkaz byl ihned vyplněn. Ozvalo se silné, pravidelné hrčení a aeroplán počal se otřásati na místě a pak vzlétl ponenáhlu.

Fifi rozvinul národní vlajku, zamával jí dvakráte nebo třikráte a zvolal hlasitě: „Vive la France!“

Tisíc mužských hrdel mu odpovídalo. Byl to skvělý, slavnostní okamžik. Ozvaly se tři rány z děla, hudba zahrála znovu národní hymnu a aeroplán vzlétl k nebi.

NAD PROPASTÍ

Fifi byl by nejraději radostí tančil, kdyby byl mohl. Přistihl se, že křičí a mává čapkou k širému nebi.

Hlasy, doléhající k nim z tábora, byly stále slabší a slabší. Stany jevily se jako malé, bílé tečky v šedivém prostoru. Modravá čára, ozářená sluncem objevila se na obzoru a trochu v pravo ohromné hory zdvihaly se k nebi.

„Znáš cestu?“ tázal se Marcel Kristiána.

„Ano, vše mám prostudováno. Drž se poněkud vlevo, abychom dostihli Španělska.“

Vrtule mocně rachotila, aeroplán lehce nesl se vzduchem jako ohromná vážka.

„Tentokráte,“ zvolal Fifi, „můžeme býti jisti, že se dostaneme domů, ne sice příliš brzy, ale přece. Zdá se mi, že jest tomu již dva roky, co jsem odjel. Ah! Jaké štěstí až zase vstoupím na půdu francouzskou.“

„Neraduj se příliš brzy,“ pravil Kristián,

„Bah! Čeho bychom se ještě měli obávati?“

„Ničeho, ale přece nemůžeme věděti, co se může státi.“

Aeroplán letěl právě nad mořem.

Lodi, brázdící vlny, pozdravovaly letadlo.

„Vive la France! Vive la France!“ volal Fifi, mávaje národní vlajkou.

Pojednou se Marcel obrátil a pohlédl na Kristiána.

Neřekl ani slova, avšak námořní důstojník poznal ihned, že jeho přítele se zmocnil náhlý nepokoj.

Kristián se neodvážil ptáti.

Jsou okamžiky, kdy váháme položiti otázku, tušíme-li neštěstí.

Naslouchal pozorně hrčení vrtule. Bylo pravidelné. Aeroplán pokračoval v rychlém letu. Nikdo by byl nevěřil, že chatrný stroj může letěti takovou rychlostí.

Fifi bezstarostně byl vykloněn a díval se, jak mizí africké břehy.

Nic nepředpovídalo katastrofu a přece byla neodvratná.

Bylo určeno osudem, aby nešťastní vzduchoplavci nedosáhli svého cíle.

Posléze Kristián se naklonil k Marcelovi a pravil šeptem:

„Obáváš se něčeho?“

„Ano.“

„Vážné?“

„Velmi.“

Nastaly okamžiky mlčení. Po chvíli Kristián pravil: „A nemůžeš nikterak odvrátiti záhubu?“

„Ne.“ odvětil Marcel.

„Klesej ponenáhlu!“

„To jsem již učinil.“

„Haló!“ zvolal pojednou Fifi, „porouchalo se něco?“

Marcel a Kristián vůbec neodpověděli.

„Pane Fourniere! Pane Kristiáne!“ volal chlapec úzkostlivě.

„Copak?“ tázal se námořní důstojník.

„Proč stále klesáme?“ tázal se Fifi, pohlížeje upřeně na svého přítele.

„Protože snad přistaneme na nějakém ostrůvku a proto je lépe, poletíme-li níže.“

Dítě uvěřilo a Kristián se zaradoval. Avšak brzy poznal, že aeroplán klesá stále rychleji.

„Ďábelské letadlo,“ zamručel, „již nepochybuji o tom, co se stane.“

Stroj byl jen asi padesát metrů nad mořem.

Fournier přiblížil se ještě více a pak letěl rovně nad vodou největší rychlostí.

Snažil se seč mohl, aby dosáhl svého cíle, jenž se jevil jako mdlý bod na obzoru: parník.

Dorazí k tomuto parníku ještě než stroj vypoví nadobro službu? Bude je pronásledovati neblahý osud až do konce?

Ne, bylo určeno, aby se letadlo ještě tentokráte nesřítilo do vln mořských dík odvaze a statečnosti těch, kteří je řídili. Marcel zpozoroval, že dvě hlavní součástky stroje byly opilovány a držely u sebe pouze svázány nití.

Nástraha byla tak dobře připravena, že Marcel při běžném přehlédnutí stroje pranic nepoznal.

Zločince, který šrouby upiloval, mimo to napadlo, aby zakryl dovedně poruchu stroje a proto je zase lehce svázal k sobě, takže nebylo možno vůbec něco zpozorovati.

Nitě se přetrhly a uvolněné součástky hrozily nadobro vypověděti službu. Povolí-lí úplně, nastane jistý, neodvratný pád.

Marcela napadlo hrdinné rozhodnutí.

„Sřítíme se,“ vzkřikl pojednou, „šrouby se uvolnily. Bylo by třeba opravy. Jest to práce velmi obtížná. Avšak máme ještě dva šrouby v zásobě, jen kdybychom je mohli vyměnit!“

„Vykonám to!“ zvolal Fifi.

A chlapec s pevným rozhodnutím a odvahou, jež z něho učinila jednoho z nejlepších aviatiků, vyňal rychle ze skřínky dva pomocné šrouby, vzal je do pravé ruky a sunul se pomalu po čtyřech až na konec letadla.

Marcel a Kristián jej sledovali s úzkostí.

Jediný chybný pohyb a odvážný hoch by se sřítil do moře.

Fifi dostihl skorém svého cíle, když pojednou se ozvala ohlušující rána.

Jeden ze šroubů se nadobro uvolnil.

Následovalo dlouhé zahrčení a pravé křídlo letadla se značně sklonilo.

Fifi však neztratil chladnokrevnosti.

Plazil se dále obratně jako kočka, až konečně se mu podařilo upevniti pomocné šrouby a letadlo nabylo opět rovnováhy.

Vzduchoplavci věděli, že tato oprava nevydrží příliš dlouho, že za několik minut, snad za několik vteřin se neodvratně sřítí do moře. Úmyslem Marcelovým bylo získati co nejvíce času a klesnouti do vln až blízko některé lodi.

MARNÁ NADĚJE

Aeroplán letěl dále.

Ve vzdálenosti asi dvou mil plachetní a parní lodi přejížděly po moři zmítány vlnami. V dáli v husté mlze objevil se již vrchol Gibraltaru.

„Myslíš, že dostihneme tento parník, který jest před námi?“ tázal se Kristián.

„Doufám,“ odvětil Marcel.

Tak měli skončiti nešťastní aviatikové! Když vykonali zázraky energie, po zápasech s hroznými nepřáteli, po mnoha vítězstvích, téměř na prahu cíle, měli ztroskotati. Spadnou-li do moře, nemohou doufati, že si opatří nový, jiný aeroplán. Některá loď, jedoucí šťastnou náhodou kolem, vezme je na palubu a tak skončí smutně jejich cesta, která zasluhovala opravdu slavnostního zakončení.

Brzy letěl aeroplán nad malým parníkem, který jel směrem k Gibraltaru.

„Kdybychom mohli nyní přistáti,“ pravil Marcel, „tato loď by nás vzala na palubu.“

„Je příliš daleko,“ odpověděl Kristián, „proud žene ji stranou a bylo by pro ni velmi obtížno poskytnouti nám pomoci.“

„Můžeme přece zkusiti štěstí a volati,“ pravil chlapec a mával divoce kapesníkem.

V témže okamžiku aeroplán, letící stále velkou rychlostí, minul parník.

„Nyní jsme vážně ohroženi,“ pravil Marcel, „neboť nevidím široko daleko ani jediné lodi a sřítíme-li se nyní, nikdo nám neposkytne pomoci.“

„Mýlíš se,“ odvětil Kristián, „neboť tam dole míří přímo k nám poštovní loď.“

„Nevidím ji!“

„Poněvadž nemáš tak vycvičený zrak jako já v rozeznávání lodí na moři. Pravím, že jest to poštovní loď a jsem si tím jist.“

„Vskutku, vidím ji také,“ pravil Fifi, „vypouští mračno kouře.“

Sotvaže pronesl tato slova, ozval se hrozný praskot a aeroplán řítil se rovnou do moře rychlostí povětroně.

NA PALUBĚ NÁVĚŠTNÍ LODI

Rychlým pádem křídla aeroplánu se zlomila.

Přední část byla ponořena tíhou stroje do moře, zadní díl plaval nad vodou. Aviatikové se ponořili do vody, pak byli prudce vyhozeni nad vlny a nyní se snažili ze všech sil udržeti se nad hladinou.

Ohromné vlny zalévaly jim obličej, oslepovaly je, zmítaly jimi a bylo třeba, aby naši tři přátelé vyvinuli ohromnou energii, aby odolali útokům rozpoutaného moře.

„Myslím, že tentokráte je s námi konec,“ volal Fifi, přiblíživ se k námořnímu důstojníkovi.

„Ó, ne… ó, ne,“ odpovídal tento, upíraje oči do dáli a marně snaže se spatřiti poštovní loď, kterou viděl před několika okamžiky.

Vzduchoplavcům podařilo se vylézti na ztroskotaný aeroplán, jehož konec vyčníval na povrch, avšak na neštěstí letadlo, nebo raději to, co z něj zbylo, počalo se pomalu potápěti a Kristián pozoroval s úzkostí, že brzy nadejde okamžik, kdy lidské pomoci nebude již zapotřebí. Přesto však s chladnokrevností povzbuzoval své přátele.

„Jen trpělivost,“ pravil jim, „poštovní loď, kterou jsme prve spatřili, jede přímo sem, musí jeti tudy, musí si nás všimnouti.“

„Myslíš?“ tázal se Marcel.

„Rozhodně, drž se pevně a ty též, Fifi!“

„Nemějte strachu, pane Kristiáne,“ odpovídal hoch, jemuž klidná slova Kristiánova dodala trochu naděje.

Avšak minuty ubíhaly a loď se neobjevovala. Kristián také počal již ztráceti odvahu. Vlny se zdvíhaly, strhujíce vzduchoplavce a námořní důstojník marně se snažil přehlédnouti rozbouřené moře. Neviděl však dále, než na deset metrů. Pojednou ozvalo se zdáli ostré zahvízdnutí parní píšťaly.

„Zahráněni!“ vzkřikl Fifi.

Běda! Ubohé dítě se mýlilo. Loď přeplula mimo. Trosečníci viděli několik vteřin její červené a černé komíny, pak zmizelo vše.

„Již je pryč,“ pravil Fifi srdcervoucím hlasem.

„Možná, že přejela, aby se mohla obrátiti a zajeti přímo k nám,“ vysvětloval Kristián. „Tyto velké lodi nemohou přece mířiti jako děla, slyšte…“

Uplynula půlhodina a Marcel s Fifim poznali, že jsou ztraceni.

Kristián snažil se je upokojiti.

„Můžete se ještě udržeti?“ tázal se.

„Ano,“ odpověděli Marcel i Fifi najednou.

„Dobrá, určitě pojede tudy jiná loď a uvidí nás. Musíme dávati znamení, mávati naší vlajkou, která na štěstí zůstala bez pohromy na zadní částí letadla. Uděláme jí z této silné třísky dlouho žerď a potom jistě nezůstaneme nezpozorováni.“

A Kristián vykonal ihned, co řekl.

„To jest naše poplašné znamení,“ pravil, „nyní nás jistě někdo uvidí.“

A skutečně bylí spatřeni, ale až za tři dlouhé hodiny. Byla to francouzská návěštní loď, jedoucí z Tangeru o několik hodin dříve, než naši vzduchoplavci podnikli cestu do Francie. Loď přišla v pravý okamžik, to jest právě když naši tři přátelé vyčerpáni, zemdleni, byli by již klesli do vln. Záchranný člun byl spuštěn a vzduchoplavci octli se brzy na palubě francouzské lodi. Byli přijati velitelem Duverrierem, pod nímž Kristián sloužil na jižním moři před několika lety.

„Co to, můj drahý Loganecu,“ zvolal kapitán Duverrier, „že vás nalézám na širém moři a to ve chvíli, kdy jsem se vsadil se svými důstojníky, že přijdete do Francie v určenou dobu!“

„Bohužel, kapitáne,“ odvětil Kristián, „prohrál jste svoji sázku, neboť nyní se již nevrátíme tak, jak jsme slíbili.“

„To je opravdu politováníhodné, neboť právě vy byste byli si zasloužili lepší osud. Než co na tom, ukážete přece celému světu, co dovedou tři stateční Francouzové. Co jste vykonali, je ohromné a já sledoval jsem vaši cestu s rostoucím zájmem. Avšak mluvím zde a nepozoruji, že klesáte únavou. Dostanete jiné šaty a v kabině můžete si odpočinouti a až se poněkud zotavíte, navštívím vás.“

Kapitán Duverrier zavolal jednoho z lodníků a nařídil mu:

„Le Galle, doveďte tyto pány do Maréchalovy kabiny a starejte se o jejich pohodlí!“

„Děkuji vám, kapitáne,“ pravil Kristián.

Naši přátelé následovali lodníka.

MARNÉ NÁŘKY

Za několik okamžiků, převlečeni do suchých šatů, vzduchoplavci leželi na lodních lůžkách, avšak nespali.

Temná zlost zmítala jimi. Kristián chvílemi se zvedl, luskl prsty a zamručel skrze zuby:

„Neblahý osud, neblahý osud! Ztroskotati téměř u cíle, to je strašlivé!“

„Co chceš,“ povzdechl Marcel, „pohlížej na to s jiné stránky. Zvítězili jsme a můžeme opravdu říci, že to bylo krásné.“

„Pah! Co z toho,“ mručel námořní důstojník. „Ano, naše cesta byla nebezpečná, a krásná, jak pravíš, avšak veřejnost neuvidí výsledku, námaha naše byla nesmírná a obrátila se v niveč. Celý svět se dozví, že jsme ztroskotali. Ah! Proklatý Hartmann! Bez něho byli bychom již dávno ve Francii!“

„Kdož ví!“ povzdechl Marcel, „byly by nás potkaly zase jiné překážky.“

„Ale byli bychom zvítězili. Naše neštěstí počíná dnem, kdy jsme ztratili Excelsior. Všechny ostatní stroje nestály za nic. Byly slabé a divím se, že jsme se dostali vůbec až sem.“

„Ano, nedokončili jsme sice své dílo,“ vmísil se Fifi do hovoru, „avšak kdyby Federace vzduchoplavecká byla šlechetná, vyplatila by nám cenu „New York Heraldu“. Jsme přece prvními.“

„Ano,“ dodal Marcel, „jsme první. Ale nedoletěli jsme. Ocitli jsme se tudíž v téže situaci jako ostatní uchazeči, kteří se vzdali.“

„Nutno však přihlížeti k tomu,“ zvolal chlapec, vyskočiv na svém lůžku, „kde přestali ostatní, kdežto my téměř u cíle a kromě tlupy lupičů Hartmannových, která nás dlouho pronásledovala, neměli jsme vážnějších soků. Ah! Jaká smůla! Jaká smůla!“

A ubohý hoch se tloukl do čela oběma rukama.

„Kde jsme nyní?“ tázal se Marcel.

Kristián vyhlédl okénkem, umístěným nad jeho hlavou.

„Jsme nedaleko mysu Saint-Vincent. Poznávám místa, kde jsem již tolikráte jel. A mám také špatné vzpomínky. Ztroskotal jsem zde kdysi s torpedovkou.“ A námořní důstojník dodal:

„Věřím, že tyto končiny jsou proklaté!“

PRO UKRÁCENÍ CHVÍLE

Fifi se díval oknem.

„Moře jest tak rozbouřené, vlny ohromné,“ pravil.

„Ano, jest to nepříznivé místo,“ odpovídal mu Kristián, „a můžeme býti šťastni, že jsme nebyli vrženi na úskalí. Běda lodi, která zde uvízne. Dostane-li se do těchto vírů, které vidíš tam dole, je ztracena.“

„To je podivné,“ pokračoval chlapec, „tedy těchto proudů se námořníci obávají?“

„Vždycky. Lodi vracející se z Evropy do Antil jsou jim vydány na milost a nemílost, právě tak jako proud ze západu na východ, tekoucí směrem opačným, než se otáčí naše země, má vliv na rychlost větrů.

Také v Indickém Oceáně jsou proudy, tekoucí po šest měsíců na západ a šest měsíců na východ. Ostatně ve všech mořích, u pobřeží, v průlivech lze pozorovati tyto postupné pohyby moře a fysikové již dávno hledali jich příčiny. Chtěli tvrditi, že všechno proudění mořské vody jest způsobeno přitažlivostí hvězd; pak, když nové pokusy zjednaly nové poznatky, přidělili proudům mořským tutéž hodnotu jako větrům; posléze učení geometři věřili, že jsou způsobovány otáčením země a sice směrem tangentiálním, vody pak naopak. Zavrhovali tedy myšlenku, že větry, které vlastně nejsou nic jiného než pohybem té které částí vzduchu, mohou vyvinouti tolik síly, aby přenášely daleko tak těžké massy jako je voda. Mathematikové, kteří ve vysvětlování fysiky ukazují nám vše, co chtějí, poněvadž zásady, které tím dostanou, jsou právě tak poddajné jako vůle člověka, mathematikové zavrhují tento systém a prohlašují jej za téměř všeobecný.“

Námořní důstojník se chvíli odmlčel; pak pokračoval:

„Vidím, že tě to zajímá, Fifi.“

„Oh! Ano, pane Kristiáne a pak zapomínám při vašem vyprávění na naši smutnou příhodu. Nemyslím alespoň na naše neštěstí.“

„Ubohý hoch!“ povzdechl důstojník a pokračoval:

„Popud větrů vysvětluje také velmi dobře proudy, které byly vyzkoumány v Indickém Oceáně, neboť pokračují ve všech obměnách v témže pořadu jako monsumy. Při pobřežích, nebo tam, kde se velké řeky vlévají daleko do moře, vznikají proudy sladkých vod, které zasahují někdy daleko do moře; tak na pobřeží Louisiany, Mississippi, Orinoka, podél břehů Brasilie jsou proudy sladké vody, jež možno poznati na mnoha místéch podle plovoucích kmenů stromů nebo vegetace, která vyrůstá působením sladké vody.

Také roztávání ledu dává nám poznati proudy polární, neboť tyto změny vody v různých částech Ledového moře u pólů zaujímají značnou část moře.

Zejména v australských mořích mohli bychom spatřiti proudění vody mořské. Zde proudy unášejí ohromné ledové kry a nedají se zastaviti ani zemí právě jako v pásmu arktickém. Zkoumáme-li řeku po jejím toku, poznáme, že rychlost jejích vod není stejná po celé šíři; největší je uprostřed. Kapalné molekuly, narážejíce na břehy, ztrácejí po částech směr, odrážejíce se jedna od druhé. Tím tedy vznikají malé víry a na jiných místech zůstává voda úplně v klidu. A totéž se děje v proudech mořských: rychlost molekul je mnohem větší uprostřed toku než při pobřeží.

Neobyčejným zjevem nejvyššího stupně je Golfský proud. Jediným prostředkem, jak zjistiti proudy na širém moři, jest srovnávati pozorování astronomická s chodem lodi.

Golfský proud jest ze všech proudů nejlépe až podnes probádán a přece každodenně se přihází něco, co zmate i nejzkušenější plavce. A tak v srpnu r. 1821 Colosse a Galatée, opustivše Havanu, chtěli projeti kanálem floridským: admirál, který nedůvěřoval pilotovi, poručil vyhoditi kotvu zcela náhodně za noci. Druhého dne ke svému velkému překvapení poznal, že se octli uprostřed skal, které vroubí pobřeží Floridy; stal se zázrak. Roku 1832 kupecká loď „La Flore“ přivezla do Francie námořníky válečné lodi „Le Faune“, ztroskotané u pobřeží Mexika: proud unesl je bez jejich vědomí o sto mil za čtyřiadvacet hodin a po třech dnech poznali s hrůzou, že jsou zaneseni doprostřed skal, jimiž je poseto pobřeží Bahamy.

Studováním tohoto proudu vznikl nápad o nové plavbě podle teploměru. Vody vyhřívané tropickým sluncem, udržují dlouho vysokou teplotu i v Oceáně, čímž vzniká v moři proud teplé vody; snažili se tedy zjistiti polohu lodi, nalézající se v proudu rozdílem teploty vody a vzduchu. Ale i tento prostředek byl nedostatečný. Neboť znalost naše jest prozatím založena na domněnkách.“

Tato malá námořní přednáška byla přerušena příchodem kapitána Duverriera.

„Ah! Cože?“ zvolal důstojník. „Vy přednášíte svým přátelům o proudech mořských?“

„Ano,“ odvětil Kristián. „Chceme si tím ukrátiti chvíli a zapomenouti na své neštěstí. Jsem ovšem jen žákem velmi zvědavým, který se zajímá o všechny zvláštnosti přírody.“

„A tento mladý muž?“ tázal se kapitán, ukazuje na Fifiho.

„Tento mladý muž jest hrdinou.“

„Není možná?“

„Jest pro mne velkou ctí, že vám to mohu říci. Snášel s námi všechny útrapy naší odvážné cesty, ba dokonce v Maroku se velmi vyznamenal.“

Fifi se začervenal. Pochvalné řeči urážely jeho skromnost.

Kristián pokračoval:

„Ano, v Maroku se zachoval jako udatný vojín a byl prvním, který rozvinul francouzský prapor na tvrzi tangerské.“

„Skutečně,“ pravil kapitán, „vzpomínám si, že jsem o tom četl v novinách, tedy onen udatný malý Francouz, který tak věrně sloužil své vlasti, jest toto dítě?“

„Ovšem, kapitáne!“

Důstojník přistoupil k Fifimu, který se dosud tvářil jakoby rozhovor jejich neslyšel, a poklepal mu na rameno.

Fifi se rychle obrátil a spatřil, že mu kapitán podává ruku.

Fifi neočekával takové cti a byl opravdu zmaten.

„Neboj se, mé dítě,“ promluvil k němu důstojník, „před Araby jsi se netřásl a před francouzským námořníkem se třeseš. Nuže, vzpamatuj se!“

Chlapec se postavil po vojensku.

„Nu, vidíš, tak to mám rád,“ pokračoval kapitán Duverrier, „tys tedy tím slavným malým mužem, jehož jméno noviny uváděly. Nemýlím-li se, byl jsi vyznamenám vojenskou medailí!“

„Ano, kapitáne.“

„Pročpak ji nenosíš, zasloužil sis jí přece? Musíš býti na ni hrdým, neboť jsi prvním dítětem, jemuž byla prokázána taková pocta.“

Fifi prohledal rychle své šaty, které se sušily na židli, avšak marně. Malá trhlina v kapse ukazovala, kudy vyznamenání zmizelo.

„Nezoufej,“ pravil mu kapitán, „dostaneš jinou. Ztratil jsi ji bezpochyby, když jste se sřítili do vln. Věz, že moře je velmi závistivé.“

Po těchto slovech pohladil důstojník Fifiho po tváří.

Pak rozmlouval chvíli s Marcelem a Kristiánem a za nedlouho opustil kabinu.

VÁLEČNÉ PODLOUDNICTVÍ

Fifi stal se nyní hrdinou; věděl to, avšak tato vojenská sláva, kterou získal, nemohla jej utěšiti. Krásný sen, který jej pronásledoval dnem i nocí, zmizel provždy. Zdálo se mu o těch, kteří jej očekávají doma a netrpělivě počítal hodiny návratu.

Kristián pozoruje ho, tázal se s úsměvem:

„Myslíš na návrat, Fifi?“

„Ano, pane Kristiáne,“ odvětil hoch.

„A zoufáš si pří myšlence, že se nevracíš do Francie jako vítěz. Musíš býti rozumný, můj malý příteli. Poznal jsi, že v životě zřídka kdy se uskuteční naše přání, ale netrap se tím příliš, neboť máš přece dva přátele, na něž se můžeš spolehnouti, dva přátele, kteří tě milují jako svého syna.“

„Děkuji vám,“ pravilo dítě s pohnutím. Avšak více nemohl Fifi ze sebe vypraviti a Kristián, vida to, změnil rychle rozhovor.

„Jest zde dusno,“ pravil Marcelovi, „nechceš se projíti po palubě?“

„Nic lepšího nad to,“ odvětil Fournier.

Za chvíli naši tři vzduchoplavci navštívili kapitána na velitelském můstku.

„Vracíte se do Francie?“ tázal se Marcel.

„Ano,“ odvětil důstojník. „Nuže?“

„Neznepokojujte se. Jedu správně cestou, kterou má jeti návěštná loď do Bordeaux.“

A dodal:

„Chtěl bych se také rád vrátiti do Francie, avšak pokud trvají nepokoje v Maroku, povinnost mne volá na moře. Právě nyní mířím k pobřeží Portugalska, abych si prohlédl parník, na nějž jsem byl upozorněn.“

„Nepřátelský parník?“ tázal se Fournier.

„Ano a ne… to jest, tato loď, která se plaví pod vlajkou německou, obsahuje prý střelivo pro Marokány a to nazýváme my válečným podloudnictvím a jest třeba ukázati se neúprosným těm, kteří provozují toto sprosté řemeslo.“

„A víte kudy pojede tato loď?“ tázal se Kristián.

„Ano,“ odvětil kapitán. „Přijela včera večer do Lisabonu a brzy zase vyplula. Nemůže býti tedy daleko.“

„Není to onen parník, který vidím tam v dáli,“ pravil Kristián.

„Snad.“

Jeden z důstojníků prohlížel si již parník lodním dalekohledem.

„Co vidíte, Borele?“ tázal se kapitán.

„Parník, který pluje k jihu.“

Kapitán vydal rozkaz, aby návěštná loď nespustila s očí podezřelého parníku.

„Již vidím vlajku,“ zvolal konečně důstojník.

„Německou?“

„Ano.“

„To jest loď, jíž hledáme!“ pravil kapitán.

PAPRSEK NADĚJE

Jakmile byl parník na dostřel, návěštná loď dala mu znamení, aby zastavil.

Avšak, zdálo se, že podezřelý parník chce se dostati rychle z dosahu.

„Pozor,“ pravil kapitán, „jakmile bude prchati, pošleme mu vážnější výstrahu.“

Po několika okamžicích návěštná loď se otřásla až od základů, zahřměly dvě rány z děla a cizí parník, vzdálený as jednu míli, ihned zastavil.

„Aha!“ zvolal kapitán. „Dali jsme jim za vyučenou, nyní rychle k parníku, ať zvíme, co obsahuje.“

Když návěštná loď zastavila nedaleko podezřelého parníku, byl spuštěn člun, do něhož vsedl kapitán, jeden poručík a osm námořníků.

Prohlídka trvala téměř půl hodiny. Konečně se objevil kapitán, sestoupil po žebříku a vsedl do člunu, který ho přivezl.

„Nuže?“ tázal se Kristián, sotvaže důstojník vkročil na palubu své lodi.

„Přisámbůh! Jest to pravda,“ odvětil kapitán. „Tato loď s německou vlajkou jest ve skutečnosti tureckou lodí, vezoucí pušky a náboje. Vše bylo nepozorovaně skryto v podpalubí a byl bych se již vrátil s nepořízenou, kdyby jeden z mých námořníků, který má detektivní čich, nebyl odkryl celé tajemství lodi.“

„A co učiníte nyní?“ tázal se Marcel.

„Ah, Bože! Vrátíme se do Tangeru se zajatou lodí.“

„A my, my se máme vrátiti s vámi do Maroka?“

„Ne, ne… v několika minutách pojede tudy Ville ďAlger přímo do Bordeaux. Dám jí znamení, aby zastavila a vzala vás na palubu. Hleďte, vidíte onen obláček dýmu? To jest loď, která vás odveze do Francie.“

Brzy bylo slyšeti hrčení stroje, stále se přibližující a loď vzrůstala před očima ztroskotaných vzduchoplavců.

Jela přímo k návěštné lodi, přesně jak kapitán předpověděl.

Byla vyměněna znamení a poštovní loď zastavila na padesát metrů od válečného křižníku. Za několik minut octli se Marcel, Kristián a Fifi na palubě „La Ville ďAlger“.

Byla to ohromná poštovní loď, opatřená jako všechny moderní parníky, bezdrátovou telegrafií, takže mohla přijímati novinky celého světa. Lodi velel kapitán Mariole, muž laskavý a příjemný.

Přijal srdečně vzduchoplavce a nabídl jim za obydlí své kabiny. Naši přátelé mu poděkovali a zůstali s ním na velitelském můstku. Opřeni o zábradlí, pohlíželi smutně na bílou pěnu, kterou zanechávala loď za sebou, když kapitán promluvil:

„Pane Fourniere, brzy budeme se křižovati s jedním z vašich spolubratří.“

„Opravdu?“ tázal se živě Marcel.

„Ano, onen aviatik se vrací do Tangeru, aby poskytl francouzským vojínům svůj aeroplán. Nyní však ho tam již nebude zapotřebí, neboť generál Moinier uvedl zatím vše do pořádku.“

„Jak se jmenuje onen vzduchoplavec?“ tázal se Fournier.

„Gabriel Voisin.“

„Můj nejlepší přítel, není možno se s ním nějak spojiti?“

„Bezdrátovou telegrafií zcela snadno. Napište si svůj vzkaz, zařídím mezitím vše potřebné.“

Marcel, provázen Kristiánem a Fifim, odebrali se k přístroji bezdrátové telegrafie.

Fournier zářil radostí.

Obrátil se ke svým přátelům a pravil:

„Možná, že není ještě vše ztraceno!“

„Jak to?“ zvolal Kristián.

„Za několik minut dozvíme se, na čem jsme.“

DEPEŠE BEZDRÁTOVÉ TELEGRAFIE

Marcel psal.

Poselství bylo krátké, sotva na tři řádky. Podal je telegrafistovi a čekal.

Vysvětlovali jsme již několikráte zařízení tohoto přístroje, který v několika letech opanoval svět. Znáte všichni, drazí čtenáři, elektrickou jiskru, která se projevuje hlukem a světlem, avšak jest zde ještě třetí prvek, mlčenlivý a neviditelný, důležitější než oba první, obsahující velmi rychlé elektrické chvění.

Jiskra, jak pravil učenec Edouard Branly, je ve skutečnosti chvějící se látka zvláštního složení a toto chvění, které proniká prázdnotou, vzduchem, čistou vodou, stěnami, zastavuje se na kovových deskách, špinavé vodě, šíří se s ohromnou rychlostí v prostředí obklopeném světlem. A právě této vibrace bylo použito ke zřízení bezdrátové telegrafie.

Orgánem přijímajícím elektrické chvění jest trubice s pilinami. Skládá se z kových pilin, vložených mezí dva voditelné sloupky. Trubice s pilinami je umístěna na obvodu sloupce Morseova přijímače, proud sloupce jest tímto sice přerušen, avšak jakmile se vzbudí elektrická jiskra, proud přejde do sloupce a přijímač Morseův napíše tečku. Takto postupně psaná znaménka vytvoří celou depeši. Dvě stanice bezdrátové telegrafie, které se chtějí dorozuměti, mohou býti od sebe vzdáleny na padesát, až sto kilometrů; na moři pak na pět set kilometrů.

Jakmile se objeví jiskra na stanici vysílací, všechny přijímací stanice v jejím obvodu obdrží znamení.

Kristián a Fifi čekali s úzkostí.

Ne však Marcel. Úsměv ozařoval jeho tvář.

Pojednou přijímač se počal chvět.

Odpověď přicházela.

Bylo třeba ještě asi pět minut čekati.

Skloněn nad strojem, Fournier stál nehybně, zadržuje dech.

Pojednou vzkřikl a obrátiv se ke svým přátelům, objímal jednoho po druhém, šeptaje jím:

„Jsme zachráněni! Přátelé, jsme zachráněni! Budeme pokračovati ve své cestě, nevrátíme se do Francie s poštovní lodí, nýbrž v aeroplánu a zaručuji se vám, že přijedeme ještě včas.“

Kristián a Fifi mu dosud neporozuměli.

Domnívali se v prvém okamžiku, že ztratil rozum.

Marcel podal jim však svitek papíru, popsaný tečkami a čárkami. Kristián, který znal Morseovu abecedu, pochopil brzy vše.

„Myslíš,“ pravil, „že svolí?“

„Přečti si odpověď, jest dosti výmluvná.“

„A kdy zde bude?“

„Parník, na němž jede, jest již ohlášen.“

V OČEKÁVÁNÍ

Fifi, zvědavý jako vždy, byl by se rád dověděl, co to vše znamená, neodvážil se však ptáti. Pohlížel s úzkostí na úzké proužky papíru, které námořní důstojník držel v ruce.

Konečně osmělil se otázati se Kristiána:

„Dostali jsme dobrou zprávu?“

„Ano, Fifi,“ odpověděl mu Marcel, „velmi dobrou zprávu, kterou jsme již dávno toužebně očekávali. Nedoufali jsme již, že někdy ještě poletíme v aeropláně a nyní, za několik okamžiků, dostaneme rychlý, nový stroj, v němž poletíme do Francie a tak získáme snad cenu New York Heraldu.“

Fifi zbledl pohnutím.

„Je to možno?“ vykoktal… „a jak se dostaneme do aeroplánu? Musil by přece přistáti na této lodi a to není možno.“

Kristián pohlédl na hocha s úsměvem:

„Nebude na palubě této lodi,“ pravil, „a přece do něho vstoupíme.“

„Tedy se ho zachytíme v letu,“ zvolal Fifi.

Kristián vysvětlil chlapci vše, co se bude díti. Po chvíli zvolal úředník u přístroje bezdrátové telegrafie:

„Pánové, ještě depeše pro vás!“

Kristián i Fifi se ulekli, avšak Fournier neztratil duchapřítomnost a četl hlasitě:

„Konáme přípravy, abyste mohli stroje použíti. Dozvěděl jsem se, že v Maroku je vše šťastně skončeno a jsem šťasten, že vám mohu pomoci.“

„Od koho je tato depeše?“ tázal se Fifi.

„Od jednoho přítele.“

„A ten nám půjčí svůj stroj?“

„Ano.“

Fifi chtěl se ještě dále vyptávati, avšak Kristián jej předešel:

„Nestrachuj se, Fifi,“ pravil, chtěje dítěti uchystati překvapení, „tvoje zvědavost bude brzy ukojena.“

Dítě neodvážilo se dále vyptávati.

Nemohlo stále uvěřiti, že jest pravdou, co právě slyšelo. Ubohý hoch byl jíž tolikráte zklamán, že se neodvážil těšiti se předem. Věřil již mnohokráte, že se na něho štěstěna usmála a právě tolikrát musil ztratiti veškerou naději. Jeho přátelé zdáli se však býti úplně jisti dobrým výsledkem.

Pojednou Kristián zvolal:

„Loď na obzoru!“

„Ano,“ odpověděl kapitán, „to jest „Normandie“, jedna z našich nejmodernějších a nejrychlejších lodí. Vidíte, roste nám před očima, její rychlost jest mnohem větší než naše.“

A všichni spatřili již červené komíny blížící se lodi.

„Bude velmi obtížné zastaviti nedaleko ní,“ pravil Kristián.

„Ano,“ odvětil kapitán, „avšak „Normandie“ jest nyní unášena příznivým proudem a otočí se až bude blízko nás. Nepopírám však, že to bude velmi nesnadné, neboť moře jest rozbouřeno a vítr dvojnásob prudký.“

„Víte, že mám na tomto zastavení největší zájem,“ pravil Kristián, „a proto vás prosím, abyste mi dovolil dáti několik rozkazů!?“

„Ale ovšem,“ odvětil kapitán, „dávám vám úplnou volnost v jednání a nařídím ihned mužstvu, aby poslouchalo vaše rozkazy!“

FIFI SE DIVÍ

Ubohý Fifi nevěděl dosud, co znamenají všechny tyto přípravy. Něco jej stále znepokojovalo: jak tento aeroplán, který je má dovézti k vítězství, vzlétne? Paluba lodi, třeba je ohromná, nestačí ke vzletu aeroplánu. Přesto však se zdálo, že Kristián je si tím jist.

Fifi se nyní domníval, že telegrafovali do Francie nebo do některého pobřežního města, aby byl poslán aeroplán pro naše vzduchoplavce. Avšak, proč se Kristián nyní tolik zajímal o setkání s lodí, která míří k nim?

„Normandie“ přiblížila se na vzdálenost as pěti set metrů. Bylo slyšeti strašlivé rachocení a téměř zároveň obrátila se paluba s překvapující rychlostí.

„La Ville ďAlger“ zastavila na deset metrů od ní. V témže okamžiku jakýsi muž, mávaje čapkou, pozdravoval vzduchoplavce, volaje:

„Vive la France!“

Byl to Gabriel Voisin.

Dva námořní důstojníci byli u něho a dávali rozkazy námořníkům.

Na znamení „Normandie“

„La Ville d’Alger“ ustoupila poněkud vzad a brzy bylo slyšeti na velitelských můstcích obou lodí hlasy kapitánů.

Kristián přebíhal sem a tam, dával rozkazy a pozoroval chod lodí s obzvláštní pozorností.

„Stát!“ vzkřikl pojednou.

Lodní šrouby, pracující vší silou, náhle se zarazily.

„Doufám, že nyní stojíme dobře,“ pravil důstojníkům „Normandie“.

„Ano,“ odpověděl jeden z nich.

Brzy bylo viděti, že námořníci snímají ohromné plátno a zrakům všech objevil se nádherný dvouplošník, stkvící se novotou. Nebyl to obyčejný aeroplán. Neměl kol, ale spočíval na jakýchsi sáňkách nebo lyžích, pomocí jichž mohl se udržeti na vodě. Jediným pohledem poznal Fifi stroj.

„Ale toť hydroplán bratří Voisinů!“ zvolal. „Oh, nyní pochopuji vše! Tento dvojplošník nebude míti zapotřebí rozjížděti se na lodi. Ó, pane Kristiáne, jsem nesmírně šťasten. Teď jistě doletíme do Francie, a to ještě v žádané lhůtě.“

„Šalupa byla spuštěna na moře. Kristián vstoupil do ní s Fifím a Marcelem. Tento chtěl sám říditi přípravy ke spuštění stroje na vodu.

Všichni tři přátelé byli přijati na palubě letcem Voisinem. Byl to muž ještě mladý, inteligentních, jemných rysů. Červená stužka, důstojná odměna pozoruhodných prací, zdobila jeho knoflíkovou dírku.

Gabriel Voisin vřele stiskl ruce svým kolegům a tlumočil jim své srdečné blahopřání. Potom dodal:

„Plavil jsem se do Maroka, abych nabídl generálu Moinierovi dvojplošník, který tuto vidíte. Poněvadž naše vojsko zvítězilo a trojbarevný prapor vlaje na tangerské citadele, mé služby jsou bezpředmětné, alespoň pro tu chvíli, proto s opravdovou radostí nabízím vám stroj, který jsem určoval vojenským letcům. Plavil jsem se do Maroka z vlastního popudu. Mohu tedy učiniti cokoli uznám za dobré.“

„Věru nevím, jak poděkovati za takovou šlechetnost,“ pravil Marcel.

„Nemluvme o tom! Mezi letci přestává všechna žárlivost, jakmile běží o zájmy Francie. Můžete ještě dokázati celému světu, že naše země je vždy první, kde se jedná o odvážnější čin. Je nutno, aby Francie zvítězila a dobyla jednoho z nejkrásnějších rekordů.“

Na povel důstojníků chopili se lodníci pák a připravovali kladkostroje, pomocí jichž mělo se letadlo spustiti na moře.

Fifi, jenž nechtěl zůstati nečinný, přiložil také ruce k dílu. Zaměstnával se lanovím a sám konal tolik práce jako zkušený námořník. Nebyla to maličkost, spustiti na vodu nehybného obra, jenž spočíval na palubě lodi.

Nejprve přivázali stroj pevnými lany, pod něž vsunuli koudelové podložky. Aby se letadlo mohlo otáčeti, zavěsili je na zvláštní soustavu kladek. Potom připravili parní vratidlo, natáhli řetězy a lana, aby se zamezil každý prudký otřes, a dvě šalupy byly spuštěny na moře.

V každé z nich bylo deset mužů opatřených háky a tyčemi, kteří měli zachytiti dvojplošník a zabrániti, aby neuvázl na okrajích lodi. Byla to na palubě chvíle opravdového vzrušení. Přese všecku opatrnost mohlo snadno dojíti k nehodě, k poškození stroje, a pak by bylo konec všemu, pak by to bylo zničení nejdražších nadějí.

Na povel „Pozor!“ zaujalo všecko mužstvo svá stanoviště a počalo pošinovati dvojplošník po hladké ploše. Když se důkladně přesvědčili, že žádná překážka nemůže zadržeti to ohromné těleso, že všecky kladky pracují bezvadně a lana že jsou dobře upevněna, vůdce mužstva na Kristiánovo znamení dvakrát zahvízdl. Okamžitě dalo se vratidlo do pohybu a řetězy a lana se pozvolna napínaly, pak aero počalo se pohoupávati. Pozbylo styku s lodní palubou. Ozvalo se opětně dvojí zahvízdnutí, pak stroj zvedal se postupně do výše. Když dosáhl přiměřené úrovně, otočili jej kolem osy, zachytili tyčemi a dvojplošník visel nad mořem.

Námořníci, kteří stáli v obou šalupách několik metrů od boků lodi, napomáhali spouštění dvojplošníku na moře. Brzy dotkly se jeho plováky hladiny, ale poněvadž moře bylo rozvlněné, aero počalo se zmítati zneklidňujícím způsobem. Bylo nutno znovu je vyzvednouti a nechat viseti na ve vzduchu ještě několik minut.

Marcel, Fifi a Kristián přihlíželi s úzkostí všem těmto přípravám.

TELEGRAM

Zbývalo již jen dáti znamení ke startu; tu kapitán parníku pravil Kristiánovi: „Pane Loganeku, právě jsme obdrželi jiskrovou depeši. Týká se vás.“

A důstojník odevzdal letci malý proužek papíru, na němž Kristián ihned četl:

„Žádají se všichni velitelé lodí, křižujících na vodách při portugalském pobřeží nebo plavících se do Francie nebo Maroka, aby podali zprávu o francouzských letcích, odstartovavších z Tangeru do Havru.“

Pod telegramem tím byl podpis:

„Generál Moinier.“

„Mohu odpověděti ihned?“ otázal se Kristián.

„Ano, přejete-li si,“ odpověděl kapitán. „Dovedu vás k vysílací stanici.“

Brzy Kristián v průvodu nerozlučného Fifi octl se před jiskrovým vysílačem a odeslal následující depeši tomu, jenž byl tak šlechetný k němu a k jeho druhům:

„Pane generále,

Po nehodě na moři chystáme se konečně odletěti aeroplánem, který nám právě na širém moři nabídl letec Gabriel Voisin. Doufáme stále v konečný zdar a posíláme vám co nejsrdečnější díky. At žije Francie!

Kristián Loganec.“

Jakmile byla tato depeše odeslána, námořní důstojník a Fifi vystoupili opět na palubu, kde zatím inženýr Voisin byl zabrán do hovoru s Marcelem, zasvěcuje ho do některých podrobností svého stroje.

To zabralo několik okamžiků; potom naši tři letci, stisknuvše ruce všem důstojníkům přítomným na palubě, odebrali se konečně k lodnímu východu, sešplhali po žebříku a vsedli do člunu, který je dovezl ke dvojplošníku.

Zaujali v něm svá místa beze vší příhody, přestože moře bylo neklidné. Pak motor byl uveden v činnost, kotvičná lana uvolněna a ohromný stroj, letě po vlnách jako obrovský mořský pták, brzy se vnesl do výše a rozletěl se širým prostorem.

Burácející volání „ať žije Francie!“ pozdravovalo odlet vzduchoplavců. Letci byli již daleko, když radostné a nadšené to volání znělo ještě v jejich uších.

Ponenáhlu oba parníky zmizely v modravé mlze širého moře a naši tři přátelé ocitali se sami nad oceánem.

LISABON

Kristián rychle stanovil směr cesty. Rozhodl se, že bude letadlo držeti co možná nejblíže portugalských břehů, a Marcel byl téhož mínění. Výška, ve které letěli, nepřevyšovala stopadesáti metrů. Fifi nedovedl se již opanovati radostí, Tleskal rukama, vyrážel vítězný ryk a každé chvíle tázal se Kristiána:

„Kolik kilometrů ještě? Uvidíme brzy francouzské pobřeží?“

„Nebuď tak nedočkavý, Fifi,“ odpovídal mu námořní důstojník; „kroť trochu svou bujnost Měj na paměti, že potřebujeme veškeré své klidné rozvahy, abychom zdárně dokončili tuto poslední část své cesty.“

„Toť pravda,“ přisvědčoval hoch, „musím si počínat rozumně. Ale jsem tak šťasten a uznejte, že mám nad čím. Myslili jsme, že všecko je ztraceno, vzdávali jsme se již veškeré naděje a teď náhle nalezneme aeroplán a tentokrát opravdový! Toť zázrak. Abych vám pravdu řekl, nevěřím si ještě, že jsme na dvojplošníku. Bojím se, že se mí to jen zdá, na mou věru.“

Pobřeží, které bylo velmi dobře viděti, prchalo úžasnou rychlostí. Občas vzdálená rána z děla pozdravila přílet aeroplánu a na březích bylo viděti lidi, jak pobíhají, tísní se na nábřežích, přístavištích i pobřežních skalách. Teď zas pobřeží zpustlo. Černá skaliska, o něž se s jekotem tříštilo moře, vysoké bílé falézy ostře zahrocené, vystřídávaly obydlená střediska. Tu však náhle zvolal Fifi, mávaje rukama:

„Oh, to je krásný přístav! Pohleďte přece. To jistě nejsme již daleko od Francie.“

„To se mýlíš, Fifi,“ odvětil Kristián; „naopak jsme od ní ještě daleko. Stále ještě letíme podél portugalského pobřeží.“

„Tedy ten báječný přístav, který vidíme, a to nádherné město, jež se nad ním rozkládá…“

„To je Lisabon.“

„Ach!“ povzdychl si hoch poněkud zklamán; „myslil jsem, že jsme dále.“

„Přece však jsme urazili několik set kilometrů od svého vzletu a tento aeroplán letí šílenou rychlostí.“

Teď bylo zřetelně viděti hlavní město Portugalska, jež se amfiteatrálně zvedalo před skvostnou zátokou, kde kotvily četné lodi.

„Na mou věru,“ prohlásil chlapec, „to je krásné město!“

„Ano, mluví se o něm v celém světě,“ odvětil Kristián; „krásnou polohou může se mu vyrovnati jen Neapol a Cařihrad. Založeno v dobách pamětných snad již Féničany, mělo velmi pestré osudy. Římané, arabští Maurové, Španělé i Francouzi vystřídali se v jeho držení. Zemětřesením v listopadu r. 1755 zničena byla větší část města a zahynulo šedesát tisíc lidí. Obyvatelé, poraženi hrůzou, byli by tehdy navždy prchli z území, v němž se mohou opakovati podobné katastrofy, ale krása polohy, bohatství kraje, jas oblohy a klid moře zvítězily v jejich srdci nad strachem před sopečnými pohromami. I dnes ještě je Lisabon, jakož i jeho okolí, navštěvován zemětřesením, ale otřesy jsou lehké, ač velmi časté a takřka každoroční.“

Letci mezitím minuli již Lisabon; jeho pahorky a monumentální budovy stínovaly se již v mlze. V té chvíli válečná loď, jež vyjížděla ze zátoky, vypálila postupně tři rány z děla.

„To na naši počest,“ pravil hoch. A nakláněje se nad hlubinu, mával čapkou a křičel: „Ať žije Portugalsko!“

MARCEL SE ROZHODNE PŘISTÁTI

Celou hodinu letěl dvojplošník zcela pravidelně. Přece však od nějaké chvíle zdálo se Marcelovi, že motor nepracuje již zcela bezvadně.

Bylo to změnou teploty? Přehřály se válce? Ať tomu bylo jakkoli, jisto jest, že Fournier necítil se již klidným a pomýšlel na přistání, byť by to bylo na několik okamžiků, jen co by prohlédl motor.

„Kde jsme?“ otázal se Kristiána.

„Nalézáme se právě na 41°l1’ severní šířky a 11ol‘ východní délky, to jest před městem Porto,“ odvětil po krátkém počítání důstojník. „Ale proč se mne na to ptáš?“

„Protože bych rád přistál.“

„Co pravíš?“

„Ano, ale jen na několik minut.“

„Víš, že i minuty máme odpočítány.“

„Vím, ale je lépe ztratit několik okamžiků, které můžeme později dohoniti, než vydávati se v nebezpečí, že se opět zřítíme do oceánu.“

„V tom ti dávám úplně za pravdu. Obáváš se nějaké poruchy ve stroji?“

„Ano, motor mě znepokojuje.“

„Nuže, pak nelze déle váhati,“ pravil Kristián; „právě se nalézáme před městem, využitkujme toho!“

Marcel se přiblížil k pobřeží, spatřil vpravo od města rozlehlou zelenou rovinu a okamžitě jal se klesati k zemi.

Město, blízko něhož právě přistál, bylo Porto, neboli po portugalsku Oporto, druhé město Portugalska a po Lisabonu nejdůležitější přístav. Jest obchodním odbytištěm celé severní části Portugalska. Vyváží se z něho víno, olej, pomeranče, korek a výrobky četných továren. Toto město bylo založeno obyvateli starověké osady Calle: stalo se jedním z jeho předměstí a přijalo jméno Portus-Callo, z čehož vzniklo pojmenování celého království (nyní republiky).

PŘÍLIŠ HORLIVÝ ÚŘEDNÍK

Zpráva o přistání dvojplošníku rozšířila se brzy po městě, proto také četný dav sběhl se k místu, kde přistáli naši letci. A tak před zraky několika tisíc diváků přistoupil Marcel k opravě svého stroje. Byla celkem nepatrná a motor brzy byl přiveden do náležitého stavu.

Marcel hotovil se k odletu a již vojáci zatlačovali dav, když dva muži protlačili se řadami diváků a přistoupili k letcům. Jeden z těch mužů byl generální komisař oportský, jeho průvodce pak se představil jako policejní inspektor. Oba mluvili plynně francouzsky.

„Pánové,“ pravil komisař obraceje se k letcům, „jsem nucen žádati vás o vaše listiny.“

„Naše listiny?“

„Ano, o vaše listiny.“

„Pane,“ promluvil teď Kristián, „my již cestujeme dlouhý čas a poněvadž jsme měli cestou mnohé nehody, naše papíry se ztratily.“

„Tak tedy,“ pravil komisař, „nemáte žádného dokladu, kterým byste se legitimovali?“

„Žádného,“ odvětil Kristián.

„V tom případě vidím se nucen pozdržeti vás zde, dokud neobdržím instrukcí, o něž hned požádám.“

Námořní důstojník cítil, jak ho přemáhá hněv. Přece však se opanoval a řekl komisařovi zcela klidně: „Pane, je tu jistě nějaký omyl, nedorozumění. Není přece možno, abyste o nás nebyl slyšel. Já a moji společníci jsme oněmi třemi Francouzi, kteří podnikli cestu kolem světa letadlem. Znáte jistě z novin bezpočetné příhody, kterými se vyznačovaly jednotlivé oddíly této naší cesty.“

„Jsem o tom všem dokonale zpraven,“ odpověděl komisař, „ale poněvadž nemáte s sebou žádného dokladu, kterým byste prokázali svou totožnost, nic mi nedokazuje, že vy jste těmi odvážnými Francouzi, kteří podnikli okružní let kolem světa. Mezinárodní svaz vzduchoplavecký poslal nám telegraficky určité pokyny a my jsme nuceni jimi se říditi.“

„Mohli bychom znáti, pane, ony instrukce?“

„Zajisté. Máme rozkaz zatknouti každého závodníka Okružního letu kolem světa, jenž se nám nebude moci legitimovati, neboť právě oni francouzští letci byli vydáni nesčetným protivenstvím se strany zločinných soupeřů, které máme rozkaz zatknouti.“

„Vím, o kterýchžto zločincích chcete mluviti,“ odvětil Kristián, „ale k velikému štěstí nemáme se jich už co báti. Vojenská spravedlnost předešla soudy občanské a oni již zaplatili svůj dluh lidské společnosti.“

„To všecko může býti pravda,“ odtušil portugalský komisař, „ale pro své tvrzení neuvádíte žádného důkazu. Já znám jen jedno: úřední povinnost.“

„Pomyslete, pane“ vmísil se do řeči Marcel, „že svým jednáním ohrožujete úspěch našeho podniku. Jsme již zpožděni a zdržíte-li svou neústupností náš odlet, béřete si na sebe těžkou odpovědnost.“

„Konám svou povinnost,“ odvětil komisař.

„Jste tím jist?“ tázal se Kristián.

„Pane!“ pravil komisař uraženě.

Kristiána zmocňoval se hněv; mezi ním a příliš horlivým úředníkem chystalo se dojíti k prudkému výbuchu. Marcel uznal za dobré zasáhnouti do věci.

„Je pravda, pane, nemáme dokladů,“ pravil. „Dávám vám však své slovo, že jsme opravdu těmi francouzskými letci, které jste povinen chrániti, poněvadž jste obdržel rozkaz, zatknouti ty, kdož jsou nebo aspoň byli jejich nepřáteli.“

„Vaše čestné slovo mně nestačí,“ odvětil suše komisař; „každý zločinec, je-li zatýkán, ohání se svou ctí a tvrdí, že je poctivý.“

„Vy nás tedy pokládáte za zločince?“ zahřměl Kristián.

„Dokud se nedokáže opak… ano…“

„Máte však po ruce velmi jednoduchý prostředek, jak se přesvědčiti o naší totožnosti,“ řekl nato námořní důstojník,

„A který, pane?“

„Dotažte se jiskrovým telegramem osob, jejíchž jména vám udám.“

Portugalský komisař propukl ve smích.

„Jiskrovým telegramem,“ pravil; „myslíte, že jsem vám pro blázny? Vše, co mohu pro vás učiniti, bude leda to, že dopíši do Francie o váš popis, pak až obdržím odpověď, uvidím, co bude třeba dělati.“

„Zapomínáte, pane, že máme v Portu konsula.“ zvolal Kristián.

„Ano, ale ten odjel právě dnes ráno do Francie.“

„Jistě ho někdo bude zastupovati?“

„Ovšem, jeho tajemník, ale ten bude jednati jako já, vyžádá si informací diplomatickou cestou.“

RYCHLÉ ROZŘEŠENÍ

Kristián viděl, že je nutno skoncovati věc rázem. Nemohli přece čekati v Oportu na výsledek úředního šetření. Minuty utíkaly i bylo nezbytno najíti nějaké rozřešení nebo se něčemu rozhodnouti. Marcel a Kristián se potichu mezi sebou radili několik okamžiků.

„Dobře tedy, pane,“ pravil konečně komisaři námořní důstojník. „Chápeme, že jako svědomitý úředník nemůžete jednati jinak. Na vašem ístě jednali bychom stejně. Uznáte však, že nemůžeme zůstati na této pláni. Jistě že je ve městě nějaký hangár, kde bychom mohli přechovávati svůj aeroplán, dokud se nepřesvědčíte, že nejsme podvodníci.“

„Zajisté, pánové,“ odvětil úředník šťasten, že se věci urovnávají snáze než předpokládal. „Blízko Campa de Cordaria jest hangár zvlášť upravený pro letadla.“

„Dobrá! Jen co uzavřeme benzinovou nádrž a dáme do pořádku některé části, hned vás následujeme,“ pravil Kristián. Pak zvolal, obraceje se k Fifimu, jenž zůstal v letadle a chystal se z něho vystoupiti: „Zůstaň, kde jsi!“

Marcel roztočil vrtuli a poněvadž se komisař nad tím jaksi pozastavoval, pravil Kristián: „Musíme prohlédnouti stroj, dříve než jej odevzdáme do vašich rukou. Nebude-li v pořádku, až nám jej budete vraceti, učiníme vás za to odpovědným.“

To bylo konečně dosti správné a úředník nenašel ničeho, co by mohl proti tomu namítati. Ale opravdový neklid počal pociťovati, když viděl, jak Marcel a Kristián sedají do letadla.

„Pryč! Pryč!…“ vzkřikl náhle námořní důstojník; „nejsme více pány svého stroje, nemůžeme ho zastaviti. Pozor! Ustupte s cesty!“

Komisař, vojíni a diváci bezděčně uskočili na strany. Tu Marcel uvedl stroj v plnou činnost. Dvojplošník, který mimo své lyže byl též opatřen koly, rozjel se po zemi, nabýval větší a větší rychlosti, pak vznesl se do vzduchu k velikému ohromení Portugalců.

Fifi, stále v dobrém humoru, několikrát zasalutoval, zatím co si Kristián ulehčoval poznámkou:

„Ten ouřada byl opravdu příliš omezený. Nezbývalo nám jiné rozřešení.“

Třeskly dvě rány.

„Aj,“ pravil hoch, „toť jako u divochů! Teď po nás střílejí Portugalci. Pozdě, braši! Nechte si to pro podruhé!“

Dvojplošník byl již několik kilometrů za Oportem.

„Máme vyhráno!“ zvolal Fifi. Marcel a Kristián neodpověděli. Na obou zračil se neklid větší než kdy jindy.

Proč nesdíleli radosti Fifiho? Mohli přece býti rádi, že se zbavili příliš horlivého portugalského úředníka. Jedna věc je přece znepokojovala.

V dáli na moři křižovaly všemi směry lodi, upozorněny patrně jiskrovou telegrafií, a Kristián dalekohledem rozpoznal na stožáru jedné z lodí vlajky mezinárodní signálové řeči, jejíchž seskupení tvořilo tato tři slova:

Letadlo – zastav – ihned!

Kristián sdělil se se svým pozorováním Marcelovi a tomu nebyla věc lhostejná. Mohli ovšem letěti dále, nemusili dbáti výzvy, ale loď, která vztyčila ono znamení, byla francouzská.

Uletěti beze všeho vyjednávání značilo především nedostatek úcty vůči lodnímu veliteli.

„Můžeš se snésti na hladinu bez nebezpeči?“ optal se námořní důstojník svého přítele.

„Ano,“ odvětil Marcel. „Ač nejsem zvyklý říditi stroje tohoto druhu, myslím přece, že se mi to podaří beze vší nehody.“

„Přibližme se tedy k lodi, která nám dává znamení, a až budeme blízko ní, sestupujme ke hladině.“

„Co se děje?“ tázal se Fifi, jenž si všiml zneklidnění obou přátel. „Proč sestupujeme?“

„Nemůžeme jen tak beze všeho letěti dále,“ pravil námořní důstojník. „Francouzská loď nám sděluje rozkaz, abychom zastavili, musíme uposlechnouti.“

„To je léčka, chtějí nás polapit,“ zvolal hoch; „uvidíte, že nám ten portugalský komisař vyvede ještě pěknou kočičinu. Oh, já bych mu nesedal na lep!“

„Nerozčiluj se, Fifi, předčasně,“ pravil Kristián hochovi, „francouzská loď, která nám dává znamení, jest Gibraltar, parník ze Saint-Nazaire, jeho velitele dobře znám. S ním se budu moci dorozuměti.“

Portugalský jeden křižník, shledávaje bezpochyby, že aeroplán nesestupuje dosti rychle, vystřelil po něm na slepo jako na výstrahu.

„Hlupáci!“ zahuboval Kristián. „Oni nevidí, že manévrujeme k přistání.“

Marcel s velikou opatrností snášel se spirálovitě na mořskou hladinu. Obrovský hydroplán byl od ní již jen několik metrů.

Posadil se na vlny, poskočil dvakrát nebo třikrát a udržel se na nich jako opravdové plavidlo. Moře však bylo velmi neklidné a Marcel se obával nehody, bude-li vyjednávání trvati dlouho.

Stroj se zastavil asi dvacet metrů od francouzské lodi. Důstojník objevil se na palubě a pomocí hlásné trouby volal k letcům: „Hodíme vám lano, abyste mohli přibočiti k lodi. Pozor!“

„Jsme připraveni,“ odvětil Kristián.

Uběhlo však několik minut a lana dosud nikdo nehodil. Konečně byl spuštěn na moře velrybářský člun. Uznáno patrně za lepší, dovézti lano, místo aby bylo vrženo. Brzy byl aeroplán přitažen k bokům obrovského parníku. Tu vznikla nesnáze či lépe řečeno nebezpečí. Rozvlněné moře nadzvedalo aeroplán a prudce jím naráželo o lodní stěnu. Důstojníci Gibraltaru zpozorovali toto nebezpečí a aby je odstranili, nenašli nic lepšího, než že pomocí jeřábů dali letadlo vytáhnouti na palubu.

„Půjde-li to tak dále,“ řekl si Fifi, „to se do Francie nedostaneme.“

Již přicházel k letcům velitel Gibraltaru. Poznav Kristiána, zvolal: „Toť Loganec!“

„Ano, to jsem já, můj dobrý Vigane!“ odvětil letec; „ale pověz mi, co se to stalo? Proč se nám dal rozkaz k sestupu?“

„Toho se brzy dozvíme,“ pravil velitel, „neboť hle, právě k nám přiráží člun námořního komisaře oportského. My vám jen tlumočili rozkaz, který nám byl telegraficky sdělen. Všecko se rychle vysvětlí… bude v tom jistě jen pouhé nedorozumění.“

„Doufejme!“

Námořní komisař v průvodu tří celníků a příliš horlivého úředníka, kterého již známe, vstoupili na palubu. Velitel pokročil jim vstříc a přivítav je, rozmlouval s nimi několik okamžiků.

Úředník, onen právě, s nímž se naši přátelé rozloučili tak po anglicku, jevil veliké rozčilení. Házel rukama, brebentil cosi směšně, ale jeho hlas donikal k Marcelovi a Kristiánovi jen velmi zeslaben. Posléze přistoupil velitel Gibraltaru k letcům. Byl provázen portugalskými úředníky.

„To jsou oni. Omyl je vyloučen!“ zvolal náhle oportský ouřada. „Neměli u sebe žádných dokladů a když jsem je chtěl odvésti na policejní komisařství podle rozkazů, jež jsem obdržel, uletěli mi plnou rychlostí. Táži se vás, pánové, jednají tak lidé, kteří mají čisté svědomí?“

„Všecko se patrně vysvětlí,“ pravil lodní velitel. „Nuže, postupujme podle řádu! Předneste svou stížnost pane, ale dříve se račte legitimovati!“

Úředník vyňal z kapsy jakýsi plíšek a ukázal jej důstojníkovi.

„Dobře, děkuji,“ pravil tento; „račte mluvit!“

Úředník mrskl okem po svém kolegovi, pak začal povýšeným hlasem: „Obdržel jsem rozkaz zadržeti letce, kteří by se pokusili přistáti v Portugalsku.“

„Kdo vám dal ten rozkaz?“ tázal se velitel.

„Policejní prefekt pařížský a předseda Vzduchoplaveckého svazu.“

„A vztahoval se ten rozkaz právě na tyto pány?“

„Domnívám se, že ano.“

„Věc je příliš vážná, bychom se drželi pouhých domněnek. Je třeba důkazů.“

„Ale o to mně právě běží,“ opáčil portugalský komisař, „nechci nic než důkazy.“

„Především ukažte mi rozkaz, který jste obdržel,“ pravil velitel, který byl, jak samozřejmo, nakloněn našim letcům.

„Je to rozkaz telegrafický, ověřený a podepsaný francouzským konsulem oportským.“

„A co praví ten rozkaz?“

„Že nutno zadržeti, na kterémkoli místě se přistihnou, letce vydávající se za Francouze, kteří nebudou mocí listinami prokázati svou národnost.“

„Máte své listiny?“ otázal se velitel Marcela a Kristiána.

„Ne,“ odvětil tento; „na své cestě měli jsme tolik nehod, bylo nám zápasiti s takovými nesnázemi, že jsme ztratili všecky své papíry.“

„Slyšíte?“ vítězoslavně pronesl portugalský komisař.

„Ano, slyším a nic se tomu nedivím,“ pravil velitel; „je zcela pochopitelné, že letci vystavení tolikerým nebezpečím ztratí cestou své listiny a zavazadla.“

„Nepopírám toho,“ děl komisař; „ale kterak se mám zachovati v této situaci?“

„Nechte zcela jednoduše tyto pány na pokoji.“

„Mně je povinnost nade všecko.“

Velitel Gibraltaru pohodil rameny. „A kdybych vám řekl, že znám tyto pány, že zde přítomný pan Kristián Loganec navštěvoval se mnou námořní akademii, později pak že jsme spolu sloužili na válečné lodi Surcoufu, uvěřil byste mi?“

Komisař podíval se na mluvčího udiveně.

„Jakže?“ pravil, „vy znáte…?“

„Když vám to říkám.“

„Věřím vám. Věřím vám, ale abych náležitě kryl svou odpovědnost, bylo by potřeba…“

„Čeho?“ prohodil netrpělivě velitel.

„Abyste písemně převzal odpovědnost za svá slova.“

„Nežádáte-li nic jiného, milerád souhlasím.“

„Tak tedy je vše zase v pořádku,“ smál se Kristián; „uznejte však, pane komisaři, že jste jednal trochu přemrštěně. Je dobré plniti svou povinnost, ale přitom nutno raditi se také s rozumem.“

„Pane,“ vyletěl Portugalec, „zapomínáte, s kým mluvíte.“

„S hlupákem,“ pomyslil si Kristián, ale neodvážil se toho pronésti nahlas, neboť dopálený ouřada byl by schopen nalézti novou zápletku a letce zdržovati dále.

LA KORUNA

Poněvadž již nic nepřekáželo odletu našich přátel, dal velitel vyprovoditi komisaře k lodnímu východu, pak, obraceje se ke Kristiánovi, pravil:

„Milý Loganeku, dříve než odletíte, pojďte na okamžik do mé kabiny. Chci vás představiti svým důstojníkům.“

Kristián nemohl odmítnouti.

Brzy octl se mezi lodními důstojníky, kteří mu všichni tlumočili své blahopřání a přáli všeho štěstí k další cestě.

Tato přátelská schůzka, jež trvala sotva pět minut a na níž brali podíl Marcel a Fifi, vyznačovala se dojemnou srdečností. Opět a opět tiskli důstojníci ruce odvážným letcům, kteří snad přece ještě zvítězí v soutěži okolnostmi tak vážně ohrožované.

Velitel Gibraltaru, jenž Marcelovi a jeho oběma druhům prokázal tak velikou službu, první dal podnět k rychlému rozloučení. Na jeho znamení spustili námořníci hydroplán opět na moře. Letadlo brzy se rozjelo po hladině a pak vznášelo se bystře k obloze. Lodnící shromážděni na palubě provázeli je burácejícím hurá!

„Konečně jsme odletěli, a tentokrát doopravdy,“ zvolal Fifi, mávaje trojbarevnou vlajkou. „Za několik minut uvidíme konečně břehy Francie,“

„Ano,“ usmíval se Kristián. „Blížíme se k nim, ale jsme omezeni časem; zbývá nám, Fifi, právě sedm hodin a padesát šest minut, za těch musíme dostihnouti do Havru! Proto, Marcele, leť plnou rychlostí, co jen stroj dokáže!“

A námořní důstojník jal se rychle črtati do svého zápisníku jakési číslice.

Letadlo sledovalo stále pobřeží. Najednou se objevil mezi skalními výběžky jakýsi přístav.

„Město!“ zvolal Fifi.

„Ano, je to španělský přístav La Koruna,“ odvětil Kristián. „Viz vedle ten vysoký maják, neobyčejně pevný, jemuž říkají Herkulova věž a jehož původ ztrácí se v mlhavém dávnověku. Jedni tvrdí, že jej vystavěli římští vojíni, jiní zase, že to byli féničtí obchodníci, ale nápis, který možno na něm dosud čísti, svědčí, že Římané opravili tento památník a zasvětili jej bohu Martovi. Vjezd do přístavu je chráněn pevností Sv. Antonína, vystavěnou na ojedinělé skále; do ní byli kdysi zavíráni političtí vězňové.

Podnebí, vlhké a mírné na březích, kde jaro počíná záhy a rostlinstvo jest již rázu jižního, mění se v drsné v údolích a na náhorních planinách, kde rostlinstvo připomíná vegetaci alpskou. Nezřídka viděti ke konci února širé ty roviny pokryty sněhem, kdy fialky a mandlovníky jsou v plném květu před branami La Koruny.

Rybolov poskytuje hlavní obživu obyvatelstvu tohoto města a jeho okolí; ryb je tu nadbytek, zvláště sardinek, které sušeny podobným postupem, jakého se jinde užívá při sledích, jsou rozváženy po celém ostatním poloostrově, do jižní Francie, ano i do blízkého Orientu, kde se jich mnoho spotřebuje.“

OSTROV YEU

„Nyní,“ pravil Kristián, „běží o to, zvoliti si nejkratší cestu. Sledovati španělský břeh až k pobřeží francouzskému, znamenalo by ztrátu drahocenného času. Namíříme si odtud přímo na Saint-Nazarie a z tohoto města poletíme rovnou do Havru.“

„Kolik je to ještě kilometrů?“ tázal se Marcel.

„Asi tisíc, přesně nemohu stanoviti, neboť nutno počítati s větrem, s úchylkami a jinými nepředvídanými okolnostmi.“

Španělského pobřeží nebylo již viděti. Ale také ne francouzského. Aeroplán letěl mezi nebem a vodami. Plachetní lodi a parníky brázdily po oceáně. Dalekohledem bylo možno zřetelně rozeznati jejich vlajky. Všecky ty lodi viděly aeroplán a některé mu dávaly znamení, na něž Kristián odpovídal, jak se dalo.

„Hle, tu je Martinique, Kanada, Ferdinand de Lesseps,“ vysvětloval Kristián. „Ty parníky vypluly ze Saint-Nazaire nebo z Bordeaux a plaví se do Mexika nebo k Antillským ostrovům.“

„Uvidíme brzy pevninu?“ otázal se hoch.

„Brzy, doufám a první zemi, kterou spatříme na trati námi sledované, bude ostrov Yeu.“

Tento ostrov Atlantického oceánu tvoří jeden okres departementu Vendée a jest vzdálen asi dvanáct kilometrů od francouzského pobřeží. Jest to žulová skála pokrytá vrstvou rostlinnou. Jeho největší délka měří deset kilometrů a šířka jeho téměř všude stejná obnáší čtyři kilometry. Ostrované jsou většinou rybáři a námořníci. Kristián vypravoval ještě o roli, kterou tento ostrůvek hrál za Velké revoluce francouzské, jako útočiště přívrženců královlády neboli royalistů, když Fifi, jenž měl oči ustavičně upřeny na obzor, zvolal ryčným hlasem:

„Země!… Země!“

„Opravdu,“ děl Kristián, „je to ostrov Yeu, o němž jsem ti právě mluvil, a ten modravý pruh země, jenž vystupuje vzadu, je pobřeží Francie!“

Fifi smekl čapku, uchopil trojbarevný praporec a nadšeně jím mával ve vzduchu jako kdyby ho v té dáli mohl někdo viděti. Hoch neudržoval se více radostí. Nescházelo mnoho a dal by se do tance v těsných útrobách aeroplánu.

LA HÉVE!

Teď již letěli nad Francií! Bezděčně, aniž se smluvili, všichni tři letci propukli v hlasité volání „ať žije Francie“ a zdola rybáři a selští venkované, kteří je slyšeli, odpovídali jim vzápětí.

„Teď,“ pravil Fifi, „může nám stroj vypověděti službu, my můžeme uváznouti na cestě a přijíti o ceny New York Heraldu, ale jedno je jisté: nemusíme se již obávati žádného nepřítele!“

„Kromě nešťastné náhody, Fifi,“ poznamenal námořní důstojník. „Ta byla konec konců naším hlavním nepřítelem na cestě.“

„Ale náhoda nám také přála.“

„Pravda, ale teď na ni nemůžeme již tuze spoléhati.“

Města střídala se s městy, pole s vesnicemi, řeky s lučinami. Byla to nyní Francie a poznávalo se to dobře. Měla do sebe cosi přívětivého, domáckého, až srdce plesalo.

„Ach, ať si říká kdo chce co chce,“ nepřestával opakovati Fifi, „vlasti se nic nevyrovná. Viděli jsme během své cesty krásné země a přece si nevzpomínám, že bych viděl kde krásnější, než je tato zde. A pak ten svěží vzduch, jenž stoupá až k nám, poznávám jej dobře, je to vzduch Francie. Takový není v Americe ani v Africe. Je to jedním slovem vzduch rodné země.“

Nyní letělo aero šílenou rychlostí. Kristián snažil se je udržovati v přímém směru, aby ušetřil cesty, jak říkal. Také si konal rychlé výpočty, z nichž vycházelo najevo, že v sedm hodinách a deseti minutách musejí dostihnouti do Havru, aby dospěli k cíli v předepsanou lhůtu.

Brzy spatřili moře. Aeroplán zabočil nad zátoku Seiny a mířil přímo k majákům mysu La Héve, místu, jež bylo určeno k návratnému přistání.

Majáky La Hévské, rozžaty po prvé 1. listopadu 1775, jsou dvě čtyřhranné věže, vystavěné na strmých falézách sto metrů od sebe a vysoké 20 metrů nad zemí (121 metrů nad hladinou mořskou).

„Toť podivné!“ pravil Fifi, „já nikoho nevidím.“

„Já také ne,“ odvětil Kristián; „je to dosti divné věru, neboť bychom i připustili, že dav se nesplaší k vůli našemu závodu, přece by tam měli býti aspoň komisaři, soudcové.“

Fifi uznal za dobré upozorniti, že aeroplán letí v menší výšce než je maják La Héve.

„Stoupejme!“ pravil Kristián. Dvojplošník vystoupil o třicet metrů výše.

„Ach, vidím hlavy,“ zvolal Fifi, „jé, to je lidstva! Však bych se věru divil, kdyby tu nebylo nikoho, jež by nás přivítal při našem návratu do Francie.“

Nesprávný výklad telegrafické zprávy uvedl na okamžik oficielní osobnosti Havru ve zmatek. První telegram totiž oznamoval, že francouzský aeroplán letí k Havru od přístavu Saint-Nazaire. Zpráva však nepravila, – a to z dobré příčiny – zda toto letadlo je ono, na které čekají.

A tu náhoda tomu chtěla, že letec Michael, jenž prováděl lety nad Lamanšským průlivem, objevil se na obzoru právě ve chvíli, kdy měli doletěti závodníci Okružního letu kolem světa. To stačilo, aby čekající byli uvedeni do rozpaků.

Ihned se rozšířila pověst, že vítězové Okružního letu nemohou pro silný severovýchodní vítr provésti přistání, jak chtěli, a že směřují k Harfleuru. V okamžiku rozjela se auta, povozy a cyklisté k tomuto městu, vzdálenému od Havru několik kilometrů, a pláň La Hévská byla téměř liduprázdná, když se objevil Marcelův dvojplošník.

Kristián s dalekohledem v ruce udílel svému příteli stručné pokyny:

„Více vpravo! Ano, tak! Zahni nalevo! Přibliž se k faléze co možná nejvíce!“

Fournier snažil se přesně vykonati tyto povely, ale protivný vítr mařil z velké části toto jeho úsilí. Bylo souzeno, že až do poslední minuty budou naši ubozí přátelé zkoušeti všecky možné nesnáze. Kdyby měli povědomí o tom, co se přihodilo, byli by se jednoduše nechali hnáti větrem k Harfleuru, oni však chtěli stůj co stůj dostihnouti mysu La Héve, cíle označeného Soutěží. Musili se vznésti až v úroveň faléz, ale tu je donutila vichřice stoupati ještě výše.

Po dvacet minut zápasil Fournier s větrem s obratností, jež uváděla v úžas diváky shromážděné na falézách. Nebylo již více pochybností, že se to pokoušejí o přistání závodníci Okružního letu kolem světa.

Tato část Francie je velmi nepříznivá vzduchoplavcům pro vzduchové proudy, zvané „klaky“, jež co chvíli dávají si zde dostaveníčka a zdržují letce v jejich plavbě. I za klidného počasí neradno věřiti La Hévským končinám.

Jednu chvíli bylo viděti aeroplán vznášeti se nad přístavem; viděli jej pak nad kotlinou Citadely, kotlinou Eurskou, kotlinou Bellot, potom vrátil se směrem k tvrzi Tournevillské a hřbitovu Panny Marie. Tam stržen vzduchovým vírem, obletoval v širokých kruzích, zamířil pak ke kostelu Sanvic a Mlýnské rovině, až jej vichr zahnal opět nad širé moře.

„Toť věru svízelné přistání,“ pravil Kristián. „Nikdy bych si nebyl pomyslil, že zakusíme tolik nesnází.“

Fifi, vychýlen přes okraj letadla, s námořním důstojníkem hleděl starostlivě do širého prostoru. Pod ním vracely se rybářské lodice klikatou plavbou zpět do přístavu. Bylo viděti jejich plachty podobné velikým křídlům, jak se naklánějí nad hladinu, které, jak se zdálo, téměř se dotýkaly.

Na šírém moři paroloď Kochambeau, jež odjížděla do Ameriky, mizela v mlze, sledujíc jinou zámořskou loď Francii, která byla před ní již několik mil.

Parník, jenž se vracel do Cherbourgu, zastavil se na okamžik, vyvěsil vlajky na pozdrav a vypálil dvě rány z děla. Naši tři letci, povstávajíce ve svých sedadlech, odpovídali hlučným voláním: „Ať žije Francie!“

PŘISTÁNÍ

Celé město Havre bylo nyní na nohou. Ti, kdož se vypravili do Harfleuru, vraceli se spěšně a brzy nábřeží, přímořské boulevardy i okolní návrší černaly se lidstvem. Teď viděli ty davy Marcel a jeho druhové zcela zřetelně.

„Konečně jsem našel příznivý proud,“ řekl Marcel, „donese nás přímo mezi oba majáky La Hévské.“

„Již je pozdě,“ povzdychl Kristián.

„Jak to pozdě?“

„Ano, zákonitá lhůta vypršela.“

„Je-li možná?“ zvolal Fifi, „jste si tím jist, co tvrdíte, pane Kristiáne?“

„Naprosto jist, můj nebohý příteli! Jsme v této chvíli zpožděni o osm minut, když přihlížíme k času úředně odpočítanému, jejž jsme ztrávili v Maroku.“

„To je krásné nadělení! Proklatě!“ zlobil se pařížský hoch, udeřiv pěstí na okraj stěny letadla; „přijít o vítězství k vůlí osmi minutám, když se vykonaly nemožnosti! To aby člověk skočil do moře, nebo si rozbil hlavu o motor.“

Kristián díval se stále na svůj časoměr. Snad doufal, že najde nějakou chybu, ale ne, skutečnost byla zde, surová, výsměšná: letci doletěli o několik minut později. Pro těchto několik minut uniká jim cena New York Heraldu!

„Kdyby tu šlo o deset nebo dvacet hodin, neříkal bych nic, ale přijíti o všecko pro takovou maličkost, to je smutné!“ naříkal Fifi; „ale snad rozhodující činitelé ukáží se shovívaví. Hleďte, pane Kristiáne, napadá mi něco: budou nám počítati čas od té chvíle, kdy nás zpozorovali.“

„To jsi na omylu, Fifi,“ odvětil Kristián. „Když jsme nastupovali cestu, vzlétli jsme na mysu La Héve, to jest na 49° 30’ 43“, musí tedy opět na mysu La Hěve naše cesta skončiti.“

Za ohlušujícího volání slávy snesl se dvojplošník k zemí lehce a klidně jako pták doprostřed velikého kruhu, jejž tvořil nadšený dav. Všechno se hrnulo k letcům, všichni chtěli stisknouti ruku šťastným vítězům.

„Díky! Díky!…“ odpovídal Kristián, potřásaje rukama vpravo i vlevo.

„Ať žije Francie! Ať žije Francie!“ křičel Fifi, vyhazuje do výšky čapku, jejíž stříšku mu ustřelila marokánská koule. Marcel se jen usmíval, zachovávaje jinak všecku svou zdrželivost.

Již oficielní osobnosti obklopovaly letce. Byli tu poslanci, senátoři, generálové, admirál, ano i anglický následník trůnu, jenž si přál pozdraviti závodníky Okružního letu kolem světa.

Kristián přistoupil chvatně k jednomu ze svých známých námořních důstojníků, kterého tu našel, a pravil mu:

„Jak to, že nás vítají jako kdybychom byli vítězi?“

„Taky že jste, můj milý!“ odvětil důstojník.

„Jak to?“

„Ale ovšem, vždyť jste doletěli v stanovené lhůtě. Nechybělo sice mnoho, ale přece jste jen dospěli včas.“

„Toho nechápu. Podívejte se na mé hodinky.“

Námořní důstojník popatřil na Kristiánův chronometr, pak propukl ve smích.

„Ach, teď již vím!“ pravil, „vy zapomínáte, že za vaší nepřítomnosti změnil se ve Francii čas. Dnes jsme všichni mladší o devět minut a jednadvacet vteřin.“

Opravdu, Kristián uprostřed cestovních zaneprázdnění načisto zapomněl, že v době jejich odletu jednalo se o změně zákonitého času. Zvyklý jsa ostatně viděti, jak mnoho plánů nedochází svého uskutečnění, jak mnoho reforem ztroskotává hned v počátcích, nepomyslil si, že tato, jež konec konců nebyla nejnaléhavější, bude skutečně provedena.

Právě toho dne o půlnoci devíti minutách a jednadvaceti vteřinách vešla v platnost mezinárodní soustava časových pásem.

Přesně v tom okamžiku veliká ručička na hodinách Pařížské hvězdárny, jakož i na všech hodinách veřejných budov a na nádražích byla zastavena. Tím byl proveden zákon o zavedení jednotného západoevropského času.

Na objasnění nutno zde připojiti malou poznámku. O zavedení jednotného času jednáno bylo již na Mezinárodním kongresu, jenž zasedal ve Washingtone r. 1884, a byly přijaty tyto zásady:

Zeměkoule od severní točny k jižní budiž rozdělena poledníky na 24 pásma, přesněji řečeno sférické výšky, po 15 stupních zeměpisné délky, počítajíc od jednoho poledníku základního, a čas bude stejný na celém území obsaženém v témže pásmu, při čemž bude tento čas o hodinu pozadu za časem pásma nejblíže ležícího na východ, a o hodinu napřed před časem pásma nejblíže ležícího na západ.

Volba základního poledníku byla předmětem mnohých diskusí; nejprve navrhovány poledníky neutrální, které neprobíhají téměř žádnou obydlenou zemí; konečně přijat byl poledník Greenwichský, jehož užíváno již za základ na velkém množství map.

Francie však nesouhlasila s touto volbou a uznala ji teprve v době, do níž spadá děj našeho vypravování.

Evropa, kterou procházejí tři časová pásma, má podle toho trojí čas: čas západoevropský (Velká Britanie, Holandsko, Belgie, Francie a Španělsko), čas středoevropský (Švédsko, Norsko, Dánsko, Německo, Československo, Itálie aj.) a čas v ýchodoevropský (Polsko, Rusko, atd.).

Když je tedy v Paříží poledne, poledne také v Londýně, v Brusselu a v Madridě, kdežto v Berlíně, v Praze, ve Vídni a v Římě budou míti 1 hodinu odpoledne, v Petrohradě, v Cařihradě 2 hod. odpoledne.

Nesmírné území Spojených států severoamerických je týmž způsobem rozděleno ve čtyři časová pásma, z nichž nám nejbližší zpožďuje se o 5 hodin oproti západoevropskému času. Je-li v Paříži poledne (v Praze 11 hod. dopol.), jest v New Yorku 7 hodin ráno, v Chicagu 6 hod., ve Skalních horách 5 hod. a v San-Francisku 4 hod. ráno.

Reforma, k níž Francie dala právě svůj souhlas, byla nutná vzhledem k stále čilejším stykům mezinárodním a proto byla příznivě přijata. Malé zpoždění o 9 minut 21 vteřin, o něž bylo nutno hodiny pozastaviti, bylo příliš nepatrné, aby rušivě zasáhlo do zvyklostí běžného života.

„Toť aspoň reforma, která mě nesmírně těší!“ pravil Kristián. „Doletěli jsme tedy ještě v žádané lhůtě?“

„Ano, pane Loganeku,“ pravil splnomocněnec Mezinárodního svazu vzduchoplaveckého, „dodrželi jste předepsaný čas. Ach, my počítali netrpělivě hodiny a minuty! Byli jsme denně zpravováni o všech příhodách vaší cesty a nemůžete si představiti, s jakým zájmem sledoval celý francouzský národ tak krásný a tak slavný váš výkon. Noviny, časopisy přinášely o vás pravidelné sloupce. Stali jste se hrdiny a veřejnost s úzkostí chvěla se o váš osud.“

Fifi nevycházel z úžasu. Jednotný čas, pásma, poledníky, to vše bylo pro něho španělskou vesnicí.

Jen jedno chápal: že on a jeho přátelé zvítězili nad nejhoršími nesnázemi a že ve chvíli, kdy se považovali za přemožené, dosáhli právě vítězství.

UVÍTÁNÍ

Na tribuně ozdobené červeným sametem konalo se oficielní uvítání, jež bylo připraveno letcům. Ti byli nemálo překvapeni, slyšíce proslovy, přednášené na jejich počest, že téměř všecky jejich příhody byly známy na pevnině. Tak dobře zpravovala členy Mezinárodního vzduchoplaveckého svazu jiskrová telegrafie.

Žádný z Hartmannových mrzkých činů nebyl opomenut. Toť jako by tomuto banditovi byl v patách nejen zpravodaj, ale i kinooperatér.

Ale chvalozpěvy řečníků neznaly mezí, když líčily skvělé chování letců v Maroku. V tom okamžiku strhl se frenetický potlesk a vojenská kapela zahrála marseillaisu.

Toto uvítání trvalo dosti dlouho, potom bylo letadlo ponecháno pod dohledem vojínů a oficielní průvod odebral se s letci do města.

Nové uvítání čekalo vítěze Okružního letu kolem světa na radnici. Fifi a jeho přátelé byli nuceni vyslechnouti nové chvalořeči, které ač velmi výmluvné, nebyly proto méně unavující. Fifiho myšlenky zalétaly jinam. Viděl se v chudém obydlí Grenellské čtvrti, v těch dvou skromných světničkách, kde zanechal ty, jež miloval, aby se vydal na dobrodružnou pouť za štěstím! A dosáhl ho!

Ano, ač se mu to zdálo tak neuvěřitelným, Fifi byl nyní bohat. Bohat ve věku, kdy obyčejné ostatní děti počínají si vydělávati živobytí.

Jeho odvaha byla korunována úspěchem a dnes jeho rodiče nepotřebovali se již trápiti starostmi o zítřek. Nebudou jíž znáti bídy, té hrozné družky vyděděných. Jeho matka nebude již nucena choditi po posluhách, jeho otec, od posledního úrazu stále ochabělý, nebude míti od nynějška zapotřebí naříkat. A Blanuška!… jeho drahá malá Blanuška! Jakou bude míti radost, až se dozví, že se jí nyní uskuteční její sen!… že bude brzy bydliti v rozkošném domečku, obklopeném stromy a krásným zeleným trávníkem.

Je možné tak veliké štěstí?

Když poslední řeč dospěla ke konci, noc dávno již nastala. Před radnicí shromážděný dav, jenž vyrůstal každým okamžikem, propukal v hlučné volání, chtěje viděti letce. Ti musili se ukázati na balkoně a jejích objevení vyvolala bouři potlesku.

„Sláva Fournierovi!“

„Sláva Loganekovi!“

„Sláva Filibertu Laugierovi!“

„Ať žije Fifi!“

„Výborně! Hochu! Výborně! Výborně!“

Takové volání vycházelo z tohoto davu, jehož nadšení neznalo mezí.

TI, KTEŘÍ ČEKAJÍ

Zatím co se v Havru oslavoval návrat „vítězů okružního letu kolem světa“, jak je nyní nazývali, telegraf a telefon hlásily do Paříže tuto velkou novinu.

Okamžitě uspořádaly noviny zvláštní vydání, otiskujíce došlé depeše téměř bez poznámek, a obecenstvo pralo se o večerníky, jež s vykřikováním titulů roznášeli kameloti.

Toto sportovní vítězství stalo se jaksi vítězstvím národním. Každého naplňovalo hrdostí, že tři odvážní Francouzi dokázali něco, oč se jiní marné pokoušeli. Brzy se tvořily hloučky na ulicích a náměstích. Ozývalo se volání slávy. Byl to brzy ohlušující ryk, všeobecná vřava.

Lidé, kteří se neznali, kteří se nikdy neviděli, zastavovali se teď, aby si sdělili své dojmy.

„Viďte! To je báječné!“

„Neuvěřitelné!“

„Doletěli, ale mnoho nechybělo!“

„Jen když zvítězili. To je hlavní věc.“

Fournier, Loganec a Fifi byla nyní tři slavná jména a z těch tří snad největší popularitě těšilo se jméno hochovo.

V Grenellské čtvrti na rohu špatně osvětlené ulice zastavilo se děvčátko s bochníčkem chleba pod levým paždím a s konvičkou mléka v pravici u dlouhé zdi, na niž světla žárovek protější továrny vrhala kmitavé stíny chodců, a poslouchalo, co si to povídají ti lidé tak živě rozkládající rukama!

Zprvu chuděrka nepochytila mnoho z té záplavy slov, ale pojednou zbystřila sluch. Zdálo se jí, že zaslechla známé jméno. V té chvíli nějaký dílovedoucí z továrny, u níž vedla se tato rozmluva, objevil se u mříže a zvolal:

„Ó, já to věděl, že doletí! To byli šikovní lidé i ten hoch, ten zpropadený Fifi, co zde byl v mé dílně. Ach, v tom se já nemýlil, věděl jsem, že ten klučina udělá štěstí… měl odvahu a vůli.“

Při jméně Fifi děvčátkem to trhlo, pak brzo již neměla pochybnosti. Ten, o němž mluvili, byl její Fifi, její bratříček, ten, co jí měl přinésti štěstí, tak jako i jejím rodičům.

Nesměle přistoupila k jedné starší ženě, jež také naslouchala hovoru.

„Paní,“ optala se jí, „je tedy pravda, že se ti letci již vrátili?“

„Ovšemže, holčičko. Slyšíš přece, co tu, vypravují. Jsou v Havru.“

„A nevíte, paní, kdy přiletí do Paříže?“

„No, to nevím, ale budou tu jistě brzy. Tady je čeká teprve přivítání, jak se patří.“

Tím děvčátkem, jak čtenář již poznal, byla Blanuška! To ubožátko, jež tak povážlivě pokašlávalo v době, kdy ji Fifi opouštěl.

Byla ještě stále velmi bledá, její velké oči ještě planuly horečně, ale péče, které se ji mohlo dostati (díky Kristiánovu peněžnímu šeku), postavila ji konečně opět na nohy.

Nebyla ještě zcela jak se patří, ale sílila každým dnem více a více a lékař prohlásil, že za ni ručí.

Blanuška přiběhla do světnice, v níž dleli její rodiče.

„Fifi se vrátil! Fifi se vrátil! Všichni to povídají. Na ulici mluví se jen o něm.“

Otec i matka již věděli tu novinu. Sousedka jim přinesla večerník, kde byl vylíčen přílet slavných letců do Havru.

„To bude jistě zítra zde,“ pravila paní Laugierová, hledíc na svého muže.

„Zcela určitě,“ odvětil tento. „Ach, ten dobrý hoch! Nemůžeš si představiti, drahá Melie, jak jsem šťasten, že se vrátil. Co jsem vytrpěl za tu dobu! Kdykoli jsem četl v novinách zprávu, že Excelsior zmizel, umíral jsem úzkostí. Jednou večer, nevím, pamatuješ-li se na to, přišel jsem domů všecek sklíčen. Dočetl jsem se právě z novin, že aeroplán, na němž letěl náš hoch a jeho přátelé, ztroskotal v Austrálii. Zpráva ta došla z Melbournu a byla potvrzena ze Sydney. Já tehdy myslil jistojistě, že náš ubohý Fifi zahynul! Teprve druhého dne večer došla zpráva příznivější a já nabyl opět trochu klidu.“

„Ubohé dítě!“ nepřestávala vzdychati potichu paní Laugierová. „Ach, jak se ho již nemohu dočkati!“

Druhého dne ráno veliké bylo zklamání paní Laugierové a jejího manžela, když se dověděli, že Fifi a jeho druhové nevrátí se ještě do Paříže.

President republiky, dlící v té chvíli při jakési slavnosti v Cherbourgu, vyslovil přání, aby vítězové závodního letu kolem světa navštívili ho v Cherbourgu, kde již konány všecky přípravy k jejich přijetí.

„Můj Bože!“ naříkala paní Laugierová, „kdy ho teď uvidím?“

„Ale chceš-li, ještě dnes!“ odvětil manžel. „Je sedm hodin. Jeden vlak odjíždí z Paříže v 8 hod. 16 min, a dojede do Havru v 11 hodin dopoledne. Použij tohoto vlaku a za několik hodin budeš moci obejmouti svého syna.“

„A co já, maminko?“ zvolala malá Blanuška, „já nepojedu s tebou?“

„Ano, mé dítě, ano!“ rozhodla paní Laugierová, „pojedeš se mnou.“

„Jak jsem šťastná!“ zvolalo děvčátko, „jak se těším na shledání se svým bratříčkem!“

FIFI JE NEDOČKAVÝ

Zdá se, že tou měrou, jak se člověk stává slavným, uzavírá se pomalu kolem něho jakási přehrada. Připadá to, jako by sláva žárlivě hlídala svého vyvolence.

Marcel, Kristián a Fifi nebyli již pány svého jednání. Zmocnila se jich oficielní společnost a byli nuceni choditi z jedné oslavné schůze do druhé a z hostiny na hostinu.

Město Havre, které mělo čest viděti odlet i návrat závodníků okružního letu kolem světa, chtělo je hostiti ve svých zdech co možná nejdéle.

Paříž dožadova se vítězů, chtěla jim také uspořádati slavně uvítání, ale slavnosti tyto byly zdrženy odcestováním presidenta republiky do Cherbourgu.

Řekli jsme již výše, že i hlava státu nedočkavě si přejíc vysloviti letcům své blahopřání, pozvala je k sobě. A tak i Cherbourg připravoval velkolepé uvítání.

Nebohý Fifi byl již jako na trní. Od té chvíle, co vstoupil na francouzskou půdu, neměl pro sebe jediné minuty. Často říkal Marcelovi:

„Pane Fourniere, dovolili byste mi, abych odejel do Paříže? Čekají mne doma již netrpělivě. Moji rodiče jsou jistě plni úzkosti.“

Fournier byl by milerád nechal odejeti Fifiho do Paříže, ale Vzduchoplavecký svaz dal Marcelovi a Kristiánovi na srozuměnou, že vítězové Závodního letu kolem světa nemají se rozejíti dokud nebudou představeni presidentu republiky. Tento prý si výslovně přeje viděti odvážného hocha, jenž se vyznamenal v Maroku.

„Ubohý Fifi,“ řekl Kristián chlapci, „tvoje sláva tě poutá k pobřeží, stal ses osobností a nechtějí tě pustit.“

„Bude to na dlouho?“ tázal se hoch zaraženě.

„Můžeme počítat tři nebo čtyři dny.“

„A co potom?“

„Odjedeme do Paříže, kde nás čekají nové slavnosti.“

„Slavnosti! Stále slavnosti! To aby se člověk zbláznil!“

A zatím co ubohý hoch takto naříkal, marně se protlačovala zástupem jedna žena, provázená malým děvčátkem, aby se k němu dostala.

PŘEKVAPENÍ

Mezinárodní vzduchoplavecký svaz zjistil přesný čas, ve kterém naši přátelé vykonali let kolem světa, a chybělo jen sedm minut, aby stanovená lhůta 19 dnů vypršela.

Vzhledem k tak podivuhodnému výkonu mohli letci právem tvrditi, že kdyby známé události nebyly je připravily o jejich výborný Excelsior, mohli by vykonati tuto cestu za dobu mnohem kratší.

Nicméně byl to krásný rekord a ve Francii mohli na něj býti hrdi. Hrdinové Verneova románu vykonali cestu kolem světa za osmdesát dní; naši letci dokázali ji v devatenácti dnech a mohli se pyšniti, že zažili větších dobrodružství než Fileas Fog a jeho nerozlučný Passe-Partout.

Fifi a jeho druhové byli ubytování v hotelu Frascati, kam co chvíli přicházely deputace přednésti jim svá blahopřání.

Pojednou se jim hlásila návštěva:

„Mister John Mortímer!“

Marcel a Kristián překvapeně na sebe pohlédli, neboť byl to právě Mr. John Mortimer, ředitel londýnského deníku Daily Mail, jenž nejvášnivěji potíral myšlenku Okružního letu kolem světa. Dokazoval v různých anglických novinách, že let kolem světa je neproveditelný a dokonce prohlašoval za blázny a šarlatány ty, kdož se přihlásili k soutěži vypsané New York Heraldem.

Marcel však, vědom si svého úspěchu, nechoval nijaké kyselosti vůči svému bývalému odpůrci. Byl vítězem a pro své utrhače měl shovívavost šťastných lidí.

Mr. John Mortimer vstoupil. Byl to vysoký, suchý muž, úplně oholený, gentleman bezvadných způsobů. Obřadně pozdravil letce a pravil jim velmi správnou franštinou, ač poněkud s britskou výslovností:

„Byl jsem, pánové, jeden z vašich nejvášnivějších protivníků i nechtěl jsem býti poslední, který vám přednese svoje blahopřání. Pochyboval jsem o vás, jako ostatně o všech účastnících Závodního letu kolem světa. Stavěl-li jsem se tak příkře proti onomu podniku, nebylo to ze záští jako spíše z lidskosti. Zdálo se mi šílenstvím, že lidé na stroji tak křehkém jako je aeroplán, odvažují se tak nebezpečného podniku. Nemohl jsem věřiti ve vaše vítězství. Přesvědčili jste mne o opaku a já doufám, že mi prominete ony výpady poněkud prudké, k nimž jsem se dal strhnouti ve svých článcích v Daily Mail.“

Při těch slovech Mr. John Mortimer podal obě ruce Marcelovi a Kristiánovi.

„Buďte ujištěn, pane,“ odvětil Fournier, „že rádi omlouváme vaše stanovisko. Po zkušenostech, které jsme učinili, uznáváme plně, že podnik náš mohl se právem považovati za šílenství. Přece však vězte, kdybychom si byli mohli zachovati až do konce svůj nevyrovnatelný Excelsior, dávno byli bychom zde.“

„Vím,“ přisvědčoval Mr. John Mortimer. „Sledoval jsem z novin všecky etapy vaší cesty, nic mi neušlo. My Angličané oceňujeme odvahu. Úcta, kterou jsem k vám choval, změnila se v obdiv.“

Mr. John Mortimer se na několik vteřin odmlčel, potom pokračoval:

„Moje návštěva neměla jen za účel, přednésti vám blahopřání, přišel jsem také, abych vám učinil jistý návrh.“

„Mluvte, pane,“ vybízel Marcel.

Mr. Mortimer chvilku přemýšlel a pak prohlásil:

„Let kolem světa aeroplánem, toť je rozhodně nejkrásnější rekord, jakého bylo docíleno po dnešní den. Jest to vítězství člověka nad vzdáleností, nad živly, jest to jedním slovem vítězství nad samotnou přírodou, ale nezdá se vám, že by se mohlo docíliti ještě lepšího úspěchu?“

Marcel a Kristián udiveně pohlédli na mluvčího. Fifi vykuloval oči.

„Ano, vykonati ještě více, chcete-li,“ dodal Mr. John Mortimer klidným tónem, nedbale pohrávaje si šňůrečkou svého monoklu; „obletěti svět, je výkon báječný, ale já vám opakuji, že možno se pokusiti o více.“

„A kdo by se pokusil o tento nový výkon?“ tázal se Kristián.

„Já!“ odvětil Mr. John Mortimer, „ale chtěl bych míti spoluzávodníky a těmi jedině mohli byste býti vy, pánové!“

Marcel a Kristián chtěli se tázati tohoto originálního Angličana na bližší podrobnosti jeho podniku, když se otevřely dveře a do pokoje vešel starosta města Havru se třemi námořními důstojníky.

Mr. John Mortimer uklonil se příchozím, pak, přistoupiv k Marcelovi, řekl mu rychle: „Pane Fourniere, byl byste v daném případě ochoten uposlechnouti mé výzvy a měřiti se se mnou v závodě, který hodlám podniknouti?“

Marcel podíval se Angličanovi do očí a odvětil bez váhání.

„Ano.“

„Dobrá,“ odtušil pan Mortimer, „nemusím vás ujišťovati, že sázka bude státi za to. Navštívím vás ještě a vyložím vám svůj plán.“

Pak Angličan, ukloniv se přítomným, upravil svůj monokl a odešel.

„Toť podivný člověk!“ prohodil Kristián k Marcelovi.

„Ano, rozhodně originál,“ odvětil Fournier, „ale především je to podnikavý muž.“

Tato rozmluva byla přerušena starostou města Havru, jenž se přiblížil k letcům.

„Pánové,“ pravil jim, „račte mi laskavě prominouti, že vás opětně vyrušuji z vašeho klidu, ale není vyhnutí. Francie má právo na své hrdiny a vy nemůžete jí ho odepříti. President republiky, přítomný v této chvíli slavnostem v Cherbourgu, přeje si vás viděti u sebe a představiti vás anglickému králi, jenž má přijeti dnes.“

Fifi div nevyskočil. Chtěl již odjeti do Paříže a tu máš! Nový odklad a naděje na nové proslovy, nové bankety!

Auto čekalo letce před hotelem Frascati. Ohromný dav, tísnící se na ulici, propukal v nesmírné volání slávy a vítězové Závodního letu kolem světa jen s velikou obtíží razili si cestu ke svému vozu. Vojíni a námořníci musili udržovati pořádek před hotelem.

Náhle ozval se ze zástupu výkřik a jakási žena, držící za ruku malé děvčátko, protlačovala se k letcům. Lidé se nejprve smáli, s jakou horlivostí se chce přes moc dostati k těm, které chránil kordon bezpečnostní stráže, ale výsměch jejich změnil se v úžas, když spatřili jednoho z letců – mladistvého Fifi – jak lokty i pěstmi klestí si cestu a spěchá v ústrety ženě. Skoro v témže okamžiku ozvaly se dva výkřiky:

„Maminko!“

„Mé dítě!“

Byla to paní Laugierová, která téhož dne ráno přijela s Blanuškou do Havru, a podařilo se jí shledati se šťastně se synem.

Po několik okamžiků beze slova zůstali si matka se synem v náručí. Dav, jenž pochopil, rozestoupil se uctivě na strany, dojat touto podívanou.

Možno si představiti radost Fifiho, když viděl opět svou matku a malou Blanušku, ty dvě drahé bytosti, s nimiž, myslil již, že se nikdy více neshledá!

Slova hrnula se mu na rty, ale pohnutím nedovedl utvořiti jediné věty, jen stále opakoval: „Maminko!… má drahá maminko… Blanuško!… má drahá Blanuško…“

Hochovi se konečně podařilo, vypraviti ze sebe několik vět a ptáti se po zdraví svého otce, ale vtom již oficielní osobnosti žádaly si mladého hrdinu, který ač nerad, musil se rozloučiti s matkou a se sestrou. Políbil se s nimi ještě naposledy, pak pošeptal matce tato slova:

„Na shledanou maminko, zítra budu v Paříži. Již neměj starostí, jsme bohati nyní.“ Více nemohl pronésti.

Hýbající se zástup brzy ho odloučil od matky a sestry, kdosi jej dovedl k autu a toto odjelo plnou rychlostí k přístavu, odkud měl letce odvézti do Cherbourgu podmořský člun Korrigan.

Pomýšlelo se jednu chvíli na to, aby letci vykonali tu cestu na svém dvojplošníku, ale ten jsa velmi porouchán vichřicí, která jej překvapila při jeho příletu, sotva by mohl doletěti do Cherbourgu bez cestovní nehody. Ostatně vítr dul stále bouřlivě a je známo, že tato část Lamanšského pobřeží je vždy velmi nebezpečná.

V PODMOŘSKÉM ČLUNU

Korrigan houpán rozvlněným mořem čekal u nábřeží. Námořníci ve svátečním stejnokroji stáli na lodi. Velel jí druhý důstojník. Jakmile letci pozdravováni davem vstoupili na podmořský člun, vztyčil jeden lodník trojbarevnou vlajku, jež se jala vesele třepetati na větru.

Brzy pracující stroje otřásaly Korriganem a tento, rozrážeje vodu, rychle vyjížděl z přístavu. Když plul kolem hráze, na níž se tísnilo množství nadšených diváků, strhl se nový jásot. Dělo vypálilo tři rány a jeho hřmění splývalo v dáli s hukotem rozbouřeného moře.

Za několik okamžiků byl Korrigan již jen malým šedým bodem, podoben vorvani mrskajícímu se na vlnách.

„Ponoříme se pod hladinu?“ tázal se Kristián důstojníka, jenž velel Korriganu.

„Ještě ne. Ponoříme se až před Cherbourgem, ale prozatím budeme pokračovati v plavbě po vodním povrchu.“

„To jsem rád,“ pravil Marcel.

„A já také,“ zašeptal Fifi. „V aeroplánu tisíc metrů nad zemí nepociťuji nejmenší nevolnosti, ale pod vodou, myslím, že bych se bál.“

„Všecko je zvyk,“ pravil Kristián, jenž dlouho, jak víme, velel na podmořských člunech. „Po prvé cítí se člověk trochu nevolným, pak na to vůbec nemyslí. Celkem vzato, je podmořský člun ještě bezpečnější než aeroplán.“

„Ó, to není dokázáno,“ namítal Fifi; „co chvíli slyšeti je o neštěstích. Před několika týdny ještě…“

„Upokoj se,“ těšil ho s úsměvem Kristián, „pojedeme pod vodou jen několik minut před cherbourgským přístavem a hned se zase vynoříme na povrch.“

„Myslil jsem, že podmořské čluny plovou stále pod vodou.“

„Ne vždy, jak vidíš.“

„A dokonce ujíždíme slušnou rychlostí.“

„V této chvíli asi 12 uzlů.“

Hoch, drže se pevně zábradlí, zvědavě hleděl kolem sebe.

„Sejděme dolů!“ pravil Kristián. „Ukáži ti vnitřek našeho plavidla a uvidíš, že tě to bude zajímat. Je to složitější než aeroplán.“

„O tom jsem přesvědčen,“ pravil hoch.

„Půjdeš s námi, Marcele?“ tázal se námořní důstojník.

„Zajisté.“

Jak sestupovali po železném žebříku do útrob Korriganu, Kristián podával výklady svým přátelům.

„Stavba podmořských člunů,“ pravil, „má mnoho společného se stavbou ostatních lodí. Příčné průřezy jsou kruhovité, protože tento tvar nejlépe odolává tlaku. Francouzské podmořské čluny jsou zařízeny na odpor zevnějšímu tlaku odpovídajícímu 70 metrů vody, to jest 7 atmosfér neboli 7 kilogramů na 1 cm2. Ve směru délky představují podmořské čluny tvar vřetenový. Stanoviti nejvýhodnější délku je dosti nesnadno, neboť je závislá na různých činitelích navzájem si odporujících.

Jde-li o rychlost a stabilitu lodi, doporučuje se prodloužiti loď co nejvíce; délka však zmenšuje řidítelnost lodi a činí ji těžkopádnou.

S počátku používalo se ke stavbě podmořských člunů bronzu, ale protože tento kov není vždy dokonale stejnorodý, upustilo se od něho; dnes nepoužívá se jiného kovu než ocele.

Ponořování dociluje se tím, že se jistá oddělení na dně člunu naplní vodou. Má-li člun opět vyplaviti na povrch, vyprázdní se rychle voda z oněch oddělení tlakem zhuštěného vzduchu. Kiosk umístěný na přídí jest opatřen okrouhlými okénky se silnými skly; to je stanoviště velitelovo. Tam jsou umístěny všecky přístroje, manometry, busoly atd., jež umožňují řízení lodí ve směru svislém i ve směru vodorovném. Tam se také nalézá vnitřní otvor periskopu, v němž se obrážejí předměty jevící se na vodním povrchu, pokud ovšem hořejší otvor periskopu vyniká nad hladinu moře.“

Kristián a jeho přátelé vystoupili do Kiosku.

„Hle, tu je periskop,“ pravil námořní důstojník. „Otázka vidění je při plavbě podmořským člunem nejtíže rozřešitelná; zdá se dokonce nerozřešitelnou, protože je tu co činiti s neprůhledností vod, a to s takovou, že v hloubce několika málo metrů nelze veliteli nalézajícímu se v kiosku, rozeznati zasklenými okénky ani předek vlastní lodi, který je přece jen asi na deset metrů daleko.

Této sleposti odpomohlo se do jisté míry periskopem. Je to optický přístroj; je z kovové roury, v níž jsou umístěna zrcadla a ta odrážejí obraz, vzatý na vodním povrchu, až k oknu velitelovu. Ale roura periskopu jest jen asi tři metry vysoká, takže jakmile se loď potopí hlouběji, zmizí periskop úplně pod vodou a ponorka stává se slepou.

Rychlost ponorných člunů převyšuje zřídka 10 uzlů při plavbě pod vodou a 12 uzlů při plavbě po hladině. Ke zvolenému cíli dojedou bez nejmenší úchylky, třebas urazily pod vodou dráhu několika mil. Podmořské čluny řídí se ve směru vodorovném, jako obyčejné lodi pomocí kormidla svislého a ve směru svislém, t. j. do výšky a do hloubky, pomocí kormidel vodorovných, jež jsou umístěny po délce lodi. V podmořských člunech, jak vidíte, dá se bydleti docela dobře; obsahují dostatečné množství čistého vzduchu, aby mohly dlouho vytrvati pod vodou; mimo to stlačený vzduch, jenž slouží k vystřelování torpéd a k vytlačování vody ze zaplavovacích komor, umožňuje prodloužený pobyt pod vodou.

Pro případ nehody je podmořský člun zabezpečen olověnými závažími, jež se mohou od lodního trupu odděliti, a člun, třebas porouchaný a neřiditelný, vyplyne sám sebou na povrch.“

Fifi byl všecek udiven. Nikdy neviděl pohromadě tolik koleček, tolik mechanismů, tolik táhel a pístů směstnaných na tak malém prostoru.

„A přece,“ pomyslil si, „při všem svém zařízení i tyto pevné podmořské čluny mohou ztroskotati a zmizeti navždy v hlubinách!“

I obrátil se ke Kristiánovi s otázkou: „Jak to, že někdy ponorné čluny zabloudí a zahynou se svou posádkou, když přece periskopem je viděti na povrch?“

„Nesmíš zapomínati,“ odvětil námořní důstojník, „že počasí je často zachmuřené, mlhy vadí náležitému rozhledu a ponorka narazí na překážku nebo se ztratí na širém moři.“

„Dnes je počasí jasné,“ poznamenal hoch,

„Ano, proto nám nehrozí pod vodou žádné nebezpečí.“

„A brzy se již ponoříme pod moře?“ tázal se Fifi.

„Za malou chvíli… Právě jsme minuli mys Leviův… Brzy spatříme cherbourgskou hrázi. Před vjezdem mezi hrází a ostrovem Pelée ponoříme se pod hladinu.“

POD MOŘEM

Korrigan zachovával stále rychlost dvanácti uzlů za hodinu. Plul při samé hladině a často vlny, šplíchajíce přes okraj, postříkaly muže, kteří stálí na palubě.

Náhle ozval se povel: „Pozor!“

Fifi se zachvěl.

„Snad se nebojíš?“ otázal se ho Kristián. Hoch se vzpřímil, podíval se námořnímu důstojníkovi hezky do očí a odvětil: „S vámi nikdy, pane Kristiáne! Ostatně, zažili jsme jíž jinačejší věci!“

Zazněl nový povel: „Uzavřít příklopy!“

Marcel, Fifi a Kristián byli již v nitru podmořského člunu. Bylo slyšeti zasouvání ploten, skřípání závor, pak po chvíli ticha následovalo rychlé, pravidelné bubnování velmi podobné pleskání vody na skálu.

Elektrická světla se rozžala jako nějakým kouzlem a Korrigan se pomalu potápěl. Tu bylo slyšeti jen tlumený hukot.

„Jsme ve hloubce dvanácti metrů,“ prohlásil velitel Korriganu, jenž nespouštěl očí ze svého kompasu. Zdálo se, že podmořský člun pluje dvojnásobnou rychlostí, ačkoli se jeho výkonnost nijak nezvyšovala.

Po deseti minutách vynořil se opět na povrch, námořníci otevřeli příklopy a zazářil bílý den.

„Uf!“ vydychl si Fifi. „Přece jen jsem radši na volném vzduchu. Tam dole se mi zdálo, že se dusím.“

Již přirážel Korrigan k nábřeží a vojenské kapely hrály marseillaisu.

VELIKOLEPÉ UVÍTÁNÍ

Na nábřeží Caligny byla postavena ohromná tribuna. Na ní zaujaly místa všecky oficielní osobnosti, uprostřed nich sám president republiky. Všichni čekali na příjezd letců.

Jakmile se tito objevili, přivítala je bouře potlesku. Tisícerá ústa provolávala jim slávu, vykřikovala jejich jména. „At žije Fournier! Ať žije Loganec! At žije Fifi! Sláva Fifimu!“

Hned počalo představování. Nejprve Marcel přijal blahopřání presidentovo. Ten prostými a srdečnými slovy ocenil velkolepý výkon našich letců a zakončil výmluvnou vlasteneckou improvisací, do níž vložil celou svou duši.

Trvalo by dlouho, kdybychom měli vyličovati průběh tohoto velikolepého uvítání. Stačiž nám, uvedeme-li, že po Marcelovi přijal blahopřání prvního představitele státu Kristián a pak že došla řada na Fifiho.

Ano, pařížský hoch, ten hoch z lidu, neznámý před několika týdny, byl uvítán jako hrdina.

President jej políbil a na prsa připjal mu, jakož učinil i jeho druhům, kříž Čestné legie. A tato nejvyšší odměna, které se po prvé dostalo chlapeckému věku, byla provázena nepopsatelným nadšením davu. Tak vysokým řádem vyznamenati chlapce! Za jiných okolností našli by se snad kritikové, kteří by protestovali, ale zásluhy našich letců byly nesporné a nejméně sporné byly zásluhy Fifiho. Nejen že dali světu nejkrásnější příklad odvahy, jaký možno si pomysliti, nejen, že šířili vítězství lidského pokroku v krajích primitivních, nad pustinami divoké Ameriky, na ostrovech zámořských, v džunglích a pouštích temné Afriky, kde jejich křehké letadlo na své cestě kolem světa budilo úžas a posvátné vzrušení domorodců, ale oni nadto ještě obdivuhodným heroismem a sebezapřením přispěli k vítězství své vlasti v zemi nepřátelské.

Anglický král, který k cherbourgským slavnostem přijel právě z Cowes na své jachtě, dal si též představiti letce a blahopřál jim k jejich úspěchu. Odevzdal každému z nich malé pouzdro, obsahující nádherný diamant a stiskl jim ruku řka: „Francouzové jako vy slouží ke cti své vlasti.“

Bylo to uvítání nezapomenutelné, jež zabralo celý den a část noci, Fifi již dávno odpočíval na lůžku, ale ještě slyšel na ulici hlasy, jež vyslovovaly jeho jméno!

Fifi však nebyl z těch, kteří se dávají strhnouti ješitností. Shledával naopak, že pocty, kterými byl zahrnován, jsou upřílišněné, a měl na mysli jen jedinou věc: aby se i v budoucnosti osvědčil hodným svých přátel a zachoval si své dobré jméno.

FIFIOVY PLÁNY

Když se ráno probudil, první, koho uzřel před sebou, byl Kristián.

„Nuže?“ děl k němu námořní důstojník, „teď jsi, Fifi, šťasten, viď!“

„Ano, pane Kristiáne, opravdu jsem velmi šťasten a nevím, jak se mám odvděčiti za vše, co tu pro mne učinili. Jen jediného lituji, že zde není můj přítel Na-Nu.“

„To je pravda. Ubohý hoch byl společníkem našich trablů, bylo by tedy spravedlivé, aby bral podíl také na radostech.“

„Kde asi je v této chvíli?“

„Rozhodně, nedojel-li ještě do Havru, nebude od něho daleko.“

„Nemohli bychom se poptati v té věci?“

„Důstojník, jemuž bylo uloženo odvézti mladého Annamitu do Francie, slíbil, že mi bude telegrafovati, jakmile dojedou na místo určení.“

„Ano,“ pravil pařížský hoch, „ale bude vám telegrafovati do Havru, a my jsme zatím v Cherbourgu.“

Kristián se dal do smíchu.

„Zapomínáš, Fifi,“ pravil, „že dnes není nikoho ve Francii, jenž by nevěděl, kde jsme. Přijde-li telegram do Havru, jistě bude nám zde doručen.“

V té chvíli vcházel Marcel, v ruce drže telegram.

„Přicházíš nám oznámiti, že přijel Na-Nu?“ tázal se Kristián.

„Nikoli,“ odvětil Marcel; „dostal jsem depeši od Mr. Johna Mortimera.“

„Zase ten člověk! A co nám chce?“

„Dozvěděl se, že dnes opustíme Cherbourg, a dává mně dostaveníčko na zítřek ve dvě hodiny v Paříží v hotelu Bristol.“

„Opravdu, to je neodbytný člověk. Chce patrně vyjednávati s tebou stran nového závodního letu?“

„Podle všeho.“

„A myslíš, že se mohou jeho návrhy bráti vážně?“

„Proč ne? Zaujímá v Anglii vlivné postavení, jest ředitelem jednoho z největších deníků i mohu právem předpokládati, že to, co mi chce říci, je velmi vážné.“

Na chvilku nastalo odmlčení, pak Marcel pokračoval: „Uvidíme. Teď však musíme se chystati na odjezd. Už se mi stýská po Paříži.“

„A mně též!“ vyhrkl Fifi, „zdá se mi, že jsem na cestách deset let.“

„Upokoj se, za hodinu vsedneme do rychlíku, Teď je sedm, ve dvě hodiny odpoledne budeme v Paříži.“

Fifi se nemohl udržeti radostí. Přece však náhle přelétl po jeho tváři jakýsi stín.

„Proč jsi náhle zesmutněl?“ otázal se Kristián, jenž si všiml změny v hochově tváři.

„Obávám se, pane Kristiáne, žé v Paříži nás čekají zase nějaké ovace.“

„Nu, a co na tom?“

„Považte přece, že již po ničem netoužím než jen, abych byl brzy u rodičů. Nemohl bych se, až přijedeme, tajně vytratiti a jak se říká, zmizet po anglicku?“

„To se snad podaří. V každém případě se pokusím, abych ti to usnadnil. Ale tím nebude věc ještě vyřízena. Musíme se spolu brzy zase shledati, neboť získali jsme cenu New York Heraldu a jak víš, připadá ti z ní velký podíl.“

„Oh, o tom si povíme později!“ zašeptal Fifi. „Já ostatně nepotřebuji ničeho. Přeji si jen, aby moji rodiče netrpěli bídy. Již tolik vytrpěli, kdybyste věděl.“

„Buď bez starosti, Fifi, tvým rodičům povede se dobře. Více ještě: budou bohati a ty také. Dokonce, bude-li to tvým přáním, nebudeš musit do smrti již nic dělati.“

„Vy jen žertujete, viďte, pane Fourniere? Bez práce žíti bylo by v mém věku nečestné. Naopak, teď teprve s chutí dám se do práce. Budu se vzdělávati a slibuji, že se budu učiti pilně. Kdyby nebylo už pozdě, pokusil bych se…“

Zde se hoch zarazil, váhaje.

„Oč by ses pokusil, Fifi?“ optal se Kristián s úsměvem.

„Státi se inženýrem.“

„Tím se ještě můžeš státi.“

„Myslíte, že není na to pozdě?“

„Není, ale nesmíš promarniti času. Musíš studovati horlivě, se zápalem.“

„Oh, jde-li jen o to, pak nemám žádné obavy. Budu pracovati dvojnásobně, budu studovati dnem i nocí.“

„S houževnatostí a pevnou vůlí dojdeš rychle svého cíle. Ostatně moje dovolená vyprší až za půltřetího měsíce, budu ti moci ulehčiti úkol. Zaučím tě do vědy a jsem jist, že budu míti vnímavého žáka.“

Při těch slovech objal námořní důstojník vřele tohoto chlapce, kterého znal jen od krátké doby, ale jejž si již zamiloval jako kdyby byl jeho vlastním synem.

Za několik hodin vjížděl cherbourgský rychlík pod skleněnou střechu nádraží Saint Lazare v Paříži, kde ho jíž očekává! četný dav zpravený o příjezdu letců.

Ale zklamání bylo veliké mezi zvědavci, když nespatřili mladého hrdiny Závodního letu kolem světa, Fifiho, jak si jej již veřejnost zvykla krátce jmenovati.

Marcel a Kristián musili obecenstvu vysvětliti, že jejich mladý společník, jsa poněkud churav, byl nucen zdržeti se na cestě, ale že se brzy ukáže Pařížanům, až bude prováděti lety na cvičišti v Issy-les-Moulineaux.

Fifi zatím ujížděl autem ke čtrti Grenelle.

Stanuv před nuzným domem, z něhož odešel před nějakým časem chůd a teskliv a do něhož se dnes vracel bohat a pln radosti, zastavil se na okamžik a hleděl k oknům malého bytu, kde ho čekali jeho milí.

NÁVRAT

Vyběhl po schodech, bera čtyři stupně najednou. Dříve než zaklepal na dveře, váhal na okamžik, pak se konečně odhodlal.

„To je on!“ zvolal z vnitřku ženský hlas.

Dveře se ihned otevřely a paní Laugierová vrhla se do náručí svému synu, s nímž se předešlého dne jen krátce viděla. Blanuška a otec přiběhli v zápětí a v chudé té světničce odehrával se po několik minut dojemný výjev nejněžnější lásky.

„Můj Fifi! Můj synáčku!“ šeptala matka.

„Můj hodný, statečný hochu!“ pronášel otec. „Ah, kdybys věděl, jakou mám radost, že tě opět vidím! Jakou cestu jsi vykonal! Kdo by mně to byl řekl, že můj syn dokáže něco takového! Ukaž se mi přece, ať se na tebe zblízka podívám. Jak jsi osmahlý! Nepoznal bych tě ani. Zmužněl jsi za tu dobu. Ah, můj hochu! můj dobrý hochu!“

Fifi zářil. Byl tak šťasten! Jeho sen se konečně vyplnil, sen, jemuž se oddával po dlouhé dni a jejž často vystřídala zoufalá beznadějnost. Připomínal si tragické okamžiky, jež prožil v různých zemědílech, i bezpočetné úzkosti, kterých zakusil. Dokonce začal pochybovati o skutečnosti a tázal se v duchu, je-li možné tak veliké štěstí. Přece však, když se podíval kolem sebe, když viděl usměvavé tváře tří bytostí, které mu byly drahé, pochopoval jasně, že všecko to je skutečnost.

„Můj ubohý Fifi, cos asi vytrpěl!“ pravila paní Laugierová, objímajíc syna. „Je pravda všecko to, co psaly noviny? Ale tys byl raněn, viď? Trpěl jsi mnoho?“

„Ne, maminko. Bylo to jen pouhé škrábnutí,“ odvětil chlapec.

„A ti zločinci, kteří vás pronásledovali a s kterými jste musili stále zápasit.“

„Ti došli zaslouženého trestu. Přece však, nebýti jich, mohl jsem tu býti již dávno.“

„Mé drahé dítě,“ šeptala matka. „Zdá se mi, že již léta jsem tě neviděla. Ach, nemůžeš si představiti mé trápení, mou úzkost, když jsem se dověděla, že jsi podnikl tu zlořečenou cestu.“

„Nezlořečte jí, maminko,“ pravil hoch s úsměvem, „vždyť jen té cestě máme co děkovati, že naší bídě je nyní konec.“

A pařížský hoch před žasnoucími rodiči nastiňoval plány do budoucna. Především vystěhují se z těsné Paříže a zařídí se v pěkném domku ve zdravé, vilové čtvrti na břehu řeky. Tam bude míti Blanuška velikou zahradu se stromy a krásným, stále zeleným trávníkem. Ubohé děvčátko nevěřilo svému sluchu a upíralo na bratra veliké, udivené očí,

„Ano, sestřičko,“ šeptal Fifi, „co vám tu povídám, je pravda. My budeme míti nyní blahý, spokojený život.“

„A ty už nás neopustíš, viď, bratříčku?“

„Nač bych vás opouštěl? Mám cestování již dost, přestože je velmi zajímavé. Člověk vidí ve světě tolik věcí!“

„Budeš nám to všecko vypravovat, Fifi,“ pravil otec.

„Ano,“ odvětil hoch, „a bude toho hodně, věřte mi.“

Večer uplynul při blahé náladě, pak nadešla hodina, kdy bylo nutno odebrati se na lůžko.

Té noci v malém bytě grenellském všichni spali blaze, zdály se jim krásné sny. Štěstí opět jednou zavítalo k dobrým lidem.

Konec románu „Aeroplanem kolem světa“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai