Divy neznámého světa

Arnould Galopin

(2012)

Štítky:

Literatura světová, Dobrodružné

Román vycházel u nás v časopisu Dobrodružný svět ročník I.

Arnould Galopin:

Divy neznámého světa

Pro českou mládež přeložil a upravil

Jaroslav Houdek.

S přečetnými illustracemi a barevnou přílohou

Věnceslava Černého

Nakladatel Jos. R. Vilímek v Praze

Spálená lice 13 n.

Tiskem UNIE v Praze.

Ivánkovi Honlovi

J. H.

Spisovateli této věrohodně dobrodružné historie vidí se předeslali několik slov a postaviti je jako štít před tuto povídku, ačkoli ona toho vlastně nepotřebuje. Ze žabích kalužin bude let ke hvězdám vždy pokládán za pošetilost.

Za to celá řada velkých duchů vyslovila se již o možnosti meziplanetární komunikace, neboť soudí se odůvodněně, že některé planety naší soustavy slunečné jsou obydleny bytostmi rozumnými, tak na prvém místě planeta Mars. „Jest nemožno představiti si, jakých útvarů jsou bytosti, obývající planetu Mars,“ praví proslulý francouzský hvězdář Kamil Flammarion, „ale nemohu připustiti a s rozumem srovnati, že by síly přírodní, které jsou stejné u nás jako na Marsu a vyvinuly se za totožných poměrů, co se týče podnebí, atmosfery a ročních počasí, byly tak mrtvy, aby nevyvinuly živých tvorů. Na zeměkouli pohár života přetéká a zejména lidské plémě spěje stále výše ve svém rozvoji. Proč by měla býti zeměkoule pouze samojediná mezi nesčetnými miliony světů obydlena rozumnými bytostmi? Věřím pevně, že jsou lidské bytosti na Marsu a že jsou dokonalejší nežli my. Pokrok jest nejvyšším, neodvratitelným zákonem u vývoji všehomíru. Jestliže obyvatelé Marsu prošli pravidelným postupem volného vývoje, nynější stav jejich podobá se onomu, v jakém budeme my za několik tisíc let, neboť Mars jest mnohem starší planetou nežli Země. Příznivou okolností pro Marťany jest, že mohou přemoci překážku hmoty mnohem snáze než my. Člověk, který u nás váží 70 kg, vážil by na Marsu pouze 26 kg. Rok na Marsu je dvakráte delší než náš, a klimatické poměry zdají se mnohem příjemnější a snesitelnější. Odvažuji se říci, že Marťané pokoušeli se dorozuměti se s námi před statisíci lety, když u nás dosud pobíhali mamuti. Marťané zkoušeli to snad znovu opět před několika tisíci lety, kdy jsme dosud neznali podstaty elektřiny, a nedostavše nikdy odpovědi, usoudili, že Země jest neobydlena, aneb že obyvatelstvo její nedbá a nedává si práci, aby studovalo vesmír nebo pátralo po věčných pravdách. Já bych velice rád odebral se na Mars. Je to asi velmi zajímavé místo. Není ovšem pochyby, že povodně, které zaplaví roviny jeho každého leta, s počátku by mne obtěžovaly, ale člověk všemu přivykne, a Marťané jsou snad buď obojživelníky, anebo dovedou létati právě tak lehce, jako my kráčíme po suché zemi…“

Spisovatel této knihy neučinil nic více, nežli rozvedl fantasií vědecké domněnky, ba více než domněnky. Kdo může dokázati, že vypadá vše jinak, než on líčí?

A upomeňme se dále, že zeměkoule chystá se již zcela vážně pomocí bezdrátné telegrafie odeslati depeši na Mars. Slavný elektrotechnik americký, Mikuláš Tesla, užije síly vodopádů Niagarských, aby vyvinul přenášecí sílu do prostoru vzdáleného 100 milionů mil. Ve Wardenclyffu na Long Islandu ční již Teslova bezdrátná stanice, aby silou 8 milionů koní vrhala elektrické proudy do dálných prostorů a pokusila se rozezvučeti v odpověď Marsa.

Francouzští vzduchoplavci Lebaudyové, Farman, Santos Dumont, Blériot, Vuia, hrabě Zeppelin, major Parseval, Rakušan Pischoff a jiní píď za pídí dobývají vzduchu svými letadly. Jaké tajemství spočívá v záhadném prvku radiu, nedávno objeveném, jaká úžasná síla, dosud nezkrocená a nespiatá v službu člověka tají se v něm, aby zvrátila na ruby dosavadní skálopevné zákony dynamiky?

Vzpomínám si na jistého pana Bouillauda, člena velmi učené společnosti v Paříži, který roku 1878 nazval vynález Edisonova fonografu břichomluveckým podvodem. Jak daleko uběhl za oněch 30 let do dnešního dne duch lidský od žabího rozoumku onoho podezřívače, a kde bude, řekněme, za dalších jen padesát let? Není meze mezi možným a nemožným. Zítřky uskutečňují fantasie dnešků a zapřahají včerejší zázraky v služby praktického života.

I.

ZÁHADNÝ DOKTOR.

Začátek mé známosti s doktorem Radvanem je hotový román, a to román tak podivuhodný, zvláštní a neslýchaný, že by mi bylo bývalo milejší, kdybych se s podivínem tím vůbec nebyl seznámil.

Ale kdož potom by byl zapsal toto dobrodružství, o němž nikde v novinách zprávy jste se nedočetli, a které mi dnes připadá jako pouhopouhý fantastický sen, ač vskutku se událo.

Však nesnil jsem. Opustil jsem skutečně náš pozemský svět, abych se naň po několika měsících navrátil, třeba bych jinak nepatřil k lidem neposedným a dobrodružství shánějícím.

Zdědiv slušné jmění po svém strýci, usadil jsem se příjemně na svém statečku v jižních Čechách. Hlučná ale falešná společnost velkoměsta mne nelákala. Chtěl jsem žíti sám svému umění a svým houslím, které byly jedinou mou radostí. Opíjel jsem se nádhernými skladbami slavných skladatelův a byl jsem šťasten.

Zámeček můj ležel prostřed starého parku na úrodném zeleném svahu, jenž se prodlužoval v rovinu pahrbky zvlněnou, s drobnými lesíky červených borovic, pruhy polí a koberci luk.

Vesnička s kostelíkem, který se vyhoupl obracenou cibulkou své věžičky nad okolní lípy, byla nedaleko, tichounká a klidná jako celá krajina, pouze učouzený továrenský komín opodál vesnice nad stodolovitým stavením, otřásajícím se ruchem a klopotem ukryté výhně, prozrazoval středisko místního průmyslu.

Co se zde vyrábělo? Nikdo nevěděl a říci neuměl. Před několika měsíci koupil starý onen dům jakýsi doktor a proměnil jej ve svoji laboratoř. Dělnictva neměl, pouze on sám se sluhou Petrem, mužem herkulské postavy a síly, kutil u tajemné výhně.

Tato laboratoř seděla mi na obzoru jak ošklivá moucha. Konečně spřátelil jsem se i s tím, jinak se nezajímaje o komín ani o doktora, jehož jsem vůbec neznal. – – –

Tak byl tenkrát vlahý letní večer. Pozdní lípy voněly kolem mé terasy, kdež jsem snil zahloubán v čarovné zvuky svých ‚stradivárek‘ ( Stradivarius byl slavný houslař v Kremoně v Italii, po něm název houslí.)). Pojednou zablesklo se mi prudce před očima, celé okolí vytonulo na mžik ze tmy, a hromová rána otřásla vzduchem. Terasa zachvěla se mi pod nohama, a okenní tabule jako vyříznuty sesypaly se mi na hlavu.

S výkřikem jsem upadl.

Zahradník i sluha hned přiběhli, pozvedli mne ulekáni, nejsem-li zraněn. Nikoli, pouze leknutí a tlak vzduchu mne na okamžik porazily.

„Co se stalo?“ ptám se jedním dechem.

„Laboratoř doktorova vyletěla do povětří.“

„Zase ten doktor? Kdo je to, prosím vás?“

„Jakýsi podivín,“ řekl zahradník, „a už letitý. S nikým nemluví ani se nestýká. Právě touto cestou podél zdi našeho parku rád chodívá, a můžete si ho všimnouti. Malý staroch, černě oblečený, zachmuřené tváře. Nepožívá u venkovanů dobré pověsti, a každý se mu raději vyhne. Má prý uhrančivé oči.“

Tak jsem se dověděl poprvé o doktorovi.

Týž večer nemohl jsem se vybavit z myšlenek na něj. Ani housle mne nebavily. Mrzut odešel jsem do ložnice.

Tu vidím, že zrcadlové sklo mého umyvadla je roztříštěno, a že má podobizna spadla se zdi.

„Pěkně to námi zatřáslo,“ prohodil sluha. „Jen aby to nedopadlo hůř. Byli tam patrně poblíž také nějací lidé. Ostatně doktor nám musí škodu nahradit. Takové zrcadlo! A rámec podobizny je na padrť!“

„Nu, uvidíme! Spusťte záclony! A dobrou noc!“

Sluha odešel.

Za chvilku jsem ulehl zhasiv světlo. Ale ku podivu, ne usnout. Jindy jsem spal hned, jakmile jsem oči zavřel.

Stále se mi v mysli míhaly komíny, výbuch, doktor, jehož podobu jsem se snažil si představiti.

Kdo ví, nezůstal-li pod troskami?

A starost mne tísnila jako můra.

Konečně jsem usnul.

Tu byl jsem náhle vyburcován slabým prasknutím… A jakoby se něco šoupavě vpřed pohybovalo. Naslouchal jsem několik vteřin bez hnutí s dechem utajeným, zvednuv se lehce na loži. Nic.

Něco se mi zdálo, pomyslil jsem si.

Abych se osvěžil, přistoupil jsem k oknu a otevřel je. Netopýr mihl se mi kolem hlavy, poletávaje kolem domu. Z dálky svítilo spáleniště žlutavou září.

Prošel jsem se ložnicí a nenaleznuv nic zvláštního, zavřel jsem okno a znova ulehl.

Nevím, jak dlouho jsem spal, ale probudila mne divná nevolnost. Jako bych se dusil, a jakoby ohromná tíže ležela mi na prsou. Vztyčil jsem se prudce, a tu slyším zcela zřetelně, jak nějaké těleso padlo na podlahu.

Byl jsem jakoby omámen, srdce prudce mi tepalo, tetelil jsem se zimou, a na povrchu těla jakoby mi mravenci běhali. Již nebylo pochyby, kdosi byl u mne v ložnici.

Stulil jsem se pod pokrývku bez hnutí… Potom za chvíli pomaličku jsem vystrčil hlavu.

Všude ticho.

Již jsem se upokojoval, ale v tom ve tmě u nohou postele… dvě oči se na mne dívají upřeně… dvě oči fosforově zářící a ohromné.

Opravdový strach na mne padl… jektal jsem zuby… Ztratil jsem úplně rozvahu, i zdálo se mi, že kolem kol dějí se věci fantastické.

Nábytek se oživoval, a skříně začaly postupovati proti mně. Tu jakoby se prosvětlilo, a přede mnou stála děsná postava.

Bytost přímo pekelná, obluda divého vzezření na krok ode mne šklebí se, očima mne probodává, a chvost vlasů jako plamének zvedá se jí nad čelem. A zdá se mi, že ji slyším vržděti čelistmi v ohromné hubě, při čemž na střepině rozbitého zrcadla čtu ohnivý nápis: Doktor Radvan.

Již se nepamatuji, co se potom dálo, neboť jsem upadl do mdloby.

Když jsem se vzpamatoval, můj sluha spouštěl záclony proti slunci, které mi pražilo plným oknem do pokoje. Protřel jsem si oči, rozhlédl jsem se vyjeveně kolem kol, zkoumal jsem strop, podlahu, zdi i nábytek, ale mimo rozbité zrcadlo neshledávám nic zvláštního.

Tím však jsem se ještě úplně neupokojil i zdržel jsem sluhu u sebe pod jistou záminkou, nechtěje býti o samotě.

Strojil jsem se vstáti z postele, když v tom zahlédl jsem velkou, černou kočku, skrčenou u nohou. Klidně spala. Nebyla moje a nikdy jsem ji před tím neviděl. Snad vyděšena výbuchem vskočila mi večer oknem do pokoje a cítíc se tam v bezpečí, zůstala. Záhady počaly se vyjasňovati. Již jsem věděl, kde se vzala tíže na mých prsou, tělo smýkající se po zemi i ohnivé oči.

Zvíře spalo se mnou v pokoji a přelud ten způsobilo, to tím snáze, že obrazotvornost má byla událostmi toho dne předrážděna, a že jsem usnul, mysle na záhadného doktora.

Vstal jsem tedy zcela klidně, vykoupal jsem se v chladné lázni, i byl jsem téměř úplně ve své míře. Ale za hodinu, dvě, podrážděnost znova se dostavila. Doktor Radvan strašil mi v hlavě nanovo.

Housle mne rozptýlí.

Ale kdež! Smyčec chvěl se mi v ruce, prsty kladly se na struny falešně. Skřípal jsem žalostně.

Zoufalý hodil jsem houslemi a vyšel na terasu, která čněla svou hraniční zdí těsně nad cestou. Opřel jsem se o zeď lokty a zadíval se do kraje.

Mrzel jsem se zle, nevěda sám proč a nač. Arci špatně jsem spal, můra mne trápila, a myšlenky moje proti mé vůli dlely u doktora Radvana, jenž mi byl před tím osobou docela lhostejnou. A to mne zlobilo a dráždilo.

Co je mi po tom člověku? Proč se jím stále obírám?

Nějaký učenec, zabývající se dušeznalstvím, vysvětlil by mi tento divný stav mé duše tak zvanou telepatií, to jest přenášením a buzením myšlenek z osoby na osobu, ale s doktorem Radvanem nikdy jsem se neviděl, s ním nemluvil, neznal jsem ho vůbec. Jakž tedy by mohl povstati takový vliv jeho na mne?

V myšlenkách o této věci slyším najednou dole pod sebou na cestě jakýsi hlas, mekotavý, huhňavý, nepříjemný. Kdosi tam sobě prozpěvoval.

Vyhnul jsem se přes zeď a div jsem leknutím nevykřikl.

Zpěvák nebyl nikdo jiný než doktor Radvan. Poznal jsem ho okamžikem dle popisu svého služebníka.

A ten člověk si zpíval! Vyzpěvoval! Považte, několik hodin po tak strašném neštěstí, při němž patrně i lidé zahynuli! Toť věc neslýchaná a nepochopitelná!

Chystal jsem se osloviti ho, když v tom prudce se otočil, odbočiv na úzkou stezičku, vinoucí se po stráni křovinami.

Napadlo mi vzkřiknouti naň, aby posečkal… Již již jsem otevíral ústa, ale v tom mi připadlo, že by to byla přece jen neslušnost. Nemohu přece takto pokřikovati na člověka, jehož neznám.

Mohl jsem si ho tedy aspoň dobře prohlédnouti.

Byl menší postavy, velké hlavy, bělovlasý, líce vyhublého a bledého. Na hlavě měl plyšový klobouk, třeba bylo v parném létě, na těle černý šosák přes kolena. Z kapes vzadu čouhaly mu jakési papíry. Kráčel hopkavě, a boty mu slyšitelně vrzaly. V pravici nesl hůlku, jíž po chvílích něco kreslil do písku, nepřerušuje nijak své zpěvné deklamace.

A jak se vzdaloval, tak slábl i jeho hlas.

Již slyšeti bylo jen tlumené, jedva rozeznatelné vrnění… Toto nenadálé objevení se doktora Radvana nijak mou zvědavost neupokojilo, naopak tím více ji napialo. Muž ten, jehož bych si byl za jiných okolnosti snad sotva všiml, rostl v mé mysli na bytost záhadnou, ba ďábelskou…

Zjevil se mi jako jeden z oněch proklatcův, o nichž pěje ve svém „Pekle“ básník Dante, a již prý zpívají uprostřed pekelného ohně… vypadal jako zlý duch, jako zloboh, plný ďábelské zlomyslnosti.

Což kdo jaktěživ slyšel, aby si člověk zpíval, když rozesel kolem sebe smrt a zmar?

Celý den byl jsem v mrzuté náladě, a moje služebnictvo, nezvyklé nižádným výtkám ode mne, nevycházelo z údivu, kde se jich najednou ve mně tolik nabralo.

Na ubohé stradivárky jsem ani nevzpomněl. Myšlenky mé točily se stále a stále kolem doktora.

Tvář jeho, kterou jsem nyní znal, nabývala v mé obraznosti zvláštních podivných tvarů. Usoudil jsem posléze, že strašidlo, které jsem viděl v noci u své postele, podobalo se doktorovi úplně. Počínal jsem věřiti, že můj sen stává se jistou měrou skutečností, a že má pobouřená obraznost nijak si noční onu příhodu nevybájila.

A zvědavost tím palčivější mne podněcovala.

Umínil jsem si seznámiti se za každou cenu se záhadným tím starcem… s ním promluviti, byť jen okamžik… na lecco se ho optati… zvěděti konečně, jakou to tajemnou prací se obírá. Po úminku následovalo v zápětí mé rozhodnutí.

Druhého dne v čas doktorovy procházky ubíral jsem se touže cestou. Obávaje se, abych v noci nebyl opětně hříčkou nějakých přeludů, neulehl jsem do postele, ale probděl jsem noc v lenošce u rozsvícené lampy.

Jak mi připadala ta noc dlouhou!

Konečně bledý přísvit počal se prodírati skulinou mezi záclonami okna mé ložnice. Ustrojil jsem se bez pomoci služebníka a vyšel z parku postranní brankou do polí.

Byla to pošetilost odcházeti z domu tak záhy, neboť muž, kterého jsem čekal, objevoval se teprve k deváté hodině u mé terasy. Ale byl jsem horečně netrpěliv. Nebyl bych doma vydržel. Bylo mi třeba pobytu ve volné přírodě, abych své myšlenky na chvíli jinak upoutal.

Sotva jsem přešel lučinu, prostírající se na té straně při mém domě, byl jsem jakoby puzen proti vlastní vůli právě tím směrem, kudy bráti se neměl jsem v úminku.

Ať jsem se zastavoval, jak chtěl, vyhýbal, zatáčel na pěšinky neznámé, přece neodolatelná síla přivedla mne vždy na cestu, vedoucí vzhůru do vrchu, na jehož planině strmělo bydliště doktorovo. Posléze přišel jsem k místu, kde svah náhle byl přerušen.

Přede mnou prostíralo se údolí, a vzdálené cesty, jež se mi v dálce zdály ještě strmějšími, leskly se v záři vycházejícího slunce jako struhy roztaveného zlata. Nedaleko na pláni spatřil jsem před sebou beztvárnou hromadu ohořelých, kouřících se trosek, trámy, tyčky, železné součástky, vše v jedné směsici.

Z hromady vystupovala zelenavá pára patrně rozkladem kyselin a jiných lučebných hmot.

Zazdálo se mi, že spatřuji ve zřícenině zuhelnatělá lidská těla, jejichž zčernalé a zkroucené paže trčely k nebi.

Přiblíživ se, shledal jsem však, že to, co se mi zdálo zuhelnatělými těly, není nic jiného než malé, válcovité nádrže, na nichž visely dosud poloopálené dřevěné podpěry.

Z prostředku této spousty čněl neporušený globus, jen kouřem zčernalý, vypadaje jako velká černochova lebka. Dojem směšný a spolu žalostný.

Na jiném místě zase knihy rozmetány… onde na zviklané liště visí starý klobouk a červený župan.

Kolemkol půda jest rozryta silou výbuchu, rozbrázděna… asi dvacet stromů leží tu, uraženo u samé země.

Rozhlížel jsem se po tomto žalostném jevišti, když tu dolehl ke mně mekotavý hlásek. Skokem jsem se obrátil a tu stojím tváří v tvář doktoru Radvanovi.

Pozdravil mne usmívaje se, ale zdálo se mi, že v této laskavosti tají se rys zlomyslnosti a krutosti.

„Pravda, to to báječně vyletělo?“ zahovořil s trpkým úsměvem.

„Ba vyletělo, pane!“ koktal jsem v odpověď, „a ještě při tom neštěstí že nikdo o život nepřišel.“

Zdálo se, že doktor neslyšel této mé poznámky. To mi dodalo odvahy.

„Pracujete zde, pane, snad na nějakém vynálezu?“ prohodil jsem. Kývl hlavou souhlasně.

Měl jsem sto chutí optat se, v čem vynález záleží, ale netroufal jsem si. A přece nemohl jsem ho nechat takto odejíti; musel mi něco vysvětliti.

V té chvíli bleskl mi hlavou šťastný nápad. I zahovořil jsem znova:

„Já taktéž pracuji na vynálezu…“

Stařec upřel na mne na chvíli pozorný pohled, a dlužno říci, že byl s prohlídkou spokojen, neboť vyhublou tváří mihl se mu jedva znatelný úsměv. Rychle pak položil mi ruku na rameno a překvapil mne touto podivnou otázkou:

„Jste-li pak muž statečný?“

„Proč ta otázka?“… opáčil jsem znepokojen.

„Dovíte se to později… nyní jen řekněte, lze-li spolehnout na vaši statečnost.“

„Zajisté lze,“ odvětil jsem vypínaje prsa i hlavu.

„Měl jste někdy ve svém životě strach?“

„Nikdy!“… zalhal jsem s důrazem.

„Toť se výborně hodí,“… řekl doktor… „vy jste muž, kterého hledám.“

A přitlumiv hlas, dodal:

„Navštivte mne dnes večer… o deváté hodině.“

„Zde?“ ptal jsem se, ukázav na zbylé stavení.

„Ano, zde… zazvoňte u této branky, ale pořádně, neboť trochu nedoslýchám. Zatím s bohem… na shledanou dnes večer, milý příteli…“

Doktor stiskl mi ruku. Dotyk ten vzbudil u mne pocit nepříjemný, neboť se mi zdálo, jako bych býval se dotekl hada.

„Řekl mi ‚milý příteli!‘ – nazval mne svým přítelem!…“ pomyslil jsem si, vraceje se touže cestou… „A což, u všech kozlů, vyhovím-li jeho pozvání a přijdu! Zdá se mi, že člověk ten nemá všecky pohromadě…“

„Má-li úmysl se mnou si pohovořiti, mohl tak učinit hned na místě. Och, domnívá-li se, že mu vlezu do jeho baráku o půl noci, strašně se mýlí…“

„Nemám nijak chuti stráviti večer s člověkem, jemuž rozum utekl…“

Vrátiv se domů, pojedl jsem s chutí, odpoledne jsem hrál na housle dobré dvě hodiny. Provedl jsem Bazziniův „Rej skřítků“… zdálo se mi, že svými pizzicaty ( Pizzicato jmenuje se způsob hry, kdy nehraje se smyčcem, ale tón vyluzuje se dotykem prstů.) mohu zápasiti téměř se samým Kubelíkem. Ale když nastal večer, znova mne to posedlo. Připomněl jsem si ranní rozmluvu s doktorem slovo za slovem a usuzuje o všem znova co nejstřízlivěji, musil jsem se v duchu ptáti, mám-li důvody k tomu, abych pokládal doktora za pomatence.

V očích mu nic takového není viděti… ty jsou arci trochu pronikavé, ale toho jest příčinou bezpochyby jen jejich jasně modrá barva. Jeho pohyby taktéž o tom nesvědčí… majíť potřeštění lidé pohyby trhavé, náhlé a překotné, kdežto, abych řekl pravdu, doktor v tom ohledě byl velmi střízlivý. Je snad jen podivínem nějakým… ale kdož za dnešních dnů není podivínem! Lidem oddávajícím se neustálému badání a hloubání nějaké to podivínství se již promine…

A mám-liž vůbec právo nějak zle souditi o doktorovi, dokud jsem se nepřesvědčil, o jakém vynálezu pracuje? Což kdyby on byl vlastně geniální muž?

Večeře se přiblížila. Jídla jsem se ani nedotkl, nemaje chuti, pojedl jsem pouze několik lžiček horké polévky s vajíčkem a vypil pohárek vína. Vstávaje od večeře byl jsem rozčilenější než kdy před tím. Odebral jsem se do své pracovny a uvažoval jsem znova o celém případu.

Nepřijdu-li k dostaveníčku, s doktorem smluvenému, bude mne najisto považovati za zbabělce a vysměje se mi do očí, kdykoli mne potká.

Ale proč jen se mne tak důrazně ptal, zda-li jsem již měl co živ někdy strach?… Jakoby mi tím něco napovídal.

Ech, strachy na lachy! Uvidíme.

Hodiny odbily půlosmou, strojil jsem se k odchodu. Ale tu mi znova připadlo: Což jestliže doktor podrobí mne nějaké hrozné zkoušce?… Je-li on vskutku na mysli pomaten?… Nebezpečný blázen?… Nu, tím hůř pro něj, budu se brániti… Ozbrojím se výborným revolverem…

Uvidím, jak se bude doktor při mém příchodu tvářiti… Dá-li mi příčinu k podezření, mohu klidně odejít. Kdyby mne chtěl zdržeti násilím, nedám se mu a uniknu přece. Jsem silný, mladý muž… kdežto on je stařec. Snadno bych si s ním poradil.

Vyšel jsem odhodlaně z pokoje, přioděl jsem se svým kaučukovým pláštěm, neboť pršelo, do kapsy vsunul jsem revolver. Sluha, všimnuv si toho pohybu, netajil svého uleknutí.

„Ráčíte odcházeti?“ otázal se v rozpačité starostlivosti.

„Ano, což je to něco divného?“

„Po celý ten čas, co jsem ve vašich službách, nevyšel jste v tuto dobu z domu.“

„Mám s někým dostaveníčko,“ odpověděl jsem. A dodal jsem s přízvukem chlubnosti:

„Dostaveníčko… s doktorem Radvanem…“

Sluha leknutím nemohl hned promluviti, konečně chvatné zahovořil:

„Ráčíte odcházeti k onomu starému čarodějníkovi? – Och, mějte se na pozoru! Ten člověk je všeho schopen, zrovna dnes odpoledne slyšel jsem o něm hrozné věci – kdybyste věděl – –“

Pokrčil jsem rameny a zdánlivě klidně jsem odešel, ač jsem byl v hloubi značně rozčilen. Volky nevolky bylo mi do spěchu po známé cestě. Nebe bylo plné černých mrakových závojů, takže jsem neviděl ani na deset kroků před sebe.

Když však jsem minul poslední domky vesnice, vykoukl měsíc mrakem a hodil mi po bok můj vlastní obrovský, potácivý stín. Ve dvorci rozštěkal se pes, sápaje se na tyčkový plot. Přiznávám se, nebylo mi příjemně, a odvahy bylo na mále.

Ale přemohl jsem se, vtiskl jsem klobouk pevněji do čela a pustil jsem se odhodlaně vzhůru k příbytku doktorovu. Jediné okno tam bylo osvětleno. Doraziv k budově, ještě jsem váhal několik vteřin, konečně však jsem popadl prudce za řetízek zvonce a prudce jím smýkl.

Zvuk zvonu se neozval, ale zaslechl jsem hned vrzati dřevěné schody, načež drátěnou mřížkou nade dveřmi bliklo houpavé světlo. V tom již dvéře se otevřely, a stanul jsem tváří v tvář doktoru Radvanovi.

Měl hlavu nepokrytou, i zpozoroval jsem s ustrnutím nad jeho mramorovým čelem vztyčený chvostek bílých vlasů, jež vypadaly jako plamínek.

V tom okamžiku zatanul mi na mysli můj sen, a nohy se pode mnou zachvěly.

Bezděčně připadlo mi couvnouti a uprchnouti, ale v témž okamžiku za mnou dvéře zapadly, a doktor zavřev je zahovořil s divným úsměvem:

„Hle – dobrá správa – dvéře se již neotevrou… Závěrka dle mého vynálezu, podívejte se; je důmyslná dost, ale při tom nadmíru jednoduchá.“

Neviděl jsem nic než malý železný knoflík, a doktor pokračoval:

„Toť opravdu bezpečnostní závora… nenašel byste nikde podobné. Ale pojďmež přece dále, prosím, račte –“

A staroch šel přede mnou, nesa měděnou lampu, jejíž záře ploužila se chvějně po stěnách.

Sáhl jsem na svůj revolver, abych se ujistil, že zbraň je na svém místě. Byla tam, i upokojil jsem se trochu.

Doktor vystupoval po schodech tak čile, že jsem mu sotva stačil. Přišli jsme do úzké chodby v patře, doktor otevřel jakési dvéře a pobídl mne:

„Prosím, vstupte, milý příteli!“

Důvěrné toto oslovení znova se mne dotklo nelibě, ba skoro mne zamrazilo. Zdálo se mi, že se mi doktor vysmívá. – Znělo to jako posměšná vyhrůžka.

Vešli jsme do místnosti tvaru pětiúhelníku a dosti rozlehlé. Po pravé ruce od vchodu proraženo ve zdi jediné okno, úzké a vysoké jako střílna. V pozadí ve výklenku, obloženém silným plechem jako kormidelníkova kabina na obrněné lodi, viděti bylo žhavé ohniště, nad nímž zvedala se válcovitá nádrž, přikrytá plechovým víkem.

„Posaďte se, příteli,“ zahovořil doktor, kyna mi na neohrabanou dřevěnou židlici.

A když jsem, nedbaje vyzvání, zůstal státi, vybízel důtklivěji:

„Prosím, sedněte si přece…“

Poslechl jsem bezděčně. Stařec posadil se hned proti mně. Polovice jeho líce zůstala ve stínu, kdežto polovice osvětlená připadala mi jakoby z bílého vosku. Postřehl jsem, že oko lesklo se mu zvláštním způsobem, a kdykoli je na mě upřel, mráz přeběhl mi po zádech.

Zatím venku vichřice se rozběsnila. Bylo slyšeti, jak sebou stromy zmítají, a jak skřípá korouhvička, otáčející se zběsile na střeše stavení. V dálce ozývalo se tlumené hřímání.

Tu stařec luskl prsty a přitáhl těsněji svou židli k mé.

„Bezpochyby přál byste si věděti, proč jsem vás sem vlastně pozval…“ prohodil s úsměvem doktor.

„Tak jest…“ odvětil jsem rychle, „přiznávám se, že…“

Doktor zamnul si ruce, načež, pohlédnuv na mne zpod brv, pokračoval:

„Hledám statečného muže jako společníka k fantastické, vlastně mám říci kromobyčejné cestě; domníval jsem se již, že mi nebude možno jaktěživ ji vykonati, ale poslední můj vynález mi ji docela umožnil… Podařilo se mi totiž objeviti těleso, které odpuzuje tíži, jinými slovy, které nepadá na zemi dle zákonů tíže, ale stoupá od země vzhůru touže silou, jakoby vzhůru padalo…“

Pohnul jsem hlavou chtěje naznačiti své podivení, ale čím více se doktor rozhovořoval o této věci, tím hlouběji se ve mne zakotvovalo přesvědčení: „Ten člověk je opravdu blázen… ale mírný a neškodný. Nebudu-li mu odporovati, nemám se zajisté čeho báti.“ Tím byl bych býval úplně upokojen, kdyby doktor uprostřed řeči náhle nebyl se obracel vzad, upíraje zrak tím směrem, několikráte i vyskočil se židle a přiblížil se k nádrži, v níž se cosi vařilo v pozadí místnosti. Toto jednání mne znepokojovalo, a stařec četl mi patrně na očích otázku, již jsem si nedovolil vysloviti, neboť řekl:

„Je vám divno, že se tolik starám o onu nádrž tamhle… Povím vám tedy proč. V kotle vře jistá hmota pod ohromným tlakem, i stačila by jen malinká nepozornost, a stavení toto vyletělo by do povětří jako to druhé předevčírem.“

Při těch slovech zachvěl jsem se mrazem od hlavy až k patě.

„Ba arci…“ pokračoval doktor – „byla to podobná nádrž jako tato, již vidíte tamhle v koutě, jež způsobila předvčerejší neštěstí. Jeden z mých pracovníků zapomněl seslabiti žár pod nádrží, když od ní na chvíli odcházel…“

A doktor opětně se rychle zvedl, aby dohlédl k záhadnému varu. Vrátiv se pokračoval:

„Můžeme tu docíliti napětí patnácti atmosfér ( Atmosfera jmenuje se jednotka, jíž se měří tlak neboli napětí plynu, par a pod. a rovná se tlaku 1 kg na jeden čtvereční centimetr plochy nějaké.) … toť nejkrajnější meze. Dostoupí-li tlak čtrnácti atmosfér a tří čtvrtí… tu třeba míti oko otevřeno, neboť přesně při patnácti by to vyletělo do povětří.“

„A kolik je v tomto okamžiku?“ tázal jsem se v neklidu.

„Ech, ani ne čtrnáct… můžeme býti klidni. Pravil jsem vám tedy před chvilkou, že jsem objevil těleso, které vzdoruje tíži… Zdá se vám to jistě nesmyslným, a přece je to pravda.“

Doktor, zahlédnuv v mé tváři rys nedůvěřivosti, dodal zvýšeným hlasem:

„Vy mi nevěříte?“

„Ale ano, věřím…“

„Nepřetvařujte se, pochybujete o tom, vidím vám to na tváři… Počkejte však, hned vám to dokáži. Pojďte sem, otevřte tuhle truhlici a vezměte předmět, který vám první do ruky padne.“

Neodvážil jsem se nevyhověti starému učenci. Zvedl jsem tedy víko naznačené dosti objemné truhly a uchopil jsem tlustou, kovovou desku, ležící uvnitř.

„Tohoto břemene nikdy neunesu,“ zvolal jsem.

„Jen to zkuste…“ pobídl mne doktor.

Sebral jsem všecku sílu a chopil se břemene oběma rukama.

Strnul jsem však podivem, neboť co se stalo, byl hotový div. Zvedl jsem velikánskou desku bez námahy; vážilať míň nežli pérko. Ba, co více, pozoroval jsem, že pozvedla se vlastně sama sebou, bez mého přičinění, i měl jsem co dělat, abych ji udržel…

„Nu tak tedy, co tomu říkáte?“ – zeptal se chladně doktor, bera mi kovovou desku z rukou a ukládaje ji opět na místo do truhly.

„Toť věc zázračná, neslýchaná, úžasná!“ zvolal jsem u vytržení.

Doktorovi neušel tento náhlý můj přechod z pochybnosti ve skutečné nadšení, a na jeho líci zableskl úsměv uspokojení. V té chvilce změnil se můj názor o doktorovi úplně. Zdálo se mi, že v jeho bytosti jest něco nadpozemského, a že svatozáře plane mu nad čelem. Už to nebyl ošklivý a směšný stařeček, ale vyrostl v očích mých na poloboha.

„Nyní vidíte,“ zahovořil opět učenec, „že jsem rozřešil v pravdě nejpodivnější vědeckou záhadu. Jste-liž nyní srozuměn doprovázeti mne na veliké oné cestě, kterou pomýšlím podniknouti?“

Jakž jsem mohl váhati po všem tom, co jsem viděl? Byl jsem okouzlen, ohromen, očarován…

„Och, doktore, jsem hotov následovati vás všude, třebas až na sám konec světa,“ zvolal jsem nadšeně.

„To my půjdeme ještě trochu dále, než na konec světa,“ prohodil stařec vážně.

V tom okamžiku bezděčně jsem se zachvěl, neboť zaslechl jsem divné jakési bzučení a bublání, jež se stále sesilovalo. Pohled můj svezl se k nádrži, v níž kloktal var.

„Ničeho se nebojte,“ upokojoval mne doktor s úsměvem – „toť kov, který nyní podléhá poslednímu stupni svého tavení. Tlak dostoupil čtrnáct a půl atmosféry. Za několik minut přitlumím žár v ohništi.“

„Není opravdu žádného nebezpečí?“

„Pro ten okamžik nikoli.“ A učenec pokračoval klidně v hovoru:

„Mohl bych vzíti s sebou na cestu některého ze svých dělníkův, ale potřebuji muže nejen statečného a smělého, ale především druha vzdělaného a intelligentního, jenž by mi byl v lecčem k ruce, činil zápisky, zaznamenával své dojmy…“

„Tedy tajemníka…“

„Ano, něco takového…“

„Dobrá, nyní chápu,“ pronesl jsem roztržitě, pohlížeje nanovo k nádrži, z níž ozývalo se kloktání přímo hrozivé. Zazdálo se mi dokonce, že doslýchám jakoby tlumené praskání buzené tím, že stěny tavidla se rozpínaly v ohromném tlaku taveného kovu… Nicméně snažil jsem se ukrýti svoje znepokojení. Srdce mi bilo tak prudce, že bylo znáti pohyby mého oděvu na prsou – ale tvářil jsem se dosti klidně nechtěje dbáti, že studený pot zaperlil se mi na spáncích.

„Domnívám se, že je svrchovaný čas utlumiti napětí,“ dovolil jsem si pronésti bázlivě.

Učenec pokrčil rameny a neodpověděl. V tom zalehl k nám hrozný jakýsi lomoz zdola. Bylo slyšeti, jak dvéře prudce tlukou.

„Co to znamená?“ pronesl stařec rychle se vzchopiv. „Což by byly mé bezpečnostní závory vypověděly službu? Toť přece nemožno… posečkejte vteřinu… podívám se… Vrátím se hned.“

„Půjdu s vámi, nezůstanu zde…“ vzkřikl jsem.

Ale doktor byl již venku, a dvéře zavřely se za ním v okamihu, puzeny patrně neviditelnými nějakými pružinami, jež byly zajisté taktéž vynálezem tohoto podivuhodného muže. Slyšel jsem jak doktor sestupuje po schodech… potom jakoby nějaké tvrdé předměty na sebe narazily, a ozval se doktorův hlas, prudce a hněvivě vyrážený.

Co se přihodilo? Stál jsem jako přimražen v úzkosti a strachu. Chrčení varu v nádrži stále se vzmáhalo. Rostlo, rostlo, až se zdálo, jakoby z kouta jizby řvala rozběsněná šelma.

Skočil jsem ke dveřím, snaže se otevříti je. Bezpečnostní závory nepovolily. Opřel jsem se o ně vší silou, abych je vyrazil, ale odolaly všem mým zoufalým nárazům.

Učenec hlučel dole stále. Přiložil jsem ucho k podlaze i zaslechl jsem zřetelně tato slova:

„Manometr… Manometr!“ ( Manometr jest přístroj u parních kotlův a jinde, na jehož ciferníku se jeví stupeň napětí v kotlu.)

Poslední má hodinka udeřila!… Čeho jsem se obával, stalo se – doktor nemůže se dostati sem ke mně. Vzteklý výkřik vydral se mi z hrdla, i vrhl jsem se k nádrži. Sebrav všecku svou odvahu přikročil jsem ke kotlu a neváhaje otočil jsem rychle měděným držadlem, které vyčnívalo z plechové záklopky nad kotlem. Snad se tím zachráním!…

Však běda! Snad jsem věc ještě tím zhoršil, neboť roztavená hmota uvnitř jala se tím prudčeji bouřiti. Ručička manometru poskočila a tetelila se na ciferníku. Krvavá záře vytryskla z kotlu a zalila místnost… nesnesitelným horkem div jsem se nezalkl.

Snažil jsem se křičeti. Krev hnala se mi k hlavě, jazyk ulpěl mi na podlebí. Nemohl jsem vydati hlásku.

Uvědomil jsem si, že je se mnou konec. Couvl jsem na opačný konec síně, upíraje vytřeštěný zrak na strašlivé ohnisko, odkud tryskala záře prudší a prudší… pak oslepen zakryl jsem si dlaněmi líce a svalil jsem se k zemi jako bezvládná hmota. – Úzkost stiskala mi hrdlo, mozku mého vzmáhalo se šílenství, jež v něm potlačilo poslední jiskřičku zdravého rozumu.

Ztratil jsem vědomí.

II.

VÍC NEŽ ELEKTŘINA.

Když jsem se opět vzpamatoval, spatřil jsem za svitu lampy, jak se sklání nade mnou jakýsi obr, pohlížeje na mne s dobráckým úsměvem.

Všecek udiven vzhlédl jsem k němu chtěje se ho zeptati, ale předešel mne sám řka:

„Pane, byl nejvyšší čas, že jsem přišel, jinak byli bychom již v povětří a vy první. Ale kde mešká doktor?“

„Odešel dolů,“ odvětil jsem, žasna nad chladnokrevnou lhostejností tohoto člověka.

„Je-li možná!… nechal vás zde samotna, aniž vám řekl, jakým způsobem se opatruje var v nádrži?“

„Bezpochyby doktor se domníval, že se hned vrátí – poněvadž – se tak nestalo, byl asi zdržen nepředvídanou nějakou nehodou.“

„Musíme se podívati, co to asi jest,“ řekl muž zjevně znepokojen.

Vstal jsem dosti namáhavě, neboť měl jsem údy jakoby zpřerážené a následoval jsem neznámého muže.

Sešedše se schodů shledali jsme, že dvéře, vedoucí na chodbu k hlavnímu vchodu, jsou uzavřeny.

„Aha, již tomu rozumím,“ prohodil můj společník, „tyhle dvéře za ním v patách zapadly… to se mu stává častěji s jeho patentními závěry… Ale jak to, že jsme pak doktora neslyšeli?“

„Volal a křičel hezkou chvíli,“ odvětil jsem, „snad podlehl pak únavě. Nebylo by to nic divného, neboť se mohl považovati při neodvratném výbuchu taktéž za ztracena.“

Neznámý muž neodpověděl. Přiloživ ústa těsně na dvéře, křičel jako rohem hlásníka:

„Doktore!… Doktore!“

Tu zaslechli jsme jakési mručení. Muž neprodlévaje déle, opřel se o dvéře a beze vší námahy vyrazil je ze stěžejí.

Doktor stál tu v předsíni, rozzuřen nejkrajnější měrou. Z nehtů krvácel, šaty měl pobíleny vápnem. – Patrně namáhal se všemožně, aby se dostal ze zajetí.

Chtěl jsem ho osloviti, ale odstrčil mne dosti nešetrně. Tu můj obrovský společník odvážil se skromného dotazu…

„Nic – mlčet – ani slovo, Petře!“ křičel doktor – „nic nechci slyšet!“

Ale posléze staroch přece se utišil.

„Nu, a co je s manometrem?“ zeptal se.

„Můžete býti kliden, doktore… není již žádného nebezpečí, přišel jsem ještě v čas,“ odpověděl Petr, sluha doktorův.

Učenec se pousmál, načež obrátiv se ke mně, zahovořil:

„Ach, milý pane Prokope, zažil jste to asi hrozná muka!“

Uznávaje za vhodno doložiti mu vysvědčení své chrabrosti, jež jsem si nedávno sám dal, odvětil jsem s klidem největším:

„Nebylo to tak zlé. – Snažil jsem se čeliti nebezpečí, ale když jsem seznal, že se nevyznám v zařízení vařidla, lehl jsem si na zem a čekal poslední hodinku…“

Doktor mi věřil na slovo, ale na tváři Petrově zjevil se zlomyslný úsměv. Petr věděl nejlíp, jak se věci mají s mým hrdinstvím.

Zatím pustil se doktor do prohlídky svých patentních závor. I řekl:

„Hle, jak se to stalo! Když jsem sešel dolů, abych zavřel venkovní dvéře, větrem vyražené, zafouklo znova tak prudce síní, že tyto druhé dvéře se za mnou zavřely, a byl jsem chycen v předsíni. Závory vězely pevně ve svých ložiskách, a tenhle železný prut, který je spojuje i ovládá, vypověděl službu, byv nárazem zkřiven…“

Svítalo již.

„Mám za to,“ dodal doktor, „že po takové noci máme oba potřebí trochu odpočinku. – Smím vám nabídnouti pohostinství?“

Představa, že mi bude probroditi se tři kilometry blátem, než se dostanu domů, nebyla nijak lákavá. Proto jsem rád přijal doktorovu nabídku. Zavedl mne do pokojíku, dosti skromně vypadajícího, se skládací postelí pod prošívanou pokrývkou.

„Lehněte si pěkně a odpočiňte si, k polednímu vás vzbudíme.

Nyní jsou čtyři hodiny ráno, máte tedy osm hodin na vyspání… Není to mnoho, ale stačí. Vaše nervy zrovna jako moje musí se uklidniti.“

Měl pravdu. Jedva jsem stál na nohou únavou. Neodstrojen vrhl jsem se do postele a usnul jsem v okamžiku.

Spal jsem klidně a hluboce několik hodin, když v tom byl jsem vyburcován křikem a lomozem zaznívajícím zvenčí. Naslouchal jsem, abych rozeznal, co křik znamená, ale marně. Dav lidí hlučel, pokřikoval, hvízdal a burácel hrozivě.

Tu otevřely se dvéře, a vešel doktor provázený Petrem s pořádnou lískovicí v ruce.

„Slyšíte je!“ zvolal staroch. „Kdo by se toho byl nadál? Že prý mi vyrazí dvéře, budou prý mne lynchovat, a četníci proti tomu nezakročí a jdou s nimi! Rád bych opravdu věděl, co to vše znamená!“

Sám tím znepokojen otevřel jsem okno, jež vedlo právě v onu stranu před dům.

Dav, spatřiv mne, ihned změnil náladu, a ozvaly se výkřiky:

„Ejhle, on je tady!… Vidíte ho!“

A v prvé řadě hlučících spatřil jsem svého sluhu a zahradníka. Rázem se mi vyjasnilo, i propukl jsem v hlučný smích, obraceje se k doktorovi:

„Máte velmi špatnou pověst mezi venkovany. Považují vás za kouzelníka. Moji služebníci věděli, že jsem odešel k vám, a když jsem se nevracel, pobouřili okolí v domněnce, že jste mi ublížil.“

Z okna potom promluvil jsem k zástupu. Vysvětlil jsem mu, že doktor Radvan je dalek toho, zač jej považují.

„Milí přátelé!“ pokračoval jsem, „doktor Radvan jest muž vynikající. Odešel z Prahy, aby měl zde pokoj při svých pracích. Uslyšíte záhy o jeho úžasném vynálezu. Nechť je zdráv! Ať žije! Slávu mu provolejte, přátelé, neboť jeho jméno bude ke cti a slávě naší vlasti, ba celému světu!“

Dav pochopil. Hněv jeho změnil se obratem v jásavé nadšení, které nemělo konce. V tom okamžiku jsem pochopil, jak je vratká nálada davu, který snadno se dá ovládati, aniž si toho vědom jest, jak ohromná, nepřemožitelná síla byla by v lidu tom, kdyby se podařilo ovládnouti ho jedinou, společnou, krásnou a vznešenou myšlenkou k dobru vlasti!

Zavolal jsem svého služebníka a dal mu nějaké rozkazy, pak obrátil jsem se k doktorovi s pozváním:

„Když vše tak pěkně dopadlo, ráčíte mi zajisté oplatit návštěvu, i zvu vás na skleničku vína před obědem.“

Doktor neodmítl a tak za chvilku seděli jsme u nás v jídelně při teplé snídani.

„Měl jste to asi divný pojem o mně, když jste mne ponejprv spatřil,“ zahovořil s úsměvem doktor.

„Ba měl, přiznávám se, že…“

„I jen to řekněte bez ostychu, myslil jste, že nemám v hlavě všechno v pořádku; ale věděl jsem určitě, že při výbuchu nebyl nikdo poraněn. Nejsem lidožrout. Kdyby se bylo někomu při výbuchu něco stalo, nebyl byste mne spatřil po zdánlivém neštěstí tak veselého.“

„Tak jest… vy jste si zpíval…“

„Zpíval?… Možná, mělť jsem takovou radost!“

„Mohl bych znáti příčinu oné radosti?“

„Ihned vám vše vysvětlím, milý příteli. Jak jsem vám již řekl, zabývám se po dlouhou dobu nepřetržitým zkoumáním různých kovů, a obíral jsem se zejména radiem, tímto novým záhadným prvkem, který uvedl v úžas veškerý novověký vědecký svět. Jest vám známo, že do nejnovější doby platilo vědecké pravidlo, že hmoty působí na sebe navzájem přitažlivě, a že tato přitažlivá síla má se k sobě v jistém přesně vypočteném poměru. Čím těleso hmotnější, tím více přitahuje, a to dvakrát, třikrát více, je-li dvakrát, třikrát hmotnější, nebo je-li čtyřikrát, devětkrát atd. blíže. A hle, pro radium jakoby neplatil tento všeobecný zákon; jeho jednotlivé součástky nejen že se navzájem nepřitahují, ale naopak ony se odstrkují, odpuzují, a to s takovou silou, že se rozprchávají a vyzařují všemi směry s rychlostí tří set tisíc kilometrů ve vteřině, což rovná se právě rychlosti světla.“

„Ovšem, ovšem,“ přisvědčoval jsem doktorovi, ač vše to bylo mi úplnou novinkou.

„Slyšme dále. Jako dobrý chemik mám ve své pracovně přesné váhy, a kdykoli jsem směšoval různé hmoty, vždy jsem je s největší přesností jednotlivě odvážil. Neboť hned od časů slavného přírodozpytce Lavoisiera platilo pravidlem, že váha nějaké smíšeniny musí se rovnati součtu vah jednotlivých hmot ve smíšenině obsažených. Toť byla věc tak nesporná a samozřejmá, že nikomu nenapadlo o ní pochybovati. Nuže představte si mé překvapení, když jsem, odváživ co nejpřesněji různé kovy, dříve než se tavily v mé tavírně, zpozoroval, že roztavená směs jest o poznání lehčí. Domníval jsem se zprvu, že jsem se při vážení různých kovův omýlil, i opakoval jsem pokus. Týž výsledek. Patrně váhy mé jsou pokaženy a špatně ukazují… Vyzkoušel jsem tedy váhy a shledal jsem, že pracují s úplnou přesností. Po třetí tedy zvážil jsem kovy před jich tavením, a to s takovou obezřelostí, že byl jakýkoli omyl vyloučen. A výsledek? Byl týž jako dříve.

Málem jsem počal věřiti, že se mi smysly pomátly.

Však pomalu, pomaloučku začalo se vyjasňovati. Zpočátku proskočil myslí neurčitý předpoklad, a zvolna pak z předpokladu dostavila se jistota. Při směsi kovů musila se vyvinouti hmota nová, úžasných, neslýchaných a ohromujících vlastností. A když jsem se tak o tom nauvažoval, nabyl jsem přesvědčení, že stojím na prahu nového objevu, k němuž mne přivedla náhoda. Ona nová záhadná hmota, o jejíž jsoucnosti při směsici kovů jsem byl přesvědčen, musila býti nadána prazvláštní schopností, totiž – že odpuzovala zemskou přitažlivost, nic nevážila, neměla tíže. Srovnejte si v mysli, co to znamená. Hmota nepodléhající přitažlivosti zemské neboli tíži, ale tuto tíži odpuzující, jinými slovy nadaná silou letěti vzhůru od země, což je tolik, jako bychom řekli padati do světového prostoru. Musil jsem vybaviti ze směsice tuto zázračnou hmotu za každou cenu. Můžete si pomyslit, kolik dlouhých dnův a bezesných nocí obětoval jsem této práci! Co různých pokusů, co práce mne to stálo! Ale pořáde výsledku nebylo, jen v duši pevná jistota, že se musím výsledku dodělat. – Jsou tomu čtyři dny, kdy jsem do svého tavícího kotlu přidal dvě nové hmoty, od nichž jsem očekával pěkný výsledek při vybavování záhadného kovu od ostatních součástek. Směsice tavila a vařila se dokonale, když stalo se neštěstí, jehož jste byl svědkem. Neopatrností dozorce u peci vyletělo vše do povětří. V prvním dojmu pohromy této byl jsem všecek zničen a na mysli kleslý. Pak jsem propukl v zuřivost a byl bych vše zde rozmlátil.

Na druhý den ráno vyšel jsem si na vzduch, abych se zotavil z myšlenek, které mi rozpalovaly hlavu. Zamířil jsem bezděčně k místu včerejší pohromy, ke kouřícím se rozvalinám, uprostřed nichž trčel do výše vodorovný široký trámec, opřený o trámce kolmé, zbytek to někdejšího stropu.

Nedbaje, že mi vratká ta troska může spadnouti na hlavu, přistoupil jsem blíže a když se tak rozhlížím kolem, spatřím, že nad mou hlavou na zbytku stropu utkvívají jakési tři kovové koule. V prvém okamžiku jsem si jich valně nevšiml v domněnce, že to zbytky roztaveného kovu, vytrysknuvšího za výbuchu z kotlu a utuhšího v podobě velkých oněch kapek na stropním trámě. Tu však postřehl jsem, že koule ony neutkvívají nehybně, jak by se dalo očekávati, ale že se zachvívají, lehýnce odskakujíce. Protřel jsem si oči a věnoval jsem tomu zjevu větší pozornost. Bylo vskutku tak. Koule se pohybovaly.

Nedaleko válel se polorozbitý stůl, postavil jsem jej pod koule, upevnil podloženými kameny a nadstavil ještě nějakou plechovou nádobou. Vyšplhal jsem se nahoru, abych se zmocnil kulí. Vzal jsem jednu do ruky; oddělila se od trámu docela lehce, nicméně pociťoval jsem v ruce přece jakýsi odpor, podobný tomu, jejž vyvolává magnet v přitahovaném kuse železa. V tom pod neopatrným šlápnutím sesulo se moje lešení, a já s ním spadl na zem. Padaje otevřel jsem dlaň, z níž koule mi vypadla. Jal jsem se hned ji hledati kolemkol mezi haraburdím, ale nadarmo – ač jsem byl jist, že nemohla nikam zapadnouti. Vezmeš si tedy jinou, pomyslil jsem; a znovu jsem vystavěl vratké lešení. Jaký byl můj úžas, když na stropě místo zbývajících kulí dvou spatřím lpěti opětně koule tři. Tři koule tam byly, a před okamžikem jsem jednu z nich sňal a spadl s ní na zem. Musila tedy býti dole. Nevěře svému zraku popadl jsem nejbližší kouli a seskočil s ní dolů. Podrobil jsem kouli zevrubné prohlídce, ale nic zvláštního jsem na ní nespatřil. Položil jsem ji tedy volně na dlaň, abych ji vyšetřil se všech stran. Ale v tom, poslouchejte dobře, neboť co se stalo, je věc nevídaná a naprosto neslýchaná – tedy v tom koule se mi s dlaně lehýnce pozvedla, vznesla se a ulpěla opětně na stropě… sama sebou…! považte – kovová koule!

Vykřikl jsem vítězoslavně, což Petr zaslechl až ve stavení a přichvátal mi na pomoc v domněnce, že se mi přihodilo nějaké neštěstí.

I volám na něj: „Honem, Petře, honem! Seber mi tamhle ty dvě koule, jež vidíš nad svou hlavou, ale neházej mi jich dolů, rozumíš, podej mi je z ručky do ručky, jinak by uletěly jak boží ptáci.“

Můžete si představiti, jak se Petr tvářil. Myslil jistě, že mi přeskočilo kolečko! Ale přece uposlechl a vložil mi do ruky žádané koule. Dvě vstrčil jsem do kapsy, jednu jsem podržel v ruce a odešel s ní na volné prostranství podniknout zkoušku. Sehnul jsem se a položil kouli na zem, načež pustiv ji z ruky, rychle jsem se vztyčil. Koule nezůstala ležeti, ale vznesla se hned do výše. Zachytil jsem ji ještě včas a znova jsem ji položil na zem a vypustil. Tentokrát jsem jí však nezadržel, když se vznášela. Koule letí nad mou hlavou, výš a výše, až zmizí mi z dohledu… Uletěla do světového prostoru, a to rychlostí každou vteřinou vzrůstající!

Ó, zázrak! Ó, té blaženosti nikdy nepocítěné! Objevil jsem netoliko kov, který vzdoruje tíži, ale který vyvrací všecky zákony přírodní, jsa odpuzován do prostoru světového touže silou, jaká přitahuje to které těleso k zemi, jinými slovy kov, který má schopnost padati do světového prostoru. Tím způsobem dovedu nyní každému tělesu dáti týž pohyb, jestliže je pokryji vrstvou zázračného kovu, a bude se pohybovati v příčné čáře, pohybem zrychleným dle pravidel pádu těles, do nekonečna, kam budu chtít. Nic ho v cestě nezadrží a s cesty neodchýlí, poněvadž ve vzduchu a ve vzduchoprázdnu není překážek.“

„A jste si tím jist, že kov onen vyrobíte v libovolném množství?“ odvážil jsem se namítnouti.

„Nejen že jsem si tím jist, ale vyrobil jsem již opravdu několik desek kovu tohoto a mohu jej dále slévati beze všech obtíží. Ostatně sám jste je měl v ruce…“

„Věru, ona podivuhodná slitina vážící méně nežli ptačí pérko…“

„Tak jest – – rozumí se, že jsem zbývající dvě koule podrobil přesnému chemickému rozboru a tak získal jsem určitou formuli nového onoho tělesa, které jsem pojmenoval „repulsit“ ( Od latinského slovesa repello = odrážím, odpuzuji.), poněvadž místo aby bylo tíží přitahováno, tuto tíži odpuzuje, získávajíc tím své síly vzestupné. Však tento repulsit byl mi již svrchovaně potřeben, ano svrchovaně! Pomocí jeho totiž uskutečním cestu, o níž jsem dlouho marně snil, poněkud delší cestu světovým prostorem, která bude se vám zdáti jistě dobrodružnou… Chci se totiž podívati na planetu Mars…“

„Ovšem, toť cesta poněkud méně obvyklá,“ odvětil jsem taje své ustrnutí, „ale není mi ještě dosti jasno, jak to se svým repulsitem dokážete.“

„Vše je již stanoveno a připraveno, milý příteli, a chcete-li mne provázeti do mé pracovny, ukáži vám zajímavý plán, který jsem již vypracoval. Musíte býti do věci zasvěcen, poněvadž mne budete na oné cestě provázeti… Vaše rozhodnutí se v tom zajisté nezměnilo, není-liž pravda?“

„Arci, nezměnilo! Jsem k tomu odhodlán pevněji než kdy jindy!…“

„Výborně! Nuže ku předu…“

Za půl hodiny nalézám se v pracovně doktora Radvana.

„Dnes máme 24. srpna…“ zahovořil doktor, „musíme tedy 18. dubna opustiti zeměkouli.“

„Proč právě 18. dubna?“

„Poněvadž vyjedeme-li toho dne, stihneme planetu Mars v okamžiku, kdy bude zemi naší nejblíže, to jest ve vzdálenosti 56 millionů kilometrů.“

„Nu, to je již hezký kousek cesty!“

„Jest, ale celkem nic to neznamená, povážíme-li, že planeta tato v době svého odsluní jest vzdálena od zeměkoule 400 millionů kilometrů. Dle přesného výpočtu bude tedy potřebí sedmnácti dnův a dvou hodin, abychom přistáli na Marsu.“

„Jakž jste mohl to vše tak přesně vypočísti?“

„Věc to zcela jednoduchá… Znáte zákon o pádu těles? že ano? Dle toho víte, že každé těleso, puštěné volně do prostoru, puzeno jest jistou silou dolů k zemi. Síla ta jmenuje se tíže, a každé těleso svou tíží padá, byvši zbaveno podpory. Padajíc nabývá každou vteřinou větší rychlosti, pohybuje se tedy zrychleně.“

„Zcela správně…“

„Za první vteřinu padne těleso 4 metry 90 centimetrů, za druhou vteřinu padne 19,60 metru, za třetí vteřinu 44,20 metru, za čtvrtou 78,50 metru a tak dále. Hmota repulsitová, nepodléhajíc tíži zemské, jest odpuzována směrem opačným za týchž pravidel rychlosti. Padá tedy do prostoru světového taktéž zrychleně, jakoby byla puzena k zeměkouli svou tíži, to jest za prvou vteřinu 4 metry 90 centimetrů, za druhou 19,60 metru a tak dále, až dostoupíme vzdálenosti, kde začíná působiti přitažlivost planety Marsa, což se stane za osm dní a asi třináct hodin.“

„Avšak dříve než dorazíme až tam,“ nadhodil jsem, „poněvadž rychlost našeho pohybu dostoupí závratné číslice, zdaž nebudeme spáleni v prach a popel a rozptýleni do prostoru?“

„Nikoli, neboť než naše povětrná loď nabude takové rychlosti, aby jí třením o vzduch mohlo hroziti nebezpečí vámi naznačené, proletíme již pásmem ovzduší a mineme je, neboť je to pouze nějakých sto kilometrů… Potom ocitneme se ve vzduchoprázdnu, kde je tření o vzduch a tím zahřátí naší lodi vyloučeno.“

„Nuže výborně!“ zaradoval jsem se… „Ale dosud jste mi nenaznačil, jak bude ta naše povětrná loď vypadati…“

„Hned vám to povím…“ odvětil doktor… „Naše loď bude míti tvar dělového granátu.“

„Jako loď hrdinů Julia Vernea?“

Doktor pokrčil rameny a odtušil:

„Mluvíme spolu o věcech velmi vážných, jest nemístno tedy přirovnávati naši pout ke knižním bajkám a k vymyšlenostem. Verne pout svých hrdin prostě vymýšlel, kdežto my…“

„Račte jen pokračovati, doktore, prosím vás o to!“

„Jak jsem řekl, odjedeme v granátu. A můžete býti ujištěn, že tato naše střela bude podivuhodně svému účelu přizpůsobena. Hle, zde mám několik zběžných náčrtkův o tom, a libo-li, můžete se o tom přesvědčiti.“

A doktor Radvan rozložil přede mnou několik menších listů papíru, na nichž nakreslen plán jednotlivých částí střely vpředu zašpičatělé, vzadu tupé, duté a různými přístroji opatřené.

„Zde vizte,“ pokračoval učenec, „naše povětrná loď… bude 13 metrů dlouhá a 3 metry v průměru a bude nejen vzducholodí ale zároveň lodí podmořskou a automobilem k cestám po pevnině.“

Otevřel jsem na doktora široce oči.

„Tak jest, bude lodí podmořskou i automobilem… Dříve než se dostaneme k marsické pevnině, bude nutno, abychom projeli širá marsická moře, planetu obklopující. Mimo to musíme se rychle bráti vpřed neznámým světem, abychom dostihli území obydlených…“

„Domníváte se, že na Marsu žijí lidští tvorové?“

„Dovíme se toho dost brzo… Ale vraťme se ke své lodi. – Střela bude obklopena vrstvou repulsitu pět centimetrů tlustou, pod touto vrstvou bude železný plášť, to jest druhá menší střela z lehké oceli, docela samostatná, takže se nechá z repulsitového pouzdra svrchního volně vyšinouti dle naší libosti… Ale to vše vám vysvětlím později. Uvnitř budou upraveny čtyři pokojíky, svítit budeme elektrickými lampami, napájenými dynamoelektrickým strojem o osmi pístech a 200 koňských silách. Podlahy oněch pokojíků neboli kabin budou zavěšeny na způsob Cardanova kruhu, to jest zachovají vždy vodorovnou polohu, ať koule naše ocitne se v jakékoli poloze. To, jak známo, umožňuje se kruhovitými závěsy, pohyblivými kolem rovných os. Okrouhlá okna naše nebudou zasklena, aby tím neubírala repulsitu síly, ale opatřena plotnami z repulsitu průhledného. A nyní se podívejte na tenhle dvojitý šroub…“

„Vidím…“

„Stačí pohnouti touto pákou, a lodní šroub okamžitě vyšine se z koule. Jest spojen ocelovou osou s elektrickým hybostrojem.“

„A co znamenají tahle kolesa, jež tu vidím?“

„Toť zase součástka automobilní… když bude třeba změniti kouli na automobil, postačí k tomu zatočiti touto pákou. Kovový rámec s kolesy, který zde v pláně červeně vyznačen, spustí se o metr níže, zapadne do výřezův a skob na dně koule upravených. Týmž pohybem otevrou se záklopy po bocích koule, kolesa jimi projdou a postaví se na zem. A nyní místo kormidla zaujme zde toto ocelové řídicí kolo, umístěné mezi předními okny, jimiž bude míti řidič vozu náležitou vyhlídku na cestu. Dvě pevné a spolehlivé brzdy doplní náš granát na řádný automobil.“

„Vše, co slyším, je obdivuhodně vymyšleno!“ zvolal jsem. „Ach, doktore, vy jste geniální muž a za krátký čas budete chloubou i slávou celého národa!“

Učenec neodpověděl, ale oči mu ctižádostivě zajiskřily. Pokračoval:

„Ubezpečuji vás, že vše v našem kovovém vagoně bude na svém místě a pranic nebude scházeti.“

„Ale jak budeme dýchati? Co platno otevříti čerstvému vzduchu okna, když ho ve vzduchoprázdnu světovém nebude?“

„Toť víte, že jsem na hlavní věc nezapomněl. Povezeme s sebou schrány s dostatečným množstvím kyslíku, aby dýchavý vzduch náš mohl býti obnovován po celou cestu tam… i nazpět.“

Učenec zamlčel se na chvilku, než vyslovil poslední slovo. Což by měl přece nějakou nejistotu se zřetelem k budoucnosti?

Konečně vyňal ze zásuvky velký svitek papíru, na němž vykreslen byl náš vůz ve svém celku. Celkové kresby takové jsem ani na malých náčrtcích dosud neviděl. Zde také místo polohy vodorovné zaujímal polohu poněkud vztyčenou hrotem do výše… to jest tak, jak bude nakloněn ve skutečnosti při své pouti vesmírem.

Viděl jsem, že vnitřek koule po celé délce od zahrocené části přední až do zadu opatřen jest jakýmsi lešením, na němž upraveny jsou tři stejné kajuty, spojené navzájem úzkými dveřmi. Aby mi bylo lépe rozuměno, rozdělím je ve tři patra, která vskutku tvořily, když koule byla nakloněna. Představte si obrovský doutník, po jehož boku vinou se železné schůdky. Nejnižší místnost byla špižírnou, neboť doktor ani v tomto ohledu na nic nezapomněl. Povezeme s sebou zásobu šunky, nasoleného masa, konserv, sucharů, pár lahvic plzeňského, několik šampaňských, víno stolní a minerální vodu. Kajuta v prvním patře, obklopená dřevěnými skříněmi, určena za ložnici. Budou zde dvě postele a pohyblivý stůl jako na lodích. Pokojík v třetím patře, to jest u samé špice koule, bude strážnicí. Odtud bude doktor říditi let svého projektilu. To bylo v jedné půli.

Druhá polovice koule obsahovala rovněž tři kajuty, ale ty mohly býti pomocí přístroje dosud mně nepovědomého rozloženy tak, že schodiště podlahy a stropy přitiskly se ke stěně koule, ponechávajíce celé to prostranství volným.

Mezi tím, co jsem se díval na plán, doktor Radvan pohlížel na mne zpod brejlí. Konečně zvolal jsem udiven: „Vše to jest věru báječné! Jen aby se vám podařilo uskutečniti tento velkolepý záměr!“

„Nic mi nepřekáží,“ odvětil učenec. „Obětoval jsem všecko své jmění, abych podnik dovedl k cíli. Dohodl jsem se již cestou telegrafickou se Štěpánovskými železárnami, zítra jim pošlu duplikát těchto plánův, a železárny dají se hned do práce.“

* *

*

Přípravy trvaly téměř tři měsíce bez jakéhokoli přerušení. Konečně dne 27. listopadu odebral jsem se do Štěpánova ve společnosti doktora Radvana a Petra. Obrovská střela byla již ulita ve svých kadlubech, a že nemohla býti odlita pro svou ohromnost na jeden ráz, byla rozdělena na tři části, jež měly býti spojeny nýty a šrouby. Doktor Radvan prohlédl si bedlivě všechny tyto předběžné práce a jevil úplnou spokojenost. Potom rozhovořil se dosti dlouho s hutními inženýry.

Neušlo mé pozornosti, že inženýři pohlížejí na mého milého přítele jako na člověka bláznivého. Nicméně přece, poněvadž řádně platil, zachovali se přesně dle všech jeho přání.

Více než půl roku pracovalo třicet dělníků pro doktora, a v polovici března byl povětrný vůz téměř hotov.

Zbývalo ještě uliti repulsitový obal. Tu však naskýtaly se obtíže největší.

Střela musila býti dopravena do nízké kolny se silným stropem, poněvadž desky a součástky repulsitové, byvše vyňaty z kadlubů, povzlétaly hned do výše jako pápěrky, do nichž vítr zafoukne. Pevným stropem musilo býti zabráněno, aby nezmizely v povětří.

Dne 2. dubna byla koule úplně již obložena antigravitačním ( Antigravitační = vzdorující přitažlivosti.) krunýřem.

Repulsitový obal nebyl však s povrchem koule spájen, ale byl navlečen volně na kouli. Koule mohla býti pomocí pák zvláště upravených z tohoto obalu vyšinuta. Okolnost to velmi důležitá, a nesmí se na ni zapomenouti.

Dne 16. dubna byla koule dopravena na volné prostranství před hutě, byvši při tom pevně poutána provazy, aby neuletěla. Pomocí jeřábův a podpěrných rámů postavena tak, aby zašpičatělou přídou trčela do výše.

Můžete si představiti, s jakým úžasem přihlíželi venkované této práci, vidouce, že velikánská, těžká koule přivázána je k zemi lany jako nějaký balon.

Den před odjezdem viděl jsem, že doktor Radvan stále a stále něco ve svém zápisníku počítá.

„Stal se nějaký omyl ve vašich rozpočtech?“ otázal jsem se ho.

„Nikoli,“ odvětil doktor, „ale jest nezbytně potřebí, abych přesně určil bod na zeměkouli, kdež právě se nalézáme, abych dle toho mohl určiti, v jakém úhlu má býti naše koule namířena, aby se s cílem neminula. Víte tak dobře jako já, že při tom musí býti dbáno dvou podstatných okolností, totiž že koule bude podléhati dvěma hybným silám, své vlastní pudivé síle a pak té, jakou jí dodá země následkem svého otáčení se kolem osy neboli rotace. Vlastní hybnou sílu své koule známe. Hybnou pak sílu, jíž bude na ni působiti zemská rotace, snadno určíme. Huti naše leží mezi 48. a 49. stupněm severní šířky, rovná se tedy rychlost pohybu tohoto bodu zemského 24.000 kilometrů ve 24 hodinách, čili 1000 kilometrů v hodině. Síla toho pohybu přenese se také na naši kouli a bude na ni stále působiti. Je vám známo, že pohyb, jejž to které těleso obdrží, nemůže sám od sebe přestati bez působení nějaké síly protivné. Zastavte rychle automobil, jenž ujíždí plnou rychlostí! Co se stane? Lidé na něm sedící budou vymrštěni do předu, a to prudkostí tím větší, čím rychleji automobil bude se pohybovati. Dle toho uvažme: místo hutí pohybuje se rychlostí 1000 kilometrů v hodině. O tolikrát 1000 kilometrů tedy vyšinula by se naše vzducholoď ze své přímé dráhy na Mars, kolik hodin by potřebovala, aby tam doletěla, a čas tento jest nám znám, neboť bude k tomu potřebovati 17 dní a 2 hodiny, to jest celkem 410 hodin. Odchýlila by se tedy od své dráhy o 410.000 kilometrů. Vědouce to, musíme učiniti příslušné opatření a nakloniti hrot své střely směrem opačným tak, aby odklon činil 410.000 kilometrů na západ od Marsa.

Ale to není ještě vše. Země, jak víte, má ještě jeden pohyb, totiž kolem slunce. Také tento pohyb musí býti při našem podniku vzat v úvahu.

Kdybychom si nevšimli toho, co jsem vám nyní uvedl, dopustili bychom se téže chyby jako dělostřelec, který míře na pohybující se nepřátelskou loď, nepočítá s jejím pohybem, ani s pohybem svého děla na kymácející se lodi. Ostatně, abych ani tak daleko pro příklad nechodil, jste-li střelec, víte, jak daleko nutno utíkajícímu zajíci předstřeliti, aby ho rána stihla. Není-li Mars takovým uhánějícím zajícem po louce všehomíra, a my střelci jeho!“

Všechna tato učenost, kterou mi tu doktor vypravoval, byla mi arci španělskou vesnicí. Zajíce stříleti umím, ale nikdy mi při tom nepřipadlo srovnání s pohybem nebeských těles. Nicméně projevoval jsem ke všemu tomu úplné své porozumění a liboval jsem si různými citoslovci, jako: „Toť patrno… Ach, zajisté… To se samo sebou rozumí… Toť samozřejmé…“

A doktor pokračoval ve svých výkladech v domněnce, že mu dobře rozumím. Konečně prohodil:

„Mám za to, že jsem se ve svých výpočtech nezmýlil. Zkoumal jsem je několikrát; nicméně k vůli větší jistotě dovolím si srovnati je s výpočty vašimi, které sám bez mého přispění provedete. Shodnou-li se oba výpočty, můžeme býti o správnosti jich přesvědčeni.“

Tato doktorova výzva polila mne ledovou sprchou. Pohlížel jsem na doktora s vyjevenýma očima, nedávaje odpovědi. Již již chtěl jsem se mu vyznati, že všemu tomu dohromady ani zbla nerozumím, ale na štěstí přišel Vácha a obrátil myšlenky doktorovy jiným směrem. Byl všecek udýchán a pravil doktorovi:

„Pane doktore, rád bych vás o něco poprosil.“

„Nuže, poslouchám, jen mluv,“ odvětil učenec.

„Rád bych vás provázel na té cestě.“

„Jsi bloudek, Vácho! Ostatně nebude tě nijak potřebí. Jsme již dva, a to stačí.“

Vácha se usmál, řka:

„Nu, dobrá, ale bezpochyby nevzpomněl jste si na jednu věc… Že nejsem zrovna špatný kuchař. Vzpomeňte si, že jste mne zasypal několikráte chválou pro moje koláčky, jež vám vždy tolik chutnají. Mohu přece velmi dobře zastávati místo vrchního kuchaře na palubě vaší lodi. Konečně nemůžete věděti, nepodniknou-li na vás Měsíčané nějaký útok… Slyšel jsem totiž, že Měsíc je obydlen prapodivnými a velmi zlomyslnými tvory.“

„Můj milý Vácho,“ zasmál se doktor, „vždyť my se neubíráme na Měsíc, ale na planetu Mars…“

„Měsíc nebo Mars, to jest všechno jedno, všude jsou krajiště velmi podezřelá. Což pak nemohou vám Marťané působiti stejné nesnáze při vašem příjezdu? Jste si tím jist, že je sám zdoláte? S mou pomocí ovšem bylo by to již méně nebezpečné…“

A Vácha pozvedl své obří pěsti do výše.

Doktor pozoroval okamžik svého služebníka, načež mu řekl:

„Nuže dobrá, půjdeš s námi!“

„Oh, díky, díky!“ vykřikl Vácha radostně, „uvidíte, že vám budu k většímu užitku, než si myslíte. Jsem jist, že nijak nebudete litovat, že jste mne vzal s sebou.“

Nijak jsem se nemrzel, že Vácha zúčastní se naší výpravy, neboť již samého mne napadlo, k jakému užitku vlastně doktorovi budu, když neumím pracovati a ani v jeho vědách hrubě se nevyznám.

* *

*

Den odjezdu se přiblížil. Ohromné davy lidí shromáždily se vůkol na pláni. Všude plno bylo zvědavců, kteří si prohlíželi kouli vztyčenou na rovině.

Přiznávám se, že z rána dne 18. dubna mělo mé odhodlání na kahánku. Vážně jsem uvažoval, mám-li či nemám s doktorem. Rozpaky mé trvaly několik hodin. Již, již jsem se odhodlával vyhledati přítele doktora a říci mu, aby s mým účastenstvím nepočítal. Ale vždy zarazil mne stud.

Okamžik, kdy opustíme tento svět, se přiblížil. Doktor udělil již poslední své rozkazy.

Doktor, v jedné ruce zápisník, v druhé kompas, dal nakloniti kouli směrem západním od onoho bodu, kde dle jeho výpočtů tkvěla oběžnice Mars. To stalo se pomocí kladek a válců, takže hrot koule byl skláněn ve směru označeném, až konečně doktor zvolal:

„Dost, zastavte!“

Stalo se. Koule náležitě upevněna a podložena silnými trámy, načež učenec ještě jedenkráte s největší přesností zjistil úhel sklonu.

„Tak je to dobře,“ pochvaloval si.

Potom odebral se na estrádu, opodál k slavnosti té zřízenou, kdež bylo již shromážděno asi 50 hostů z okolí. Usedl jsem s Váchou doktorovi po boku. Hudba zahrála naši národní hymnu, načež jeden, dle všeho velmi učený pán, v dlouhém šosatém kabátě s nějakým blýsknavým plíškem na prsou, pronesl učenou řeč, jíž větší část posluchačů ani zbla nerozuměla.

Doktor Radvan chtěl navzájem něco promluviti, ale o něm víme, že řečníkem, nebyl. Zarděl se při tom řečnickém pokusu, zakoktal několik slov bez ladu a smyslu, načež umlkl, věty započaté ani nedopověděv.

Z jeho slov dalo se jedině vyrozuměti, že dal své povětrné lodi jméno „Svět“.

„Ať žije „Svět“! Ať žije „Svět“!“ volalo shromáždění.

Doktor se třikráte lehounce uklonil, načež, obrátiv se k Váchovi a ke mně, prohodil: „Chvíle odjezdu nastala. Alea jacta est! ( Kostky jsou vrženy! Známý výrok Caesarův, který pronesl, chystaje se překročiti s vojskem svým řeku Rubikon.)“

Na to sestoupili jsme vážně s estrády a zamířili jsme k „Světu“, kolem něhož stálo několik strážníkův, aby udrželi pořádek, a veškeré úřednictvo železáren Štěpánovských.

Přiblížil se vážný okamžik. Cítil jsem, jak mi srdce buší, div se nerozskočí. – Byl jsem asi velice bledý, neboť, rád doznávám, měl jsem opravdu strach. Nicméně kráčel jsem hlavu vzhůru a hrdě kol kolem se rozhlížeje jako furiantský odsouzenec, jejž vedou na popraviště.

Doktor nařídil strážníkům, aby opatrně uvolnili provazy, poutající kouli, pak dotkl se péra na povrchu koule. Tu otevřela se malá dvířka, do nichž vkročil Vácha první.

„A nyní vy, pane Prokope,“ pobídl mne staroch.

Známý mně hutní inženýr obrátil se v tom ke mně s několika slovy. – Chopil jsem se této příležitosti jako trosečník trámu. – Prodlužoval jsem rozmluvu, abych získal času a oddálil okamžik, kdy zmizíme v nitru dobrodružného vozidla. Jest jisto, že jsem byl podoben člověku, který se rozhodl usmrtiti se v určitou hodinu a který čeká, až tuto hodinu všechny zvonce na městských věžích odzvoní.

Tu doktor pobídl znovu:

„Nuže, dále, pane Prokope!“

Loučil jsem se s inženýrem prodlouženým stiskem ruky. Rozhlédl jsem se naposledy po zástupu, který nás obklopoval, po zelené rovině zalité sluncem, z níž ozýval se ruch čilého, veselého, okouzlujícího života. – Fakír, jehož pochovávají za živa, nebývá více rozčilen, než jsem byl tehdy já. Napadlo mne, abych vzal rychle nohy na ramena a dal si raději líbiti posměch za svou zbabělost a nestatečnost, ale v tom setkal jsem se se zrakem doktorovým, s oním zvláštním pohledem, jenž působil na mne neodolatelnou mocí. Jakoby přimrazen a hypnotisován tímto pohledem vkročil jsem za Váchou dovnitř koule.

Doktor v patách za mnou. Zaslechl jsem ještě, jak lidé kol kolem vykřikují a volají, načež krátkým, ostrým nárazem zapadla branka, a zvenčí nebylo již slyšeti než matné hlučení jako včelí bzukot.

Provazy byly uvolněny a sklouzly dolů po repulsitovém obalu, a v témže okamžiku měl jsem pocit, jako bych padal do hluboké studny. Po chvilce zase připadalo mi, že stojíme nehnutě v prostoru.

„Tak už tedy jedeme,“ prohodil vesele doktor.

Pohlédl jsem na něho při svitu elektrické lampičky, upevněné na stěně pokojíku. Staroch jevil úplný klid, a jeho úsměv nebyl nijak vynucen.

Vácha se svou veselou náladou teprve nijak se netajil.

Upravenými okénci mohli jsme se rozhlédnouti na vše strany, také směrem pod sebe, a tu právě nás pohled ujistil, že se pohybujeme a to rychlostí závratnou. Rychlost naše každou vteřinou rostla, aniž bylo cítiti nárazy nějaké pudící síly. V krátké chvíli bylo viděti, jak země pod námi uniká a se ztrácí.

16 minut a 40 vteřin po svém odjezdu byli jsme vzdáleni od země 5000 kilometrů. Oblost zeměkoule stávala se nám čím dále zřetelnější. Viděli jsme rozsáhlé plochy pozemských moří, jejichž blankytná barva temněla víc a více, kdežto souše jevily se stále jasnější.

Po hodině oznámil nám doktor, že ujíždíme rychlostí 35 kilometrů a 640 metrů ve vteřině a že se nalézáme 64.800 kilometrů ve výši zeměkoule, z níž nyní nezbývalo více než lesknoucí se kruhová deska, blížící se velikostí i podobou měsíčnému terči.

Vystoupili jsme do třetího patra do pokojíku strážničního, abychom se rozhlédli předním oknem. Ačkoli měl náš vůz dosti silné stěny, přece jsme pociťovali, že nám vniká do něho zima. I byli jsme nuceni obléci kožichy.

Doktor, přistoupiv k vyhlídce, stanul tam chvíli bez hnutí, s tváří na samém skle. Něco musilo upoutati jeho pozornost. Co to asi jest? Viděl jsem, že je to jakási světélkující hmota, která každou vteřinou nabývá větších rozměrů. –

„Co to je, doktore?“ zeptal jsem se.

„Nevím ještě,“ odvětil doktor, pokračuje ve svém pozorování.

Stanul jsem za ním a pozoroval jsem taktéž zářivou hmotu, která se k nám blížila rychlostí blesku. V tom učenec rychle se ke mně otočil, i viděl jsem, že jest všecek ustrašen.

„Nuže, co to jest?“ zvolal jsem znova úzkostlivě.

„Hrom to spal!“ vztekal se doktor. „Vidíte tu záři, jak letí na nás? Jiskření její zjasňuje se co vteřina. Letí na nás, a my hrneme se proti ní! – Vyhnouti se není možno. Nic se nedá dělati, nic, naprosto nic!“ –

Načež tluka se do čela, dodal zoufale: „Letí na nás povětroň! – Povětroň velkých, ohromných rozměrů. Srážka jest neodvratná!“ –

III.

SVĚTELNÉ MORE.

Bylo nám na palubě „Světa“ jako plavcům na širém moři, když zavzní výstražný hlas kapitánův, že loď dostala trhlinu a že se potápí. Pocitu toho jste zajisté, milí čtenářové, nezažili, a ani vám ho nepřeji. Ale přece je trosečníkům takovým pokaždé lépe nežli nám, kteří jsme neměli ochranných lodic, abychom z tonoucí lodi na ně vstoupili a pluli k pevnině. Zkáza naší lodi znamenala i neodvratnou zkázu naši.

A ta se blížila. Zkáza strašlivá! Žhavý povětroň obrovských rozměrů hnal se přímo proti nám závratnou rychlostí. Neměli jsme kormidla, abychom se mu vyhnuli.

Pochybuji, že by kdy v životě lidé mohli se ocitnouti v postavení strašlivějším, než v jakém jsme byli my. Ještě nyní, kdy o tom píši, zachvívám se hrůzou při té vzpomínce.

Bědovali jsme, modlili jsme se hrůzou i úzkostí, a doktor Radvan tloukl hněvivě do stěn našeho vozu a skuhral chraplavě:

„Náhoda! Náhoda!“

Bezpochyby činil si v duchu velkou zodpovědnost z toho, že mne a Váchu vzal s sebou, neboť pohlížel na nás smutně a šepotal:

„Chudáci ubozí!“

Slyšeli jsme již zřetelné dunění, podobné zvuku obrovské lodní sirény. ( Siréna jest parní píšťala na lodi, jíž se dává při mlhavém počasí a v noci znamení.)

Světlo stále se přibližovalo, podobajíc se nyní již široširému žhoucímu ohništi, které nás oslepovalo.

Ještě několik vteřin, a budeme jím pohlceni a beze sledu zničeni.

Ze všeho toho, co jsme a čím projevuje se život náš, nezbude než hrstka mizivých, bezejmenných součástek… pár neviditelných prvků, které se rozptýlí bezmezí nekonečnosti!

Obrátíme se v prach a popel dle slov Písma, aniž tělesné schránky naše podstoupiti musí celou řadu proměn umrlých těl našich pozemských sourodákův, od nichž zůstaneme na věky odloučeni.

Vácha a já neuvědomovali jsme si již ničeho.

Sklesli jsme na kolena jako dva námořníci, kteří vědí, že jest všemu konec, vyráželi jsme nesouvislé výkřiky, dávajíce takto průchod veškeré své zoufalosti.

Tu doktor Radvan, který i v takovém okamžiku zachoval všechnu svou chladnokrevnost, obrátil se prudce k nám, rozpřáhl ramena, sklonil hlavu jako člověk, jenž vidí, že se mu hroutí dům na hlavu…

Vykřikl jsem strašlivě…

Vácha padl na podlahu jako neživé těleso.

Obrovské plápolání… Svit tisíce jízlivých blesků pronikl okénci dovnitř lodi, i pocítili jsme v okamžiku takové vedro, jako bychom se ocitli v rozžhavené peci.

V té chvíli „Svět“ uhnul se s cesty, jakoby odfouknut nárazem divého vichru… Jeho spáry zaskřípaly, i měli jsme pocit, že naše povětrná loď se splošťuje, že se drtí od špice až ke spodině.

Na štěstí vše to bylo klam, neboť téměř současně zazněl doktorův hlas vesele jako vítězná polnice:

„Jsme zachráněni! Slyšíte, přátelé, jsme zachráněni!“

Domníval jsem se, že jsem hříčkou sluchového přeludu, ale doktor přistoupil k nám, zatřásl námi oběma a opakoval tutéž větu.

Byli jsme tedy opravdu zachráněni.

Stěží jsem tomu uvěřil… Protíral jsem si oči jako člověk, jenž se probudil z dlouhého snu, a rozhlédl jsem se okéncem.

Zář povětroně bylo stále viděti, ale již nebyla tak pronikavá a stále slábla.

Nebylo již pochybnosti… Povětroň, jenž nás hrozil rozdrtiti, minul se s naším „Světem“, aniž se ho dotekl.

„Máme štěstí, drazí přátelé,“ prohodil učenec. „Čeho měli bychom se nadále obávati, když se nám podařilo uniknouti nebezpečí tak hroznému?“

Pohlíželi jsme na doktora vyjevenými zraky.

„Hněte se přece, u všech všudy!“ vzkřikl učenec. „Viděl kdo jaktěživ taková nemehla? Měli byste skákat, tančit, výskat radostí!“

„Jest vskutku pravda,“ koktal jsem, „že již nemáme ničeho se co báti?“

„Již jsem vám řekl, že nikoli.“

„A co naše koule?“

„Nu, co by mělo být s koulí?“

„Domnívám se, že bude nějak pochroumaná.“

Doktor Radvan pokrčil rameny a řekl:

„Nic se jí nestalo.“

„A přece jsem cítil zcela zřetelně, že se stlačuje.“

„To se vám pouze zdálo, když jsme byli prudce vymrštěni ze své dráhy následkem tlaku, vzbuzeného letem povětroně. Toť také svědectví, že plujeme dosud v oblasti ovzduší. Můžete býti zcela kliden. Našemu „Světu“ nestalo se nejmenší úhony, leda že je na povrchu trochu připečený, ale to nic nevadí. Tím jeho vzestupné síly nijak neubylo. Podívejte se, vrátil se opět do své původní cesty a ujíždí rychleji než kdy jindy. Kdyby to byla koule z obyčejné litiny, už by z nás nebylo ani prášku…“

„Náš „Svět“ má tedy vlastnosti jako salamandr,“ zvolal Vácha, nabyv opět svého dobrého humoru. – „Neboť projede plameny, aniž mu uškodily!“

Nešlo mi ještě dobře na rozum, jak jsme mohli životem vyváznouti.

Doktor mi okolnost vysvětlil:

„Záře, již jsme zpozorovali, jakoby se ubírala přímo proti nám. Dojem tento vzbuzen byl tím spíše, poněvadž pro sršivý jas nebylo nám možno přesně rozeznati, kde je vlastní jádro povětroně. A povětroň přicházel vlastně v křivce, nikoli v přímce, takže přeťal naši cestu ve vzdálenosti asi 10 kilometrů před námi. Několik tercí ( Terce = jedna šedesátina vteřiny.) času více, a byli bychom se s ním setkali zrovna v průsečném bodě.“

Rozhlédli jsme se okny.

Povětroň vypadal nyní jako velká hvězda, jsa vzdálen od nás několik millionů mil, neboť rychlost „Světa“ zvětšovala se vystupováním, kdežto rychlost povětroně rostla blízkostí zeměkoule.

„Jen abychom se nesetkali ještě s nějakým podobným tulákem,“ prohodil jsem nemístně.

Doktor Radvan svraštil čelo a změřil mne mrazivým pohledem.

Snažil jsem se smazati dojem oné své poznámky tím způsobem, že jsem se nadšeně rozhovořil s Váchou o krásách naší cesty i o těch, jichž se teprve staneme účastníky.

„Kdyby mně byl někdo řekl,“ vzkřikl obr, „že pojedu na Měsíc, nebyl bych tomu věřil.“

„Upozorňuji tě, Vácho, již po druhé,“ vpadl doktor, „že se neubíráme na Měsíc ale na planetu Mars…“

„Pro mne je to vlastně jedno… Ale abych vám, pane doktore, neodporoval, nebudu již mluviti o Měsíci.“

„Tak bude dobře, Vácho,“ odvětil staroch s úsměvem. „Ale měl bys se raději starati o naše žaludky; začínám míti hlad.“

Vácha nedal se dvakrát pobízeti. Odebral se do špižírny, a v okamžiku slyšeli jsme chrastiti talíře a bouchati zátky z lahví.

Doktor zatím vzal zápisník a vpisoval do něho nekonečné řady číslic.

Pak diktoval mi některá svá pozorování, jež jsem zapisoval do velkého sešitu, na jehož desku napsal jsem krásným písmem: „Lodní denník“.

Letěli jsme stále vpřed bez jakéhokoli otřesu, leda že občas pocítili jsme, jak naše koule lehýnko se otočila.

Minuli jsme již dávno poslední hranice ovzduší i ubírali jsme se nyní étherem jako bytosti bájeslovné.

Kolem nás po jedné straně byla téměř úplná tma, po druhé straně viděli jsme slunce – slunce chladné a smutné, takže lze lehko učiniti si představu o jednotvárnosti této vzdušné cesty.

Nemohu nijak doporučiti přátelům turistiky, kteří milují krásné pohledy a rozkošné krajiny, aby podnikli takový výlet étherem – tenť jest beze všeho půvabu.

„Jak dlouho zdržíme se v těchto končinách?“ tázal jsem se doktora.

„Asi osm dní.“

„Ó jé!“ posteskl jsem si nevesele.

Tázal jsem se učence ještě na některé jiné věci, když v tom přiběhl Vácha. Tvář měl křečovitě staženou a oči podlité krví.

„Co se stalo?“ vykřikl doktor dívaje se na obra.

„Stalo se… totiž… že se dusím… nemohu dýchati… a…“

Vácha klesl na zem u našich nohou. Učenec odebral se rychle do špižírny, ale hned se vrátil všecek červený hněvem.

„Bláhovec!“ vzkřikl, „byl tak neopatrný, že zapálil lihový kahan k svému vaření… Což je tohle rozum, zapálit ohřivadlo v pokojíku několik čtverečních metrů prostorném, kde není dýchatelného vzduchu nijak nazbyt! –“

A učenec pohnul pákou, uzavírající nádržky kyslíku, umístěné v přední části projektilu.

Vácha zvolna přicházel k sobě… Otevřel pomalu oči, rozhlédl se po nás a kolem dokola všecek vyjeven, načež sebrav se rychle na nohy, zvolal:

„Odpusťte mi, pane doktore, chybil jsem, ale chtěl jsem vám způsobiti překvapení výbornou roštěnkou. Opravdu nenapadlo mne, že ničemné ono ohřivadlo dokáže ještě více nežli roštěnku.“

„Nu dobrá, dobrá,“ odvětil učenec, „ale po druhé buď pamětliv, že kdykoli něco zakáži, mám pro to také své důvody. – Hleď, nyní k vůli tobě musili jsme vyprázdniti téměř celé dvě nádržky kyslíku, abychom spravili vzduch ve špižírně.“

Při té řeči tvář doktorova nejevila nijakou spokojenost. Vácha byl všecek nešťasten. I díval se na nás tak komicky, že za jiných okolností nebyli bychom se mohli ubrániti smíchu.

Ostatně nebyla to ani první ani poslední pošetilost, jíž se milý náš obr dopustil, neboť při své síle byl přece jen pošetilec prvého řádu.

O dalších příhodách této naší povětrné cesty nelze mnoho mluviti, neboť den za dnem míjel bez jakékoli změny.

Poněvadž bylo nezbytně potřebí, aby každý z nás v tom čase se něčím zabýval, bylo mi přiděleno, abych denně staral se o provětrání celého našeho příbytku, což se dálo tím způsobem, že pomocí drasla pohlcována byla kyselina uhličitá, vytvořivší se ve vzduchu naším dýcháním a hořením.

Vácha bděl nad kuchyní, vykonávaje jiné drobnější práce našeho skromného hospodářství.

Naproti tomu doktor nedělal nic jiného, než počítal a počítal.

Mohu říci, že za té cesty popsal nejméně pět set čtvrtek papíru samými ciframi. Někdy mi také diktoval, ale poněvadž byl povahou na slova skoupý, nebylo toho diktátu mnoho, takže vlastně byl jsem mu jako tajemník málo platen.

Krátil jsem si tedy chvíli tím, že jsem zapisoval do sešitku své vlastní dojmy.

Podíval jsem se od té doby několikrát do těchto poznámek, ale pokaždé zarazilo mne, jak všedními a bezvýznamnými úvahami byly naplněny. Vše bylo nesouvislé – málo srozumitelné – roztěkané, denníku nějakého šílence nenepodobné.

Z toho jsem usoudil, že věznění má značný vliv na intelligenci.

Zapomněl jsem říci, že doktor při té příležitosti, kdy nám Vácha vyvedl neopatrnost výše vzpomenutou, upozornil nás, že dle jeho výpočtu kyslík nám nevystačí až na konec cesty.

„Máme ho přesně ještě na dvanáct dní,“ řekl tehdy doktor. „Potom nebudeme míti co dýchati, a přece ještě bude nám zbývati 23 hodin, než dorazíme na Marsa. Po celý ten čas budeme tedy ještě odkázáni na vnitro své vzducholodi.“

Překvapeni pohlédli jsme všichni tři na sebe.

„Dle toho jsme tedy ztraceni,“ zakoktal jsem třesoucím se hlasem.

„Poslouchejte dobře, co vám povím,“ hlučel rozhněvaně doktor, dupaje do kovové podlahy, která zněla jako gong. ( Gong jest plechový buben v Číně.) „Tak jest, byli bychom ztraceni, kdybychom měli napořád dýchati jako kovářský měch. Ale tomu se můžeme vyhnouti a šetřiti trochu se vzduchem.“

„Bylo by to možné, doktore?“ tázal jsem se.

„Arci tím způsobem nestrávíme tolik kyslíku, a zůstane nám ušetřen.“

„Bylo by to možné?“

„Ano. Nebudeme vzduch obnovovati tak pravidelně jako dříve, ale učiníme tak, až toho pocítíme nejkrajnější potřebu – to jest až se začneme dusiti. Ale to není ještě vše. Nebudeme dýchati plnými plícemi, ani neustále mluviti, ani se pohybovati. Zdržíme se všeho pohybu, úst pak neotevřeme, leda v případě nutné potřeby. Dle toho musíme se přesně zachovati, jinak dojde nám vzduch v nevčas, a my za živa Marsa nedostihneme.“

Vácha poslouchal tuto řeč, vykuluje oči.

„Zejména tebe se to týká,“ pravil doktor, obraceje se k němu. „Máš plíce jako velryba a spotřebuješ ohromné množství vzduchu.

Slyšel jsi, od této chvíle žádné zbytečné rozprávky! Žádný hluk! Žádné zbytečné pohyby!“

A když tím vším byl obr jakoby ohromen, doktor jím drsně zatřásl, řka:

„Což mi nerozumíš? Toto omezení musilo se státi právě k vůli tobě, neboť svým lihovým ohřívadlem strávil jsi nám dvě plné nádrže kyslíku!“

Obr svěsil hlavu, pokýval jí, načež se posadil nehybně na kovovou židlici. Zavřel oči, skřížil ruce na prsou a dýchal tak zlehoučka, že se mu široká prsa jedva chvěla.

Vzal jsem denník, doktor pak zápisník. I usadili jsme se v přední kabině.

Netajím se nijak doznáním, že jsem očekával s velkou netrpělivostí okamžik, kdy se dostaneme ze svého povětrného vězení. Koule stala se nám opravdovou mučírnou.

Konečně doktor, který den co den bděl s největší péčí nad množstvím upotřebeného kyslíku, vykřikl vesele, luskaje prsty:

„Zbývají nám ještě tři nádržky stlačeného vzduchu, přátelé! Toť více, než potřebujeme až do konce naší cesty. Můžeme proto od tohoto okamžiku opět volně dýchati a se pohybovati jako dříve. Za dvanáct hodin dospějeme Marsického moře, kdež si již nějak vypomůžeme, začne-li se nám vzduchu nedostávati. Vyplyneme dle potřeby k hladině a naplníme si vzduchem pokojíky –“

Po těchto doktorových slovech rozvázaly se nám jazyky, a spousta otázek hrnula se nám se rtů, tak dlouho uzavřených. V té době nalézali jsme se již v přitažlivosti Marsa. I padali jsme na tuto planetu rychlostí, příslušnou měrou se umenšující. Dálo se nám totiž nyní zcela opačně nežli při našem odjezdu se zeměkoule. Čím více se náš projektil přibližoval Marsu, tím více ztrácel své nabyté rychlosti, neboť, jak víme, působila proti jeho rychlosti přitažlivost, vlastně odpudivost planety.

Že se přibližujeme k místu svého přistání, nepozoroval jsem z ničeho jiného nežli z počínání doktorova. Učenec pobíhal sem a tam, dotýkal se různých pák, otvíral záklopky, jež hned na to samy se zase zavíraly. V jedné chvíli slyšel jsem úder zvenčí na stěnu projektilu.

„Co to bylo?“ ptal jsem se doktora.

„Uvolňuji kotvu,“ odvětil učenec.

„Jakže, kotvu?“

„Ano, byla uschována v této skříni, upravené pod našima nohama. Nyní vznáší se v prostoru, i běží o to, abychom ji spustili co nejníže.“

A vskutku viděl jsem, že se tu otáčí vřeteno, s něhož se velmi rychle odvinovalo kotvové lano.

Doktor, stoje vpředu projektilu, rozhlížel se co nejpozorněji. Najednou vyrazil ze sebe jásotný výkřik:

„Hle, vidíte-li onu širou jiskřící se plochu před sebou?“

„Vidím zcela dobře,“ přisvědčil jsem.

„Nuže, to jest moře… moře Marsické… Přesně za 16 minut dorazíme k němu. – Sláva! Vítězství! Jsme u cíle, přátelé!“

Dívali jsme se všichni na osvětlenou hladinu, podobající se zrcadlu, od něhož se slunce odráží.

„Jen abychom nevrazili na skálu,“ pomyslil jsem si.

Obava ta byla docela pošetilá. – I kdybychom padli na skalisko, nebude náš pád nijak nebezpečný, poněvadž působením repulsitu, to jest síly opačné přitažlivosti, naše koule sedne docela lehce na zemi jako velikánský pták, který po dlouhé vzdušné pouti spouští se k odpočinku na skálu.

V tom již vzkřikl doktor:

„Pozor! Vácho a vy, pane Prokope, stoupněte si ke kotevnímu vřetenu! Jakmile ucítíme, že se kotva zachytila, musíme hned lano navíjeti, abychom se ponořili pod vodu.“

Hned na to ucítili jsme dosti prudký náraz. – Zasyčelo to, načež viděli jsme okny, jak kolem boků naší koule vystupují zelené bubliny a pění se voda drobnými vlnami.

„Svět“, místo aby se hluboce ponořil, jak jsme očekávali, utkvěl na okamžik jakoby nehybně, ba měli jsme pocit, jakoby stoupal do výše.

„Jen aby se kotva zahryzla,“ zvolal doktor. „Kdyby se tak nestalo, a na ničem neuvázla, vrátili bychom se zpět, odkud jsme přišli, a byli bychom tentokráte ztraceni!“

Ale na štěstí zachytil se kotevní ocelový spár na nějakém pevném předmětu, bezpochyby podmořském skalisku, neboť naše povětrná loď, která již již počala vystupovati, utkvěla nehybně, houpajíc se na laně kotevním jako zakotvená loď.

„Rychle, rychle,“ nařizoval doktor, „k rumpálu!“

Vácha i já popadli jsme kliku kotevního rumpálu a jali jsme se rychle otáčeti mosazným kolesem, které uvádělo v pohyb vřeteno, kolem něhož navinovalo se kotevní lano.

„Jen točte, točte pořád dál!“ pobízel doktor.

Věnovali jsme se té práci s největším úsilím.

„Svět“ počal se zvolna pohružovati.

Záhy neviděli jsme kolem sebe nic než zažloutlé světlo, a i to rychle se utlumovalo, ustoupivši tmavě zelenému přísvitu, načež bylo kolem černo, jako bychom pluli v inkoustu.

Doktor upevnil vřeteno a v nastalém tichu jal se naslouchati.

Po několika minutách zahovořil:

„Vše jest v pořádku. Čeho jsme se obávali, nepřihodilo se.“

„A co to mělo býti?“

„Různost teploty mohla nám způsobiti značné nesnáze.“

„Kterak to?“

„Ba měl jsem příčin dost k takovým obavám. Považte, že voda, v níž se nalézáme, jest ledová, i mohlo se lehce státi, že náhlým ochlazením náš repulsitový rozežhavený obal utrpí značnou pohromu. Ale, jak pozoruji, obal vydržel. Je to kov vskutku obdivuhodný. Ale nyní běží nám o to, abychom zatížili náležitě svoji loď, která přestává býti povětrnou koulí, aby se proměnila v podmořský člun.“

Pozoroval jsem vskutku, že v hlubině mořské změnil projektil svoji kolmou polohu a že udržoval se ve směru vodorovném. Opustili jsme dosavadní své místnosti, sestoupivše do prostoru, který tvořil nyní nádní lodi. Na rozkaz doktorův odstranil Vácha z hořejších místností veškerý nábytek, načež pomocí páky, o níž jsme se již zmínili, otočil stropy jejich tak, že přilnuvše ke stěnám koule, změnily vnitřek její v jediný volný prostor.

Elektrický náš stroj byl uveden do pohybu, i slyšeli jsme, jak počal pracovati, s počátku pohyby nepravidelnými a trhavými, – ale záhy chod stroje se urovnal. Pomocí jiné páky byl vypuštěn z lodi šroub i jal se otáčeti hned s příslušnou rychlostí.

„Všechno v nejlepším pořádku,“ pochvaloval si doktor. „a nyní opatříme zatížení!“

Anglickým klíčem na šrouby otevřel dvě záklopky, i slyšeli jsme hned, jak proudí voda, šumíc, do obou nádrží umístěných vespod lodi.

Učenec pozoroval při tom ciferník, na němž zachvívala se ocelová rafička, ukazujíc, jaké množství vody do nádrží vniklo. Když dospěla příslušné číslice, ozval se doktor zase:

„Nyní jsme v rovnováze. Již nebudeme vzestupovati. Zatížili jsme dostatečně podmořskou loď, aby vzdorovala pudivé síle repulsitu. Přibereme-li nyní neb ubereme-li vody v nádržích, budeme buď klesati hlouběji, neb vystupovati k povrchu, podle své libosti. Až spotřebujeme veškerý kyslík, vyjedeme si pro novou zásobu vzduchu na mořskou hladinu.“

Po těch slovech postavil se učenec ke kormidlu, nařídiv Váchovi, aby bděl nad elektrickým motorem a šroubem. Mně bylo uloženo přetnouti kotevní lano. To mělo se státi kleštěmi o velmi dlouhých rukojetích, které tvořily páky. Avšak počínal jsem si při tom tak neobratně, že mi musil Vácha přispěti. Mohutným stiskem svých obřích dlaní přeštípl silné ocelové lano na jeden ráz… Bylo viděti, jak ono mizí v hlubinách kulatým otvorem z lodi, který se hned za ním uzavřel.

Nyní byli jsme volni.

Vácha s veškerou vážností jako muž, který zná dokonale svůj úkol, pohnul dvěma či třemi kohoutky, stiskl dvě páky a „Svět“ počal svou podmořskou pout.

Silná elektrická lampa, umístěná v předním okně, svítila nám na cestu, zalévajíc nejbližší okolí matnou září.

Záhy však osvětlilo se moře kolem do kola dostatečně. I mohli jsme zřetelně rozeznávati předměty nás obklopující. Chvílemi jasnosti této ubylo, ba zmizela nadobro, ale hned na to vznikala zase s pronikavostí ještě značnější.

Čím mohl býti tento úkaz vysvětlován?

Záhy měl jsem se to dověděti.

V té chvíli rozsvětlilo se moře nanovo. I objevilo se zrakům našim báječné, nikdy netušené divadlo. Místy viděli jsme vztyčovati se podmořské stromy, které měly obrovité kmeny, kvetoucí červenými nebo žlutými květy, posetými jiskřícími se perlami. Na všech stranách viděli jsme kupole bílé, průhledné, jakoby byly z křišťálu, ověnčené při vrcholcích jasně růžovými slunci, která od shora dolů víc a více bledla podél stěn velikánských jeskyní, utvořených obrovitými houbami a hasla dole v mořských hlubinách jakoby v mlze.

V nejbližší době viděli jsme mořské rostliny s listy podobnými jehlám, pokrytými démantovým orosením, které tvořily podél naší cesty jakoby rozsvícené svícny.

Místy vypadaly jako skleněné lustry, zářící sterými odlesky svých broušených skleněných hran.

A zase vše to zmizelo.

„Nezdá se, že by slunce osvětlovalo tyto mořské hlubiny,“ řekl jsem doktorovi.

„Podívejte se vzhůru,“ dal mi v odpověď.

Podíval jsem se naznačeným směrem okrouhlým světlíkem i viděl jsem zářící ryby podivných a nevídaných tvarů, těl protáhlých a s trojhrannými hlavami. Míhaly se jako blesky kolem nás.

Pohled světlíkem tvořil dojem kaleidoskopu, v němž provádí čarodějná víla svoje kouzelné hry.

Nemohl jsem se ubrániti, abych obdivem nevykřikl.

Doktor mi vysvětlil, že jsou to ryby světélkující a že ony jsou právě příčinou veškeré té jasnosti, kterou kolem sebe vidíme.

Světélkujících ryb stále přibývalo. Viděli jsme je všude, po obou stranách lodi, pod sebou i nahoře.

Tak jsme se ubírali jakoby samými jiskrami. I rozeznávali jsme zcela zřetelně, kterak ryby trou se ploutvemi o naši loď.

Občas bylo slyšeti pronikavý výkřik hrdlem vyrážený a jednotvárný, podobající se vzdálenému naříkání.

Marsické moře bylo patrně obydleno podivuhodnými obludami, obrovskými ichtyosaury neboli ryboještěry.

V té chvíli upozornil mne Vácha na dlouhé hnědé hady, kteří se proplétali skrze chumáče mořských chaluh. Jeden z těchto živočichů přiblížil se těsně k našemu světlíku. I rozeznal jsem docela dobře, že měl velké množství noh a že byl pokryt chlupy jako housenka.

Tu a tam spatřovali jsme také velké, kulovaté a vakovité ryby s ohromnými hlavami, z nichž trčela dlouhá tykadla, nenepodobná slonímu chobotu.

Téměř jsem se ulekl, když jedna z těchto příšer plynula kolem světlíku, k němuž jsem se tváří přitiskl.

Ale v tom okamžiku pocítili jsme prudký otřes. „Svět“ stanul, a doktor vykřikl:

„Vjeli jsme na písčinu!“

A vskutku, hrot našeho podmořského člunu vězel zaryt v jakési překážce, které jsme dříve nepozorovali a jíž jsme nemohli rozeznati. Byla to patrně některá z oněch houbovitých jeskyň, o nichž jsem se již dříve zmínil. S počátku rozeznali jsme jen růžovou hmotu a v ní bílá žebra, podobající se obrovským obručím.

Doktor přistoupil ke světlíku, zkoumal několik okamžiků tuto překážku i vykřikl na konec:

„Vždyť je to ryba!“

„Jakže, ryba?“ podivil jsem se s úzkostlivým výkřikem.

„Ano, ohromná ryba z rodu kýtovitých, nějaká marsická velryba. Veplula nám do cesty, a vrazili jsme do ní.“

Jedva však pronesl tuto větu, ucítili jsme prudké zakymácení, a náš „Svět“, uchýliv se z přímého směru, jal se ubíhati šikmo závratnou rychlostí.

Již nebylo pochybnosti, že jsme taženi tou obludou.

Doktor, jenž nikdy hlavy neztrácel, zastavil elektrický motor a vsunul lodní šroub dovnitř. Domníval se totiž, že přestane-li šroub pracovati, vyprostí se „Svět“ vlastní tíhou z divného zajetí.

Ale nestalo se tak. Obrovská ryba unikala stále vpřed, a naše loď s ní. Konečně se zvíře zastavilo, prudce sebou zmítajíc.

Již již se zdálo, že hrot lodi se osvobodí.

„Kdybychom mohli jen trochu se vznésti,“ prohodil doktor, „byli bychom zachráněni.“

Ale kýtovec se již nehýbal. Snad byl mrtev.

Tu tedy doktor, upraviv zase šroub, nařídil uvésti motor do pohybu.

Při prvém otřesu obluda jakoby se vzbudila i jala se prchati nanovo.

Pohlédl jsem na doktora.

Byl bled, ale neopouštěl svého pozorovacího stanoviska.

Lze pochopiti, že Váchovi a mně nebylo nijak do smíchu.

V tom počali jsme vířiti závratnou prudkostí kolem dokola. Slyšeli jsme, jak do boků „Světa“ narážejí zmítané vlny tlumenými nárazy, a rázem rozsvětlilo se opět kolem nás, jakoby dotknutím kouzelného proutku.

I spatřili jsme nevídané divadlo, opravdovou podmořskou štvanici.

Na všech stranách totiž objevilo se množství světélkujících ryb, kteréž vrhly se na obludu nás unášející. Viděli jsme nyní zřetelně, že obrovský onen tvor podobal se tuleni, avšak dvakrát většímu nežli velryba.

Potom vyprostili jsme se již dosti snadno. I podařilo se nám vynořiti se do vyšších vrstev a záhy nabyli jsme rovnováhy téměř v téže výši jako dříve.

Tak unikli jsme opětně velkému nebezpečenství, ale tím nebyly nijak všechny mé obavy rozprášeny.

Za to Vácha radostí div se neztřeštil.

Žertoval, smál se na všecko, na ryby, které míjely světlíky i na podmořské rostliny, s nimiž jsme se cestou setkávali.

„Pane, zde bych chtěl rybařit!“ zvolal Vácha, „to by to tu bralo, ne jako v Lužnici, kde čekáš třeba půl dne nad udicí, a neťukne ti ani okounek…“

Moře změnilo barvu. Bylo nyní tmavočervené, jsouc stále osvětleno, ačkoli světélkující ryby již dávno byly zmizely. Snažili jsme se vypátrati, co bylo příčinou tohoto osvětlení. I přesvědčili jsme se záhy, že je to záře, pronikající průsvitnými skalami z podmořské sopky.

„Ach, toť jsou zajímavé věci,“ zvolal Vácha. „Kdo jakživ slyšel, že něco takového může býti na světě.“

„Jsou to podmořské sopky,“ vysvětloval doktor, „a pode dnem mořským proudí lávové řeky, průsvitné skály nejsou ničím jiným, nežli nahromaděnou lávou, v jejíž dutině stále proudí žhoucí plamen a spaluje je, až kteréhosi dne vybuchnou.“

„Aťsi vybuchnou,“ prohodil Vácha, „ale jen co je pravda, zde je viděti pěkné čertovinky! Budeme-li o tom někomu vyprávěti, až se vrátíme domů, jistě nám nebude věřiti. Ale koukněte se, co je to tamhle za oněmi ohnivými skalami? Vypadá to jako domky.“

Zasmáli jsme se Váchovu nápadu.

„Jsi ty pošetilec, Vácho!“ pravil učenec, hnuv lhostejně rameny.

Vácha, poněkud pohněvaný, již nepromluvil. Jal se opět pozorovati se zájmem podmořskou končinu, když v tom prudce uskočil a ukazuje prstem na jeden světlík, koktal ustrašeně:

„Doktore, doktore, jakýsi lidský tvor se zvenčí na nás dívá!“

IV.

NA MARSU.

A věru viděli jsme šklebící se příšeru, která připomínala podobu lidské obludy z bájí, ana upírá na nás kulaté oči bez víček. Chytila se šroubů na povrchu koule a odolávala statečně tlaku vody, vzbuzenému pohybem lodi. Vydrápala se až na špici koule, pomáhajíc si rukama i nohama, které měly mezi prsty plovací blány jako husí tlapky. Mohli jsme si tak velmi dobře prohlédnouti zvláštní tuto návštěvu. Byl to opravdu člověk, ale člověk strašlivé podoby, ošklivého vzezření, stokrát ještě šerednější, nežli bývají pekelní oni démoni, vytesaní na sloupech a branách starých gotických staveb.

Obličej jeho byl tmavomodré barvy, přecházející do fialova. Připomínal dosti přibližně tvář paviánovu. Meltě mimo to nízké, do zadu stlačené čelo a široký, sploštělý nos.

Na místě uší měl dva otvory nenepodobné rybím žabrám.

Široká žabí ústa ozbrojena byla čtyřmi řadami špičatých zubů.

Barva těla tohoto podivuhodného obratlovce nebyla jednotná, a trup odlišoval se nápadně od barvy tváře.

Prsa a břicho byly pokryty zelenými šupinami. Naproti tomu ruce a nohy byly světle červené barvy, přecházející do tmava od lokte k prstům.

Zdálo se, že podmořský ten člověk hrozně se zlobí. Vyrážel totiž drsné skřeky, i slyšeli jsme docela zřetelně, jak na stěnách „Světa“ skřípají jeho drápy.

„Prožluklý dvounožec!“ zahovořil doktor, „je schopen rozbiti nám některé naše repulsitové okno. Pohleďte jen, jak se vzteká. Má as úžasnou sílu. Nutno, abychom se ho zbyli za každou cenu.“

„Ale jak?“ zabručel Vácha. „Nemůžeme přece vylézti z koule, abychom mu dali za vyučenou!“

„Mohli bychom snad vypustiti přítěž,“ dovolil jsem si poznámku, „a vystoupiti na hladinu. Potom snad onen zvědavec, který se na nás přilepil, zase uprchne, jakmile spatří denní svit.“

Doktor Radvan na to neodpověděl.

Přikročil k elektrickému stroji i kutil něco s měděnými dráty, obalenými kaučukem.

Viděli jsme, jak dráty zapial do svorníku dynama a namířil pak ke stěně v místě, kde se nahoře nalézala marsická obluda. Pochopil jsem, co má doktor v úmyslu, že chce užiti elektrického výboje.

Skutečně tak se stalo.

Doktor dal Váchovi rozkaz, aby uvedl dynamo do pohybu.

V témže okamžiku zaslechli jsme zvenčí žalostný výkřik. Obluda byla usmrcena bleskem. Viděli jsme při světle své elektrické svítilny, kterak majíc ruce i nohy křečovitě zkrouceny a oči vytřeštěny, pohružuje se zvolna do hlubiny.

„Pěkně jsme ho lízli,“ pochvaloval si Vácha tleskaje dlaněmi.

„Tak jest!“ přisvědčoval doktor. „Elektrický výboj stihl ho přímo do hlavy.“

„Chlapík onen jistě si jaktěživ nepomyslil, že bude popraven elektřinou jak americký zločinec,“ dovolil jsem si zažertovati.

„Lituji toho,“ děl doktor vážně, „že jsme musili takovým způsobem se ho zbýti!“

„A proč asi?“

„Inu, byl bych ho důkladně prostudoval sklem světlíku. Některá zajímavá pozorování jsem si již zaznamenal. Pomýšlel jsem, abychom se ho zmocnili nějakým způsobem, anebo alespoň učinili ho zajatcem na povrchu své lodi. Nicméně nebylo jiné pomoci, neboť tvor onen snažil se prolomiti nám okna, což by bylo naší vlastní zkázou.“

„Šelma, šelmovská,“ prohodil Vácha, „napřed si nás dobře prohlídl, načež nás chtěl asi také ohmatati.“

„Byl to opravdu podmořský člověk,“ pravil doktor, „jeden z rodu Thalassitů, ( Thalassa – řec. moře.) o nichž se zmiňuje již starý Plinius. Jeho popis shoduje se ve mnohém s tím, co jsem já prve zaznamenal.

Z toho dá se souditi, že v jisté době, arci před tisíci a tisíci lety, i moře pozemské naší planety byla obydlena podobnými obludami, které časem zmizely, anebo postupujíce ve stálém vývoji, staly se dnešními tuleni a mroži. Ať tomu jakkoli, musíme se zmocniti nějakého takového zdejšího dvounožce. Představte si jen, jaká by to byla sláva, kdybychom, vrátíce se na zemi, přivezli s sebou takového hosta!“

„To si myslím,“ přisvědčil jsem, „ale nejsme ještě se svou cestou u konce. I jest možná, že nalezneme na marsické pevnině taktéž zajímavé lidské bytosti, jež nezadají v ničem oné, jíž jsme se právě zbyli.“

„Stejně zajímavé?… O tom pochybuji,“ odvětil doktor. „Tato obluda byla opravdu podivuhodná ve své ošklivosti… Ostatně uvidíme…!“

Průsvitných skal, o nichž jsem se dříve zmínil, stále přibývalo. Viděli jsme je nyní všude kolem kol. Měly nejdivnější tvary, nenepodobné svítícím obrům, číhajícím v hlubinách mořských na kořist.

Podmořské tyto hory zářily stále jasněji, hned do růžova, hned do fialova, hned do šarlatova. Kolem nás pěnila se voda v drobných vlnkách jiskřících se jako zlatá tříseň.

Nikdy nespatřily oči mé divadla vznešenějšího nad tuto podívanou.

Jako bychom byli přeneseni do báječné nějaké končiny, kterou jen sen vymýšlí člověku, a kde panují víly a kouzelníci.

Posléze záře počala slábnouti, až kolem nás rozložila se temnota. Ale nebyla to úplná noc, nýbrž spíše divné jakési svítání.

Zdálo se nám, jako bychom byli obklopeni průsvitnou mlhovinou.

V tom zaslechli jsme zvláštní jakýsi zvuk, jakoby hučení podzemního vodopádu, a voda, která do té chvíle kolem dokola byla naprosto klidná, počala se zmítati prudkými vlnami.

Doktor rozhlédl se předním světlíkem, i spatřili jsme na něm značné znepokojení. „Svět“, ačkoli měl značnou váhu, zmítán byl se strany na stranu jako skořepina. Postavení naše zdálo se velmi vážným.

„Musíme sestoupiti níže,“ rozhodl učenec. „Nemůžeme setrvati v této rozbouřené končině. Vácho, otevři zatěžovací nádrže!“

Vácha hned uposlechl. Stiskl páku, i slyšeli jsme hned zřetelné šplouchání vody, vnikající do spodiny „Světa“, který zvolna počal se ponořovati. Když doktor Radvan usoudil, že vodní zatížení jest dostatečné, byla záklopka opět uzavřena, a podmořský náš člun, který o několik set metrů sklesl níže, nabyl opětně rovnováhy v klidných vodách. Kolem nás opětně se rozsvětlilo. I shledali jsme, že příčinou toho jsou napořád světelné ony skály, jenže tentokráte nebyly porůzné a nepravidelné, ale šířily se jako pravidelná, rukou lidskou urovnaná hráze. A přece byl to přirozený horský řetěz, jehož vrcholky i boky mořské vlny takto byly urovnaly.

Krajina – můžeme-li tohoto slova užiti o hlubinách mořských – úplně se změnila.

Místy zvedaly se ohromné stromy hub, obrovských chaluh, a všude – což bylo opravdu divné – shledávali jsme jistý pravidelný soulad.

Jakoby tu byly cesty a silnice, rozbíhající se a křižující všemi směry. Jinde viděti bylo širá kruhovitá prostranství, do nichž veškeré cesty tyto ústily.

Zdálo se nemožným, že vše to povstalo pouhou náhodou a z pouhého rozmaru podmořských vodních proudů.

Čím dále jsme postupovali, tím více rostlo naše překvapení.

Až tu nenadále zpozorovali jsme směsici bud, nenepodobných včelím oulům.

„Oh!“ vykřikl Vácha, „to jsou domy!“

„Jsi bláhovec,“ odbyl ho doktor.

„Bláhovec, nebláhovec, pane doktore, ale co vidím, to povídám. Jsou to opravdu domy, čehož důkazem i to, že vidím lidi, kteří z nich vycházejí…“

Doktor nasadil si k očím dalekohled i nemohl potlačiti veliké překvapení.

„Je tomu tak, Vácho!“ zvolal. „Máš pravdu. Jsou to vskutku příbytky a to příbytky podmořských lidí!“

Jedva však domluvil, již zřetelně jsme cítili, že jsme lehounce taženi k oněm hlubinám, načež světlíky naše pozvolna se zatmívaly, jakoby někdo přikryl je zvenčí závojem.

„Co to znamená? Co to jest?“ vzkřikl doktor Radvan, vrhaje se ke světlíku na přídě. Ale hned na to zvolal ulekaně:

„To jsou oni! to jsou oni!“

„Tedy opět?“ otázal jsem se znepokojeně.

„Tak jest, podmořští lidé… Nalézáme se nad jejich podmořským městem…

Podívejte se, můžeme je dobře rozeznati… Plují pod námi… Někteří dřepí asi na zádi našeho člunu… Ovíjejí nás chaluhami a podmořskými liány… Snaží se takto přitáhnouti nás k sobě…!“

A vskutku, ve slabém příšeří rozeznávali jsme davy ošklivých bytostí, zelenobřicháčů s červenýma rukama. Hnaly a lepily se na naši loď, kroutíce a svíjejíce se jako červi.

„Tentokráte jsme ztraceni,“ pomyslil jsem si. Vácha klesl na kolena a tloukl se pěstmi do čela: „Oh, tatíčku nebeský, jaká to šerednost je na božím světě, a spravedlivý křesťan má zahynouti v rukou takových potvor!“

Jakkoli tato střelná modlitbička Váchova zdála se mi dosti podezřelou, byla i ve mně zcela malá dušička. Sklesl jsem zdrceně do židle, nemaje síly učiniti jediného pohybu.

Na štěstí doktor Radvan nebyl z lidí, jimž stává se někdy chladnokrevnost a rozvaha nevěrnou. Tváří v tvář novému nebezpečenství vzrostla i jeho odvaha. I vskočiv k Váchovi, který stále bědoval a naříkal, zatřásl jím prudce a vzkřikl mu do obličeje:

„Rychle vzhůru, zbabělče! Místo skuhrání chop se čerpadla, vodní přítěž musí býti vypuštěna, a to co nejrychleji, rozuměl jsi?“

A když ubožák hned se nehýbal, pohlížeje vyděšeně na doktora, popadl jej doktor za ruku a vstrčil bezohledně k nádní člunu.

Tam upraveno bylo čerpadlo, jehož rukojeti se Vácha uchopil a počal pracovati se zběsilou rychlostí.

„Tak je dobře! A co vy?“ obrátil se doktor ke mně. „Proč vy tady sedíte jak hromádka neštěstí? Jděte pomoci Váchovi! Musíme za každou cenu vystoupiti do výše.“

Posilněn nadějí přidružil jsem se hned k Váchovi. I čerpali jsme oba dva, až se nám čela potem perlila. Úsilí naše nebylo bez výsledku. „Svět“, jemuž jsme ulevili na váze vyčerpanou vodou, jal se zvolna stoupati, a to přese všechnu námahu našich nepřátel, kteří se snažili loď zadržeti.

Vzestupný pohyb náš záhy se urychlil, proměniv se v prudký let.

Chaluhy a liány, zastírající světlíky, zatím se uvolnily a strženy proudem smekly se dolů. Tak jsme mohli opětně rozhlédnouti se koldokola.

Podmořští lidé zmizeli.

Poněvadž naše vzestupná pout stále pokračovala, upozornil jsem doktora, nebylo-li by radno rychlost lodi poněkud zmírniti.

„Ba ne,“ odvětil doktor, „měli bychom tuto rychlost spíše zvýšiti. Jest nezbytno, abychom se dostali konečně na volný vzduch, neboť budeme míti záhy po kyslíku.“

Měl pravdu. Pozoroval jsem již na sobě, že dýchání mé jest znesnadněno, a Vácha byl již v tváři rudý jako krocan.

Netrvalo dlouho, a proniklo k nám konečně běložluté světlo. Moře se zvolna zjasňovalo, avšak svit tento neměl nic společného s onou kouzelnou průsvitností, jíž jsme byli svědky v hlubinách mořských.

Doktor Radvan zatížil „Svět“ tak přesně, že vystoupivší loď stanula přesně při samé hladině.

Otevřeli jsme hoření světlík, a hned proud vzduchu vevanul do vnitra koule. Vzduch byl čerstvý, vdechování jeho působilo nám pocit dosti nepříjemný, jako bychom sirné plyny vdechovali. I stanuli jsme na několik vteřin jakoby zalknuti.

Učenec vysvětlil nám, že onen sirnatý zápach vzbuzen byl splynutím čerstvého vzduchu s kyselinou uhličitou, obsaženou měrou velmi značnou v útrobách „Světa“. Ale pocit tento netrval dlouho. I počali jsme zase zcela pravidelně dýchati.

Světlo mléčné jakosti osvětlilo vnitro lodi a v pravém slova smyslu nás oslnilo. Mžikali jsme jako sovy překvapené sluncem.

Přední světlík polovinou vynořoval se z vody, takže jsme mohli pohodlně rozhlédnouti se po svém novém okolí.

Kolkolem do nedohledna ztrácela se vodní pláň, pokrytá místy ohromnými ledovci ostře prolámanými a vyhrocenými, které se leskly jako stříbrné skály.

Doktor s dalekohledem v ruce pohlížel do dálky.

Tu najednou prudce sebou pohnul, volaje:

„Země!… Země!…“

Spěchal jsem s Váchou ke světlíku, ale neviděli jsme ničeho.

Teprve po půlhodinové plavbě rozeznávali jsme v modravé dálce bělostný pruh na obzoru.

„Přistaneme!… Přistaneme!…“ liboval si co chvíli doktor, mna si ruce.

Netrpělivě dupal do železné podlahy, nemoha se dočkati, až se přiblíží k záhadné pevnině, prvý z pozemských smrtelníků.

Náš milý doktor byl jakoby proměněn. Obličej mu zářil, oči svítily jak elektrické lampičky, a nad čelem vesele mu povíval vztyčený chvostek stříbrných vlasů.

Pokud mne se týkalo – přiznávám se – nijak jsem nesdílel přítelova nadšení.

Divná jakási starostlivost seděla mi v duši… Jaké že divné bytosti nalezneme na Marsické pevnině? Nebudou-liž to nějaké hrozné obludy, ošklivé a krvežíznivé? Či snad najdeme dobré lidi, neškodné a pohostinské?…

Bílý pruh na obzoru zřetelněl stále. Již jsme pozorovali ledové příhoří.

Přibližovali jsme se… Doktor, řídě opatrně přistání, trval bez hnutí na vyhlídce. Po chvilce zvolal:

„Pozor! Vácho, k motoru!… Zastavit!“

Hřídele stanuly, a „Svět“ za okamžik také, jsa vzdálen asi metr od břehu a maje přední hrot poněkud vztyčený do výše.

„A nyní běží o to,“ zahovořil doktor, „abychom se pěkně nevrátili, odkud jsme přišli… Vácho, otevři venkovní dvéře a vskoč na břeh… Hned ti hodím kotvu, kterou upevníš bezpečně na nějaké skalisko.“

Obr proklouzl otvorem v hořejší části lodi a vskočil na ledovec. Chystal jsem se s doktorem, že mu hodíme kotevní lano, ale v tom milý Vácha najednou zmizel!…

Kam se poděl? Spadl snad do nějaké rozsedliny? Vyrazil jsem ulekaný výkřik: „Vácho!“

V tom obr se opět objevil, ale připadal nám jako bavlněný panák, zmítaný větrem. Skákal se skaliska na skalisko v ohromných skocích, jakoby nemohl trefiti na pravé místo, kde chtěl stanouti.

„Neskákej tolik,“ křičel na něj doktor, „dělej jen drobné krůčky!“

Vácha poslechl i dospěl tím způsobem záhy ke břehu. Doktor hodil mu těžké lano, které však letělo vzduchem tak lehce, jakoby nic nevážilo.

Vácha chopil se lana a upevniv je náležitě k ohromnému ledovému skalisku, zvolal:

„Hotovo! Můžete vystoupiti! Pojďte honem! Uvidíte směšně divné věci. Člověk zde lítá jako vrabec na plotě.“

Vyšli jsme z lodi na břeh, ale minuli jsme se o několik metrů s oním místem, kde stál Vácha.

Konečně však se naše trojice přece sešla. I přitáhli jsme „Svět“ ke břehu kotevním lanem. Vyčníval téměř úplně z vody, a jeho repulsitový obal jevil již snahu vznésti se do výše.

Upoutali jsme tedy kouli ještě jinými provazy, zatím co doktor nám vysvětloval podivuhodný zjev, dle něhož pohyb na planetě Marsu podléhá docela jiným zákonům nežli u nás na zemi.

„Zde na Marsu,“ pravil, „je zcela jiná hustota nežli na zeměkouli, a tím všecka tělesa jsou mnohem lehčí. Kdybychom pozemskou tíži vyjádřili na příklad číslicí sto, rovnala by se tíže na Marsu poměrem k tomu pouze číslu třicet sedm. Kilogram pozemský neváží na Marsu více nežli 376 gramů. Člověk vážící na zemi 70 kilo, má zde pouze 26 kilo, ale při tomto úbytku váhy nepozbývá ničeho ze svých tělesných sil, takže na příklad síla, kterou vydá, aby na zemi učinil krok, způsobí zde na Marsu, že místo kroku jednoho urazí prostranství kroků šesti až sedmi.“

Zdálo se, že Váchu přednáška ta mnoho nezajímala.

Doktor vrátil se do „Světa“ pro dalekohled. Šel jsem s ním a ozbrojil jsem se železným prutem, který mi mohl prokázati stejnou službu jako alpská hůl. Tak vydali jsme se na obhlídku. Neušli jsme ani sto metrů, když zaslechli jsme jakési šumění, nenepodobné šelestění rákosu zmítaného větrem. Současně dolehl k nám křik ostrý a jednotvárný, jaký vyrážejí velké žáby. Stanuli jsme překvapeni, rozhlížejíce se kolem dokola.

Hrůza! Byli jsme obklopeni davem pídimužíků, kteří se opatrně blížili s tím zajisté úmyslem, aby se na nás vrhli a nám ublížili.

Byli to marsičtí obyvatelé!

„Achich!… To jsou pěkní čerti!“ zvolal Vácha.

A věru, o Marťanech nemohlo se říci, že by byli nějakými krasavci. Byli zvýši asi 60 cm na tenoučkých nožičkách jako kobylky. Hlava ohromná a oblá jako koule. Oči zelené, vypouklé, vroubené červenými kruhy, blikaly jim v bledých obličejích. Na místě nosu měli jakoby sloní rypáček prohnutý do výše a kosočtverečná ústa beze rtů. Ruce zastupovala dlouhá tykadla, zmítající se za zřetelného svistu. Tělo jejich bylo jakoby průsvitné a lesklo se na povrchu jako mastná měchuřina. Kráčejíce vydávali zvuk, nenepodobný chřestu broucích krovek.

Tito tvorové nevzbuzovali u mne hrůzy, ale spíše hnus a odpor… Ošklivěl jsem se jejich doteku, jako si ošklivíme doteku pavouka a krysy.

Dav Marťanů rostl každou vteřinu. Hrnuli se a lezli odevšad, jakoby je útroba zemská chrlila.

Doktor Radvan pozoroval je se zvědavým klidem přírodozpytce, jemuž se podařilo najednou spatřiti živočichy dříve nevídané. Vácha smál se na celé kolo a vítal marsickou armádu slovy ne právě salonními.

Již bylo zřejmo, že tento marsický nárůdek je plný chrabrosti a že nebude nijak na vahách, aby se vrhl proti nám.

A vskutku, tři mužíci vskočili k doktorovi, objali mu nohy svými tykadly vyrážejíce pronikavý jek.

„Hle, hle, půjde to do tuhého,“ řekl doktor, „ale tím hůře pro ně. Nám nic neudělají. Lituji opravdu, že budeme musit brániti se.“

Váchovi nebylo potřeba dvakráte to povídati. Jedním hmatem své obrovské ruky zakroutil krk třem Marťanům, kteří se připiali doktorovi k nohám. Vykonav tuto popravu, vrhl se na nejbližší nepřátele.

I byli jsme svědky žalostného divadla. Trpaslíci měli tělíčka tak křehká, že Vácha jedinou ranou učinil jich půl tuctu boje neschopnými a jak obr v Liliputu bojoval tak dále. Padlo mnoho životů, arci docela zbytečně, neboť my neměli jsme zlých úmyslů. Poněvadž tyto ztráty Marťany nijak nezalekly, ale k úpornosti tím větší povzbuzovaly, musil jsem posléze zakročiti sám železnou tyčí svou. 00078a

A i doktor zasáhl do boje, tluka dalekohledem kolem sebe jako palcátem. Bojiště pokrývala již sta žalostných tělíček, a tu teprve Marťané se zarazili, přesvědčeni o úplné naší převaze. Couvali a za krátko zmizeli úplně za ledovci.

„Není-li na Marsu jiných než tyto perníkové figurky,“ prohodil Vácha, „můžeme býti klidni.“

Doktor sklonil se k mrtvým a prohlížel si zvědavě jednoho Marťana, otáčeje jím na všechny strany.

„Podívejte se,“ pravil, „ubožáčkové tito nejsou nijak uzpůsobeni k boji, neboť jejich údy jsou křehké jako sklo.“

A bez jakékoli námahy zlomil holenní kost mrtvoly. Ozval se zvuk, jako když praskne suchá větévka pod nohou chodci v lese.

„Jinak uzpůsobeni jsou jako většina obratlovců,“ pokračoval učenec. „Hlava jest ovšem poměrně veliká, tedy také jejich mozek bude značně vyvinut. Nelze si proto vysvětliti, proč tito zajisté rozumní tvorové nevynalezli pro sebe jiných obranných prostředků… Patrně toho neměli dosud potřebu… Jakž jim mohlo napadnouti, že jednoho krásného dne ocitnou se zde pozemšťané a způsobí mezi nimi krveprolití?“

Pozoroval jsem, že doktor pronesl slova tato s hořkostí, a bylo viděti z jeho tváře, že jest mu Marťanů líto.

Ani já nebyl jsem prost onoho pocitu při pohledu na směsici pobitých tvorečků, kteří zaplatili náš první krok do jich končiny sty životů. Však vina nepadala na nás, nepřišli jsme vraždit. To byla jediná naše útěcha při této příhodě.

Chystali jsme se na další cestu, když několik krokův od nás ozval se strašlivý řev.

Bezděčně shlukli jsme se k sobě, čekajíce, jakoby vrostlí hrůzou do země, co se díti bude.

V.

KRAJ BÁCHORKY.

V témž okamžiku objevilo se mezi ledovci, pozvedajícími se kolem nás jiskřivými hroty, strašlivé zvíře, nevídané a neslýchané ošklivosti.

Zvýši asi 5 metrů mělo ohromné ploché tesáky, které mu trčely přímo z tlamy jako dvě břitké kosy.

Tělem připomínala obluda poněkud tvar mastodonta, nazvaného od některých badatelů Elephas primigenius (prvotní slon).

A vskutku, strašlivý tento nepřítel podobal se poněkud slonu, jenže trup jeho byl trochu kratší. Ani nohy nepřipomínaly jmenovaného pozemského ploskochodce, neboť nebyly válcovitě přímé a nemotorné, ale kostnaté a útlejší.

Představte si obludu z nějaké pohádky, připomínající současně lva, slona a tapíra, i nabudete přibližnou podobu podivného onoho marsického tvora, jenž se nám tu postavil do cesty a při jehož pohledu ledovatěla nám krev v žilách. Netvor měl zelené oči a upíral je na nás asi tak jako pozemský had hroznýš, spatří-li nějakou kořist.

Vyraziv na to ještě děsivější skřek nežli poprvé, pohlížel na nás delší dobu zdlouha vydechuje a mrskaje ohonem. Po té přikrčil se k zemi, jak činívají šelmy kočkovité před skokem.

Myslil jsem, že tentokráte jsme jistojistě ztraceni.

Zbýval nám jediný prostředek spásy, totiž vrátiti se rychle do „Světa“ a pohřížiti se s ním pod vodu, avšak i to dalo by se pro krátkost času stěží provésti. Dříve, než bychom učinili deset kroků, zvíře by nás dostihlo.

Doktor, zachovávaje stále největší klid (poznal jsem tu nanovo, že jest mužem neuvěřitelné chrabrosti), mával rozčileně dalekohledem, jakoby touto směšně křehkou zbraní chtěl sraziti obrovitého mamuta.

Tu náhle Vácha chopil mne za ruku a zvolal:

„Pane Prokope, půjčte mi svou tyčku!“

Vyhověl jsem mu beze zdráhání a podal jsem mu železnou páku, která mi měla sloužiti, jak víme, za alpskou hůl.

Tu tedy statečný hoch, neváhaje déle okamžiku, rozkročil se proti nepříteli, rozmáchnuv se tyčí vysoko nad hlavou.

Přiznávám se, že odvaha ta mne ohromila. Jakkoli připadal mi na prvý pohled tento odvážný čin Váchův čirou pošetilostí, nemohl jsem přece potlačiti v sobě výkřik obdivu a pohlížel jsem na našeho druha od té chvíle jinýma očima. Domnívalť jsem se dříve, že je to člověk docela bezvýznamný, pouhý obrovský stroj s nevalným počtem koleček, ale od tohoto nebezpečného okamžiku vyrostl u mne ve skutečného reka.

Byl již jen dva kroky od zvířete, které krčilo se již na zadních nohou ke hbitému skoku.

Přivřel jsem oči, abych neviděl strašlivého smělcova konce, který byl neodvratný. Letmo jsem si představil, že oba tesáky drásají Váchovi již vnitřnosti. I ležel tu přede mnou děsně zkrvácen jako beztvářná hmota pod nohama mastodontovýma.

V tom tupě něco třesklo. Náraz nenepodoben byl úhozu rákosky na napiatý koberec.

Ach bože, bylo tedy již po Váchovi?

Ale současně doktor vykřikl… To byl výkřik vítězoslávy…

Otevřel jsem oči a ztrnul jsem překvapením.

Nikoli Vácha, ale hrozný mamut válel se v prachu. Měl přední nohy přeraženy a namáhal se všemi silami, aby se opět vztyčil.

Vácha druhou ranou tyče rozbil mu lebku.

Kost praskla jak ulomená větev, a obrovský čtvernožec těžce se zřítil k zemi…

Byl mrtev.

Představte si moje překvapení!

A již doktor přikvapil ke zvířeti… Skloniv se k němu, prohlížel je zvědavě.

„Na mou věru!“ zvolal, „jak jsem mohl pochybovati! Vždyť to bylo přece jisto… Všechna zvířata této planety jsou tak křehká u srovnání se zvířaty pozemskými. U nás obluda taková musila by býti desetkrát silnější nežli slon… kdežto zde sotva vydala svým odporem více nežli ubohá laňka. Vše, co se rodí na Marsu, roste s úžasnou rychlostí… Vše s rychlostí se formuje, ale všichni tací tvorové, nabyvše obrovitých rozměrů, podobají se oněm americkým stromům, které vidíme růsti a vyrůsti zakrátko do ohromné výše, aby pak hned na to zvadly a zašly. Následkem toho, že na Marsu vše je mnohem menší váhy nežli na zemi, má zde velikost taková jen zdánlivou sílu. Živočichové nepotřebují zde tolik síly k svému pohybu, a příroda jim jí také nedala. Podívejme se na příklad zde na toto zvíře. Jest ohromné, obrovité, ale je to vlastně kolos na hliněných nohách. Však při tom ve zdejších končinách může býti Marťanům arci nepřítelem strašlivým, poněvadž poměrně k němu vše jest slabší…“

Doktor vyšetřil a prozkoumal obludu zevrubně. Vzal kodakem několik fotografických snímků, načež narovnávaje si brejle na nose zahovořil:

„Podívejte se tamhle!“

Obrátili jsme se naznačeným směrem i spatřili jsme trhlinou mezi ledovci na div krásnou krajinu.

Před námi prostírala se azurová pláň, ohraničená na obzoru skalami, jež jakoby utvořeny byly všemi barvami duhovými.

Představte si, jakou radost by byl z toho měl některý moderní malíř, který vidí i u nás na zemi trávu červenou, skály oranžové, stromy fialové a hory fosforové! Ale my, nejsouce krajináři, tím méně moderními, stanuli jsme před tímto novým světem u vytržení.

Připadalo mi, že jsem stižen divnou onou chorobou zraku, kterou lékaři jmenují daltonism, kdy chorý vidí všechny předměty v jiných barvách, nežli v jakých vskutku jsou… Ale i doktor i Vácha viděli totéž, tytéž barvy a odstíny. Zrak můj tedy nebyl churav.

Hned na to zaslechli jsme divné jakési praskání…

„Co to zase?“ ptal jsem se doktora.

Ten se jen usmál, řka:

„To rostou stromy.“

Dal jsem se té odpovědi do smíchu.

Ale učenec vážně na mne pohlédl:

„Proč se smějete?“

„Inu tomu, co jste právě řekl, neboť zdá se mi to opravdu žertovné…“

„A přece to pravda… Zde vizte!“

A učenec ukázal prstem k zemi…

Vskutku, ze sněhu vyrážely divné stonky, které podobny oněm luskám, jež slunečním teplem pukají a se otvírají, praskaly objevujíce drobné sazeničky, které s neuvěřitelnou rychlostí vzrůstaly a mohutněly.

Ihned byl tu kmen a pokrýval se jakoby lesklými perlami, které příštím mžikem zlehýnka se otvíraly, uvolňujíce cestu stříbrným větvičkám, z nichž vyrážely zase podivné listy.

Rostliny podobaly se velice našim kaktusům; měly dužnatý peň buď plochý, buď oblý. Jinde zase viděli jsme pně složené z vejčitých, kulovatých a jiných divných tvarů.

Doktor zaznamenal si veškeré tvary, jež divné rostliny v postupné přeměně na se braly.

„Četl jsem ve hvězdářských knihách,“ pravil, „že jevy rostlinstva nejsou stejné na zemi a na planetách, ale nepřikládal jsem tomu víry…

Hle, zdejší rostliny podobají se našim pozemským jepicím podeňkám, jejichž trvání – jak známo – je tak namále. Zrodivše se ráno, umírají s večerem a z jejich rozsetého semena rodí se a rostou příštího rána opět rostliny nové…“

Domníval jsem se, že sním. Několikráte jsem se citelně štípl do paže, aby se přesvědčil o opaku.

Minuli jsme ledovce, a pestrobarevná porostlina objevila se v naší blízkosti.

Viděli jsme traviny, keře, stromy, květy i různé plody barev šarlatových, růžových, fialových i žlutých.

Veškeré toto rostlinstvo vypučelo a rostlo zcela zřetelně s velkou rychlostí. Nízké stromky záhy vzrostly v obrovské stromy, podobající se pozemským blahovičníkům v plném rozvoji. Přistali jsme z prvopočátku k ledové pláni… Nyní ocitali jsme se uprostřed lesa, ač jsme se s místa nevzdálili.

A jiná okolnost ještě vzbuzovala náš podiv, totiž že jsme se nesetkávali nikde se živými bytostmi.

Vyjma ony marsické trpaslíky, s nimiž jsme se potýkali, a obrovského čtvernožce, kterého jsme zabili, neukázala se kolem kol zrakům našim živá duše.

Zahlédli jsme sice nějaké ptáky, však letěli tak daleko od nás, že jsme je nemohli rozeznati a to ani ne dalekohledem.

Chvílemi ozývaly se z lesní hlubiny zvuky podobné tlumenému zívání. Ale jakkoli nás dosti trápila zvědavost, přece neuznali jsme za radno pustiti se v ona místa.

Vrátili jsme se tedy k svému „Světu“.

Byl stále zakotven na témže místě, však poloha jeho byla jiná. Nespočíval vodorovně, ale pozvedal se nikoli špicí, nýbrž zádí do výše, tak že z daleka podobal se majáku na pobřeží.

Dav Marťanů obklopoval projektil, i viděli jsme, že ze všech sil pracují k tomu, aby kotevní lana jeho přeťali. Při našem příchodu rozprchli se však tito čertíci. Dva z nich v překotném útěku vrazili na Váchu, který je popadl opatrně mezi palec a ukazovák.

„Nezabíjejte jich,“ varoval jsem ho.

Mužíci zoufale zmítali se mu mezi prsty, vyrážejíce žalostný nářek, podobný asi melodii těchto čtyř tónů:

Vzal jsem jednoho z nich, snaže se upokojiti ho, ale čím více jsem mluvil, tím více on naříkal. Při tom zpozoroval jsem zvláštní úkaz, který jevívá se zejména u pozemských chameleonů, že totiž Marťan změnil úplně barvu. Hlava mu šafránově sežloutla, a tělo sezelenalo do olivova.

Zželelo se mi útrap ubohého palečka, i pustil jsem ho, rozkázav Váchovi učiniti také tak. Oba skřítkové, vzavše nohy na ramena, pádili odtud skoky jako klokani, aby dostihli svých druhů.

Byl nejvyšší čas, že jsme přišli.

Marťané nahryzali již čtyři kotevní lana „Světa“. Hejno krys nebylo by to lépe způsobilo.

Jedno lano nalezli jsme dokonce úplně přetrženo.

Kdybychom se byli o několik minut opozdili, nebyli bychom snad již se shledali se svým povozem, který podléhaje zákonu své odpudivosti, byl by se zvedl do výše a uletěl zpátky k Zemi…

Při pouhém pomyšlení na tu možnost naskočila nám husí kůže. „Svět“ byla jediná naše naděje a jediné naše útočiště. Kdybychom jej ztratili, byli bychom nadosmrti vyhoštěnci těchto nevlídných končin, a smrt nedala by zajisté na sebe dlouho čekati…

Trojice naše pohlédla mlčky na sebe, a oči se nám zarosily.

Nicméně doktor nejevil pražádných starostí.

Neodvážil jsem se tázati se ho, neboť kdykoli se pohřížil do svých myšlenek, bylo marno obraceti se k němu s nějakým dotazem.

Čekal jsem tedy. Když konečně pohlédl na mne třpytivými zraky, zahovořil jsem k němu: „Tak co nyní, milý příteli?“

„Mám s tím dosti starostí,“ odvětil doktor. „Předvídal jsem sice podobné příhody, ale nikdy jsem si nepomyslil, že se setkáme s tolika nesnázemi… Chceme-li pustiti se dále, jest nezbytno, abychom zbavili svůj vůz repulsitového obalu…“

„To přece nebude nic nesnadného, neboť náš „Svět“ je tak sestrojen, že se dá z repulsitového obalu docela lehce vyšoupnouti!“

„Ano, docela lehce, ale co potom?“

„Co tím myslíte?“

„Nu, kam dáme repulsitový plášť? Nemůžeme přece pustiti jej, aby zmizel v prostoru…“

„Ovšem, ovšem… Ale tu snad postačí, když obal pevně k zemi uvážeme… Nalezneme jej opět, až se sem vrátíme.“

„Ano, také jsem si to tak z prvopočátku představoval, avšak nepočítal jsem s oněmi čertíky, kteří nás se všech stran obklopují. Ti uvolnili by naše kotvy, jakž se o to již pokusili, a až bychom se sem vrátili, nenalezli bychom po obalu stopy.“

„Co tedy dělat?“

„Právě o tom přemýšlím.“

Postavení naše bylo velmi vážné.

Tentokráte poprvé napadla mne myšlenka, že výzkumná cesta, jíž jsem se tu zúčastnil, jest patrně poslední v mém životě… Jaké šílenství to bylo, že opustil jsem zeměkouli, kde se mi dobře vedlo, abych se dostal do těchto opuštěných končin, kde číhala na nás smrt na každém kroku.

Proti vůli hrnuly se mi vzpomínky na můj zámeček, na jeho stinnou zahradu a na opuštěné stradivárky.

Doktor pobíhal podél břehu s rukama na zádech skříženýma a potřásal nerozhodně rameny… Nejednou se zastavil, tluka se vztekle do čela, nebo věše bezradně hlavu.

V tom spatřil jsem, že prudce stanul. Sehnul se, položil se na břicho a přes břeh pohlížel dolů do moře.

Co to asi má?

Pospíšil jsem k němu a dřepl jsem vedle něho.

Slyše mne přicházet, vykřikl:

„Už to mám! Ano, tak jest, už to mám!“

Vskočil opět vesele na nohy. Řekl mi, že odkryl dole pod skalou dutinu, která, byla-li by dosti hluboká, může velmi dobře sloužiti za úkryt repulsitové skořápce „Světa“. V takové skrýši Marťané sotva by ji nalezli.

Nezbylo tedy než prohlédnouti jeskyni.

K tomu byl Vácha hned ochoten.

Uvázali jsme ho pod paží na provaz a pustili dolů podél skály. Čekali jsme v netrpělivé úzkosti.

Konečně po pěti minutách objevil se Vácha nahoře.

„To je ohromná prostora,“ pravil, „dvacet „Světů“ by se tam mohlo uložiti.“

To bylo vše, čeho jsme si přáli věděti.

Nastával nyní úkol umístiti repulsit do jeskyně. I lze si představiti, že to nebyla práce snadná.

Rozvážili jsme věc náležitě. I jednali jsme dle toho. Upevnili jsme k repulsitu dvě lana, která povedou do jeskyně a tam budou dobře uvázána. Potom „Svět“ bude zbaven své skořápky za pomocí jeřábu uvnitř upraveného. Jeřáb tento bude potom přenesen do jeskyně, a repulsitová skořepina pomocí jeho tam vtažena.

Zejména tato poslední příprava vyžadovala dosti času, ale konečně vše se nám dobře zdařilo. Jeřáb byl upraven pod skalami a připevněn železnými tyčemi, zaraženými pevně do země.

Když bylo vše hotovo, doktor odstranil několik šroubů, chystaje se vyšoupnouti projektil z obalu, když v tom rázem ustal v práci.

Nedaleko totiž tísnila se opětně tlupa Marťanů, kteří živě přihlíželi k našemu dílu.

„Je nutno za každou cenu odehnati tyto nepřátele,“ pravil doktor, „neboť uvidí-li, kam jsme schovali obal, bude veškerá tato naše práce marna. Jakmile se vzdálíme, sestoupí do jeskyně a lana zpřetínají.“

Nabídl jsem se, že zvědavé lidičky odeženu. Ozbrojen dobrou opakovačkou, rozběhl jsem se proti Marťanům.

Zprvopočátku jakoby nebyli příliš polekáni vidouce mne. Vzbudil jsem u nich patrně důvěru tím, že jsem mírně a laskavě naložil krátko před tím s oběma jejich chycenými druhy. Marťánkové byli dle toho bytostmi intelligentními. Zpozoroval jsem nad to, že mi přátelsky kynou, avšak já nedbaje toho, bral jsem se proti nim s velikým křikem, vypáliv i dvě rány do vzduchu.

To stačilo, aby drobný nárůdek byl dokonale postrašen. Marťané zmizeli, jakoby kouzelným proutkem švihl. Poněvadž však se mi zdálo, že nějaké černé hlavičky hýbají se ještě mezi křovisky, popošel jsem asi dvacet kroků tím směrem a vystřelil další tři rány na slepo.

Zatím co jsem takto držel v náležité vzdálenosti maličké zvědavce, doktor a Vácha uvolnili repulsitový obal a vtáhli jej pomocí jeřábu do jeskyně. Než jsem se vrátil, byla práce ta ukončena ke zřejmé a úplné spokojenosti jak doktora tak i Váchy. Zbylo nyní ještě poznamenati a určiti dobře ono místo, na němž jsme se ocitali. Vácha přivalil několik balvanů a vystavěl z nich jakousi pyramidu zvýší tří metrů.

Doktor chopil se kompasu a určiv přesně zeměpisnou šířku místa, poznamenal si cifry do zápisníku. Potom dal stručný rozkaz, dle něhož Vácha hnul příslušnou pákou. Ozval se tlumený chřestot, a čtyři kolesa vystoupila z boků „Světa“.

Projektil byl změněn v automobil. Na něm mohli jsme se pustiti s největší rychlostí všemi směry a končinami neznámé planety.

Avšak již v nejbližších okamžicích lehla na nás jakási tíže. Pociťovali jsme nevolnost. Slabost nikdy nepocítěná nás přepadla, a do údů jakoby nám nalil olověné tíže. Pak počali jsme dřímati, a oči se nám zavíraly přese všechno naše úsilí, aby zůstaly otevřeny.

A v příští chvíli již podlehli jsme neodolatelnému ztrnutí, svalivše se k zemi. Smysly nás zvolna opouštěly, až pozbyli jsme úplně vědomí všeho, co se dělo kolem nás.

Mdloba naše trvala, pokud jsem potom mohl odhadnouti, asi pět hodin.

Když jsme se z ní probrali, počínalo se již smrákati. Dívali jsme se druh na druha trochu vyjeveně, protírajíce si oči.

Nebylo nám nikterak dobře. Dýchalo se nám těžce, i měl jsem pocit, jakoby mi život vyprchával z těla. Chtěli jsme povstati na nohy, ale padli jsme zpět k zemi, jako bychom byli opilí. Váchovi, který byl statnější tělesné soustavy, podařilo se přece povstati. Však posunkoval při tom tak divně a rozháněl se tak žertovně, že bychom za jiných okolností nebyli se ubránili smíchu.

Ale jedva učinil několik kroků, roztáhl ruce a padaje na tvář naříkal:

„Pane bože, co to jenom je?!…“

Doktor čtvernožky přilezl blíže ke mně a šeptal mi do ucha hlasem jedva slyšitelným:

„Jen odvahu, pane Prokope! Až přijde noc, bude nám opět všem dobře.“

A poněvadž viděl na mé tváři překvapení, jako bych slovům jeho nerozuměl, pokračoval:

„Vším vinny jsou stromy kolem nás a všechny ony podivné rostliny. Výdechy jejich nás omračují a zabíjejí. Snad jste někdy slyšel o zvláštním stromě v americké Kolumbii. Sedne-li si člověk do jeho stínu, obyčejně usne na věky. Pozoruji, že marsické rostlinstvo kolem nás má podobné vlastnosti. Obyvatelstvo této končiny patrně je tomu již zvyklé, kdežto my, ubozí pozemšťané, zle zkoušíme. Však zvykneme také, nic se nebojte! Ostatně za nějakou chvíli nebezpečné tyto stromy zaniknou. Padnou na zem, a za krátko nebude po nich ani stopy. Chlad noční přemůže naši ospalost, i probereme a vzpamatujeme se z mdloby a ztrnulosti úplně!“

Doktor se nemýlil.

Za nedlouho slyšeli jsme praskání, jakoby led pukal, a hned pak rozlehl se kolem zřetelný a nepřetržitý chřestot. Ledový vichr prudce vanul a mrazil nás do kostí.

Marsická noc nastávala, přivádějíc s sebou náhlé sklesnutí teploty.

Obrovské stromy rázem klesaly k zemi s děsným praskotem.

Půl hodiny nepřetržitě trval tento hluk, jakoby neviditelní obři lámali a drtili v dlaních ohromné větve i pně lesních velikánů.

Za krátko byli jsme obklopeni kolem kol jemňoučkým prachem, který houstl a sesedal, tak že brzo utvořil na zemi tuhou šedivou kůru.

Ačkoli jsme zimou mnoho trpěli, přece nabrali jsme opět sil. Vstali jsme a dali jsme se na cestu. Šli jsme potichu jakoby po hustém koberci.

„Nesmíme ztrácet ani okamžiku,“ pravil doktor, „mrazu ještě přibude. Utečeme se do vozu, kdež může nyní Vácha bez obavy zatopiti v lihových kamnech.“

Stalo se. Za několik minut hospodařili jsme již v milém svém „Světě“. Vácha topil dobře, a brzo libé teplo rozlilo se kolem nás.

Rozhlédnuvše se světlíky, viděli jsme, že venku padá drobný sníh, takže obzor vypadal jakoby v bílé mlze.

„To nám nebude nijak na překážku při naší cestě,“ prohodit doktor. „Vzhůru, Vácho, k motoru!“

„Jakže, pustíme se na cestu takto uprostřed noci?“ namítal jsem udiveně.

„Je to nutno aspoň dotud, dokud budeme meškati v těchto polárních končinách,“ odvětil doktor.

„Nechápu, proč bychom nemohli vyčkati dne?“

„Poněvadž, jakmile nastane den, objeví se rostlinstvo ve veškeré své slávě, která nás tolik ohromila. Nemohli bychom si za žádných podmínek proklestiti cestu jeho houštinou…“

„Jsme tedy odsouzeni vždycky jen v noci cestovati po těchto čertovských preriích,“ steskl si Vácha, zapaluje si dýmčičku, neboť nyní bylo již dovoleno kouřiti ve „Světě“. „Co tomu řekne můj fotografický aparát!“

Doktor odpověděl s úsměvem:

„Jen trochu trpělivosti, Vácho! Ještě se nafotografuješ, až tě to bude mrzeti. Jakmile mineme tuto ledovou oblasť, dostaneme se do končin méně nevlídných. O tom jsem bezpečně přesvědčen.“

Doktor rozžal velkou svítilnu v čele „Světa“, posadil se k řídícímu kolu, nasadiv si dříve přes své brejle ještě druhý pár silných skel.

„Pojedeme mírnou rychlostí,“ řekl, „nejvýše 40 km v hodině, neboť musíme býti opatrni.“

Stiskl páku, uvolnil brzdu, a náš automobil se rozjel mírnou rychlostí. Ale div divoucí! Na zeměkouli byl by „Svět“ ujížděl mírnou rychlostí, ale zde letěl jako šíp. Doktor lehce zabrzdil.

„Že jsem si hned nevzpomněl!“ bručel si pod nos. „Poněvadž je zde měrná váha zcela jiná i vzduch řidší, pohybuje se „Svět“ při téže síle dvojnásobnou rychlostí jako na zemi. Na mou věru, člověk musí míti zde oči stále otevřené.“

Od toho okamžiku řídil pohyb vozu s největší opatrností.

Na štěstí nebyla úplná tma. Vládlo kolkolem pouze příšeří, v němž rozeznávali jsme dosti zřetelně předměty vůkolní.

Do nedohledna prostírala se šedožlutá pláň, vypadajíc, jakoby ozářena byla neviditelným měsícem.

Doktor, stále na stráži, rozhlížel se po obzoru.

Jeli jsme takto hodinu, aniž se přihodilo něco zvláštního. I těšili jsme se, že brzy dostihneme hostinnějších končin, když v tom překvapením jsme vykřikli.

Automobil ocitl se na srázném svahu, který patrně ústil v nějaké hluboké propasti. Jakkoli doktor všemožně se namáhal, aby vůz zastavil, hnal se automobil s rychlostí stále větší, tak že zkáza naše na dně byla neodvratná. Tu, nemoha se již déle udržeti, zasypal jsem doktora prudkými výčitkami: „To všechno jest vaší vinou. Vás činím zodpovědna za naši zkázu. Mohlo vám přece napadnouti, že končina tato bude plna různých překážek!“

Sotva jsem domluvil, stanul jsem ohromen překvapením. „Svět“ místo aby zmizel v hlubině a rozbil se na jejím dně, přeletěl propast jako pták šílenou rychlostí. Bez úrazu ocitli jsme se na druhé straně.

Pro tu chvíli vyvázli jsme nenadále ze všeho nebezpečí.

Doktor, šťasten tímto neočekávaným výsledkem, měřil mne uštěpačnýma očima a hlučel:

„Pane Prokope, jaktěživ jsem neviděl takového strašpytle! Rozčilujete se pro nic za nic.“

Ale přes tuto žertovnou výtku viděl jsem patrně, že doktor byl bledý jako plátno. Patrně tedy měl sám více strachu, než se zdálo.

„Přiznejte se, doktore, že vaší chrabrosti bylo zrovna tak na mále jako mé, a že jste věřil zrovna tak jako já, že poslední naše hodinka udeřila.“

Doktor se usmál a tence jen zahvízdl. Však přece naučilo ho to opatrnosti. Umírnil, pokud se jen dalo, běhu našeho automobilu.

Častěji zastavoval a volaje na Váchu tázal se: „Není to tamhle před námi nějaká nová překážka?“

A podle toho, jak zněla odpověď Váchova, řídil další jízdu, ubíraje se buď zvolna dále nebo objížděje podezřelé místo.

Tak jeli jsme pět hodin a za tu dobu projeli jsme hezký kus země.

Půda nabyla zde již jiného vzhledu.

Kolesa automobilu nebořila se již do popelnatého prachu jako dříve, ale ocitali jsme se na půdě tuhé, hlinité, a ponejprv od té doby, co jsme opustili polární končinu, zahlédli jsme tu a tam zvířata, která divě prchala před námi. Tma byla taková, že jsme jich dobře nerozeznávali.

Však paprsky naší svítilny přece jasněji toho neb onoho živočicha osvětlily. I viděli jsme pokaždé, že jsou to obludy nikdy nevídaných a strašlivých tvarů. Vypadaly jako obrovští okřídlení klokani.

Ráno dojeli jsme širé, vyprahlé roviny, lehounce zvlněné, a na obzoru viděti bylo jakési temné skupiny.

„Z opatrnosti staneme zde,“ řekl doktor, „neboť s jitrem objevilo se i marsické rostlinstvo. Kolem nás vyroste záhy celý les.“

„Dělejte, jak myslíte,“ odvětil jsem.

Automobil stanul.

Otevřeli jsme hned světlíky.

Vzhled krajiny změnil se úplně.

Všude zvedaly se divné houštiny mezi sněhovými závějemi, které na slunci zvolna tály.

Tu i tam trčely ze země rozsochaté kaktusy, které patrně odolaly nočnímu mrazu. Sluneční paprsky rozlévaly po jednotvárné pláni žlutavou a namodralou záři.

„Mohli bychom ještě vpřed,“ pravil doktor, „až tamhle k onomu černému pahrbku.“

Střehli jsme se namítati něco proti tomu. Kdykoli doktor na něco se nás tázal, věděli jsme ze zkušenosti, že to jest jen na oko a jakoby ze zvyku, ale že při tom nijak nedbá naší odpovědi a našeho úsudku. Než jsme mohli odpověděti na jeho otázku, již bral se automobil zvolna kupředu.

Čím více jsme postupovali, tím zřetelněji rozeznávali jsme vzdálené stíny, k nimž jsme se ubírali.

Přejížděli jsme hluboké výmoly plné sněhu, jehož houbovitě rozežraný povrch povoloval pod kolesy vozu. Tu a tam naskytla se nám i vážnější překážka, ale doktor nedbal ničeho.

Vzezření roviny úplně se změnilo.

Před námi prostírala se jakási fantastická džungle, pokrytá šedomodrým rostlinstvem kosatcovitého tvaru. Vypadalo to, jako bychom se ocitli na poli, do něhož bylo zasázeno břitkých mečíků z modré oceli.

Doktor šetře opatrnosti stanul.

„Domnívám se,“ řekl, „že bude dobře, vystoupíme-li na tomto místě, dříve než pustíme se dále vyšetřit podivnou končinu.“

Otevřeli jsme malý světlík, a do vnitřku „Světa“ vproudil teplý vzduch pižmové vůně.

Nebylo nám to nijak nepříjemno; i shledali jsme, že bez obavy můžeme vydati se na obhlídku.

Vystoupili jsme tedy z vozu, když v tom Vácha upozornil nás na dlouhé jiskřící se čáry, které občas zavlnily se planinou.

„Počkejte, pane doktore, podívejte se tamhle, zdá se, jakoby se to blížilo k nám.“

A vskutku. Traviny se zachvívaly, a podezřele se v nich jiskřilo.

Doktor Radvan, velmi tím znepokojen, pohlížel na zjev nějakou chvíli, načež svraštiv čelo vykřikl:

„Ale vždyť jsou to hadi… obrovští hadi. Jejich šupiny vydávají na slunci ony lesky.“

Ještě nedomluvil, když ošklivá hadovitá obluda vynořila se těsně podle „Světa“.

Jen tak tak že jsme měli čas uchýliti se rychle zpět do vozu, zavřevše pečlivě světlík za sebou.

Věru, byli to hadové, ale nikdy ještě neviděli jsme oblud tak strašlivých a té velikosti.

Marsičtí hadové měli hlavu přesně trojhrannou, barvy byli purpurově růžové s řadou buď černých, buď hnědých nebo modrých skvrn na hřbetě. Po stranách hlavy chvěly se jim bílé třásně a mezi nimi jevily se růžové terče, ohraničené černým a zeleným pruhem. Byli asi 20 m zdélí. Značně vysunutelný jazyk rozeklán byl dvojmo v pohyblivou vidlici. Oči bez víček červenaly se krvavě. Válcovitá těla jejich byla nadmíru ohebná, ukončujíce se ocasy rybím podobnými.

Obludy plazíce se působily zvláštní sykot, jejž bych mohl nejlépe přirovnati k syčení unikající páry.

Objevení se „Světa“ zprvopočátku je polekalo, avšak když viděly, že se nehýbá, dodaly si odvahy a připloužily se až k němu.

Záhy byli jsme obklopeni spoustou hadů, kteří se kroutili, vztyčovali a vyskakovali, upírajíce na nás krvavé oči. Na doktorovi bylo znáti opravdové znepokojení. Zpozoroval jsem dokonce, že se i malinko zachvěl.

„Milí přátelé,“ pravil, „hadové jsou s to, aby nám rozbili repulsitová okna.“

„A vnikli do vozu…“

„Ano,“ odvětil doktor, přikývnuv hlavou.

„Co tedy dělati?“

„Právě o tom přemýšlím.“

„Což abychom odjeli?“

„Zastavili by nás… Jest jich příliš mnoho. Jest jich na tisíce.“

Bezradně jsme se zamlčeli. Ani ve snách jsem se nenadál, že bych se mohl ocitnouti v postavení tak děsném. I doznávám, že jsem téměř litoval toho, že náš „Svět“ nebyl raději vzdušnou svou cestou rozdrcen povětroněm anebo vykuchán lidskými obludami podmoří. Štítím se odjakživa hadů nesmírně a vzpomínám si, že hned za malička přicházely na mne mdloby, spatřil-li jsem byť jen neškodnou užovku. Představíte si tedy velmi snadno, jak mi bylo při této příležitosti. Vůz náš byl marsickými hroznýši obalen. 00096a

Plazili se po přídě, ovíjeli kolesa, a počet jejich vzrůstal každým okamžikem.

Vrhl jsem se do kouta bez hnutí a bez útěchy, polit ledovým potem.

Však probudil mne učencův hlas.

„Vácho!“ křičel doktor, „dej sem dvě nebo tři petardy!“

Vzali jsme je také s sebou na cestu předpokládajíce, že bychom jich mohli potřebovati k nějakým signálům. Nemyslili jsme ani, že jich kdy užijeme, ale uvidí se hned, k jak velkému nám byly užitku.

Doktor otevřel rychle světlík, zapálil petardu a vyhodil ji ven.

Téměř současně viděli jsme zažehnouti se plamenný chvost, a rozlehl se výbuch, provázený dalším praskáním v mnohonásobné ozvěně. Marsičtí hroznýšové ztrnuli. Cítili jsme, jak rychle klouzají dolů s vozu, a viděli jsme pak, jak rychle mizejí v trnité džungli, jejíž vlnění, stále se vzdalující, bylo nám dokladem, že plazové jsou na úplném útěku.

„Třeba těžiti z takového okamžiku,“ prohodil doktor, a poněvadž nebylo tu žádné překážky, rozehnal automobil vpřed s největší rychlostí.

V několika málo minutách dostali jsme se z džungle. Před námi krabatily se křídové pahorky s prudkými srázy a úbočími. Nezřídka byli jsme nuceni valně si zajížděti, abychom se dostali dále svým směrem a nespadli do nějaké propasti.

Očekávali jsme, že zde bude hojně rostlinstva, ale nebylo tomu tak. Cesta naše vedla téměř úplnou holinou. Stromů bylo pořídku. Jen tu a tam trčel vysoký stonek nějaké rostliny se vzpřímenými listy pozemských kosatců.

Nebyli jsme zdrženi žádnou značnější překážkou a pokračovali jsme tak celý den s rychlostí co možná největší. S večerem nastal také chlad a to tak citelný, že jsme musili rychle pouzavírati světlíky.

„Zde tedy zastavíme,“ rozhodl se doktor. „Bylo by neopatrné ubírati se ve tmě dále. Jsme v končině, kde již nelze v noci cestovati.“

Stanuli jsme a Vácha zapálil lihové ohniště.

„Po večeři budeme se střídati na stráži,“ rozhodl se doktor. „Musíme míti oči otevřeny, neboť není vyloučeno, že někde poblíž mohl by se ukrývati zlý nepřítel.“

Pojedli jsme s chutí a vypivše každý číšku čaje s rumem, určili jsme sobě čas hlídek.

Přišel jsem první na řadu jako strážce „Světa“.

Doktor tedy a Vácha odebrali se na odpočinek a usnuli také za krátko s úplným klidem.

Postavil jsem se k přednímu světlíku a zadíval jsem se do temnoty. Netrvalo dlouho, i zazdálo se mi, že ve tmě spatřuji světelné body, které občas hasly, aby na novo objevily se s tím větší jasností.

Vypadalo to jako červené hvězdičky, kmitající se na drnu. Zjev upoutal veškeru mou pozornost. Pocit nejistého strachu zmocnil se bezděčně celé mé bytosti.

Však přece neodvážil jsem se probuditi své přátele, jakkoli jsem byl přesvědčen, že se tu ocitáme před novým nebezpečím.

Zdaliž nedalo se vše to očekávati v této divné, záhadné končině?

Odstoupil jsem od světlíku a přistoupil k jinému na druhé straně. I tu viděl jsem ve tmě červené kmitavé hvězdičky jako na oné straně. Světélka brzy jakoby se ploužila těsně při zemi, hned na to vznášela se do výše, klikatíce se všemi směry, aby hned na to zase padla dolů a hru opakovala. Člověk by řekl, že jsou to bludičky, a přece záhadná světélka tato byla asi docela jiného původu.

Tak mne napadlo v jedné chvíli, nejsou-li to vlastně světélkující zornice divých šelem.

Pozoroval jsem je tedy upřeně dál. I shledal jsem posléze, že ve tmě zmítají a pohybují se ještě jakési temné, obrovské stíny.

Současně zdálo se mi, že doléhá ke mně ohlas prudkého oddechování. Neodvážil jsem se otevříti okno, bych se o tom ubezpečil.

Po chvilce červené hvězdičky jaly se postupovati proti našemu vozu. Ale již se nepotácely jako dříve, zaujavše téměř všechny rovnou čáru v téže výši.

Zvětšovaly se každou vteřinou a výdechy, jež jsem dříve pozoroval, byly již docela zřetelny.

Zmocnila se mne šílená hrůza, i skočil jsem k oběma pokojně dřímajícím druhům a vzbudil je.

VI.

MEZI MARŤANY.

„Co se děje?“ tázal se doktor, protíraje si oči.

Vztáhl ruku k páce, aby uvedl vůz v pohyb. Zadržel jsem ho, šeptaje mu do ucha: „Nemůžeme se hnouti, podívejte se tamhle!“

Doktor přistrčil oči k samému sklu světlíku, ale v té chvíli ztrnul, jakoby se hnouti nemohl. Posléze vyšlo mu přes rty: „Toť opravdu podivuhodná věc,“ odmlčev se na chvilku, dodal: „Není pochyby, milý příteli, že jsme obklopeni marsickými šelmami. Ony svítící body jsou jejich oči. Rozeznávám dokonce zcela zřetelně černé obrysy jejich těl, krčících se při zemi.“

Slova jeho přerušena byla sborem tlumeného kňučení. Kňučení záhy přešlo v divý řev a povyk.

Zvířata patrně zaslechla zvuk našich hlasův a tím se rozzuřila.

Již nebylo pochyby, že cílem jejich útoku jsme my.

„Pokusím se odehnati je,“ zvolal doktor chladnokrevně jako vždy.

Současně otočil ebenovým knoflíkem, který uvedl elektrický proud do naší velké lampy v čele vozu.

Prudký výtrysk světelných paprsků zalil do široka džungli.

Viděli jsme, že jsme obklopeni obrovitými pardaly černé srsti, s ploskými hlavami a lesklými tesáky. Světlo je nejen oslnilo, ale i přestrašilo. Zmítali se kolem do kola v divých skocích, ale nepřiblížili se, naopak viděli jsme, že couvají a zanikají ve vysoké trávě. Záhy zavládlo kolem hluboké ticho. Přestrašné šelmy zalezly do svých doupat.

Nyní zdálo se mi příhodným, abychom se vydali na další pout, ale doktor nesdílel mého mínění:

„K čemu bychom se měli vydávati novým nebezpečím? Viděl jste přece, jak snadně jsme všechny ty šelmy právě odehnali. Ty se již nevrátí. Ostatně i kdyby se tak stalo, přivítali bychom je několika petardami.“

A učenec, poklepav mi přátelsky na rameno, doložil:

„Jen jděte klidně spat, pane Prokope, nyní zůstanu na stráži zase já.“

Uvěříte mi zajisté, že jsem si to vybídnutí nedal po druhé opakovati.

V malé chvilce, kratší, než co to píši, ležel jsem již na místě doktorově a hned jsem také usnul, jakoby mne do vody hodil. Mocnými těmi dojmy byl jsem opravdu znaven a zmalátněn.

Když jsem se probudil, byl již bílý den, a náš vůz uháněl plnou rychlostí po široširé pláni, rovné jako stůl.

Polární květena ustoupila květeně jiné, daleko trvanlivější, ač ne tak obrovité.

Nebylo zde vysokánských stromů, ani divných blahovičníků. Před námi prostírala se široširá louka barvy zlatožluté, zpestřená červenými, zelenými a modrými květy.

Potůčky vinuly se tu i tam, tvoříce místy rozsáhlé močály, obklopené divnými stromy bez větví, jejichž hladké pně podobaly se dosti značně mramorovým sloupům.

Rovina proměnila se v jakýsi úval, z něhož vstříc nám zaznívalo neurčité hučení a přerývané smutné úpění, jakoby tam někdo naříkal a vzdychal. Brzo potom přesvědčili jsme se, že zvuky ty vzbuzoval vítr.

Kolem nás válela se nízko mračna v ohromných bílých chumlech, a jejich průsvitnou mlhou viděli jsme v dálce množství pahrbkův a vyšších hor, na nichž místy odrážely se purpurové, zelené nebo růžové skvrny. Ponejprv na své marsické pouti byl jsem v příznivém slova smyslu okouzlen divadlem této neznámé přírody.

I Vácha byl všecek vyjeven a v nadšení nad všemi těmi divy, které objevoval. Stále měl na rtech jednu větu, v níž bylo všechno obsaženo:

„Inu, to je báječné!“

A věru, bylo tomu tak. Neznám nic, co by se mohlo jen zdaleka srovnati s onou zářivou pestrostí všech těchto míst a s okouzlující velkolepostí těchto nekonečných samot.

„Svět“ ujížděl stále volnou rychlostí touto, jakoby očarovanou končinou, když v tom najednou doktor vykřikl, obrátiv se k nám:

„Pane Prokope, a ty, Vácho… Oba máte velmi dobrý zrak, mohli byste mi říci, co je to tamhle? Vypadá to jako nějaké procesí. Jsou to zvířata či lidé?“

„Oh, lidé jsou to,“ odpověděl jsem, pohlédnuv naznačeným směrem. „Opravdu, lidé. Avšak ne, nikoli, nemůže to býti, musili by býti skutečnými obry, kdežto víme, že v těchto končinách představitelé lidského plemene spíše jsou postavy menší.“

„Ale vždyť jsou to zvířata,“ ozval se v tom Vácha s kukátkem u očí. „Zcela určitě jsou to zvířata, podobná pozemským slonům.“

Doktor zamířil opatrně tím směrem náš vůz, a záhy byla naše zvědavost ukojena. Tlupa tlustokožců objevila se zcela zřetelně před námi ve vzdálenosti několika set metrů.

Když jsme se k nim přiblížili ještě více, stanula ohromná zvířata překvapena. Tu doktor ihned otočil vůz v jiný směr, vyhýbaje se. Slonové byli vskutku obrovských rozměrů jako předpotopní mamuti. Nebylo by nám bývalo zdrávo pod jejich sloupovitýma nohama. Však co nás překvapilo nejvíce, byla jejich barva.

Byliť růžoví jako čerstvě rozvitá poupátka růžová. Pouze uši a ocasy měli černé.

Měli kly vzhůru prohnuté jako vidlice, a přední nohy byly zřetelně delší nežli zadní.

Považovali patrně „Svět“ za nějakého živočicha, neboť spěchali k němu, žalostně při tom ječíce.

„Těchhle zvířátek se snad nemusíme báti,“ ozval se Vácha.

„Snad by nám nic neudělala,“ odvětil doktor, „ale opatrnější je vyhnouti se. K čemu bychom do nich vjížděli a podrobovali zkoušce pevnotu jejich tělesného složení? Mohli bychom při tom velmi poškoditi svůj vůz, což by nebylo nic příjemného v této končině.“

A doktor dle slov svých obrátil také automobil od zvířat.

Záhy zmizeli nám tlustokožci s očí. Zbyla po nich jen nepatrná, růžová skvrna, která kvapně mizela s obzoru.

Stále víc a více se oteplovalo. Teploměr náš ukazoval již 12 stupňů nad nulou. I není divu, že po mrazech polárních, jež jsme zažili, připadala nám tato teplota dosti značnou. Planina po naší pravici počala se pomalu zvedati. I rozeznali jsme v dálce zřetelně horský řetěz. Také tráva v džungli měnila barvu. Ze žlutava přešla do červena, a rostliny byly zcela nových tvarů. Záhy zaslechli jsme jakoby hluk vodopádu. A vskutku spatřili jsme po pravé straně, kterak řítí se s hor rozpěněné bystřiny po skalách dolů, vrhajíce se do ohromných jezer, po jejichž hladině plula nikdy nevídaná zvířata. Vypadala z dálky jako labutě, z blízka však nebyl ten klam možný.

Představte si ptáky se žraločí hlavou, se zubatými křídly v podobě půlměsíce, s ohromnými, dlouhými, pohyblivými krky, a nabudete jakous takous představu vodních opeřenců kraje marsického.

„Rozhodně všechno je tu škaredé,“ prohodil Vácha, „lidé i zvířata. Podívejte se jen tamhle,“ dodával, ukazuje prstem na vysokánský strom, „jací oškliví ptáci sedí na něm!“

„Myslíš, že jsou to ptáci?“ namítl doktor, zastavuje prudce „Svět“. „Ba ne, vždyť mají ruce i nohy.“

Vystoupili jsme z vozu, abychom si mohli nový div lépe prohlédnouti.

„Na mou věru,“ přisvědčil jsem jemu, vykuluje oči, „mají dokonce i lidskou hlavu.“

„Jsou to netopýří lidé, ohromní upírové,“ vysvětloval doktor dívaje se dalekohledem.

„Upírové?“ vykřikl Vácha, couvaje všecek ulekán.

„Ano,“ přisvědčil učenec, prohlížeje si živě podivné tvory.

Jejich růžový trup, řídce pokrytý bílými chloupky, byl vejčitého tvaru. Jejich široká a vyklenutá hruď jevila silné svalstvo. Ruce opatřeny byly fialovými blanami, jež rozepiaty tvořily dlouhá, trojhranná křídla. Hlava jejich byla tak ošklivá, že si nelze nic ošklivějšího představiti. Podobala se lesklé kouli barvy nažloutlé jako stará slonovina. Tvář zbarvena byla do modra a oživena párem tmavozelených očí, které vypadaly skleněně, jakoby měly bělmo. Ústa rděla se jim jako krvavá rána, a vychlipoval z nich neustále se tetelící rozeklaný jazyk. Objevily se jim také ostré tesáky v obou čelistech.

Zjistivše to, vstoupili jsme opět do vozu.

Ačkoli jsem byl v bezpečí před jejich útokem, přece nemohl jsem hleděti na tyto lidské netopýry, aniž bych se nezachvíval. Vzbuzovali dojem ošklivosti i krvežíznivosti. Do dnešního dne ještě zdává se mi leckdy o nich…

V příští chvíli dva z letounů posadili se shora na náš automobil. Slyšeli jsme zřetelně, jak se tam pohybují. Doktor, který vyhlížel stále světlíkem, zvolal najednou:

„Jen se podívejte, mají i domky a jak pěkně udělané!“

A vskutku. Se stromů několik metrův od země visela na spletených liánách hnízda podobná hnědým úlům. Byly to příbytky lidských netopýrů. Stěny jejich byly napuštěny jakousi žlutou klovatinou, a otvor, sloužící za dvéře, podobal se gothickému oknu, velmi pěkně udělanému.

Marsičtí letouni byli beze vší pochyby bytostmi rozumnými a dokonalými staviteli.

„Blížíme se k obydleným územím,“ zahovořil doktor. „Trpaslíci, s nimiž jsme se setkali při svém příchodu, jsou zde zajisté jen bytostmi zcela nedokonalými, úplně nevzdělanými, nelišíce se valně od zvířat. To tihle letouni jsou v každém ohledu pozoruhodnější…“

„I pokud ošklivosti se týká,“ prohodil jsem.

„Připouštím, avšak přes to zasluhují tito tvorové našeho podivu. Podívejte se jen dobře, pane Prokope, jedné věci jste si zajisté nepovšiml!“

„Které to?“

„Létací blány, pro něž jsme považovali tyto letouny za odrůdu lidských netopýrů, jsou vyrobeny umělým způsobem.“

Při těch doktorových slovech vybuchl jsem hlučným smíchem.

Doktor hnul jedva znatelně rameny a pokračoval:

„Ano, jak jsem řekl, blány jsou uměle udělané. Podívejte se tamhle k onomu úlu!“ a ukázal prstem na obydlí marsického letouna.

Doktor měl pravdu.

Viděl jsem tam, jak dva Marťané připínají si k hubeným pažím zmíněné blány, sloužící jim za křídla. Což by byly tyto ošklivé hlavaté bytosti rozluštily záhadu vzduchoplavby?

Bylo tomu tak, neboť nalezly prostředek létati jako ptáci.

Mimo to viděli jsme tu jiné ještě bytosti útlejších těl – patrně marsické ženy, které zhotovovaly z listových třásní, podobných pozemským chaluhám, dlouhé pruhy zvláštní tkaniny, roztrhávajíce je hned na to ve stejné trojúhelníky.

Patrně pracovité ženušky vyráběly křídla pro své Ikary.

„Ocitli jsme se již ve vzdělaných končinách,“ prohodil doktor.

„Máte pravdu, pane doktore! Toho nejlepším dokladem jest, že tyhle lidské potvůrky také kouří z dýmek, jak pozoruji…“

Vácha viděl dobře. Teprve nyní zahlédli jsme v pozadí domku dva či tři letouny, kteří dýmali s patrnou rozkoší z dlouhých, zahnutých trubic.

„Rád bych věděl, jaký tabáček to kouří,“ prohodil Vácha.

Však v tom okamžiku dva další letouni vrhli se prudce na náš vůz, a záhy celý mrak oblud poletoval vůkol nás, vyrážeje skřeky, připomínající hlas pozemských pávů.

„Vzhůru, přátelé ku předu!“ zvolal doktor, „nebylo by opatrno zdržovati se déle mezi těmito divochy. Když si dovedli zhotoviti křídla, mohli by také míti po ruce nástroje, jimiž by mohli způsobiti vážný úraz našemu automobilu.“

Vácha pustil stroj, a automobil se hned rozběhl. Však rychlost jeho pohybu nijak se nezvětšovala ale naopak vázla, jakoby kola udržována byla k půdě neviditelnými překážkami.

Vyhlédl jsem zatím oknem i nemohl jsem zadržeti výkřik hrůzy.

Půda, po níž jsme jeli, byla vystlána černými hady, kteří se svíjeli a kroutili pod kolesy vozu. Bylo jich tu na sta, ba na tisíce, tak že doktor byl nucen dáti automobilu největší rychlost, aby překonal ono nenadálé hadí dláždění.

Když jsme se konečně ocitli v končině méně nebezpečné, ubral doktor vozu rychlosti a obraceje se k nám, zahovořil: „Chápete nyní, proč právě onino Marťané byli nuceni zhotoviti si křídla?“

„Aby se vyhnuli hadům…“

„Je to důmysl,“ odvětil jsem.

„Zajisté,“ přisvědčil doktor. „Končiny, jimiž jsme právě projeli, hemží se zemními hady, kteří nedovedou lézti na stromy jako naši hadi pozemští, plazíce se pouze po zemi jak obrovské žížaly. Aby se Marťané vyhnuli nepříjemnému styku s těmito nepřáteli, zhotovili si křídla a vystavěli si příbytky na stromech.“

„Tak jest,“ přisvědčil jsem. „Z toho lze souditi, že jsme se ocitli v končinách rozumných tvorů.“

„A přibližujeme se k ústředí marsické vzdělanosti,“ dodal doktor s vážnou tváří.

Tato poznámka, jež byla docela správná, vzbudila u mne spoustu různých úvah… Až do této chvíle dovedli jsme vítězně zdolávati všechny překážky neznámé nám planety, ale jaké překvapení chystá pro nás budoucnost?

I napadlo mne, když marsičtí letouni měli tolik důmyslu, že setkáme se bezpochyby v končinách ještě vzdělanějších s obyvateli, kteří nahradili tento primitivní jinak prostředek smrtícími přístroji velké síly a mohutnosti. Dle všeho, co jsme viděli, bylo zjevno, že v této neznámé končině žijí bytosti nadané rozumem jako lidé pozemští, ne-li dokonce v tom ohledu je převyšující.

A lehounký mráz přeletěl mi po zádech, když jsem si představil, že snad všechna ta věda, všecek onen um, který jsme přinášeli sem ze zeměkoule, nebude pro nás k ničemu.

„Svět“ ujížděl stále. Měli jsme nyní zcela určitý dojem, že se blížíme k městu.

Rovina totiž nebyla již neobdělána jako končiny, z nichž jsme přijížděli… Místy bylo viděti souměrné dílce země různé barvy. Zde byly to žluté pruhy, onde červené trojúhelníky, jinde zase modré, oranžové nebo červené čtverce.

Barvy tyto nepovstaly zajisté vlivem přírody, aniž ony geometricky rozdělené tvary. To vykonati mohla jedině ruka lidská.

Však jednomu velice jsme se divili, totiž že nikde nebylo viděti živého tvora. Ale přímo úžasem naplnilo nás, když jsme zpozorovali, jak v dálce v některých chvílích půda se pohybuje, pozvedá a převrací, jakoby ji zrýval nějaký podzemní ohromný pluh neslýchanou silou.

Když jsme si zjev bedlivěji prohlédli, viděli jsme, že na rovině pohybovaly se souběžně jakési nízké vozíky ve vzdálenosti od sebe asi 20 m. – U vozíků nikoho nebylo viděti. Však přece nemohlo býti jinak, než že jsou řízeny Marťany za určitým cílem. Nepohybovaly se totiž stále vpřed směrem přímým, nýbrž i v obloucích. Nebylo pochybnosti, že jsou to pluhy.

Avšak jakými důmyslnými přístroji byly pohybovány a řízeny?

„Co jsem předvídal, částečně vidím uskutečněno,“ zahovořil doktor Radvan. „Na této planetě, kde tělesná síla obyvatelů jest nepatrná, musí býti nahrazena přístroji uměle zhotovenými. Lidské ruce jsou zde vystřídány umělými stroji. Zde vše dělá se automaticky. To jest věc nadmíru zajímavá. Nemohu se již dočkati, až se ocitneme v samém ústředí činnosti tohoto neznámého národa.“

Zatím co učenec takto horoval, stál jsem u světlíku, vyhlížeje jím ven. Pozoroval jsem s úzkostlivou zvědavostí zamžené obzory, prostírající se před námi. Den chýlil se k večeru. Najednou vykřikl jsem překvapením.

VII.

ZAJATCI.

V dálce spatřil jsem na obzoru pruhy ohnivých výhní. Záře stoupala i klesala, jakoby tam v prostoru houpaly se lucerny v rukou obrovských chodců.

Později světla ona sezelenala. Hned na to zase vytryskla září blesku.

Domníval jsem se zpočátku, že jsme se přiblížili k horám, na nichž lidé mávají pochodněmi. Ale když jsem se rozhlédl pozorněji, seznal jsem, že na obzoru není hor, a za plameny předními zpozoroval jsem vzadu ještě další plameny.

„Přemítáte, odkud pocházejí ona světla?“ tázal se mne doktor s úsměvem.

„Zajisté, doktore.“

„Nuže, podívejte se dobře. Zvedají se do výše a zase klesají.

Pohybují se vpřed a zase oblouky opisují.“

„Ano, tak tomu jest.“

„A nepřipomíná vám to nic?“

„Na mou věru… přiznávám se…“

„Jsou to zcela bezpečně bytosti rozumné, jež takovým způsobem osvětlují oblohu.“

„Nejspíše letouni,“ ozval se Vácha, přiskočiv ke mně k oknu.

„Nikoli,“ odvětil doktor, „dejte pozor a podívejte se sem!“

Rozhlédli jsme se světlíkem výše položeným.

Kolem něho kmitla se ohnivá rýha, pak druhá, až konečně rozeznali jsme dvě veliká, planoucí křídla.

„Jsou to ohniví ptáci,“ řekl doktor.

„Jaká to prapodivná země,“ mručel Vácha. „Kdo by řekl, že v této končině nahrazují ptáci plynové hořáky… Co všechno ještě nespatříme! Na mou duchu, jsem vším tím očarován a nijak nelituji této cesty.“

Však moje pozornost byla nyní upoutána jiným divadlem. V dálce zpozoroval jsem veliké, modré ohně, které vystupovaly vzhůru k obloze, klesajíce hned na to dolů, aby na novo tryskaly. Vypadalo to jakoby ohnivé vodotrysky. Stěnou „Světa“ doléhal nám k sluchu tlumený, neurčitý, smutný zvuk. Otevřel jsem světlík, i zdálo se mi, že rozeznávám zcela zřetelně nárazy kladiv na kovadliny.

„Jaké je vaše mínění, doktore, o všem tom?“ tázal jsem se.

„Milý příteli, toť zcela prosté. Ocitli jsme se dle všeho před branami velkého města, a to města průmyslného. V několika minutách uzříme tváří v tvář marsické dělníky.“

„Nemyslíte, že by bylo opatrnější, abychom raději zastavili zde?“

„Máte pravdu,“ souhlasil doktor, „nuže, zastavíme.“

S těmi slovy přerušil proud.

Táhla stroje ještě chvilku se pohybovala, načež stanula bez hnutí a s nimi „Svět“.

Byli jsme asi 2 km od tryskajících plamenů, které pokračovaly v pohybu s překvapující pravidelností. Hluk kladiv – či toho, co jsme za kladiva považovali – byl ohlušující… Ani báječní Kyklopové nebili hlučněji na své kovadliny. Setmělo se úplně, ale hluk kladiv nepřestával.

„To jsou nějací horlivci,“ prohodil doktor. „Nezdá se, že by měli chuť uspati na noc v práci.“

„Na mou věru,“ prohodil Vácha, „ti asi nevymohli si dosud osmihodinné pracovní doby.“

Chystali jsme se povečeřeti, a již byl k tomu stůl přistrojen, když tu pocítili jsme prudký náraz a překotili se od stolu druh přes druha i se svou večeří.

Současně počala se půda pod námi zachvívati, a ohnivé jazyky vyskakovaly z ní pouze několik metrů od nás.

Plameny podobaly se bludičkám, které vídáváme za noci blikati nad močály a hřbitovy, ale byly povahy mnohem divější, vyskakujíce jak ohnivé jazyky, ukončené na špičkách sršivými chvosty.

Doktor řídil „Svět“ s podivuhodnou obezřetností mezi těmito záhadnými plameny. I podařilo se mu dosud pokaždé vyhnouti se jim. Jedva, že některý z nich olízl povrch našeho vozu… Však přece taková jízda nemohla trvati dále. I bylo potřebí, abychom za každou cenu unikli z plamenného kruhu. V dálce viděli jsme blyštěti se tmou červené hvězdy, jasně svítící terče, patrně elektrického původu, které jakoby se otáčely v dešti jisker s velkou rychlostí.

Již nebylo možno pochybovati, že jsou to nějaké záhadné stroje, sestrojené vzdělanými Marťany, přístroje neobyčejné moci a složitosti, k nimž se přiblížiti by bylo velkou neopatrností, zejména v noci…

Co dělati? Bráti se vpřed znamenalo by jíti vstříc jisté smrti. Couvnouti nebylo možno pro plameny, jimž jsme se chtěli vyhnouti, a jichž počet jakoby vůčihledě se množil.

Doktor rozhlédl se bystře předním světlíkem, načež chopiv se oběma rukama řídícího kola, vykřikl:

„Ku předu!…“

Povel tento za okolností, v nichž jsme se ocitali, zněl jako smutný ortel. Vždyť ubírati se vpřed znamenalo vydávati se do neznáma, do nebezpečí, o nichž jsme třeba dosud ani tušení neměli. Toť znamenalo dáti se roztrhati a rozsekati oněmi otáčivými terči, které se stále kmitaly v cestě před námi vzdálí několika set metrů.

Elektrická naše lampa byla již docela zbytečna, neboť záře jakoby ohromného požáru oblévala celou končinu jasnou, rudavou září…

Spatřili jsme na obzoru zcela určitě rýsovati se velké kovové mosty a obrovitá lešení. Proud vařící se tekutiny, z níž stoupala bílá pára, vinul se hadovitě po pravé straně cesty, jíž jsme se ubírali.

Čím více jsme se přibližovali, rostl i hluk, donášející se k našemu sluchu dříve jako nerozeznatelné dunění. Již nebylo pochyby, že burácení ono působeno jest tisíci kladivy, tlukoucími do železa.

A tato průmyslná činnost Marťanů neustávala ani na vteřinu. Na mostech a na železných lešeních, jakož i dále na zemi rozeznávali jsme nyní zcela zřetelně drobné černé trpaslíky, kteří pobíhali sem a tam s rychlostí polních myší, poplašených světlem. Ocitli jsme se vskutku u marsického průmyslového města, které vypadalo jako obrovská železárna.

Doktor Radvan zastavil vůz, neboť nevěděl, kudy se nyní dáti. Dříve, než bylo možná vyšetřiti to, byli jsme najednou zaliti proudem pronikavého světla a jím oslepeni. Zároveň pocítili jsme nesnesitelné horko, jako bychom se s vozem ocitli ve vytopené peci. Kdyby náš vůz nebyl býval zbaven repulsitového obalu, byli bychom snad mohli odolávati onomu žáru, který přece nemohl býti té síly, jako když jsme se setkali s povětroněm. Však – jak víme – repulsitový obal náš odpočíval v ledové jeskyni, a plechové stěny našeho automobilu byly bez ochrany.

Doktor chtěl s vozem dále, ale spatřili jsme, že před námi pozvedla se najednou jakási hradba z kovových trámů… Po pravé straně i po levé proudily struhy vařící se tekutiny. Zbývala nám tedy jediná volba, to jest rychle se obrátit a vrátiti se cestou, jíž jsme přijeli.

Však běda, ani to již nebylo možno, neboť cesta byla zahrazena obrovskými modrými plameny, jakoby tam Marťané rozlili a zapálili lihové jezero.

Pociťovali jsme, že uvnitř „Světa“ teplota se zdvojnásobila. Teploměr ukazoval nyní 75° C. K tomu ještě jakoby palčivý proud světla, namířený na ubohý náš vůz, vteřinu od vteřiny stupňoval se v síle.

Nebylo pochyby, že páni Marťané chtěli nás prostě upéci ve vlastní skořepině.

„Musíme ven!“ křičel doktor.

„Vystoupit?“ namítl jsem já.

„Či chcete býti za živa usmažen?… Nepochopujete, že nám nic jiného nezbývá, než z vozu uniknout?…“

„Máte pravdu,“ šeptal jsem. „Tentokráte je s námi konec. Můžeme si vybrati buď toto upálení, nebo čeká na nás ještě něco horšího.“

„No, no! To bych se podíval,“ vztekal se Vácha. „Můžete spolehnouti, že se budu bránit…“

A již se chopil těžké, železné tyče, zamilované to své zbraně. Já jsem se ozbrojil puškou, doktor pak vytasil svůj revolver s výbušnými kulemi. Dvířka vozu prudce se otevřela, a Vácha prvý jimi vyskočil, roztáčeje nad hlavou železnou tyč jako koleso větrného mlýnu. Nežli jsme se k němu dostali, leželo kolem něho již asi dvacet pobitých obětí. Náš milý obr v obraně neustával, hovoře a vykřikuje při tom svým hlubokým basem:

„Tu máš, schovej si to! A tohle zase ty, – čerti, strašáci! Já vám dám, opice, se mnou si zahrávati! To byste si musila moc přivstat, holátka! Tu máš jednu za ucho, a ty také, a ještě ty!…“

Každý jeho výkřik provázen byl temnou ranou v doklad, že obrův kyj neminul se s cílem.

Tři trpaslíci, černí jako mouřeníni, vrhli se na doktora, snažíce se bodnouti ho dlouhými ocelovými hroty.

Ale učenec obezřele se chránil, učiniv útočníky neškodnými třemi výstřely z revolveru… Já jsem se taktéž nedal zahanbili. Puška má řádila hrozně v hustých řadách Marťanů.

Již, již jsme se domnívali, že jest vítězství naše a nepřátelé na útěk zahnáni. V té domněnce chystali jsme se vrátit do svého vozu tak důstojně jako olympští bohové, ale v tom jsme se zapotáceli a byli jsme povaleni… Snažili jsme se ihned vskočiti opět na nohy, ale viděli jsme, že jsme zapleteni do tenkých pevných drátů, tak že čím více jsme se namáhali vyprostiti se, tím více jsme byli spoutáváni… Za malou chvíli vypadali jsme jako mouchy v pavučině křižáka. Nemohli jsme hnouti rukama ani nohama…

To vše sběhlo se tak rychle, že jsme se nemohli o tom ani náležitě uvědomiti… Když jsme byli takto učiněni neškodnými, přiblížili se k nám i Marťané. Slyšeli jsme, jak opojeni svým vítězstvím dupají a vyskakují. Pozvednuv hlavu viděl jsem, že kolem nás zarážejí do země železné kolíky, kolem nichž navíjeli další dráty přes nás, tak že jsme záhy vězeli jako v drátěné kleci… Tentokráte jsme dohráli nadobro… Byli jsme zajatci.

Zbývala mi však ještě naděje. Nepustil jsem totiž z ruky pušky, i těšil jsem se, že sprovodím ze světa ještě několik oněch zlopověstných čertíků, když v tom ucítil jsem na pravé ruce, v níž jsem držel zbraň, tak palčivou bolest, že jsem pušku bezděčně pustil… Marťané ihned se jí zmocnili a přitáhli ji k sobě železnými háky… Byl jsem ztracen… Pocítil jsem nesnesitelnou bolest v celém těle i jal jsem se zoufale křičeti. Marťané vyděšeni silou mého hlasu, což jim připadalo patrně zcela neslýchaným, rozprchli se všemi směry jako hejno vrabců před jestřábem…

Však toto vyděšení netrvalo dlouho. I vrátili se zase opatrně k nám. Slyšel jsem jejich kroky po zemi i jejich jednotvárné výkřiky, nenepodobné žabímu kuňkání.

Vácha a doktor leželi několik kroků ode mne. S místa, kde jsem ležel, viděl jsem doktorovu lebku, která se leskla jako měsíček v úplňku v drátěném předivu Marťanů…

„Doktore, doktore!“ zvolal jsem, „máte jeste svůj revolver?“

„Mám,“ odvětil doktor, „ale nemohu ho použiti, neboť obě ruce mám pevně dráty přivázány.“

Vyrazil jsem hrozný výkřik hněvu… ale hned na to upadl jsem do stavu opačného a jal jsem se plakati… Ano, plakati jako malé dítě…

Doktor snažil se upokojiti mne, však zahrnul jsem jej zlobnými výčitkami. Vinil jsem ho z toho, že nás takto vystavil strašlivé smrti a všem předcházejícím svízelům jen proto, aby ukojil svoji směšnou zvědavost…

„Vida, kam jsme se dostali s vaším proklatým vynálezem,“ drtil jsem mezi zuby. „Považujete se za velikého učence, avšak nyní s veškerou tou svou moudrostí nejste víc než pouhý hlemýžď… Chtěl-li jste podnikat cestu takového druhu, měl jste zavčas pamatovati na všechny prostředky, aby zdoláni byli nepřátelé, s nimiž bychom se setkali… Vaší vinou teď zhyneme zde, takto umučeni… Marťané jsou schopni připraviti nám muka nejrozmanitějšího druhu, aby nás konečně za živa pomalu upekli…“

Vzlykání Váchovo tvořilo závěrek této mé řeči.

„Jen statečnost,“ mručel doktor.

„Lehko se vám řekne statečnost,“ vztekal jsem se dále. „Však já již bych věděl, jak se vysvobodit, koulí do hlavy, kdybych měl ruce volné, ale ani toto poslední útočiště mně již nezbývá. Nešťastný doktore, do smrti vám neodpustím a proklínám vás do horoucího pekla. Nyní to víte!“

Doktor Radvan zhluboka si oddechl. Viděl jsem, jak jeho lysá lebka na zemi se zachvěla, a zaslechl jsem tato polohlasem pronesená slova:

„Odpusťte mi, pane Prokope!…“

Větu tuto pronesl doktor tak smutně, že jsem ihned litoval svých tvrdých výčitek proti starci, který ostatně nijak mne nenutil, abych ho na dobrodružné výpravě provázel… Měl jsem přece úplně volno poděkovati se za jeho vyzvání. Neučinil jsem toho, jsem tedy stejně vinen jako doktor a nemám příčiny něco mu vyčítati. –

Zůstali jsme tak připoutáni k zemi celou noc.

Když se počalo rozednívati, jevilo se mezi Marťany veliké hnutí. Dupalo a cupalo to kolem nás, skřečelo a pištělo jako tisíce krys.

Shledali jsme, že zvědavý zástup Marťanů shlukl se dokola. Občas uznamenali jsme, že to pod námi hrčí, jako bychom byli na voze jedoucím po dřevěné dlažbě. Zavzněl ostrý pískot, a ozvalo se drnčení kol, které bez přetržení znělo dále… Posléze pocítili jsme, že pouta zvolna se nám uvolňují. Bezděčně sáhl jsem rukou po své pušce… Ale zbraň zmizela! Nebyli jsme již přidrátováni jako dříve. Trup náš byl již volný, pouze ruce a nohy jsme měli ještě spoutány.

S nemalou námahou jsme se posadili. Divadlo, jež se představilo nyní mým očím, zůstane nadosmrti vyryto v mé paměti…

Do nedohledna daleka prostíralo se moře lidí… Opravdový ocean hlav. Bylo tu na milliony podivných bytůstek, které se nepodobaly v ničem oněm křehkým trpaslíčkům, s nimiž jsme se setkali v končinách ledových.

Ač nebyly o mnoho větší, tož přece měly údy tvárnější a tělesnou soustavu pevnější, než jejich polární bratři. Měly as 40-45 centimetrů výšky, tváře nažloutlé barvy jako pergamenové, kolem úst a nosu s modrými odstíny jako tváře orangutana. Trup u srovnání s nepatrnou výškou byl přece dosti objemný, tak že v celku podobali se tito Marťané oživeným koulím. Měli velké, kulaté oči bez víček, nos sploštělý a trojhranná ústa.

Bylo viděti, že pitvorné tyto bytůstky nejsou nijak prosty intelligence; mělyť široká čela, a v pohledu jejich tkvěl výraz rozumu… V čele zástupu bylo viděti čtyři Marťany, kteří byli asi jejich náčelníky. Chovaliť se k nim všichni ostatní mužíci s největší úctou. Náčelníci ukázali nás lidu, činíce při tom divné posunky, na něž Marťané odpovídali různými výkřiky.

„Náš osud zpečetěn v tomto okamžiku,“ prohodil jsem k doktorovi…

„Jest,“ odpověděl doktor suše.

„Co asi s námi počnou?“

„Mám téměř za jisto, že nás nechtějí hned zbaviti života…“

„Myslíte?“

„Jsem o tom přesvědčen… Jen se podívejte, s jakým zájmem si nás prohlížejí. Kdyby nám šlo o život, neměli by o nás takového zájmu…“

Doktor soudil správně.

Čtyři Marťané, kteří – jak jsem již řekl – požívali u zástupu velké vážnosti, přistoupili k nám zcela blízko, patříce na nás se zřejmou zvědavostí, jež se projevovala pronikavými, krátkými skřeky a rychlými posuny.

V té chvíli jeden ze čtyř trpaslíků přistoupil ke mně s chrabrostí, která uvedla v úžas jeho druhy, a dotkl se rukou mé nohy… arci velice rychle… načež ihned odskočil, při čemž volal třikrát za sebou:

„Oyau!… Oyau!… Oyau!…“

Ponejprv zaslechl jsem takto marsické slovo a napodobuje flétnový hlásek našich nepřátel, volal jsem po něm:

„Oyau!… Oyau!…“

To mělo úžasný výsledek.

Marťané, kteří mne slyšeli, jali se pípati jako kuřata, a kruh jejich zúžil se tak, že čtyři náčelníci tlačeni davem byli by málem padli na nás.

Doktor sebou prudčeji hnul, což způsobilo, že dav Marťanů ulekaně ucouvl.

Náčelníci, použivše této příležitosti, dali nové rozkazy, a v tom okamžení byli jsme odděleni od Marťanů pevným kovovým zábradlím.

Darmo jsme přemítali, jakým způsobem tato přehrada mohla býti tak rychle pořízena. Prohlédl jsem si bystřeji přehradu, i shledal jsem, že pohybována byla válci a kladkami, a to z nedalekého vysokého lešení, podobajícího se téměř pražské Petřínské rozhledně. Marťané byli zajisté výbornými techniky.

Vše podobalo se zde neviditelnému hybostroji. Tito na pohled slabí a znetvoření trpaslíci vyznali se v úpravě rozmanitých strojů. Soudil jsem z toho, že mají jistou vzdělanost, a že tedy nemáme tu co činiti s nějakými krvežíznivými lidožrouty na způsob Karaibů a Kanibalů.

Za těchto úvah zpozoroval jsem, že dav nás obklopující náhle počal se rozestupovati jako tlupa bouřícího se lidu, přibližuje-li se policie. Současně zaslechli jsme šumot jakoby běžícího kolesa měkkým pískem.

„Dovedete si vysvětliti, co to může býti?“ tázal jsem se znepokojen doktora.

„Podívejte se,“ odvětil.

„Vždyť nic nevidím.“

„Což tyhle plechy?“

Vskutku, spatřil jsem při samé zemi lesknoucí se kovové desky, které se pohybovaly zvolna a jedva znatelně blíže k nám.

„Vždyť nás chtějí rozdrtit,“ vzkřikl Vácha.

„Nikoli… Upokoj se, aspoň pro tento okamžik není nebezpečí,“ řekl doktor Radvan. „To jedou pro nás s kočárem.“

Zdola zaznívalo stále jednotvárné šumění, dosti podobné hluku, který vzbuzuje otáčející se lodní šroub.

Načež náhle vše umlklo.

Plošiny stanuly několik metrů od nás. Marťanští náčelníci jevili však veliké rozpaky, koulejíce očima na všechny strany.

Posléze jeden z nich – patrně znamenitý inženýr – přistoupil ke skupině pidimužíků a něco jim řekl. Hned na to byli jsme zbaveni drátěných pout, jež nám bránila povstati. Pouze ruce a nohy ponechali nám spoutané.

Počal jsem již chápati, co s námi zamýšlejí naši nepřátelé. Bylo zřejmo, že nás chtějí umístiti na ony kovové plošiny a dopraviti nás takto někam do města…

Čekal jsem nikoli bez rozčilení, s jakým výsledkem se potkají přípravy Marťanů, když v tom, pozvednuv náhodou oči, zahlédl jsem, že nad hlavou vznáší se mi jakýsi železný spár, kývaje se pravidelně se strany na stranu jako kyvadlo. Chtěli nás položiti na plošiny jeřábem jako balíky zboží na palubu.

Dráty, v nichž jsem dosud vězel, najednou se napialy, neboť zaklesl se do nich spár nejinak než jak obrovská lidská ruka. I byl jsem pozvednut takto se země.

Když jsem byl postaven zase na nohy, či, abych správněji mluvil, když jsem byl položen na plošinu povozu, byl jsem opětně automaticky spoután, aniž jsem si mohl vysvětliti, jakým způsobem Marťané si při tom počínali.

Za několik minut, leže na zádech, ujížděl jsem s velikou rychlostí odtud.

Tato cesta trvala hodinu, snad i více… Vůz konečně stanul.

„Doktore!… Doktore!…“ vykřikl jsem. „Jste tu také?“

Žádná odpověď.

„Doktore! Vácho! Kde jste, přátelé?“ křičel jsem k ochraptění.

Nezaslechl jsem ničeho, než značný hukot, podobný blízkému bubnování. Nějaká kladka zaskřípěla, i pocítil jsem, že se propadám, jako bych sjížděl vytahovadlem.

Denní světlo počalo mizeti, až posléze jedva znatelný náraz mne uvědomil, že jsem dospěl cíle.

Tam nahoře pod širým nebem vedle doktora a Váchy nepozbýval jsem nijak naděje, ale nyní osamocen, přišněrován k plošině vozu jako Záhoř ke svému bolestnému loži, byl jsem se svou statečností u konce… Tentokráte tušil jsem správně, byl to začátek konce.

Rozhlédl jsem se kolem sebe. Viděl jsem pouze hladkou zeď, po níž kmitaly se v přestávkách odlesky fialového světla. Otvor, jímž jsem byl do této prostory spuštěn, opět se zavřel, i spatřil jsem nad sebou vypouklé kovové klenutí. Vzduch byl tu dosti těžký. Nevím proč, ale připadlo mi, že onen vypouklý a olověnou tíhou hrozící strop spustí se náhle na mne, aby mne rozdrtil. Představa tato mně v mysli pevně utkvěla. Čekal jsem každou vteřinu, až klenba počne klesati podél stěn.

Ale v té chvíli rozsvětlilo se v místnosti. I viděl jsem, že Marťané šplhají se podél kovových stěn jako pavouci. Chtěje dorozuměti se s nimi, šepotal jsem co nejpřívětivěji, dodávaje hlasu co nejlíbeznějšího přízvuku:

„Oyau!… Oyau!…“

Slova tato byla pro mne beze všeho významu, ale Marťané jim patrně rozuměli, neboť opětovali je po mně velice udiveni, přidávajíce k nim ještě tyto čtyři divné slabiky: „Lo-hu-tu-zei.“

Cítil jsem, že má pouta povolují. Byl jsem pozvednut se země podél stěny, kdež ihned dva řetězy připoutaly mi ruce i nohy.

„Oyau!… Oyau!…“ opětoval jsem smutné volání.

Však tentokráte mne Marťané neposlouchali… Jasné světlo rozlilo se v podzemí. I zpozoroval jsem pod klenbou, v níž vznášela se narůžovělá pára, dva Marťany provázené četnou družinou.

Zdáli se mi býti mnohem větších postav nežli jejich druzi. Údy měli stejně vyzáblé a neforemné, ale hlava jejich byla obrovská.

Snad jste si někdy povšimli směšných obrázků v rebusech neb jinde, kde byly malovány hlavaté figurky, jako když veliký balon k lidskému tělíčku se přidělá. Právě takovou podobu měly tyto dvě osobnosti. Jak se přibližovaly, rozeznával jsem zevrubněji i rysy jejich tváří. Byly směšně šeredny, a za jiných okolností nebyl bych se mohl ubrániti smíchu.

Však tentokráte mráz přeběhl mi po zádech. Tajný hlas napovídal mi, že tyto dvě divné bytosti budou mými soudci, že z oné ohromné koule, tvořící jejich hlavu, vyjde pro mne buď milost neb ortel smrti.

Zaujal jsem postoj co nejpokornější, vyčkávaje s tlukoucím srdcem.

Mužíci stanuli několik kroků ode mne s otevřenými ústy, ani se nehýbajíce.

Bylo zjevno, že jsem jim způsobil úžas.

Potom obrátili se ke své družině, něco nařizujíce. V té chvíli zeď, k níž jsem byl připoután, rozevřela se zvolna do sousední místnosti, ve které spatřil jsem rovněž tak spoutané jako já doktora i Váchu.

Radostně jsem vykřikl. Oba Marťané velkohlavci ucouvli polekáni, i v jejich družině byl by málem povstal poprask. Pochopil jsem, že můj výkřik působil na jemné ušní bubínky Marťanů jako zařvání dravého zvířete.

Abych je upokojil, usmál jsem se přívětivě, volaje slabounce: „Oyau!…“

Velkohlavci přiblížili se zase zvědavě ke mně, ba byli tak smělí, že se posadili jedva metr ode mne.

Tu jim asi napadlo, že se nechovají dosti obezřele, neboť ucouvli o několik kroků dále, kývajíce zlehka baňatými hlavami… Po té obrátili se k doktorovi a k Váchovi.

Zdálo se, že doktor je především nadmíru zajímá. Bezpochyby proto, že měl holou hlavu a takto trochu jim se podobal. Jeden z hlaváčů pronesl toto slovo: „Vuitt!…“

„Vuitt!“ odpověděl doktor.

Hlaváči pohlédli na sebe, dotýkajíce se navzájem čely. Tím způsobem sdíleli sobě patrně snáze své myšlenky. Potom obrátili se ke své družině dlouho jí něco povídajíce, z čehož jsem rozuměl pouze dvě slova: „Zioa… Uiotai…“

Družina odvětila jim tlumenými výkřiky souhlasu… Tu tedy oba hlaváči vzali železný prut a jím z povzdálí nás se dotýkali… Jevili velké překvapení, že těla naše nejsou hutnější. Domnívali se patrně, že jsme muži z kamene.

Po této prohlídce odešli hlaváčové vážně se svou družinou.

Otočil jsem se k doktorovi se slovy:

„Nuže, co tomu říkáte?“

„Jsme ztraceni,“ odvětil doktor.

„Což jste rozuměl tomu, co si povídali?“

„Nerozuměl, ale vytušuji, že nás chtějí podržeti jako exempláře řídkých, vzácných živočichů.“

„Snad jim přece budeme moci uniknouti!“

„Nikdy…“ vzkřikl doktor, „nikdy, věřte mi… Snad se nám podaří vyváznouti odtud… snad zítra neb pozítří budeme moci volně se pohybovati mezi těmito ošklivci, ale uniknouti jim… nikdy již! Neviděl jste, co se stalo před chvílí… neboť vás odvezli… Nuže vězte, že mocnými svými přístroji, nadanými netušenou silou, Marťané zničili… na kousky rozdrtili… náš „Svět“… Ano, milý příteli… stalo se tak před mýma vlastníma očima… Náš ubohý „Svět“! Můj drahý, nenahraditelný „Svět“!“

VIII.

KRÁL MARŤANŮ.

„Svět“ tedy byl zničen… Z obdivuhodného přístroje, k jehož sestavení bylo potřebí tolik námahy, trpělivosti i důmyslu, zbyla pouze hromada neužitečných trosek a padrti.

Bylo nám tedy stráviti až do smrti v této divné zemi, lišící se tolik od poměrů na naší zeměkouli. Ovšem mohlo se státi, že dny našeho života budou násilně zkráceny tím, že Marťané nás nepřátelsky zahubí.

Co z nás bude na této planetě plné tajemství, kde všechny lidské zákony jakoby byly převráceny, kde vše bylo jiné, než jak jsme očekávali a jak bychom potřebovali?

„Kdož ví,“ prohodil jsem ke svým druhům, „nebudeme-li zde odkázáni k ponižující úloze domácích zvířat, a zda nás nezavrou někam do díry jako králíky, zda nebudou nás ukazovati jak učená zvířata, vodíce nás od města k městu na řetězích jako medvědy, snad i s náhubky. Chudé sousto, které nám dají, budeme nuceni zasloužiti si svou učelivostí a oddaností novým pánům!…“

Na zeměkouli, nadobro oželené, na niž jsem nemohl vzpomenouti, aniž by slzy nezalily mi oči, byli by nás pro naše zásluhy vynesli na čelné místo, poctili doktoráty, členstvím učených společností a akademie, ale zde nenajde se patrně příležitosti, abychom své vědomosti náležitě uplatnili. Marťané budou s námi jednati prostě jako s nově objeveným druhem živočišným, a to patrně pro ně dosti směšným. Dáme jim bezpochyby látku k přečetným rozpravám, i není vyloučeno, že některý z marsických učenců, zvědavější nežli ostatní, učiní návrh, aby někdo z nás byl zabit k vůli pitvě a poskytl takto látku pro obohacení vědy Marťanů. Ba může mu i napadnouti, aby nás pitval za živa jako žáby v pokusných laboratořích na zemi, nebo morčata!…

Za těchto smutných úvah pohroužil se doktor Radvan do svých myšlenek. I zdálo se, že sleduje určitý cíl. Hlavu měl sehnutou, oči v jeden bod upřené a spodní ret svislý, což bylo znamením nového objevu. Častěji tlumeně něco zabručel, luskl prsty a bezradně cloumal sebou na řetěze, poutajícím ho ke zdi.

Umlkl jsem tedy, abych nerušil přítele v jeho přemýšlení… neboť když jsem ho tak viděl zahloubaného v sama sebe, počala v hlubince srdce mého klíčiti nová naděje, že snad obdivuhodný tento muž nalezne přece nějaký prostředek k našemu zachránění. A proč by se tak nemohlo státi? Což bylo vyloučeno, že bychom zde na Marsu nemohli si vystavěti novou vzdušnou loď? Marťané přece byli lidé průmyslní. V jejich hutích a továrnách nalezne se snad vše, čeho by bylo potřebí k sestrojení nového „Světa“. Repulsitový obal měli jsme uschovaný – jak známo – v pobřežní jeskyni. Konečně kdyby i tu stihla nás nějaká pohroma, zdaž bylo vyloučeno, že se nepodaří doktoru Radvanovi sestrojiti zde na Marsu chemickou cestou zázračnou onu hmotu!… Zajisté byly na Marsu po ruce tytéž kovy a látky nerostné jako na zeměkouli!…

Pokud se rozpomínám, zůstali jsme tak uzavřeni v marsickém vězení asi dvacet čtyři hodiny. Po celou tu dobu nepojedli jsme ničeho i počali jsme pociťovati již značnou měrou hlad.

„Což nás ti divoši umoří hlady?“ otázal jsem se doktora.

„To by se jim nepodobalo,“ odvětil doktor. „Jsou přece dosti intelligentní, aby pochopili, že vzduchu se nenajíme.“

„Snad jejich způsob výživy jest jiný nežli náš… Tvorové tak malí spokojují se zajisté i skrovnou potravou.“

„Domníváte se, že jedí také maso?…“

„To nemohu říci… ale překvapilo by mne to velice… Spíše bych se domníval, že jsou vegetariány. ( Poživači stravy rostlinné.)“

Tento rozhovor byl náhle přerušen příchodem tří Marťanů, kteří sklouzli shora na zem jako velké, černé krysy. Prošli mimo nás a zmizeli ve tmě… V téže chvíli zaslechli jsme tlumený hluk, načež plošina, na níž jsme stáli, zakolísavši se poněkud s prava na levo, počala rychle se zvedati vzhůru ke klenbě…

„Vždyť nás to rozdrtí,“ křičel Vácha.

„Neboj se,“ upokojoval ho doktor. „Kryt nad našimi hlavami se povlovně otevírá dle toho, jak se přibližujeme. Zde je vše zařízeno mechanicky jako na divadle. Ti marsičtí čertíci jsou dle všeho výteční inženýři.“

A vskutku, kryt zatím úplně se odsunul, mizeje v neviditelných rýhách postranních.

Tak ocitli jsme se zase na volném vzduchu!

Kolem dokola tísnily se zástupy Marťanů pronikavě pokřikujících, a tisíce vypoulených a jakoby průhledných očí zvědavě se na nás upíralo… Pozorovali jsme, že ve vzdálenosti několika metrů od nás zvedá se kovová rozsáhlá estráda, na níž stál větší počet trpaslíků velkohlavců.

Patrně budeme předvedeni urozenému světu marsické planety.

Řetězy, poutající nám kotníky, rozepialy se a zmizely ve plošině. Byli jsme připoutáni pouze ještě za ruce, avšak kovový úvaz byl dosti dlouhý, abychom jimi mohli aspoň poněkud vládnouti.

Jeden z hlaváčů pokynul, a naše plošina přišoupla se až těsně k estrádě. Velkohlavci, od nichž jsme byli jen několik metrů, prohlíželi si nás velmi pozorně, načež rozhovořili se mezi sebou.

Posléze onen, jenž se zdál býti náčelníkem velkohlavých trpaslíků, protáhle zahvizdl.

Dav Marťanů se zakolísal, ozvaly se divné výkřiky, načež k nám hozen byl jakýsi Marťánek, který žalostně zanaříkal.

„Provádějí pokusy,“ prohodil doktor, „a chtějí se přesvědčiti, jsme-li divochy čili nic.“

Obětovaný ubožák skákal kolem nás zoufale, snaže se uniknouti nám z dosahu.

Doktor vzal ho opatrně do ruky, pozvedl se země a položiv si ho do náručí jako malé dítě, jal se ho hladiti a s úsměvem laskati.

Mručení příznivého dojmu ozvalo se v davu.

Hlaváči opětně jali se debatovati, načež spatřili jsme, že jeden z nich vstupuje odhodlaně k nám na plošinu… Marsický učenec nezdál se býti příliš jist, však přece tvářil se co nejstatečněji. Věděl, že se na něj upírá tolik očí a musilo mu záležeti na tom, aby se před nimi neobjevil zbabělcem. Poskakuje přiblížil se k doktorovi a ve vzdálenosti asi metru promluvil třesoucím se hlasem:

„Pohogo!… Pohogo!…“

Doktor Radvan uklonil se zdvořile s Marťánkem v náručí a opakoval:

„Pohogo!…“

Tu tedy hlaváč dodal si zmužilosti, poskočil ku předu klokaním způsobem a napřáhnuv tykadla, která mu sloužila jako ruce, dotekl se milého našeho doktora. Doktor se přívětivě usmál a navzájem pohladil po líci škaredého trpaslíka.

Zavzněly výkřiky kolem dokola… Potom hlaváč za hlaváčem hrnul se na plošinu k nám… Učenci marsičtí poctili nás takto návštěvou, jsouce ubezpečeni nyní, že jsme bytostmi docela neškodnými.

Přibližovali se k nám pomalu, koulejíce velkýma očima, načež usedli si před námi, patrně aby nám naznačili, že taktéž jejich úmysly jsou docela mírumilovné.

Učinili jsme dle jejich příkladu…

Na chvilku zavládlo ticho. Pak jeden z učenců opět se vztyčil a přiblíživ se k Váchovi, popotáhl jej za vousy…

Náš milý obr nechtěl si zadati před Marťánkem ve zdvořilosti, i položil laskavě svou pravici jemu na hlavu. Však ruka byla těžká jako kladivo, a hlaváč bolestně vyškvěkl.

Doktor, aby napravil tuto neohrabanost Váchovu, přiskočil ihned k Marťanovi a hladil jej opatrně po lysé lebce…

Bylo viděti, že hlaváčovi druhové byli touto doktorovou šetrností nadmíru příjemně dotčeni i netajili se vůči doktorovi svými nejpřátelštějšími pocity.

Ani já jsem nezastal od nich bez povšimnutí. I rozumí se, že jsem se přičinil, bych jejich přátelské nálady nijak nepokazil… Však musili jsme vypadati velmi směšně uprostřed černých hlavatých trpaslíků, a když si na to vzpomenu, ještě dnes kuckám se smíchem.

Jedna věc znepokojovala naše nové přátele… Dotýkali se totiž našich šatů, tahajíce za ně, neboť nemohli si patrně vysvětliti, k jakému účelu nastrčen jest tento divný obal na naše tělo.

Povšimnul jsem si jejich udivení i svlékl jsem kabát, vestu i košili…

Vidouce mé obnažené poprsí, jali se křepčiti jako kobylky, načež druh za druhem dotýkal se mne svými studenými tykadly, což působilo mi nepříjemný pocit jako dotknutí žabích tlapek…

Posléze bylo zjevno, že chtějí si s námi pohovořiti jiným způsobem nežli pouze posunky jako doposud.

Tu tedy jeden ošklivý hlaváč s tvářičkou svraštělou jako suchá švestka dotkl se doktorovy hlavy a zašišlal: „Zůů…“

Pochopili jsme okamžitě, že v jazyce marsickém hlava jmenuje se „zůů“… Potom dotýkal se Marťan po pořádku našich údů a pojmenovával je divnými zvuky…

Ruka jmenovala se „kraoso“, prsa „ranaia“, nohy „piillitt“, šlapadla „klakoos“…

Všechny tyto výrazy i jejich výslovnost zapisoval jsem si pečlivě, jak se řinuly z trojhranných Marťánkových úst, tak že jsem je mohl ihned dosti přesně opakovati.

Hlaváči netajili se obdivem nad mou bystroduchostí.

Ale zatím všichni tři, doktor, já i Vácha, počali jsme pociťovat krutý hlad. Dlouho jsme byli vězněni bez sousta jídla, a žaludky naše hlásily se nyní tím důrazněji ke svému právu. Abych okolnost tuto Marťanům naznačil, učinil jsem známý posunek, naznačuje rukou do úst a hýbaje při tom čelistmi. Ale nepovšimli si toho… Naznačoval jsem tedy polykání výrazněji, klouzaje prstem od jícnu až k žaludku… Hlaváči zakoukali se na mne jakoby v údivu, což bylo vše…

„Tihle čertíci patrně vůbec nejedí,“ prohodil doktor.

„Aspoň rozhodně nekousají potravy,“ odvětil jsem, „neboť, jak vidíme, nemají dásní ani zubů…“

„Aspoň kdybychom tu našli zvíře, které by se dalo upéci a snísti…“ zasteskl si Vácha.

Ale naši noví přátelé, nedávajíce se nijak másti našimi výraznými a srozumitelnými posunky, pokračovali, breptajíce divně znějící slova a naznačujíce nám jejich význam.

Tu zavznělo hvízdnutí a zábradlí, které nás obklopovalo, zmizelo jakoby kouzlem.

Dav Marťanů hrnul se k nám, ale velkohlavci udrželi jej v patřičné vzdálenosti, položivše mu do cesty malou podlouhlou skřínku, z níž neustále vyskakovaly fosforeskující plaménky za slyšitelného praskotu… Dav se zarazil, zakolísal, zavzněly výkřiky, i viděli jsme několik zvědavců váleti se na zemi a mávati tykadly. Přistoupivše k nim, shledali jsme s překvapením, že byli velmi značně popáleni.

„Co to asi mají v oné skřínce?“ tázal jsem se doktora.

„Kdo to může vědět… Ale nic za to nedám, že je to radium.“

„Radium zde na Marsu?“

„Proč ne? Ostatně dovíme se to hned.“

Při tom doktor zamžikal známým svým způsobem, což znamenalo, že je na dobré stopě.

Tu objevilo se před námi jakési vozidlo podobné automobilu, a hlaváči vyzvali nás, bychom do něho usedli. Několik z nich přisedlo k nám.

Když se tak stalo, trpasličí řidič pohnul pákou, načež automobil rozjel se pekelnou rychlostí.

Zvláštní toto vozidlo podobalo se tvarem vejci, pohybujíc se téměř těsně při samé zemi a to nikoli na kolesách, nýbrž na válcích, jaké vídáme u lokomotiv válejících cesty.

Motor, jímž uvedeno bylo do pohybu, vyvinoval neslýchanou sílu, ale nikde ho nebylo viděti. Jakkoli jsme letěli závratně, mohl jsem se přece rozhlédnouti po městě, ač může-li tímto jménem býti pojmenována nepřetržitá řada chmurných železných staveb, brzo kuželovitých, brzo tvaru pyramid, brzo jehlancovitých, brzo zase v podobě oblých kupolí, terčů a oblouků.

Modrá pára tryskla občas nad ně do výše, dodávajíc jim svým závojem vzhledu obrovité strašidelnosti. Občas míjela nám nad hlavami jakási černá tělesa, jichž tvary nemohl jsem rozeznati, ale hvízdala letíce jako vystřelená koule. Mimo ně viděli jsme vznášeti se vzduchem plošinová letadla, u nichž rozeznávali jsme zcela zřetelně vzdušné šrouby.

Za chvilku vyjeli jsme z města na rovinu, jež jakoby pokryta byla vrstvou sazí, a za níž zvedaly se stavby desetkrát černější těch, než jaké vidíme na příklad v Plzni nebo na Kladně. Místy rostly do výše obrovské stromy se svislými větvemi.

Konečně vyskočily na obzoru obrysy nového města, a to uprostřed narůžovělého mraku.

„Razaiu!… Razaiu!…“ vzkřikli naši marsičtí společníci, kývajíce velkými hlavami podle taktu.

„Razaiu!…“ opakoval jsem velmi hlasitě, začež jsem byl odměněn se strany Marťanů mnohým a opětovaným dotykem tykadel, pro mne nijak příjemným.

Automobil stanul.

Před námi valila se prudká bystřen a to nikoliv snad pěnící se vody, ale jakési roztavené do ohniva látky, z níž vystupovaly mraky černého dýmu.

Jeden z hlaváčů vykřikl zvláštním způsobem, a tu hned spustily se z obrovitého kovového jeřábu, jehož jsem dříve, upoután jsa pohledem na ohnivou řeku, nezpozoroval, čtyři řetězy a zaklesly se automaticky do našeho povozu, který na to pozvednut byl do výše úžasnou silou, jakoby byl balonem… Ve výši asi 40 stop otočilo se rameno onoho nevídaného stroje kolem své osy, i byli jsme přeneseni vodorovně přes rozžhavený proud.

„Tihle Marťané jsou přece jen chlapíci, vynalezli vzdušné mosty… Toť opravdu úžasné. Jako v pohádce… Všechno je tu jako v pohádce, a jak přesně zařízeno… Hle, už zase sestupujeme, neboť jsme na druhém břehu… Již začínám věřit, že přijde den, kdy budu moci v této kouzelné zemi sestrojiti nový „Svět“. Proto jen statečnost, doufejme, přátelé!…“ liboval si doktor.

Povoz náš ocitl se na zemi: řetězy, na nichž byl zavěšen, samy sebou se odpoutaly, načež rozjel se vůz opět závratnou rychlostí.

Za krátko objevila se před námi vysoká hora. Oba, doktor i já, čekali jsme, že nás opětně popadne nějaké obrovské zdvihadlo, aby nás přes horu přeneslo, avšak k našemu velkému úžasu vyjel automobil plnou rychlostí vzhůru proti srázu téměř kolmému a v okamžiku byl nahoře.

Tam ocitli jsme se před palácem, který vztyčoval k červené obloze své železné věže a kopule. Dvéře jeho byly velmi uměle urobeny ve tvaru liliových a jetelových květů. Neotvíraly se otáčivě ve stěžejích, ale zvedaly a spouštěly se vzhůru i dolů jako divadelní opona. Stuhy drahocenných kamenů věnčily stavbu, splývajíce ozdobně s hlavic sloupů, zhotovených ze zeleného kovu, hrajícího do duhova.

Vyjeli jsme do dvora tvaru lichoběžníku, a tu hned objevila se spousta Marťanů, kteří rozestavili se podél zdí, potřásajíce jakýmisi nástroji podoby rolniček, které vydávaly tlumené zvuky.

Hlaváčové nás uctivě vybídli, abychom slezli s vozu, načež jsme se ubírali davem hudebníků dovnitř paláce.

Šli jsme dlouhými chodbami, ozdobenými okrasami z kovaného železa, až dostali jsme se do ohromné síně, jejíž výzdoba byla tak bohatá, rozmanitá a nevídaná, že se mi na její vypsání ani slov nedostává. Pod klenbou, jejíž stěny vyloženy byly mosaikou z drahokamů, zvedal se trůn z modrého kovu a nad ním nebesa z červeného skla.

Bylo nám určeno objeviti se před králem Marťanů.

Přiznávám se, že v tom okamžení nemohl jsem se ubrániti jistému znepokojení. Nemohlť jsem tušiti, jak asi nás přijme vládce tohoto neznámého světa, zdaž jest on bytostí rozumnou, či pouze jen korunovaným surovcem, jakých zaznamenala i historie naší zeměkoule celou řadu! –

Sálem zahlaholily trubky, královský výklenek se náhle rozsvětlil, a panovník se objevil. Směšná postavička, tak že jedva jsem potlačil úsměch.

Představte si, že výstavní balon spočívá na tělíčku kobylky, i učiníte si pojem o vládci marsického světa.

Na obrovské hlavě měl posazenu jakousi světélkující tiaru a v pravém makadle držel skleněnou hůlčičku s baňkou nahoře, v níž zářil modrý plamének.

Různobarevné drahokamy pokrývaly mu žlutá prsa a na hruškovitém břichu pyšnil se mu čtverhranný medailon s jakousi prašerednou podobiznou, patrně královnou… Ihned ozvaly se výkřiky:

„Razaiu!… Razaiu!…“

Při tom Marťané vrhli se na záda a tloukli hlavami do země.

Zachovali jsme se dle jejich příkladu, jakkoli nám to bylo dosti směšné, ale milý Razaiu byl tím patrně překvapen.

Zamával svým žezílkem, načež hlaváči přistoupili k trůnu s výrazem nejhlubší úcty, přidržujíce si pravé makadlo pod bradou a hlavu majíce nazad vyvrácenou… Když přišli před panovníka, třikrát vykřikli, načež se zatočili každý kolem své osy jako dřevěná káča.

Razaiu pokynul, načež jeden z hlaváčů ujal se slova…

Mluvil velmi dlouho. Slyšeli jsme jeho slabý, jednotvárný hlásek.

Konečně domluvil. Král nařídil, abychom přikročili blíže.

Řekl jsem již, že nám odstranili s nohou řetězy, avšak ruce měli jsme stále spoutány… z čehož mohlo se souditi, že jsme si úplně jejich důvěry dosud nezískali. I byla poskytnuta doktoru Radvanovi ta zvláštní čest, že byl prvý představen Jeho Veličenstvu Razaiuovi…

Doktor tedy přiložil si pravou dlaň k hrdlu, zavrátil hlavu, třikrát zakvokal jako slepice a otočil se kolem dokola.

Král pohlížel na něho s velkým zalíbením.

Po doktorovi jsem přišel já na řadu… Učinil jsem podobně. Za to Vácha, který ani tu se nezhostil své neohrabanosti, byl by málem porazil pana Razaiua i s trůnem.

Panovník vyděsil se nadmíru. Na štěstí však vypomohl jsem z nesnáze, promluviv několik marsických slov, která jsem si vepsal do zápisníku. Tu král dotekl se mne svým žezlem, ale projevil velké překvapení, že tělo mé nebylo tvrdší. Opakoval jsem scénu s vysvlékáním, a když král viděl mé obnažené poprsí, ukázal mi na svoje prsa, patrně chtěje mi tím naznačiti, že vězí v kůži tak jako já.

Potom prohlížel si dlouho doktorovu hlavu, omakal mu lysou lebku, načež klesnuv zpět do královské lenošky… v okamžiku usnul… Tím byla audience u konce.

Byli jsme zbaveni všech pout, a hlaváčové odvedli nás do rozlehlé síně celé ze železa, tak že nám připadalo, jako bychom vstoupili do nějaké vodní nádrže.

Hlad týral nás dost a stále více. K němu přidružila se i žízeň, která byla mnohem horší…

„Na mou věru,“ ozval se Vácha, „nedají-li nám ničeho k jídlu, popadnu jednoho toho pavouka a polknu ho jako švestku.“

„Trpělivost, milý příteli,“ krotil ho doktor, „jen žádnou násilnost a výstřednost!…“

„Pěkně se vám řekne, ale mám hlad jako divoch. Kdybychom alespoň mohli odtud, přece budou nějací živočichové v této zemi.“

Jedva že domluvil, když čtyři Marťané vstoupili, strkajíce před sebou železnou kárku, pokrytou skleněnou plotnou.

Jeden z hlaváčů přistoupil k doktorovi a dotknuv se ho, řekl:

„Babaio!“

Potom odšinul skleněnou plotnu, pokrývající vozík. I spatřili jsme množství různobarevných kuliček, podobajících se menším kulím kulečníkovým…

„Babaio!“ opětoval Marťan.

Na to popadl jednu kuličku a polkl ji.

„Ach, komu by napadlo!“ vzkřikl doktor. „Kuličky tyto jsou výživné, sloužíce Marťanům za potravu… Nuže, zkusme také!“

I jali jsme se vyprazdňovati kárku.

Hlad náš utišen byl v okamžiku, avšak žízeň spalovala nám stále hrdlo.

Jeden z hlaváčů otevřel dvéře do vedlejší malé místnosti a upozornil nás na žluté lístky, podobající se plátkům vyziny. Pozřeli jsme jich každý asi tucet.

Věru, byl to zázrak. Bylo po žízni, jakoby uťal, a v ústech pocítili jsme lahodivé osvěžení. Vácha nemohl se dosti nadiviti. Taktéž doktorovo nadšení pro Marťany nemělo mezí.

„Toť jsou věru podivuhodní tvorové, řekl bych skoro zázrační,“ zvolal.

Když jsme se najedli, hlaváčové postrkovali nás pobízivě před sebou a přivedli nás do velikého parku, kdež bylo shromážděno několik Marťanů, kteří k našemu velkému překvapení nepodobali se oněm, jež jsme dosud viděli.

Hlavu měli nepoměrně maličkou a oblečeni byli v jakési pláště ze skleněných různobarevných korálků. Oči jejich byly vejčité, ústa maličká a nosík ohrnutý.

Ale při tom tyto bytůstky nebyly nijak odporné, jakkoli tváře jejich nijak hezké nebyly, ba jevily se nám dokonce i dosti milými.

Když jsme se přiblížili k jednomu hloučku, zavznělo to z něho, jako když vystrašení ptáci zapípají, i viděli jsme, že bytůstky chtějí se rozutíkati. Ale jeden z našich vůdců je několika slovy upokojil, i setrvaly, pohlížejíce na nás ustrašeně.

Na jednom místě v parku viděli jsme jakési loubí, utvořené z rostlin, podobajících se pozemským kaktusům.

Hlaváčové přivedli nás k tomuto loubí velmi obřadně. I ocitli jsme se tváří v tvář třem postavičkám velmi směšně nastrojeným Jedna z nich měla na hlavě přílbici, do níž vsazena byla podobizna, a to podobizna Razaiuova.

„Ach, nyní pochopuji,“ vzkřikl jsem, „tyto bytůstky jsou marsické ženy… a byli jsme patrně předvedeni před královnu.“

„Bilitii!“ zvolal jeden z našich vůdců, při čemž vrhl se na břicho k zemi.

Následovali jsme ihned jeho příkladu, avšak k našemu velkému překvapení, když jsme se opět zvedli, byla královna Bilitii a její družky pryč. Patrně jsme ji příliš polekali, a ačkoli byla na nás připravena a vysvětlení jí podáno jedním z našich společníků, nemohla snésti pohledu na nás.

Příhoda tato nijak nás nepřivedla z míry. Na zeměkouli ovšem bylo by to velikou nezdvořilostí. Ostatně královna jest královna. Té se ledaco promine, zvláště paní Bilitii, která byla patrně Marťanka velmi bázlivá. Spatřivši tři obry vousaté a vlasaté, pocítila pochopitelný odpor, jako na příklad známá pídimuží královna liliputská, když spatřila ponejprv Gulivera.

Hlaváčové byli hluboce zarmouceni, že nás jejich královna tak špatně přijala, a dovedli nás na palouk, kde kvetly obrovské červené květiny a rostly stromy, jichž pně podobaly se zeleným mramorovým sloupům. Oškliví ptáci s křivými zobáky, zubovatými křídly a znetvořenými nohami poletovali sem a tam děsně skřečíce. Občas sedali na zemi, točíce se tam kolem dokola s takovou rychlostí, až únavou klesali. Dále viděli jsme zvířata bledě zelené barvy, která plouhala se neslyšně mezi travinami, jsouce podobná oživeným okurkám. Jedno z nich přiblížilo se ke mně, skrčilo se náhle a skočilo mi na prsa. Ucouvnul jsem uleknut a byl bych málem upadl, což naše marsické společníky nemálo obveselilo.

Zvěděli jsme později, že ony lezoucí okurky jsou marsičtí psi.

Divům těm nebyl však ještě konec.

Záhy objevili se černí hadi, tencí jako jehlice a ochlupacení jako housenky.

Tentokráte bylo mé statečnosti na mále.

Již jsem vám řekl, že mám před plazy zvláštní odpor… Jakmile se tato ošklivá zvířata objevila, jal jsem se vztekle křičeti a skákal jsem s nohy na nohu, jako bych stál na rozežhavených plotnách.

Ze tváří hlaváčů, pokud se na nich dalo čísti, bylo viděti, že se soucitně usmívají. Patrně nepochopovali, že jsou mi hadové odporní, kdežto oni pohlíželi na ně jako na domácí zvířata, ba brali je dokonce svými makadly a hladili je velmi laskavě. Dva hadové ovinuli doktorovi nohy, jiní vylezli mu až na ramena.

„Zabijte přece ty dotěravé ošklivce,“ vzkřikl jsem na něho.

„To bych to pěkně vyvedl, pane Prokope!“ odvětil mi učenec. „Což nepozorujete, že hadové tito jsou zvířaty posvátnými? Hrají zde asi tutéž roli jako druhdy kočky u starých Egypťanů. Potlačte svůj odpor. Považte, že kdybyste některého z hadů rozšlapal, uvalil byste na svou hlavu kletbu všech Marťanů. Ostatně, podívejte se jen, jsou to plazové docela neškodní, podobající se v mnohém našim pozemským užovkám.“

Jedva že však domluvil tato slova, viděli jsme, že sebou prudce pohnul, vykřiknuv současně bolestí.

IX.

VÁLKA MARŤANŮ.

Jeden z hadů zakousl se doktorovi do lýtka. Hlaváčové, kteří nás provázeli, jali se ihned potírati ránu svými makadly. Po několika minutách nepociťoval již doktor bolesti.

Potom vrátili jsme se do světnice, jež nám byla vykázána, i oddali jsme se spánku, zatím co přede dveřmi hlídali nás naši oškliví žalářníkové. Ráno, když jsme se probudili, podali nám opětně jedlých pilulek k snídani, a to s laskavostí a ochotou až podezřelou.

Ačkoli doktor projevoval úplný klid, byl jsem naproti tomu já velmi znepokojen. Na prvý pohled se ovšem zdálo, že Marťané nás chovají ve velké vážnosti, ale v nestřeženém okamžiku zahlédl jsem na jejich svraštělých tvářičkách divný jakýsi úsměv. Měl jsem tušení, že není nikterak vyloučeno, že tito záhadní tvorové nestrojí se k nějaké zcela zvláštní pomstě nad námi. Když jsem se svými obavami svěřil se doktorovi, nevšímal si jich valně, krče pouze rameny.

„Pane Prokope,“ odvětil, „lámete si hlavu zbytečnostmi… Marťané nemají důvodu, proč by s námi smýšleli zle… Arci, zajímáme je nadmíru. Netrapte se tudíž zbytečnými myšlenkami. Vidíte, že jsem úplně klidný a že mám v hlavě pouze jednu jedinou věc, totiž jak bych sestrojil nový „Svět“.“

„A což repulsit? Domníváte se, že jest možno, aby byl zde zhotoven?…“

„Ale, milý příteli, máte tuze krátkou paměť. Nepotřebujeme repulsitu, majíce jej. Zbývá nám přece repulsitový obal, jejž jsme si ukryli v jeskyni na břehu mořském.“

„Na mou věru, na to jsem málem zapomněl.“

Doktor mi řekl, že jest pevně odhodlán naučiti se co nejrychleji marsickému jazyku, aby si mohl od našich hostitelů vyžádati různé materialie i řemeslníky, kteří by sestrojili automobil… Nedá se mysliti, že by veliký Razaiu nevyhověl této žádosti.

Mezitím, co jsme se těšili na uskutečnění tohoto snu, byli jsme stále chováni a opatrováni od svých strážců jako nějaká neškodná zvířata. Cpali do nás výživné pilulky, tak že jsme tloustli očividně, zejména Vácha nabyl již rozměrů málem znepokojivých; již nevypadal ani jako člověk, nýbrž jako koule sádla… Také doktorův kuřecí krk značně stloustl a hubená lýtka nabyla dvojnásobných rozměrů. Pokud mne se týká, stloustl jsem kolem pasu tolik, že jsem se už nemohl zapnouti. Proto jsme se rozhodli, že budeme jisti méně pilulek a více se pohybovati. Podnikali jsme tedy denně až dvouhodinné pochody tím způsobem, že jsme pobíhali třeba dvacetkrát v kruhu kolem zahradní zdi, ve které byl náš příbytek.

Strážce naše opravdu velmi bavilo, když viděli, jak tu klusáme kolem nich. Znal jsem již mnoho marsických slov, avšak nedovedl jsem spojiti je ve věty, což mne velmi mrzelo. A tu hlaváčové, jakoby uhodli mé myšlenky, neboť jednoho dne přihrnuli se s velikými tabulemi, na nichž napsány byly podivné klikyháky, podobající se dosti značně písmu starých Egypťanů. Záhy jsme byli poučeni, že jazyk marsický sestává z hrdelních a zpívaných slabik, a že slova nabývají různých významů dle toho, jaký se jim dá názvuk.

Tak na příklad „gho“ znamenalo strom, nohu, oko, koleno. Různý smysl tento poznal se dle způsobu, jakým bylo slovo vysloveno.

Poněvadž jsem hudebník, záhy jsem vnikl do tajemství marsických názvuků, ale naproti tomu doktor a Vácha byli velmi mizernými žáky a uváděli své učitele přímo v zoufalství.

Dovedli sice opakovati názvuk slyšený, ale měli-li po chvíli sami jej vylouditi, byli v koncích, vyrážejíce pouze divné skřeky, podobné holubímu vrkotu a hned na to bekotu ovcí.

Jazyk marsický byl tedy hudební, i zapsal jsem si do zápisníku ke každému slovu pět notových linek, kamž jsem v notách zaznamenal, v jakém tonu slovo to se má vysloviti, aby dalo žádaný význam.

Doktor zase držel se pouze písma… Namáčeje štětec do jakési černé tekutiny, maloval s překvapující snadností na šedých tabulkách různé hieroglyfy tvarů přerozmanitých.

Za dva měsíce hovořil jsem dosti plynně marsicky, a doktor zase psal stejně obratně.

Vácha utvořil si zvláštní hatmatilku, jež způsobovala hlaváčům dosti veselosti.

Když naši učitelé usoudili, že jsme dosti garagulô (vyučeni), odvedli nás znovu před velkého Razaiua… Tentokráte mně dostalo se cti, abych promluvil ke slavnému králi Marťanů.

Ubezpečil jsem ho arci na prvém místě svým potěšením z toho, že se nalézám tváří v tvář největší hlavě planety Marsu a že já i moji druhové jsme jí co nejuctivěji oddáni.

Proslov tento líbil se Razaiuovi velice; a řekl nám na to:

„Vidím, že jste živočichové rozumem nadaní… mnohem rozumnější než ‚papaiuové‘.“ (Papaiu říká se marsickým stařečkům, jichž rozum stářím valně seslábl.)

Pak otázal se mne Razaiu na moji vlast.

„Pocházíš patrně z oné kulovaté a zářící planety, již odtud v noci vidíme a s níž od dlouhé a dlouhé doby snažíme se dorozuměti… arci dosud bezvýsledně.“

A tu jsem zvěděl od krále, že Marťané od dávných dob zapalují každého večera obrovský oheň v té naději, že jim bude rovněž nějakým způsobem se země odpověděno.

Když jsem mu vypravoval, jakým způsobem jsme se dostali na Mars, nezdálo se, že by chápal úplně moje výklady. Doktor, jenž přinesl s sebou své tabulky, doplnil temné body tohoto mého výkladu náležitým objasněním. Veliký Razaiu byl nadšen i projevoval své nadšení následujícími slovy, jež co chvíle se ozvala z trojhranných jeho ústek: „Ziligiii!… Maïadôô!… Oïadazûm!…“ Česky by to asi znamenalo: To jest báječné!… Překvapující!… Neslýchané!… Dále zdál se býti překvapen i tím, když ode mne zvěděl, že jsem stár 40 let a doktor 60, a že na zeměkouli málokdy přesahuje lidský věk 70 let.

Naproti tomu na Marsu dožívali se věku nepoměrně vyššího… totiž průměrně 300 let.

V prvých dvou stech letech jsou Marťané „vizados“, to jest činní. Potom stávají se „papaiu“, což znamená neužitečnými, i nemohou již ničím přispěti v zájem společnosti. Takto sestárlí a svých schopností zbavení Marťané usazeni bývají do zvláštních velkých měst, kdež je obsluhují „nussaiové“ (otroci s maličkými hlavami), a tak se dočkají konce svého života.

Jeden z hlaváčů mi řekl, že Razaiu jest stár 157 let a královna Bilitii 5 let…

Na planetě Marsu totiž není věku dětského a jinošství. Již za několik měsíců po svém narození dorůstá Marťan náležité velikosti. Pouze schopnosti rozumové rozvíjejí se ponenáhlu a postupem času…

Když se nás byl Razaiu otázal na uspořádání hospodářské a politické na zeměkouli, propustil nás oznámiv nám, že máme úplnou volnost pohybovati se po celé planetě, kamkoli nám libo, a že dá rozkazy svým poddaným, abychom, kdekoli se objevíme, byli přijati s největší úctou a šetrností.

Zpráva o této audienci rozšířila se zakrátko po celém městě. A tak se stalo, že když jsme vycházeli z paláce, byli jsme uvítáni davy jásajícího obyvatelstva…

Statisíce trpaslíčků nás obklopovalo a tlačilo se k nám, tak že jsme byli nuceni kráčeti s velkou opatrností, abychom nikoho nezašlápli… Ale přece jsme se neštěstí nevyhnuli. Stalo se Váchovi, jak obyčejně nemotornému, že stoupl na jednoho Marťánka a rozšlápl ho na kaši… Ale shromážděné obecenstvo této příhody nijak si nevšimlo… Na Marsu se nerozčilují tak snadno jak u nás, a smrt člověka nemá tu významu, zejména tehdy ne, jestliže člověk onen nenáležel do třídy hlaváčů.

Vrátili jsme se do Plecháče – tak totiž jsme pokřtili plechovou nádrž, která nám sloužila za příbytek. I pojedli jsme několik pilulek, abychom poobědvali.

Druhého dne ráno přišli nás hlaváčové zbudit. I oznámili nám, že můžeme vyjíti, kdykoli budeme chtíti, a že „ploplo“ (automobil) bude nám vždy k službám.

Však již dlouho sžírala nás touha prohlédnouti si město, v němž jsme se ocitali, a jež se jmenovalo „Musioli“.

Dva hlaváčové se nabídli, že nás doprovodí, i vydali jsme se na cestu. Poněvadž doktor především zajímal se o hutě, dovezli nás na „Giliós“, rozsáhlé to hutiště železa a slevárnu podobnou našim hutím ve Vítkovicích.

A tu opětně mohli jsme si učiniti představu o práci a inteligenci Marťanů.

Sta tisíce dělníků bylo tam zaměstnáno… Pouze ve strojovně hemžilo se jich nejméně pět tisíc.

A všichni tito trpaslíčkové pracovali s překvapující obratností.

Svými makadly dotýkali se pák a zdvihadel, uvádějíce takto v pohyb a činnost ohromné, obdivuhodně sestrojené přístroje.

Poněvadž jsou Marťané od přirozenosti slaboučké tělesné soustavy, nahrazují si tělesnou sílu mechanismem náležitě zdokonalených přístrojů.

Elektřina, jež jest u nás silou ještě ne dosti využitou, nahrazuje jim v hutích pece a taviště… Lze říci, že zde na Marsu dostalo se elektřině pravého jejího zužitkování. Uvádí v pohyb tisíce strojů, ocelových ramen, kar na roztavený kov, železných jeřábů, což vše se zvedá a spouští, pošupuje, otáčí, propadá a zase vzhůru vystupuje s přesností nikdy nevídanou.

Marsičtí dělníci bez veliké námahy vykonávají takto práce opravdových obrů…

Továrna, již jsme navštívili, zabývala se výlučně jen vyráběním pohyblivých chodníků. Neforemné kusy kovu nepřetržitě navalovány byly mezi válce, které v několika vteřinách je proměnily v železné plotny, několik centimetrů tlusté.

Hned potom ocitaly se tyto plotny na vozíkách zvláště upravených, které v nepřetržitém pohybu vyvážely je ven, kdež byly automaticky snášeny a rovnány na sebe po dvacíti, třicíti i čtyřiceti kusech…

Poněvadž upotřebení kola jest Marťanům neznámo, vše pohybuje se tu na dutých válcích, sesílených uprostřed a na koncích.

Viděl jsem také vyráběti zde domy, neboť na planetě Marsu nejsou stavěny příbytky z cihel nebo z kamene; každá stavba, ať to palác nebo stodola, je z kovu a dá se postaviti nebo rozložití na tom či onom místě v několika minutách nebo hodinách. Zvěděl jsem později, že Marťané užívali tohoto způsobu stavěti domy za tím účelem, aby mohli přenášeti celá svá města s místa na místo dle libosti. Příčina toho je tu na snadě. V ročním období „zonartis“ (v létě) stávají se jisté končiny neobydlitelnými pro přílišné vedro. Tu tedy nastává přestěhování, které trvá několik dní, tak že města ocitající se dříve na jihu, přenesena jsou s úžasnou rychlostí na polokouli severní. Když se dostaví zima, opakuje se stěhování, jenže děje se směrem opačným, od severu k jihu.

Pouze továrny zůstávají na svých místech, jsouce za to opatřeny ochlazujícími přístroji, které umožňují dělníkům pracovati bez jakékoli obtíže. Ostatně dělník má zde úlohu zcela podřízenou. Máť každý vykázáno své určité a vymezené místo. Jeden a týž dělník pohybuje stále jednou a touž pákou, jiný řídí jeden a týž řemen; k takové práci tělesné není potřebí zcela žádné inteligence. Hlaváčové sestrojili znamenité stroje, a nehlaváčové jsou k tomu určeni, aby je udržovali v pohybu. Veškerá pak tato práce jest tak přesně a bedlivě rozdělena, že v továrnách marsických nepřihodí se žádné neštěstí jako na příklad v našich továrnách pozemských.

Obyvatelstvo marsické rozpadá se ve čtyři třídy: Učence nebo-li velké inženýry, v rukodělníky, v rolníky a v papajuy, kteří – jak již víme – jsou marsickými neužitečnými starci ze všech tří výše jmenovaných tříd.

V případě války, neboť bohužel ani Marťané přes veškeru svoji inteligenci nedostoupili ještě té dokonalosti, aby dovedli žíti ve vzájemném míru, jdou do boje hlaváčové a rolníci. Hlaváčové válku řídí, rolníci se bijí, ale zase zvláštním způsobem, jak uslyšíme hned.

Dělníci zůstávají v továrnách, pracujíce na výrobě ničivých přístrojů válečných.

Odvedené rolníky nahradí zatím ženy, tak že v pravidelném životním běhu na planetě Marsu nic se nezastaví.

Bude se snad zdáti divným, že mluvím zde o polním hospodářství, i myslili byste snad, že polnímu hospodářství na Marsu přikládá se význam jen zcela podřízený.

To je blud.

Marťané vzdělávají zemi daleko horlivěji nežli my, a to prostě z té příčiny, že jsou – jak jsem se již zmínil – vegetariány, to jest požívači pouze rostlinné stravy.

Obilí nahrazeno jest zde jakousi travinou zvanou červená tráva, která tvoří základ marsických potravin. Travina tato vydává cívkovitě vyhloubené klasy, které obsahují žlutý prášek zvaný „postum“, a právě z tohoto prášku vyrábějí se výživné ony pilulky; i překvapí zajisté čtenáře, řeknu-li mu, že k tomu, aby se vyrobila jediná výživná pilulka váhy dvou gr, jest potřebí 10 kg „postum“. Prášek nejprve suší se na slunci, potom praží v ohni, a co z něho zbude, tvoří vlastní výživnou látku… Někdy přiměšují se k tomu zrna „titily“ (druh modrého pepře) a „muzaie“ (soli). Ale tato smíšenina vyrábí se pouze pro pilulky určené velkému Razaiuovi, jeho královské rodině a hlaváčům.

Široké vrstvy lidu vyživují se pouze odpadky a zbytky „postumu“. Zvířata, jež jsou ostatně velmi řídká v okolí měst, krmí se „máiou“ (druh kaktusu).

Doktor Radvan zářil radostí od té chvíle, kdy mu bylo dovoleno, aby chodil, kamkoli mu libo. Často se stávalo, že se vybral na obchůzku docela samoten, vraceje se v noci s kapsami naplněnými kamením a kovovými odpadky. Bylo mi divné, k čemu by takový brak mohl býti doktorovi dobrý, když jednoho dne k velikému mému překvapení spatřil jsem na železném stole, který nám Marťané udělali dle našeho přání, jakýsi přístroj, jenž měl velikou podobnost s galvanickým Voltovým sloupem.

„Co to asi jest?“ otázal jsem se učence.

„Tohle to jest, či správněji řečeno, bude naší skřínkou na dopisy,“ odpověděl doktor s úsměvem.

Domníval jsem se, že se zbláznil…

Ale doktor hned na to pokračoval:

„V několika nedělích sestrojím pomocí všeho toho, co zde na stole vidíte, přístroj pro bezdrátovou telegrafii tak vydatné síly, že jeho pomocí budeme moci vstoupiti ve styk se zeměkoulí.“

„Opravdu?“ prohodil jsem nedůvěřivě.

„Však uvidíte, uvidíte!…“ broukl doktor.

Ale nepředvídané události zdržely uskutečnění tohoto snu. Kokocyté, nebo-li Marťané na jižní polokouli, prohlásili válku velkému Razaiuovi. Příčina její byla velmi vážná. Území Kokocytů bylo již velmi zalidněno a nestačilo jim. Chtěli tudíž rozšířiti svoji říši za tím účelem hlavně, aby mohli pěstovati větší množství červené trávy a robiti z ní ve větší hojnosti výživné pilulky.

Zkrátka a dobře, Kokocyté vpadli do území Razaiuova.

Tento očekával již ode dávna, že k takovému boji na smrt a na život dojde. I shromáždil ve svých arsenálech ohromné množství ničivých válečných přístrojů.

Tak z rána jednoho dne poskytovalo město Musiolii zvláštní podívanou. Podivné vozíčky míhaly se ulicemi. Zástupy Marťanů, nesoucích na zádech malé železné skřínky, usedaly spěšně do automobilů, načež hlaváčové udělovali stručné rozkazy, jež byly ihned vykonávány… Se všech stran zazníval šum a ruch takový, že se země otřásala.

Zeptal jsem se po příčině toho jednoho z našich strážců. Poučil mne, že to armáda Razaiuova ubírá se do pole proti Kokocytům.

„Což nemohli bychom se této výpravy také zúčastniti?“ tázal jsem se ho.

„Velký Razaiu mi právě nařídil, bych vás k němu do paláce přivedl.“

Vybrali jsme se tedy hned k audienci a byli jsme králem bez průtahů přijati.

Král několika slovy vysvětlil nám, co se děje, a prohlásil, že by ho velmi těšilo, kdybychom jej při výpravě doprovázeli… Dodal ještě, chtěje nám zalichotiti, že lidé tak inteligentní a silní jako my mohli by mu býti při té příležitosti k mnohému užitku.

Doktorovi nebylo zrovna na dvakrát milo, že se má vybrati do pole právě v té době, kdy konal přípravy k sestrojení svého telegrafického přístroje, ale nebylo mu možno odmítnouti laskavé pozvání Razaiuovo.

Téhož večera vydali jsme se na cestu.

Razaiu a jeho generální štáb zaujali obrněný automobil. Doktor, Vácha a já jeli jsme za nimi ve druhém automobile ve společnosti pěti hlaváčů.

Armáda byla před námi, vyrazivši o nějaký čas dříve.

Dopravní prostředky, obdivuhodně zařízené a uspořádané, byly s to, aby ve čtyřech dnech dopravily na jih přes půl milionu Marťanů.

Byl jsem velmi zvědav, jakým způsobem se obě vojska napadnou; domníval jsem se, že to bude hlavně boj v automobilech, které se rozjedou proti sobě s největší možnou rychlostí, ale tato moje domněnka byla docela mylna, jak se hned uvidí.

Tři dni trvala naše cesta, načež jsme se zastavili na široširé rovině, jež byla pokryta Marťany.

Dostihli jsme armádu.

Razaiu vystoupil do kovové věže, která sloužila za vyhlídku, i viděli jsme, že bedlivým okem rozhlíží se po obzoru. Tu najednou přiletěl automobil, a Marťané v něm sedící pokřikovali:

„Ozaïa! Ozaïa!“ (Již jsou zde.)

Král zůstal na svém místě a dal odtud své poslední rozkazy.

Viděli jsme, že tlupy Marťanů rozdělily se ve tři linie; za liniemi seskupily se čtverce asi 50.000 vojáků, které tvořily zálohu pro případ potřeby.

Vystoupil jsem s doktorem na prvý ochoz Razaiuovy věže i rozeznával jsem odtud zcela zřetelně jakýsi černý pruh, který blížil se z dálky proti nám.

Byli to Kokocyté.

V tom divný zelený svit proběhl rovinou, i viděli jsme, že maličtí bojovníci zmítají se jakoby střeleni a klesají k zemi na všech stranách. Boj započal. Ale jakých to zbraní užívali marsičtí vojáci?

Nebylo viděti, že by se nějak zvláště pohybovali, hluku slyšeti nebylo žádného, a přece řádila smrt v řadách, které padaly k zemi.

Jeden hlaváč, jehož jsem se po příčině toho otázal, vysvětlil mi tajemný zjev… Každý marsický voják měl v ruce čtverhrannou skřínku, a ta byla jeho zbraní…

Potřeboval vždy stisknouti jen péro, aby ve skřínce otevřel se otvor, kudy vytryskl plamenný paprsek takové síly a mohutnosti, že na sto metrů spálil vše, co bylo v jeho dosahu. Nelze si představiti nic děsnějšího, než takové trpaslíčky, kteří z dálky se upalovali, vystrkujíce před sebe skřínky jako fotografické kodaky.

Dlužno však uvésti, že vražedné přístroje Kokocytů byly méně dokonalé a méně cenné, takže nebylo viděti, že by armády Razaiuovy ubývalo. Jeho řady byly úplně v pořádku, kdežto v řadách nepřátel bylo viděti ohromné mezery a veliké mračno černého kouře válelo se nad nimi…

Kokocyté také velmi záhy dali se na ústup, jsouce pronásledováni vojskem Razaiuovým… V okamžiku kouře přibylo, a značné teplo sálalo až k nám. Posléze postřehli jsme v dálce několik drobných lesknoucích se ohníčků, což bylo vše. Razaiu sestoupil se své observatoře a vskočiv do automobilu, odjel na bojiště. Doktor a já ubírali jsme se za ním na voze jednoho hlaváče.

Bojiště pokryto bylo černými tělíčky zkrvácenými, připraženými a znetvořenými, a vítězové dokonávali své vítězství tím, že padlé úplně spalovali, aby si ušetřili práci s pochováváním jich.

Veliký Razaiu rozhlédl se s patrnou spokojeností po obrovských jatkách, jimž bojiště se podobalo, načež nastoupil zase cestu zpět do Muziolii, následován mrakem automobilů. Poblíže města sestoupil s vozu, aby v čele své armády vešel vítězoslavně do města.

Marťané severu dobyli tedy opětně nad jihozemci úplného vítězství! – Doktor nerušen hleděl nyní oddati se své práci.

I řekl konečně jednoho dne:

„Dnes večer, pane Prokope, provedeme první pokus s naším telegrafickým přístrojem, jejž musíme umístiti pod širým nebem… Jakmile se objeví zářící terč zemský na obloze, pošlu jim tam svou první telegrafickou zprávu…“

A poněvadž viděl nedůvěru na mém obličeji, dodal:

„Ano, můžete mi věřiti. Zavedu telegrafické spojení se zeměkoulí, neboť vlny elektrické ubírají se prostranstvím podobným způsobem jako vlny světelné… Není tedy vyloučeno, že se mi pokus zdaří… Podívejte se na můj přístroj. Tuhle mám elektrody, zde vidíte indukční cívku, a zbývá nám ještě jen vztyčiti konduktor.“

„Víte přece,“ namítl jsem, „že jest potřebí k zachycení bezdrátového telegramu zvláštní přijímací stanice…“

„Přijímací stanice? Což jich není dost na zemi v přítomné době? Bude-li můj přístroj příliš slabý, sestrojím jiný, rozměrů obrovských a úžasné síly. Mám k tomu všechny prostředky, a Marťané jsou zručnými řemeslníky. Jen se podívejte, jak výborně jest všechno to zde uděláno. Stačilo, že jsem dal marsickému inženýrovi své výkresy, a on dle nich dal již provésti všechno ostatní…“

Hodinu na to doktor Radvan přikročil se srdcem buchajícím rozčilením k upravenému přístroji, aby poslal prvý telegram…

X.

PŘÍPRAVY K ÚTĚKU.

Sledoval jsem doktorovy přípravy se zvýšeným neklidem. Nikdy před tím nebyl doktor tak rozčilen a tak hovorný… Brzo vstával od stroje, křepče drobnými krůčky kolem dokola, brzo zase usedaje, nebo lehal na břicho strkaje hlavu pod přístroj. Při tom prozpěvoval si tenkým hláskem divný jakýsi nápěv.

Z toho všeho měl jsem důvody souditi, že pobyt na Marsu měl zhoubný účinek na doktorův rozum, a že kolečka v jeho lebce, jindy tak přesně pracující, byla již trochu popletena. K tomu přispělo zejména to, že upiatě přemýšlel ve dne v noci, jak by docílil spojení se zeměkoulí, i nebylo divu, že jeho moudrá rozvaha byla zakalena.

Ostatně i vnější vzezření doktorovo nasvědčovalo chorobnému pobouření a podezřelé nervositě… Nemluvil již, ale zpíval divné melodie; nechodil již, ale poskakoval jako kobylka, maje při tom hlavu zvrácenu dozadu.

Ubohý učenec byl tak směšný, že Vácha, jenž neměl zrovna příliš pozorovacích schopností, řekl mi posléze jednoho dne:

„Zdá se, že náš pan doktor ztratil zákolník.“

Ačkoli toto přirovnání, připomínající vůz, jemuž vylítlo jízdou jedno kolo, bylo poněkud hranaté, hodilo se na nynější stav doktorův velmi dobře.

První noc, kterou jsme ztrávili před svým bezdrátovým telegrafem, uplynula beze všeho výsledku. Každou hodinu vysílal doktor elektrický proud směrem k zeměkouli, či lépe řečeno do prostoru, načež ztrnul nehybně s obličejem přitisknutým k přijímači svého stroje… k přijímači Morseovu, jak jemu doktor říkal, a jenž ho byl stál celý měsíc práce.

Já s Váchou posléze jsme usnuli… Ráno shledali jsme, že učenec od svého přístroje se nehnul. Ubožák byl všecek bledý, i měl jsem dojem, jakoby jeho hlava nabyla větších rozměrů… jak tomu bylo u marsických hlaváčů… Přistoupil jsem k němu a položil jsem mu ruku na rameno.

„Nuže, jak jest?“ otázal jsem se.

„Nic,“ odpověděl doktor.

„A máte stále naději?“ ptal jsem se dále s úsměvem.

Doktor mrskl po mně zlobným okem, pokrčil rameny a zabručel:

„Tomu vy, pane Prokope, čerta rozumíte. Vaše nevědomost v tomto oboru jest tak hrozná, že jsem z toho všecek zoufalý…“

Při té řeči dupal vztekle do země a klepal se do čela oběma pěstmi.

Zavdal jsem mu opětně příčinu ke hněvu, čehož mi bylo opravdu líto. Jsou chvíle, kdy nejméně se hodí drážditi řešitele těžkých úkolů.

Takovým způsobem doktor Radvan vysílal elektrické vlny směrem k zeměkouli po celý týden, aniž náš přijímač projevil sebe menší známky, že by došla vzájemná odpověď.

Nemohli jsme tedy již počítati s tím, že touto cestou se zeměkoulí se dohodneme…

Ale ani potom neztratil ještě doktor důvěry.

Občas odcházíval ke svým přístrojům a prohlížel je bedlivě. Umístil si je tak, že byly poblíž našeho příbytku (známého Plecháče), i zavedl spojení mezi nimi a naší ložnicí tím způsobem, že by se ihned zvonek ozval, kdyby přijímač obdržel zprávu.

„Počkejte jen, však uvidíte,“ utěšoval se učenec v pevné důvěře, „že jednoho krásného dne zvoneček nám zacinká… Jsem o tom pevně přesvědčen, a nemůže býti jinak.“

Měl jsem se na pozoru, abych mu dal na jevo svou nedůvěru. Nicméně připomenul jsem mu jednu okolnost, na kterou již nemyslil, totiž na sestrojení „Světa“…

Doktor sám kteréhosi dne mi řekl, že řemeslníci marsičtí jsou tak obratní a dovední, že by zcela bezpečně provedli dle daných náčrtků nové vozidlo na způsob toho, v němž jsme se na Mars dostali. Ostatně dokázali to tím, že sestrojili dle pokynů doktorových elektrickou naši stanici.

Jednou z rána, když jsme se nasnídali tím způsobem, že jsme pozřeli tři výživné pilulky, zavěsil jsem se doktorovi pod paží a vedl jsem ho do parku poblíž našeho příbytku.

Musil jsem na něho opatrně. Ubezpečil jsem ho tedy, že spoléhám bezpečně, že konečně dojde elektrická zpráva ze zeměkoule (v pravdě však jsem tomu nevěřil), a jakoby mimochodem jsem se mu zmínil, že by snad nebylo ani potom neužitečno pomýšleti na opětné zbudování „Světa“.

„Nemůžeme věděti, co se stane,“ pokračoval jsem ve svém hovoru. „Vaše zprávy dorazily na zeměkouli, odkudž některý učenec vám zajisté odpoví. Ale co potom? Pomůže-li nám to? Učenec onen nás polituje, projeví nám soustrast v našem vyhnanství, nanejvýš nás povzbudí, abychom osud svůj trpělivě snášeli, ale na naše osvobození odtud nebude při tom ani pomyšlení… To by musili na zeměkouli napřed objeviti zázračný repulsit, jehož vy jste vynálezcem… Uvažte, co vám povídám, a pokusme se sestrojiti znova zničené vozidlo, a až bude hotovo (vždyť ani nemusí býti tak dokonalé jako původní náš „Svět“), vydejme se na cestu k jeskyni, kdež jsme zanechali repulsitový obal, který tam zajisté nalezneme. Bude jen na tom záležeti, aby nový „Svět“ měl tytéž rozměry jako bývalý, a odjezd náš odtud mohl by se pak uskutečniti.“

„Ach, to je velmi snadná věc,“ odvětil doktor. „Všecky ty rozměry utkvěly mi dobře v paměti… Ano, můžete míti pravdu, pane Prokope! Jest opravdu doporučitelno pokusiti se o to, abychom urychlili svůj odchod odtud… Hned večer pustím se do náčrtků. Jak budou hotovy, doručím je hlaváčům s prosbou, by dle nich práci provedli… Zajisté nebudou se zdráhati učiniti tak. Již jedenkráte totiž se mne ptali, jak byl náš „Svět“ sestrojen. Zdá se mi, že Marťané mají tu něco za lubem. Domnívají se, že se jim při našem vozidlu podaří přijíti na kloub nové hybné síle a jejímu upotřebení, čímž daly by se zlepšiti a zjednodušiti jejich dopravní prostředky, pohyblivé plošiny, zdvihadla atd. Neušlo zajisté vaší pozornosti, že všechny jejich stroje jsou nesmírně složité… Samé vřeteno, samá páka… Dobře, že jste mně, pane Prokope, tuto věc připomněl. Pustil jsem ji s mysli od té doby, co jsem se zabral do práce na našem telegrafu. Dám se hned do díla.“

A vskutku, ještě téhož dne jal se doktor rýsovati na kovové listy rydlem plán „Světa“ číslo druhé.

Občas odskočil podívat se na elektródy a na přijímač telegrafického apparátu. Ale pokaždé, nenaleznuv žádných známek, vracel se rychle opět ke svým výkresům.

Po čtrnácti dnech byl s prací svou hotov. Deset velkých kovových ploten bylo pokryto nárysy, průřezy a prapodivnými čarami, jež však pro inženýry byly velice snadně rozřešitelné.

Doktor ukázal tyto plány Hlaváčům. Chytří ti čertíci pochopili hned, co od nich chtěl starý učenec, a jeden z nich, tuším jménem Tiirau, dokreslil rydlem neúplnou linii, která na obrazci scházela…

Může se říci, že Marťané měli mechaniku v krvi.

Vyznali se výborně ve statice. Znali působení sil a jich složek, rozklad sil i zákony rovnováhy. Na prvý pohled pochopili mechaniku „Světa“ a nahradili ještě k tomu různé jeho součástky, které byly příliš těžké, jinými, mnohem lehčími, ale stejně pevnými, což arci doktora nadmíru překvapilo.

Se svolením velkého Razaiua marsická huť zvaná „Byltovanoaz“ (což znamená „královna kovových konstrukcí“) byla pověřena sestavením našeho vozu… Práce postupovala co nejrychleji, ale jistá příhoda byla by málem uvedla vše v niveč. Hlaváčové tvrdili, že jest nezbytně nutno, aby se předek vozu co nejvíce zašpičatil, neboť prý v tom tvaru bude poskytovat vzduchu co nejmenší odpor, ale doktor, který, jak víme, měl velmi vážné důvody pro to, aby nový vůz podobal se ve všem starému, jejž Marťané byli svými tepelnými paprsky zničili, musil vynaložit veškeru svou výmluvnost, aby marsické inženýry přesvědčil, že vůz musí míti tvary takové, jak je nakreslil.

Koule nabývala rychle své pravé podoby. Byla ulita ze dvou částí, jako ve Štěpánově. Avšak předek i záď byly pouze z jednoho kusu, ježto Marťané šroubů neznali.

Tu však vyskytla se nesnáz, a to když běželo o kolesa. Víme, že kolesa nahrazovali Marťané válci na obvodu sesílenými. Okolnost sama v sobě nebyla by měla žádné důležitosti, kdyby vůz byl určen pouze k tomu, aby jezdil po marsické pevnině. Však my jsme jej určovali ještě pro jiný úkol.

Konečně po dlouhém přemítání podařilo se doktorovi nalézti prostředek, jak bychom mohli ona válcovitá kolesa odstraniti, když bychom chtěli vsunouti vůz do repulsitového obalu.

Konečně zasazen byl do vozu elektrický přístroj, nevalný sice rozměry, ale přes to o mohutnosti více než 60 koňských sil.

Marsičtí trpaslíci, sotva větší zajatců a černí jako havrani, upravili uvnitř velmi důmyslné a při tom velmi jednoduché řídidlo rychlosti (tajemství jeho jedenkráte vyzradím našim inženýrům), potom zasadili setrvačník, který nepodobal se kruhovým tvarem kolesovým setrvačníkům u našich strojů, ale byl čtyřhranný, přesně do čtverce…

Nový „Svět číslo 2.“ nepodobal se nešťastnému svému předchůdci v ničem, leda jen v celkovém tvaru; zvenčí na něm neježily se kroužky šroubů a nýtů, ale povrch jeho byl hladký a lesklý. Světlíky uzavíraly se čočkami z bledě modrého skla, jemuž se říká na Marsu „onozitis“ (průhledný kámen) a jenž maje veškeré vlastnosti skla, postrádá křehkosti, ale jest pevný jako železo.

Jeden marsický inženýr chtěl před našimi zraky automobil vyzkoušeti, avšak byl by se stal málem obětí své smělosti… Slabá jeho makadla nemohla zmoci řídicí kolo, takže neudržel automobilu v náležitém směru. Poněvadž následkem toho potácel se stroj jak opilý, mohla se přihoditi vážná nehoda. Doktor tedy vskočil obratně do vozu a k velké radosti všech diváků ovládl svůj stroj tak dokonale, že byla radost se dívati…

Vácha i já spěchali jsme přisednout k němu, avšak starý učenec nám řekl, krče rameny:

„K čemu to? Ještě neodjedeme…“

„A k čemu čekat?“ namítl jsem.

„Pane Prokope, vy jste pořád stejný… Větroplach a nepředloženec! Což se můžeme vypraviti na takovou cestu bez potravy, a zejména aniž bychom dobře prozkoumali svou mapu?“

„Jakou mapu?“

„Ale u všech všudy, přece onu, již jsem nakreslil cestou od moře až sem…“

„Nuž, kdy se tedy vypravíme?“

„Dnes večer, ale pst! pozorují nás… Tihle čertíci jsou mazaní, jen se na ně podívejte, již jakoby čichali, co si povídáme. Nesmíme u nich vzbudit podezření, že chceme odjeti. V tom případě by jistě velký Razaui v obavě, že se spikneme proti němu s jeho nepřáteli Kokocyty, nám to zabránil.“

Toto upozornění doktorovo bylo správno, neboť Razaiu vskutku trpěl nás ve svém území jen s tou podmínkou, že budeme dlíti neustále pod jeho dozorem.

Však věc dopadla jinak, než jsme očekávali.

Jakmile nastala noc, vykradli jsme se všichni tři k tomu místu, kde stál náš „Svět číslo 2.“. Avšak po našem automobilu nebylo tam památky.

Marťané patrně nám nedůvěřovali a stroj někam schovali.

Hledali jsme jej déle než hodinu.

Vácha i já šplhali jsme po lešení, sestoupili do kovových klecí, ale vozu nikde… Blouditi déle průmyslným marsickým městem znamenalo vzbuditi pozornost a nedůvěru; vrátili jsme se tedy do svého „Plecháče“. Naši strážcové hlaváči byli beztoho již dosti nepokojní. Vidouce nás přicházeti, mrkali na sebe, čemuž jsme dobře rozuměli. Když jsme již odpočívali vedle sebe na ložích, zašeptal doktor:

„Tím hůř! Ujedeme tedy ve dne, a napadne-li jim pronásledovati nás…“

„Jen ať to zkusí, přespurtnem je,“ smál se Vácha, který byl jako velocipedista se sportovními výrazy dobře obeznámen.

Spali jsme poněkud nepokojně, neboť jsme usínali s myšlenkou, shledáme-li se opětně se svým novým „Světem“.

Kdo ví, zda velký Razaiu neurčil podivné naše vozidlo pro svoje museum a nestrčí-li je tam do vitriny s tímto marsickým nápisem: „Koaia boua tomaiozós“, což česky znamená: „Neračte se dotýkati.“

Na štěstí druhého dne z rána naše obavy se rozplynuly, neboť našli jsme svůj vůz na témž místě, kde jsme jej včera opustili. Marťané schovali jej pouze na noc.

Doktor prohlížel si jej pozorně a liboval si patrně jak v jeho tvaru tak jednotlivých součástkách. Pak pozval čtyři hlaváče, aby s ním vstoupili do vozu. Hlaváčové nedali se dlouho prositi. Tu pokynul doktor i mně a Váchovi, i vstoupili jsme do vozu za nimi. Pak vyřítili jsme se s největší rychlostí z města.

Hlaváčové jakoby se pranic nedivili, ale když viděli, že jsme překročili ohnivý kruh, ohraničující kolem kol – jak známo – celé území, jali se uděšeně zmítati svými tykadly, vykřikujíce slaboučkými hlásky.

„Nic se nebojte!“ řekl doktor jazykem marsickým, „nic se vám nestane!“

Načež doložil, obraceje se ke mně a Váchovi:

„Kdyby se chtěli přiblížiti k motoru anebo k pákám stroje, nedopusťte tomu, ale pevně je spoutejte.“

Ale hlaváčové zůstali seděti jako ztrnulí na dně vozu, pohlížejíce na nás očima strachem rozšířenýma… Bylo na nich viděti, že nám podkládali černé úmysly.

Doktor považoval za svou povinnost vyvésti je z toho bludu. I vysvětloval jim, že již od delší doby choval úmysl vrátiti se k ledovému moři, kdež byl zanechal zvláštní, obdivuhodný přístroj, který bude velikého Razaiua nadmíru zajímati… Omlouval se velmi zdvořile, že takovým, skoro násilným způsobem unesl čtyři marsické inženýry, aniž jim dříve vysvětlil účel své cesty.

Hlaváčové jakž takž se upokojili. Avšak jeden z nich, jménem Baraziony, patrně veliký to strašpytel, snažil se namluviti doktorovi, že projeti končinami ledovými spojeno je s velikým nebezpečím, ale jeho slabý hlásek byl utlumen hučením motoru, který té chvíle pracoval s největší rychlostí.

Naše cesta trvala 120 hodin. Jeli jsme ve dne v noci, až jsme se dostali do území ledu; zde za příčinou rostlinstva přes den vyrostlého byli jsme nuceni častěji se zastaviti a čekati, až obrovské rostliny, vyrazivší pod horkými paprsky slunečními, rozpadly se v prach zase přes noc účinkem prudké zimy.

Konečně spatřili jsme ledové pahorky, které vroubily marsické moře.

Ubozí hlaváčové, nejsouce zvyklí takovému mrazu, drkotali se, že bylo žalost na ně se dívati.

Zavinuli jsme je do svého šatu, za kterouž pozornost zdáli se nám býti velmi vděčni, neboť jejich svraštělé obličeje jevily stopy úsměvu.

Asi 100 metrů od břehu zastavil doktor vůz, a Vácha vybral se na obhlídku s rozkazem, vrátit se k nám ihned, jakmile by našel jeskyni, v níž byl repulsitový obal uschován.

Zatím co bylo viděti jeho obrovitý stín poskakovati mezi sněhy, rozhovořil jsem se s doktorem.

„Nevrátíme se tedy již k Razaiuovi?“

„Nevrátíme,“ odpověděl učenec. „Jakmile budeme míti svůj obal, nastrčíme jej na vůz a odjedeme ihned k zemi… Leda že byste, pane Prokope, raději si vyvolil zůstati marsickým osadníkem.“

Tomuto žertu se strany muže tak vážného jako doktor velmi jsem se podivil. Byl důkazem, že doktor byl ve velmi dobré náladě. Pokud se mne týká, byl jsem svrchovaně rozčilen nedočkavou radostí a již v duchu jsem si představoval svůj domek a v něm svoje rozmilé stradivárky, které tak dlouho odpočívaly.

Však v tom, když jsem pohlédl na hlaváče, napadlo mne zeptati se:

„A co bude s těmi Marťany?“

„Co by bylo?“ odvětil doktor. „Vezmeme je přece sebou. Budou důkazem všem nevěřícím Tomášům a oněm lidem, kteří nás budou považovati za blouznivce, anebo za šibaly, že jsme vskutku navštívili neznámou dosud planetu.“

„Ubozí červíčkové, vždyť nevydrží a zemrou!“

Doktor neodpověděl rozhlížeje se vyhlídkou. Vácha se vracel a to plným úprkem, ač bylo viděti, že ho to nestojí nijakou námahu.

Ze zdálí asi 10 m od „Světa“ vzkřikl:

„Nalezl jsem jeskyni!“

Hlahol jeho slova rozezněl kovové součástky „Světa“ jako křišťálový zvon.

„Pane Prokope,“ obrátil se ke mně doktor, „popojedu se „Světem“ až k onomu místu, kde ukrýváme repulsit. Já s Váchou vytáhneme obal, kdežto vy zůstanete zde, maje Marťany dobře na očích. Té opatrnosti je třeba, neboť by nám mohli ujeti i s naším „Světem“.“

Po těch slovech starý učenec vystoupil z vozu s lehkostí mladíka a za krátko zmizel za ledovým útesem, provázen Váchou.

Čekal jsem netrpělivě. Jsem člověk, který se bezděky poddává předtuchám, a tu stále mně cosi našeptávalo, že naše naděje rozpadnou se v niveč, a že čeká na nás nemilé překvapení. Bývají takové předtuchy, které cítíme, či lépe řečeno, které předvídáme proti své vůli. Mohlo by se říci, že v jistých okamžicích neznámá jakási síla zmocní se našeho ducha, dodávajíc mu bystrozraku, hraničícího až s nadpřirozeným.

Netrvalo dlouho, a doktor s Váchou se vraceli.

Byli zdrceni. Hlavy dolů, rukama klátili. Tak přicházeli k vozu, kamž vstoupili slova nemluvíce.

Vytušil jsem ihned, co se přihodilo.

Po chvilce mlčení ozval se doktor svým vážným způsobem:

„Pane Prokope, naše poslední naděje, že se budeme moci vrátiti k zemi… náš obal není již v jeskyni. Marsičtí pobřežní trpaslíci, ti ničemové, jež jsme měli raději stlouci na hromadu, zpřetrhali kotvy a vytáhli repulsit ven z jeskyně. Pochopíte, že hned se vznesl do výše… Nyní nám nezbývá, než vrátiti se k Razaiuovi a omluviti tento neohlášený výlet. Tak můžeme čekati, že některý učenec se zeměkoule přijede nás vysvobodit.“

„To tedy budeme čekati do smrti.“

„Pane Prokope, jste zbabělec,“ vzkřikl doktor všecek zarudlý. „Ničeho nechápete a zbla nerozumíte vědeckým věcem… Rozhodně, ani zbla, vy jeden houslisto!…“

Pojmenování houslistou od doktora bylo v jeho ústech svrchovaná, krvavá urážka… Ani jsem nehlesl a usadil jsem se v koutě vedle hlaváčů, třesoucích se stále zimou.

„Ba ano,“ pomyslil jsem si, „doktor má pravdu. Jsem pouhým houslistou, neboť jedině houslista mohl býti tak pošetilý, aby podnikl takové krkolomné dobrodružství. Rozvážlivý muž nebyl by se zajisté vydal na podobnou meziplanetární pout.“

Vraceli jsme se z výletu velmi smutně, s dlouhými tvářemi. Naše bývalá sebedůvěra ustoupila úplné pokleslosti. Pouze naši Marťánkové zářili radostí tím větší, čím více jsme se blížili Razaiuovi a městu.

Šťastní hlaváčové! Chtěli jsme je unésti z jejich planety, abychom je ukázali pozemšťanům, a hle, nyní oni provázeli nás zpátky do svého ošklivého města.

Když jsme konečně spatřili obrovité šibenice, kovové můstky a ocelové vyhlídky železného města, nemohl jsem potlačiti posunek zoufalosti.

Vácha byl rozželen jako dítě, a slza za slzou koulela se mu po zbledlých tvářích.

Ulice a náměstí černaly se Marťany; náš příchod byl ohlášen, a veškeré obyvatelstvo shromáždilo se hoříc zvědavostí, kde jsme byli a proč jsme je tak kvapně opustili.

Sotva že „Svět“ zastavil, když jeden z hlaváčů vrhl se k vyhlídce, nahlížeje do vozu. Když však spatřil svoje krajany, vyrazil radostný skřek těmito zvuky:

„Lozi na bulanoi!“ (Nejsou mrtvi.)

Marťané nás obklopili se všech stran, skákajíce jako klokani.

„Dobře to skončí,“ pomyslil jsem si. Však v tom jeden hlaváč přiblížil se k nám velmi vážným krokem a řekl doktorovi:

„Velký Razaiu chce vás viděti.“

Slova tato polila mne ledovou sprchou.

Musili jsme vstoupiti do marsického vozidla a tak ubírali jsme se ke královskému paláci.

Král čekal nás již ve velkém trůnním sále, který svým báječným přepychem vzbudil před několika měsíci náš opravdový úžas.

Razaiu vypadal velmi rozzloben. Na bledém čele naběhly mu modré žíly a trojhranná ústa zlopověstně se zachvívala. Zmítal rozčileně paprskujícím žezlem, které držel v šedých chapadlech a sekal kobylčíma nohama, jakoby měl vnitřní bolesti.

Doktor přistoupil ke trůnu, učinil obřadnou reverenci obvyklým způsobem a řekl:

„Velký králi, pozdravujeme tě.“

„Jakým právem,“ láteřil Razaiu, „mohli se Babazejové (tím jménem byli jsme my pojmenováni) odvážiti opustit naše město a území bez mého svolení a ještě k tomu vzíti s sebou čtyři z vynikajících světel mého království?“

Doktor, jak již jsem řekl, mluvil velmi špatně marsicky. Chtěl jsem tedy vysvětliti věc králi místo něho.

„Mlčet, domýšlivý Babazejo,“ zasykl král.

Couvl jsem tedy zase o krok a uklonil jsem se všecek zmaten.

Doktor, jenž chápal, že situace naše byla velmi vážná, sebral veškerý svůj marsický slovník a s tváří co nejdůstojnější a slovy odměřenými a vybranými vysvětloval velkému Razaiuovi, že mu chtěl způsobiti překvapení tím způsobem, že by mu přivezl podivuhodnou věc, kterou byl zanechal na břehu ledového moře.

„A jaká to byla podivuhodná věc?“ otázal se monarcha živě.

„Vůz, který lítá…“

Vše kolem dokola vypuklo v hlučný smích. Sám Razaiu popadal se smíchy za břicho.

Když posléze všeobecné veselí se utišilo, zahovořil král Marťanů k doktorovi:

„Chudáčku, Babazejo! Musíte věděti, že létajícími vozy jaktěživ neuvedete v obdiv velkého Razaiua… K tomu je potřebí pouze hlouposti a prostoduchosti, jakou se honosí pozemští obyvatelé, aby viděli zázraky ve věcech, které jsou zcela přirozené… My u nás máme dost a dost létacích vozů. Kdybyste si byl lépe můj stát prohlédl, byl byste zajisté spatřil takové „moyocleye“. – Otevřte strop, aby pozemšťánkové se přesvědčili, že na naší velké planetě umějí vozy lítati jako ptáci!“

Zářící kupole rychle se rozevřela, a objevilo se volné nebe.

„Sem čtyři moyocleye!“ povelel Razaiu.

Hned tu byli čtyři Marťané na jakýchsi strojích podoby našich motocyklů o dvou válcích, opatřených vzadu silnou vrtulí o širokých lopatkách.

Ozval se tlumený zvuk podobný nárazu. Bylo slyšeti motocykly oddychovati, když plným během rozjely se po dlaždicích sálu… Ale v tom pojednou zvedly se téměř kolmo do výše a prudce stoupajíce zmizely nám záhy s očí.

Doktor žasl podivením. Vácha a já domnívali jsme se, že jsme byli hříčkou nějakého přeludu.

Ale nové moyocleye přijížděly. Podrobil jsem je velmi bedlivé prohlídce i pochopil jsem zhruba jejich mechanismus. Marťané rozjeli se na nich s počátku s největší rychlostí, načež, když byli docílili dostatečné rychlosti, vyšinuli vpředu motocyklu velké kormidlo z tenkého plechu, a to šikmým směrem jako vějíř. Odpor vzduchu, zachycovaný tímto větrovým kormidlem, byl pudivou silou vzhůru, kdežto vzadu stále pracovala mohutná vrtule. To bylo celé tajemství marsických létadel. Jedenkráte se pokusím, nedalo-li by se tohoto vynálezu také u nás na zeměkouli užiti.

Velký Razaiu, dokázav nám takto, že na jeho planetě mechanismus dostoupil vrcholné dokonalosti, zahovořil k nám s vysoka:

„Viděli jste. Babazejové, že velmi dobře známe létající vozidla, a že byste mne nijak nebyli uvedli v podivení tím, když byste mně ukázali svoje létadlo. Nicméně, aby vám po druhé nenapadlo takovým způsobem opustiti moje území, nařizuji, by byl rozbit váš vůz, s mým svolením a souhlasem sestrojený… Dále zakazuji, abyste od této chvíle vycházeli volně do města… Budete se zdržovati při svém příbytku, a jest vám dovoleno pouze procházeti se v parku kolem vašeho obydlí. Řekl jsem…“

Trůn Razaiův se pošinul nazpět, a král zmizel za osvětlenou stěnou.

Potom byli jsme dopraveni zase do své nádrže, jež byla jediným místem odkázaným našemu příštímu živoření…

Konec všemu! Marna každá naděje na útěk! Byli jsme a zůstaneme vězni Marťanů.

Vácha plakal horké slzy. Byl bych následoval jeho příkladu, ale překonal jsem se snaže se dodati svému obličeji klidného vzezření jako doktor.

Ten muž jakoby nebyl nijak tím vším znepokojen. Za tlustými skly jeho brejlí zřely tytéž klidné a hluboké zraky, jakoby se nic nebylo přihodilo.

Když jsme požili několik pilulek, ulehli jsme si, já a Vácha.

Pouze doktor bděl.

Jeho bezdrátový telegrafický přístroj byl mu ponechán bez povšimnutí. I pokračoval doktor ve svých depeších, které patrně nedostaly se dál než na několik pouze mil do světového prostoru… Ubohý doktor Radvan! V takových okamžicích měl jsem s ním opravdovou soustrast a, ač jsem byl přesvědčen o nesmyslnosti jeho pokusů, přece jsem se mu obdivoval pro jeho neochvějnou důvěru ve vědu, která ho tak dlouho zrazovala.

K půlnoci byl jsem probuzen doktorovým hlasem… hlasem to jasným, vesele znějícím, jaký byl od něho zřídka kdy slýchán.

„Pane Prokope! pane Prokope! už nám odpověděli… Ano, už odpověděli. Obdržel jsem právě depeši od doktora Helvetiusa… ode velkého Helvetiusa.“

Domníval jsem se s počátku, že doktor přišel o rozum, ale on přitáhl mne k telegrafickému přístroji, odkudž doposud ozýval se zvoneček třepotným zněním, a na proužku papíru, jejž doktor urobil z listu svého zápisníku, zahlédl jsem tyto značky:

.-. –-– –-…– ––.. – –

…– –-…- –

–.– –…

.--–…-...--..

……-…–. –…–…

„Co pak to znamená?“ vykřikl jsem užaslý.

„Jakž, vy neznáte písmen Morseovy abecedy? To znamená: Rozumím vám… Kde jste?… Helvetius,“

„Jste si tím jist, že je to telegram se zeměkoule?“ otázal jsem se doktora nedůvěřivě.

„Jste vy hotový blázínek, pane Prokope! Což jste jaktěživ neviděl takový telegrafický přijímač v činnosti? Podívejte se na tyto dvě cívky navlečené na dva elektromagnety, podívejte se na tento proužek papíru pohybovaný hodinovým strojem přes váleček, do něhož zapadá kovové pisátko, které ryje do papíru body a čárky, z nichž abeceda jest sestavena. Stroj vykonává tuto práci jen tehdy, když z druhé stanice jest do něho proud zaveden. Smál jste se mému přístroji, ale on jest znamenitý, ba dokonalejší ještě, nežli jsou naše přístroje pozemské, což mohu děkovati technické vytříbenosti marsických dělníků… Och! však jsem dobře věděl, že galvanické vlny rovnají se úplně ve svém pohybu vlnám světelným a že mají schopnost jako tyto proniknouti mezisvětovým prostorem… Ba ano, dobře jsem to věděl… Nyní mám toho důkaz a vítězství!“

Doktor popadl mne a Váchu za ruce a jal se s námi křepčiti kolem dokola – projev to radostí, jenž takovému učenci pranic neslušel.

Bylo tedy pravda… byli jsme vskutku ve spojení se zeměkoulí…

Našemu volání bylo tam porozuměno! Vše tedy bylo pravdou, a já pokládal jsem doktora za šílence, za pošetilce, poněvadž spoléhal a věřil v sílu elektrických vln a v jejich pohyb prostorem!

A přece měl jsem již dříve důvod pohlížeti na svého přítele s důvěřivým obdivem a pokládati ho za většího učence nežli byl Newton, Mariotte, Rumkorf, Edison nebo Marconi… Což nevynalezl repulsit, ono nové, dosud neznámé těleso, které převrátí všechny dosud platné zákony vzhůru nohama?… Což neuskutečnil cestu, překonávající svou dobrodružností vše, nač dosud i nejbujnější fantasie mohla pomysliti! V nitře mém ozval se stud, že jsem křivdil geniu doktora Radvana.

Ale to už je má povaha nedůvěřivá. Stále a stále pochybuji a nedůvěřuji. Teprve důkaz a doklad jsou s to, aby mne přesvědčily.

XI.

NOVÁ NESNÁZ.

V tom měsíci vypravil doktor Radvan směrem k zeměkouli více než 500 depeší, ale odpověď na ně žádná.

Zmocnila se mne znova pochybnost, pocházel-li onen telegram, jejž jsme obdrželi, vskutku od učence Helvetia, a nevymyslil-li si ho doktor Radvan, aby nám takto dodal zmužilosti a nové odvahy. Dle mého mínění bylo nesmyslno jakékoli spojení se zeměkoulí… neboť, byl-li náš přístroj tak citlivý a tak dokonale sestrojen, proč se za celý ten čas neozval?

Konečně jednoho večera zvoneček lehýnce zacinkal, a doktor plný radosti úprkem hnal se k telegrafu, Viděl jsem, jak píšící páka se zvedá a tvrdými nárazy tluče do proužku papíru, který se odvinoval mezi válečky stroje. Za krátko stroj se zastavil.

Očekával jsem, že starý učenec počne nám zase vykládati a přednášeti o tomto úkazu a dokazovati nám správnost svého přesvědčení, ale k mému velkému úžasu ani se nepohnul, stoje jako socha, všecek ohromen.

„Co se stalo?“ tázal jsem se polekán.

Učenec neodpověděl. Moje oči, upřené na proužek papíru, byly jakoby hypnotisovány řádkou znamének, která se tam jevila Posléze doktor vztyčil se skokem a vzkřikl:

„Tato depeše přichází ze Švédska. Čtu zcela zřetelně slovo Štokholm, ale ostatním slovům nerozumím… Ach, jaké neštěstí, že neznám švédštiny.“

„Napište mi za sebou písmena, jež čtete v telegrafních značkách,“ řekl jsem doktorovi. „Cestoval jsem kdysi po Švédsku a vyznám se poněkud v tom jazyce.“

Doktor napsal mi písmeno za písmenem do mého zápisníku. I přečetl jsem bez nesnází tuto větu: „Domníváte se, že se nalézáte na planetě Marsu?… Jste snad cestovatelé povětrnou lodí „Svět“?…“

A ještě dále něco následovalo, ale tomu jsem již nemohl porozuměti, ač jsem se velice namáhal.

Došly nás takovým způsobem ještě jiné zprávy, avšak zůstaly nám nesrozumitelný.

Zprávy docházely ve značných přestávkách úryvkovitě, a když jsem si to nedovedl vyložiti, vysvětlil mi doktor, že naše telegramy netrefovaly vždy území obydlených na zeměkouli, ale zapadaly na místa, kde nebylo stanic bezdrátové telegrafie. Zjev tento vyplýval z otáčení se zeměkoule.

Konečně jednou v noci přišel telegram zcela jasný a srozumitelný, podepsán opětně jménem Helvetius. Tento anglický učenec nám oznamoval:

„Obdržel jsem vaši zprávu… Těším se tomu, že jste na Marsu… Proč se nevracíte? Vaši přátelé jsou velmi znepokojeni.“

Při slově „přátelé“ doktor Radvan neubránil se úsměvu.

Přátelé?! Vždyť jaktěživ žádných neměl. Doposud za svého života nesetkal se s lidmi, kteří by jej byli považovali za něco jiného nežli za blázna, kteří se smáli jeho snažení, anebo záviděli mu výsledky jeho práce, snažíce se spíše znehodnotiti je než uznati.

A hle, nyní se dovídá, že má přátele… A co víc ještě, tito přátelé jsou „znepokojeni“… Očekávají s „netrpělivostí“ a snad i v obavách jeho návrat na zemi!

Člověka jiné povahy, nežli byl doktor Radvan, bylo by toto uznání opojilo. Však doktor byl příliš skeptikem, aby si připouštěl nějaké illuse. Proto zcela kliden prohodil větu, jež ochlazovala značně dojem tohoto přátelského projevu:

„Štěstí nadhání přátele, neštěstí osamocuje…“

„To jest jako říkávala moje babička: Máš-li chléb, zuby se najdou,“ doplnil jsem poznámku doktorovu.

Učenec se usmál a chopiv mne za ruce, přitáhl mne k sobě, řka:

„Nesprávně jsem se vyjádřil, pane Prokope! Neboť, i kdybych byl nezdaru se dodělal, vím, že bych nebyl sám a opuštěn… poněvadž vy a Vácha zůstanete u mne… Jedině s vámi dvěma počítám jako s přáteli ve svém životě… Pokud ostatních se týká, jsou mně lhostejni.“

„A přece můžete býti šťasten v každé příčině, neboť zvrátil jste zákon o gravitaci, který byl považován veškerým učeným světem za neproměnný… Překonal jste Newtona. Jste nejslavnější muž přítomné doby…“

Doktor mne přerušil:

„Myslíte, že proto se vracím na zeměkouli, aby mi podkuřovali?…“

„A vy věříte ještě, že se vrátíme na zemi?…“

„Jsem o tom pevně přesvědčen.“

„Vždyť nemáme repulsitu…“

„Pošlou nám jej.“

„Ale kdo?“

„Helvetius.“

Vyskočil jsem překvapením:

„Milý doktore, žertujete… Vždyť přece znáte samojediný tajemství tohoto svého vynálezu…“

Doktor shovívavě se pousmál:

„K tomu postačí, když jim telegraficky oznámím formulku…“

„Myslíte, že budou s to, aby pomocí prosté této formulky vyrobili onen zázračný kov?…“

„O tom jsem přesvědčen… Ostatně pošlu ihned bez váhání na zeměkouli velmi přesnou zprávu o tom, v čem můj objev záleží… Byl jsem sice pevně rozhodnut, že to neprozradím nikomu, leda až svou závětí, ale jsme v okolnostech, kdy přestává všechno váhání… Je to nutno…“

A během dalších deseti dní doktor Radvan telegrafoval do prostoru bezmála dvě stě depeší, na jichž znění dokonale se pamatuji, vyjímaje velmi složitou formuli, týkající se repulsitu…

„Jsme zajatci na Marsu, sto mil od jižního ledového moře… „Svět“ zničen… Sestrojte nový „Svět“ s repulsitovým obalem a přijeďte s ním nám na pomoc. Zde jest formule… Radvan.“

Když doktor Radvan vše to zařídil, zahovořil, tra dlaň o dlaň:

„A nyní, přátelé, nezbývá než čekati. Z oněch dvou set telegramů jistě některý bude zachycen a porozumí se mu… Nuže, buďme trpělivi. Ostatně budeme ve stálém spojení se zeměkoulí a tím způsobem také se dovíme, jak daleko pokročily přípravy, konané tam na naše osvobození.“

Večer toho dne jsem usnul téměř vesele a měl jsem samé růžové sny.

Vrátili jsme se na zeměkouli… Nesčíslný zástup lidí uspořádal nám slavné uvítání, a velký jakýsi pán v černém fraku, plešatý, s dlouhou šedivou bradou – patrně nějaký ministr – odevzdával doktorovi, Váchovi i mně brilantový řád na červené stužce, která plála ve větru jako vítězný praporec…

Však byl jsem vyburcován z tohoto rozkošného snu strašlivými křiky a bohopustým dupotem.

Vyskočil jsem z lože a rozžav malou přenosnou lampičku, vyšel jsem z Plecháče…

Doktor byl již venku přede dveřmi, všecek rudý hněvem, ve tváři potlučený a se šatem roztrhaným… Maje oči zalité slzami, pohlížel na zříceninu svého bezdrátového telegrafu.

Elektródy válely se rozbité na zemi, telegrafický přístroj i přijímač, vše to tvořilo neforemnou směsici a válelo se v blátě. Zkáza přístroje byla úplná… nenahraditelná.

Ti, kdož zničili náš drahocenný přístroj, vykonali to s takovou zručností a zlomyslností, že bylo nyní naprosto nemožno upotřebiti jediného kusu ze všech těch trosek. Kovový stůl, na němž umístěn byl telegraf, byl odnesen, neboť byl příliš pevný, aby jej byli mohli roztlouci. Velký stěžeň, který čněl do výše, a na němž upevněny byly vodící dráty, zmizel úplně… Původci tohoto škaredého skutku byli naši strážcové, oni oškliví hlaváči, s nimiž jsme jednali jako s přáteli… Prozradilo je jejich chování, neboť stáli před námi jako opravdoví zločinci.

Na místě, aby meškali přede dveřmi našeho kovového domu jak obyčejně každé noci, uchýlili se stranou a z povzdálí měřili nás zlomyslnými pohledy.

„To jsou ti darebové, kteří nám rozbili přístroj,“ bouřil doktor, hroze pěstí Marťanům. „Vy darebáci zbabělí, obludy, bandité!“

Vácha chtěl se vrhnouti na trpaslíky a rozemleti je na kaši, ale zadržel jsem ho. V této tragické a pro nás velmi bolestné chvíli samojediný zachoval jsem chladnou rozvahu… Zabiti Marťany znamenalo by vystaviti se nejkrutějším útiskům… Odpustili-li nám to, že jsme usmrtili několik prostých a nevzdělaných marsických bytůstek, tož neprominuli by nám nikterak, když bychom připravili o život někoho z hlaváčů… Razaiu by nás dal mučiti mukami strašlivými, ba rozkázal by nás snad usmažiti zelenými paprsky marsických smrtících lucerniček.

Konečně podařilo se mi doktora poněkud upokojiti. Divý hněv jeho ulehl, ale pak doktor, pozbyv sebevlády, klesl k zemi ve mdlobách.

Zatím co jsme se snažili vzkřísiti jej, padla do naší blízkosti kovová tabulka, již nám hodili hlaváčové.

Bylo to poselství od Razaiua a znělo po marsicku takto:

„Barónioniz Babazejos i vettïr maïano Razaïou sulïez oïodoûm nhâtonoï orônos,“ což znamená:

„Velkému Razaiuovi nelíbí se, když Babazejové vrhají paprsky do prostoru.“

Doktor zvolna se vzpamatoval. I ukázal jsem jemu tabulku.

Přečetl ji a zašeptal:

„Mohl jsem si to domysliti.“

Když pak jsem se jej tázal, bylo-li by možno některého dne sestrojiti znovu zničený přístroj, odpověděl mi, vrtě zvolna hlavou:

„Nikoli, milý příteli, na to již nelze pomýšleti.“

„Nuže tedy,“ vzkřikl jsem vyděšeně, „jsme úplně ztraceni!“

„Snad,“ prohodil starý učenec, upíraje pohled směrem k zeměkouli, jejíž zářivý kotouč začal blednouti světlem probouzejícího se jitra.

XII.

DOKTOR HELVETIUS.

Dva měsíce dříve než se toto událo, spatřili obyvatelé anglického města Herefordu na obloze jakýsi černý předmět, který vůčihledě se zvětšoval a jakoby padal rychlým letem k zemi.

V prvém okamžiku se myslilo, že je to nějaký povětroň, avšak místní hvězdář pan Steegs, který pozoroval těleso dalekohledem, rozpoznal, že je tvaru měřicky pravidelného a že jeho rychlost stále se umenšuje, čím více se přibližuje povrchu zemskému.

Úsudek jeho vyzněl těmito slovy:

„Je to nějaká povětrná loď.“

Rozpoznání tomuto nedalo se věřiti, neboť povětrná loď nebyla by se mohla zpožďovati při svém pohybu tak pravidelně, s přesností matematickou, ale zatím tvar záhadného předmětu stával se zřetelnější. Jevil se nyní jak ohromný vorvaň, s hlavou zašpičatělou a na bocích rozeznávaly se dokonce i velké kulaté oči, lesknoucí se a nehybné.

V prvé chvíli pojal herefordské obyvatele nesmírný strach před touto zdánlivou obludou. Řítili se jako bezhlaví ven z města, rozbíhajíce se do polí. Ženy padaly k zemi a byly šlapány i s dětmi. Několik osob bylo svrženo tlačícím se davem s mostu do řeky. Na štěstí pastor (evangelický farář) tohoto města, ctihodný pan Patterson, muž to velmi energický, pokusil se utišiti pobouřené mysli. Vrhl se vstříc davu a vysvětloval mu, že dávno již minul čas, kdy objevovaly se báchorkovité obludy na světě, což všecko nyní se vysvětluje cestami čistě vědeckými.

Však mluvte rozumně s lidmi, jež pobláznil strach!

Když tedy viděl ctihodný pan Patterson, že se střeštěnou tlupou ničeho nesvede, spěchal k místnímu hvězdáři panu Steegsovi, u něhož meškal právě místní lékař pan Duncan, a všichni pozorovali s největší bedlivostí černou hmotu, jejíž pád nedal na sebe dlouho čekati.

„Vsázím padesát guineí,“ pravil pan Duncan, „že jest to aerolith…“

Pan Steegs pokrčil rameny:

„Prohrál byste své guinee, můj milý, povětroň sestupoval by jinou rychlostí. Musil by již dávno býti dole a ležeti na zemi. Já zase tvrdím, že je to povětrná loď. Dnešního dne na celém světě zabývají se problémem létání ve vzduchu, a tento předmět asi bude součástí nějakého vzdušného létadla, které se cestou porouchalo.“

„Ale nekymácí se to,“ uvedl ctihodný pan Patterson… Aeroplán přibližoval by se k zemi jako padák.

Záhadný předmět nebyl nyní dále než asi 2-3 míle a mířil přímou čarou k jedlovému lesíku na břehu řeky.

„Vždyť to všecko rozdrtí,“ prohodil ctihodný pan Patterson. „Jen aby to nespadlo tamhle na ony domy u lesa. To by bylo velké neštěstí!“

Avšak povětroň dotýkal se již vrcholku jedlí a ku podivu, místo aby je polámal a rozdrtil v tříšť, nalehl na ně lehýnce, ponořuje se zvolna níže pod jejich husté haluze.

Pan Steegs, doktor Duncan a ctihodný pan Patterson vrhli se úprkem k lesu, vyměňujíce kvapně navzájem své myšlenky.

„Vidíte, že jsem měl pravdu, že je to aeroplan.“

„Anebo balon vejcovitého tvaru.“

„Rozhodně však není to povětroň.“

„Hola, podívejte se, vždyť sebou pod jedlemi zmítá jako lapený čertík.“

„Podivuhodná věc, věru podivuhodná. O té se bude dlouho mluviti v Herefordu,“ šeptal ctihodný pan Patterson, ubíhaje všecek spocen za svými přáteli, co mu krátké nožky stačily.

Dorazivše k místu, kam záhadné létadlo padlo, užasli ještě více, ani viděli, že záhadný předmět poskakuje pod stromy. Divili se tím více, když se přesvědčili, že záhadný přístroj je zhotoven z tuhého a těžkého kovu, jakkoli se kymácel a zmítal, jakoby byl lehkým balonem, uvázaným na laně. Zřetelně bylo viděti, že ohromné těleso jeví snahu vystoupiti zase do výše, a že mu v tom bránily pouze husté, mezi sebe spletené větve, tvořící nad ním jakoby pevnou střechu.

„Ach, to jest přímo zázračná věc,“ vzkřikl pan Steegs. „Všecky vědecké zákony tíže a pádu obrací vzhůru nohama. Tento válec jest uroben z kovu, o tom již není pochybnosti a přece popolétá, jakoby byl plný vodíku. Nebýti větví, které jej zdržují, vrátil by se zase zpátky do prostoru, odkud přišel; ale rád bych věděl, proč spadl sem k nám a zkad se ubírá?“

„Také jsem tu se svou latinou u konce,“ prohodil ctihodný pan Patterson.

Pan Steegs přistoupil těsně k válci a ohmatal kovový jeho povrch. Zkouška tato neučinila ho nijak moudřejším. Nicméně přece jal se obšírně vyprávěti svým přátelům a přednášeti učeně o létadlech. Přednášce jeho byli by se usmáli lidé předmětu znalejší. Avšak oba přátelé tiše poslouchali.

Zatím lidé shledavše, že povětrná obluda nezpůsobila neštěstí, a že v lese leží zachycena, hrnuli se sem se všech stran. Hrůza a strach ustoupily velikému divení se a zvědavosti.

Za krátko musil pan Hornsteel, ředitel herefordské policie, postaviti strážníky kolem koule. A policisté měli s lidem dosti práce, neboť každý překotně se tlačil ke kouli, chtěje se jí dotknouti vlastní rukou.

Pan Steegs postřehnuv, že aeroplán svými nárazy polámal již několik větví překážejících jeho vzestupu, kázal přinésti provazy a zavolal řemeslníky, kteří připoutali pevně k zemi poskakující těleso.

Večer téhož dne přinesly herefordské časopisy obšírné články o této události, a některé z nich tvrdily dokonce, že stroj onen přilétl asi z některé neznámé planety, poněvadž byl uroben z podivuhodného neznámého kovu, jehož složení nedalo se rozřešiti.

Čekalo se ještě, až nejznamenitější angličtí učencové se dostaví, aby pronesli o věci svůj rozhodující soud.

Tak minuly tři dny.

Ráno dne čtvrtého přijeli drahou do Herefordu čtyři angličtí učenci, mezi nimi doktor Helvetius z Londýna, slavný vynálezce zapisujícího teleskopu a fotografického telefonu, dvou to zázračných objevů, které způsobily ve světě všeobecný převrat.

Doktor Helvetius byl muž vysoké postavy, rysů poněkud tvrdých a hlubokého zraku. Však nepočínal si nijak nápadně. Nebyl roztržitý, velkopanský, mnohomluvný ani nemluvný, vlastnosti to, jimiž si obyčejně učencové dodávají zvláštního vnějšího rázu.

Počínal si jako každý jiný korrektní a vzdělaný muž, dle čehož i oblek jeho vypadal. Diamantová jehlice třpytila se mu v kravatě na náprsence z černého hedvábí a na bílých, lepotvárných prstech kroužily se prsteny drahocenné umělecké práce, představující symbolické figury.

Doktor Helvetius byl osobou všeobecně známou. Byl synem velikého národa, byl členem několika Akademií, měl přístup ke dvoru, jsa zároveň známou osobností i všech vynikajících londýnských salonů. Kdežto doktor Radvan, skromný český učenec, vězel téměř nepřetržitě ve své laboratoři jako krtek, jsa i ve své vlasti téměř úplně neznámý, vyhledával doktor Helvetius elegantní společnosti a zábavy velikého světa, což však nepřekáželo mu nijak pracovati horlivě o nejvážnějších problémech vědeckých. Vraceje se ze společnosti, uzavírával se ve své pracovně a neodkládaje ani salonního obleku a kravaty, nakláněl se nad retorty a kelímky, přelíval a převařoval chemikálie, nebo sestavoval některý nový stroj, jenž měl přivésti v úžas národy.

Když doktor Helvetius přibyl do Herefordu, aby prozkoumal podivuhodný povětroň, byl hned obklopen se všech stran zvědavci, především žárlivými vědci, kteří chtěli býti svědky okamžiku, kdy doktoru Helvetiusovi před obludným letadlem dojde moudrost. Však učenec, přiblíživ se k obrovskému kovovému válci a zběžně jen si jej prohlédnuv, prohlásil zcela určitě:

„Je to obal, do něhož vsunut byl „Svět“, to jest vzdušná střela, která před několika měsíci podnikla cestu z Čech na planetu Mars.“

„A což cestovatelé „Světa“ zahynuli?“ otázal se pan Somerson z hvězdárny Greenwichské.

„Ba ne, nic se jim nestalo, leda že jsou trochu v úzkých,“ odpověděl s úsměvem doktor Helvetius.

„Což se vrátili domů?“

„Dosud nikoli, meškají dosud na Marsu.“

„Jak to můžete věděti?“

„Telegrafovali mi.“

„Žertujete, pane.“

„Ani mi nenapadne. Mluvím zcela vážně, pane Somersone. A kdybyste si neobtěžoval navštíviti mne některý den v Londýně, ukázal bych vám proužky svého bezdrátového telegrafu s onou marsickou depeší.“

Pan Somerson dále se již netázal a na Helvetiusovi nevyzvídal. Řekl pouze:

„Nuže dobrá, navštívím vás. Tato věc mne zajímá svrchovanou měrou.“

„Půjdu s vámi,“ ozval se muž s růžovou, hladce oholenou tváří, dle níž nedalo se uhodnouti jeho stáří.

„Budete mně vítán, pane Blackwelle,“ odvětil doktor Helvetius, tiskna ruku jmenovanému, „a nezdržují-li vás vaše záležitosti příliš v Oxfordu v této době, navrhl bych vám za několik dní malou výpravu odtud, která – trvám – by ukojila vaši badatelskou žízeň.“

„Nějaké nové věci… neznámé… to by bylo něco pro mne, vždyť se o nic jiného nezajímám,“ souhlasil pan Blackwell.

„Budete spokojen,“ potvrdil doktor Helvetius, shodiv si s nosu rychlým svraštěním brv čtyřhranné sklíčko. Potom učinil opatření, aby repulsitový obal byl dobře chráněn a před úrazem zabezpečen.

Od toho okamžiku nemohu podati čtenáři přesnou zprávu o tom, co se dálo v Anglii, a co si počal s obalem doktor Helvetius. I to, co jsem výše pověděl, psáno jest dle poznámek pana Blackwella, s nímž se velmi dobře znám a jenž po mém návratu na zeměkouli zapůjčil mi své zápisky.

Vím jen, že slavný Helvetius dopravil repulsitový obal blíže Londýna a odtud pak že vypravil se pomocí obalu na planetu Mars s pány Somersonem a Johnem Blackwellem.

XIII.

A PŘECE DOMU.

Jednoho dne spatřil doktor Radvan na jasné obloze malý černý bod, který vůčihledě rostl a se zveličoval.

„Nemýlím-li se,“ prohodil doktor, „jest onen zjev pro nás dobrým znamením…“

„Myslíte?“

„Vyčkejme…“

„Ano, ano, vyčkejme,“ opakoval jsem po doktorovi, krče rameny… „Především však neoddávejme se novým přízrakům.“

Doktor Radvan změřil mne zhrdavým pohledem.

Od té doby, co jsem přestal počítati již s tím, že by se nám mohlo dostati pomoci ze zeměkoule, trpěl jsem velkou podrážděností. Vácha taktéž pozbyl svého dobrého humoru, a stal se z něho zdánlivě lhostejný a netečný nemluva.

Tak minulo několik dní, aniž jsme druh s druhem promluvili… Byl jsem úplně skleslé mysli a věřil jsem bezpečně, že jsme odsouzeni zůstati navždy na Marsu. Tato myšlenka působila velice zhoubně na mou povahu i na mé zdraví. Taková byla naše nálada, když se objevil černý předmět výše vzpomenutý na obloze. Doktor nespouštěl s něho oka a za chvilku prohodil znova:

„Už je to velké jako pštrosí vejce… Ach, kdybych měl dalekohled!“

„Ovšem, ale nemáme dalekohledu,“ odvětil jsem… „Nemáme už nic, pranic…“

Doktor střelil po mně nějakou nadávkou, na niž jsem ovšem odpověděl způsobem ještě prudším, avšak v těch okolnostech nic jsme si z toho nedělali, jsouce celkem lhostejni i k sobě samým. Všichni tři neměli jsme již zdravý rozum, a jest známo, že blázni mluví zcela jinak nežli rozumní lidé…

Zatím černý předmět stále se zveličoval a měl nyní velikost máselnice, jíž se i tvarem podobal.

Doktor Radvan jevil značné znepokojení. Zadíval se na mne upřeně, ale v očích jeho nebylo již zloby. V těle chvěl se mu každý nerv, což bylo tím patrnější, poněvadž strava marsická nešla nám nijak k duhu, proměnivši nás v hotové kostry, potažené lidskou koží.

Chtěl jsem jej osloviti, ale nedal mi k tomu času… Vrhl se mi do náručí, tiskna mne k udušení. Při tom blábolil vrcholně rozčilen:

„Tentokráte… jsme… jsme opravdu zachráněni… Přicházejí… nám na pomoc… Ano, už jdou… Podívejte se…“

Pochybnosti mé dosud mne neopustily, ale za několik minut později nabyl jsem jistoty, že doktor má pravdu… Tu radost má ovšem neměla mezí… Křičel jsem jako divoch, skákal jsem do výše, metal jsem kotrmelce, a pak objímajíce druh druha ocitli jsme se oba na hromadě.

Naproti tomu Vácha rozháněl se nemotorně rukama jako medvěd, tančící za zvuků niněry.

Hlaváčové pozorovali nás znepokojeni a smáli se našemu počínání. Avšak když zahlédli taktéž černý onen předmět, jenž byl příčinou naší radosti, zmizeli odtud rychle jako myši.

„Spěchají dát zprávu Razaiuovi,“ vzkřikl jsem na doktora a vrhl jsem se za hlaváči, abych je zadržel. Dohonil jsem je při východu z ohrady a sraziv jich několik na zem, vtáhl jsem ostatní k nám do klece.

Noc se zvolna přibližovala.

„Za šest hodin naši přátelé ze zeměkoule budou zde,“ řekl doktor.

„A myslíte, že přistanou blíže nás?“

„Ano… Aspoň ne příliš daleko. Vidím, že se pohybují směrem k jihu…“

„Ale jak nás naleznou?“

„Helvetius se dovede orientovati.“

„Ale k tomu bude potřebí mnoho času!“

„Ba nebude. Nezapomínejte, pane Prokope, že planeta Mars jest mnohem menší nežli Země. Povrch její rovná se toliko dvaceti sedmi setinám povrchu zeměkoule, a jeho objem tudíž rovná se šestnácti setinám objemu pozemského. Zkrátka Mars jest šest a půlkrát menší nežli Země.“

Načež doktor Radvan vytáhl z kapsy malou mapu Marsa a rozložil ji před mýma očima.

„Podívejte se,“ vykládal dále, „nalézáme se na tomto místě, které pojmenovali hvězdáři územím Laplaceovým, to jest na 45° šířky… Naši přátelé, aby se k nám dostali, musejí projeti Jižní polární moře a moře Písečných hodin… Na místě, aby se ubírali tak dlouho po souši, jako my jsme učinili, provedou téměř celou cestu po moři na podmořské lodi a nezabloudí-li, přistanou právě zde v průlivu Nasmithově.“

„Domnívám se, že doposud nestává přesné mapy Marsa, na níž by byl mohl někdo vyznačiti moře i souše, když sám jich nenavštívil před námi.“

„A což dalekohled, to není nic?“ namítl doktor Radvan usmívaje se. „Můžete býti kliden. Helvetius – ač přichází-li nám právě on na pomoc – zná onu mapu tak dobře jako já a pomocí oněch údajů, jež jsem jemu oznámil cestou telegrafickou, zná zcela přesně místo, kde se právě nalézáme… Nalezne nás, jsem o tom pevně přesvědčen, leda že by…“

„Leda že by?“

„Razaiu byl zpraven o jeho příchodu a učinil opatření na jeho záhubu.“

„Naši strážcové nemohli Razaiua na to upozorniti, poněvadž jsem jim to zamezil.“

„O ty ani neběží. Však Marťané mají velmi bystrý pozorovací smysl. Kdo může věděti, zda-li nezpozorovali již vzducholodi.“

Doktor Radvan vložil hlavu do dlaní a oddal se myšlenkám. V půl hodině probral se ze svého snění, řka:

„Znám prostředek, jak vyhnouti se katastrofě.“

„Jaký to?“

„Ten, abychom vyšli v ústrety svým osvoboditelům, neboť připustiti, aby přišli až sem k nám, bylo by velmi neprozřetelné…“

„Vyjíti jim vstříc to jest velmi hezké, ale máme-liž k tornu nějaký dopravní prostředek?“

„A naše nohy nejsou nic?“

„Opravdu… Šli bychom však daleko?“

„Nějakých padesát mil… To jest jakoby nic… Tu cestu vykonáme hravě… Nezapomínejme, že je zde vzduch mnohem řidší. Mám za to, že průlivu Nasmithova bychom dostihli za pět hodin. Dle toho dorazili bychom tam o hodinu dříve než naši pozemští ochráncové, arci vypravíme-li se hned na cestu. Souhlasíte?“

„Udělám vše, co si přejete, doktore,“ odvětil jsem.

„Musíme to tedy provésti velmi obezřele… Ty, Vácho, nacpi sobě kapsy pilulkami, vy, pane Prokope, vezměte pod každé paždí jednoho hlaváče, já ponesu druhé dva…“

„A je to nezbytně nutno?“ namítl jsem.

„Jak by nebylo?… Což to ještě nechápete? Musíme přece za každou cenu, ano za každou cenu, rozumíte, dopraviti na zemi ukázky marsického lidstva…“

„Nuže dobrá,“ již jsem neodporoval.

Popadl jsem dva hlaváče a usadil si je v náručí jako chůva nemluvňátka. Též doktor chopil se dvou, ale čertíci začali hrozně ječeti… Opravdu, jakoby byli rozuměli naší řeči.

„Způsobí poplach,“ řekl jsem starostlivě.

„Zacpěte jim ústa,“ nařídil doktor.

Utrhl jsem kus látky a vecpal jej do trojhranných ústek všech čtyř Marťanů.

„A nyní vzhůru na cestu,“ nařídil starý učenec, „a nezapomínejte, přátelé že běží o naši svobodu… Stůj co stůj musíme doraziti dříve než se rozední k úžině Nasmithově… Vácha půjde v čele ozbrojen touto železnou tyčí, a běda tomu, kdo se nám postaví do cesty…“

A v několika minutách na to již jsme utíkali, ba spíše letěli městem. Zmínil jsem se již o tom, že hustota marsického vzduchu jest daleko menší nežli na zeměkouli, následkem čehož taktéž váha těles jest značně nižší. Ta okolnost podporovala nás v útěku, neboť vyvinuli jsme rychlost lokomotivy, abychom přeběhli oněch padesát mil, dělících nás od Nasmithovy úžiny.

Na štěstí náš odchod nebyl pozorován. Byl jsem tomu rád, neboť potom byli bychom musili pobíti celé zástupy marsických domorodců.

Doktor orientoval se velmi dobře, maje k ruce svůj kapesní kompas. Čtyři hodiny a půl trvala naše cesta, a když jsme dorazili konečně k Nasmithově úžině, byla ještě noc, však noc marsická, která není nikdy úplně temna. Rozeznali jsme tedy docela dobře širou hladinu vodní, jež se prostírala před námi do nedozírna daleka. Toť bylo ono moře pojmenované Herschlem mořem Písečných hodin.

Srdce nám bušila k rozpuknutí a srdéčka malých marťánků, jež jsme nesli v náručí, nechovala se jinak. Ubožáčkové byli ohromeni, a když jsme jim vytáhli z úst roubíky, jali se nás úpěnlivě prositi, abychom je pustili na svobodu. Jejich hlásky zněly tak žalostně, že bych se byl dal málem obměkčiti. Kdyby nebylo doktora, byl bych zcela jistě postavil je na zem a řekl jim:

„Utíkejte, chlapečkové!“

Ale učenec bděl nade mnou velmi bedlivě a občas se přesvědčoval, držím-li dosud zajaté Marťany. Konečně nastal den mlhavý a neslunečný. Moře viděli jsme jakoby clonou páry… Doktor pobíhal sem a tam na břehu, podobaje se ve svých skocích gumovému panáku.

Světla rychle přibývalo, a posléze sluneční paprsky prorazily mhou.

A tu všichni tři vyrazili jsme jásavý výkřik, jenž se řítil jako rachot vodopádu po hladině marsického moře.

Několik metrů před námi spočívala černá obluda, jež upírala na nás své velké kulaté oči, a tato obluda nebylo nic jiného nežli „Svět“… ona povětrná loď, již jsme po tolik měsíců toužebně zdáli a o níž jsme myslili, že ji snad již nespatříme. A loď byla opravdu zde dobře zakotvena a přidržána provazy. Z ní pak tři lidé, tři pozemšťané ubírali se nám v ústrety s úsměvem na tvářích a rukama napřaženýma.

Nemohu sobě představiti bez hlubokého dojmu ještě toto radostné setkání, při němž jsem poznal doktora Helvetiusa a jeho společníky, pana Blackwella a Somersona… Zapomenuv se, pustil jsem oba Marťany, abych se vrhl do náručí našim zachráncům, a hlaváčové byli by jistojistě uprchli, kdyby je nebyl doktor rychle popadl. Ubožátka, jejich osud měl se vyplniti.

Když jsme se uklidnili z prvého bouřlivého dojmu radosti, projevil doktor Helvetius přání prohlédnouti si planetu. Však poučili jsme ho a to nikoli bez nesnází, že znamenalo by to vystaviti se bez příčiny velikému nebezpečí. Ostatně všichni Marťané, s nimiž by mohl se zde setkati, podobají se těm, jež jsme s sebou odnášeli.

Však přece Helvetius nemohl si odpustiti dlouhou procházku po marsické pevnině ve společnosti obou svých přátel a doktora Radvana, načež vstoupili jsme do vzducholodi „Svět číslo druhé“ a za krátko letěli jsme prostranstvím rychlostí blesku.

* *

*

Měl bych se rozepsati zevrubněji o cestě a přípravách doktora Helvetiusa, však nečiním tak k jeho vlastní prosbě. Doktor Helvetius pracuje v této době na knize, která se bude jmenovati „Jak jsem vyhledal doktora Radvana“. I nepřísluší se nepatrnému houslistovi jako já, aby předbíhal tak vážné, učené dílo.

Lze si představiti, jak jsme byli na zeměkouli uvítáni. Přistali jsme na ni v okolí města Quito, načež vrátili jsme se do Čech, kde přijetí naše bylo ještě slavnější, než je-li vítán národem nějaký slavný tenorista. Měli jsme hned hromadu přátel a Akademie k vůli nám uspořádala zvláštní sezení. Sezení tomu byl přítomen veškerý učený svět. Doktor Radvan v učené přednášce podal stručnou zprávu o této cestě a představil také čtyři Marťánky, kteří seděli před ním na stole. Hned také sestavila se zvláštní akciová společnost, která složila značné sumy na pořízení deseti nových povětrných lodí, určených k pravidelné dopravě na Mars. Není pochybnosti, že nová tato dopravní linie bude v brzké době odevzdána veřejnosti a že výlety Pražanův do Krče a do Podbaby dostanou nového vážného soupeře. Dva Marťánky dali jsme museu, jednoho nechal jsem si já u sebe, druhého doktor.

Trpaslíček přizpůsobuje se jen velmi těžce poměrům pozemským, i pozoruji, že schází den ode dne.

Kdykoli ho smutek popadne, vezmu své stradivárky a hraju mu veselé melodie. Zdá se, že mu to činí velkou radost, avšak touhu po vlasti přece potlačiti nemůže.

Slíbil jsem mu, že s ostatními jeho krajany odvezeme ho zase zpátky na Mars, ale bojím se, že se nedočká příštího července, to jest doby, kdy začnou jezditi pravidelně vlaky Marsicko-pozemské dráhy.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai