- 1 -

Arnould Galopin

Skautova dobrodružství

na cestě kolem světa

díl první

Překlad: Jiří Verat

Tiskem: Jos. R. Vilímka v Praze 1936

- 2 -

I.

STATEČNÝ SKAUT

"Pomóc! Pomó-oc!"

Po tomto zoufalém výkřiku nastal všeobecný zmatek mezi

koupajícími se na malé mořské pláži. Zděšené matky hledaly a volaly

své děti, zatím co zraky všech se obracely k moři, kde mezi vlnami

bylo viděti malou, světlovlasou hlavu, která se chvílemi vynořovala a

kterou odliv odnášel směrem k širému moři. Ze všech přítomných se

však nikdo neodvážil pustiti se v zápas s mořským proudem, který

šílenou rychlostí ubíhal k obzoru.

"Loďku!Rychle loďku!" vzkřikl nějaký muž a utíkal k malému

přístavu, vzdálenému asi dvě stě metrů.

Zástup na pláži se za ním díval s úzkostí v očích, které

odhadovaly, zda přijde včas, když pojednou skočil do vody plavec,

který rychlými tempy spěl za tonoucím, teď již jedva viditelným.

"Ach!" zvolal kdosi. "Ten mladík má opravdu odvahu, ale jen přijde-

li včas,aby zachránil to dítě."

"Jen se podívejte," pravil jiný… "jak rychle postupuje."

"Ano, ale až přijde ke skalám, o něž se tříští vlny, dostane se do

vírů. . . Ach, Bože!

Jen se podívejte! Už se potopil. . . K tomu musilo dojít"

A v té chvíli od pobřeží odrazila loďka a ti, kdož byli v ní, veslovali ze

všech sil směrem ke skalám.

Se zatajeným dechem pohlíželi diváci na boj se živlem a vyměňovali

si dojmy.

"Jsou ztraceni oba dva," pravil starý námořník, který pro

reumatismus se nemohl zúčastnit záchranných prací ve člunu. . . "V

době odlivu je člověk unášen pryč jako stéblo slámy. . . a ani nejlepší

plavec zde neodolá proudu. Jen se podívejte, jak ta loďka letí. . ."

"Koupající se by měli být upozorněni," pravil pán v koupacím plášti.

"Ani já jsem netušil, že se zde člověk může utopit."

"Pokud nepřejdete za provaz, který tamhle vidíte, není

nebezpečí...Všude stačíte... Ten hoch, který se topí, byl malý

nerozvážlivec. Plave dosti dobře a chtěl přeplovat na volné moře.

Křičel jsem za ním, ale co to bylo platné. Ten musí vždy prosadit

svou... Znám ho...je to malý Lejard. A tamhle je jeho matka. Omdlela.

Má jen to dítě, hezkého a čiperného hocha, vždy prvého ze třídy, ale

rozpustilého jako jsou všichni kluci jeho věku. Takoví mají být dobře

hlídáni, neboť jeden ponouká druhého, a pak se dopouštějí

- 3 -

nejhorších pošetilostí. Jestliže..."

Námořník nedokončil větu, neboť v té chvíli loďka zmizela za

skalami a vzrušení lidí na pláži vzrostlo. Právě odnášeli omdlelou

matku, která dosud nepřišla k sobě. . .

Zatím, co diváci napínali zrak, aby něco rozlišili v jednotvárné

zeleni mořských vln, zachránce dostihl tonoucího a zachytil ho, snad

právě v okamžiku, kdy již by byl zmizel navždy. Chopil ho za paži a

strkal ho pracně před sebou. Pochopil, že s takovým břemenem by

nikdy nedostihl břehu, a proto zamířil ke skalisku, které se vynořovalo

z vln po jeho pravé straně. Po několika marných pokusech se

statečnému zachránci podařilo vysaditi tonoucího na skalisko a pak

hned se mu jal poskytovat první pomoc.

Když zachráněný konečně slabě vydechl, loďka se již také přiblížila

ke skalisku, ale nemohla k němu přirazit, neboť prudký proud by ji byl

roztříštil o skálu. Konečně jeden z námořníků, sedících v loďce, podal

zachránci veslo, kterého se hoch chopil. Loďka tak byli přivedena do

klidu a po velké námaze se podařilo dostati oba hochy do člunu. Malý

Ltejard dýchal slabě a jeho zachránce se ho hned jal třít, aby v něm

roz dmychal slabou dosud jiskérku života.

"Ty se v tom opravdu vyznáš, hochu," pravil jeden z námořníků. . .

"Kde ses naučil tak dobře zacházet s utopenými? Vždyť přece nejsi

studentem mediciny, neboť jsi na to ještě mladý. . . Vždyť je ti tak

sotva třináct, čtrnáct let, viď?"

"To bych byl pěkný skaut," odpověděl zachránce, "kdybych se

nevyznal v poskytování prvé pomoci. Podívejte se jen… už otvírá oči.

Ale měl namále. Dvakrát jsem ho minul, než se mi podařilo ho

uchopit. A měl jsem namále i já. Bože, však je to zde proud. Čekal

jsem, žekaždé chvíle mě opustí síly a že půjdu ke dnu i s ním. A

nevím, dokázal-li bych skočit do toho proudu ještě jednou."

"Ani bych se ti nedivil. Však by tam nebyl skočil ani starý Matyáš a

ten má přece deset medaillí za záchranu tonoucích. Ale je to hezké

obětovat se pro přítele."

"Vždyť já ho ani neznám. . . Nejsem zdejší. . . Přijel jsem s

výpravou teprve předevčírem. Ale myslím, že není třeba znát lidi, jde-

li o to, aby byli zachráněni z nebezpečí."

"Tak je to, hochu, tak... Velmi dobrý názor! Tak by měl myslit každý

člověk. Vy se to asi učíte při skautování. Viděl jsem vás již často, i ve

vašich krojích, ale dosud jsem myslil, že je to jen zábava, jakýsi druh

hry.Teď jsi mě však poučil, že vaše snahy jsou zcela vážné a na to,

že jste skauty, můžete být hrdi..."

- 4 -

Loďka dostihla břehu a hned k ní spěchalo mnoho licií aby

blahopřáli veslařům. Ale jeden z nich odmítl blahopřání:

"My si nezasoužíme blahopřání, ale tento hoch zde, neboť on

zachránil malého Lejarda. Jestliže si někdo zaslouží medail e za

záchranun života, pak je to on. A nedostane-li se mu jí, pak opravdu

již není spravedlnost na světě. Je to hrdina, opravdový hrdina, jakých

je málo.Mohu to posoudit, neboť znám moře."

Zatím co odnášeli malého Lejarda k jeho matce, lidé se seskupili

kolem mladého hrdiny, ale ten, skromný jako všichni kteří vidí v

pomoci druhému jen povinnost, použil prvé vhodné chvíle, aby zmizel

a vyhnul se tak všem oslavám.

A kdo byl vlastně ten mladý zachránce?

Byl to skaut jménem Jacques Dorval, který již několikráte navštívil

zdejší pláž o prázdninách s rodiči, dokud jeho rodiče byli ještě bohati.

Ale teď se již mnohé změnilo a Jacques letos přijel s prázdninovou

výpravou.

Ano, mnohé se změnilo. Dostačil rok, aby ze syna bohatého otce

se stal chudý hoch, potřebující pomoci druhých, aby mohl prožít

prázdniny na zdravém vzduchu. Jeho otec býval bohatým pařížským

bankéřem, ale nešťastné spekulace pohltily celé bankéřovo jmění.

Nebyl z těch, kteří dopustí vyhlášení konkursu, zatím co ukryli do

bezpečí vlastní jmění. Nepřipravil nikoho o peníze, jen sám sebe a

prodal vše své, aby mohl do posledního haléře zaplatiti své závazky.

K úpadku nedošlo vinou jeho, nýbrž vinou všeobecné krise, která mu

zabraňovala aby se vzchopil. To a starost o budoucnost svých dětí,

děvčete a dvou hochů, snad způsobilo, že krátce po úpadku svého

obchodu podlehl srdeční mrtvici.

Jaká to rána pro děti, které již dávno ztratily matku a teď otce.

Ještě štěstí, že byly vychovány tak, jako by neměly nijakého majetku.

Nejstaršího, Petra, určil otec ke dráze obchodní, Magdalena byla

taktéž obchodně vzdělána a nejmladší Jacques navštěvoval teprve

gymnasium.

A byl to Petr, který nejdříve získal místo, které mu zajišťovalo

živobytí a zároveň nevylučovalo možnost, že nějakou částkou bude

moci přispěti i svým sourozencům. Jen jedinou chybu mělo ono

místo. . . že bylo až v Angli . A brzy získala místo i Magdalena,

bohužel jen špatně placené místo písařky na stroji.

- 5 -

Jacques dobře viděl, jak se uskrovňuje, aby mu mohla dopřáti

dalších studií a proto,když jedenkráte přijel na návštěvu Petr, oznámil

krátce sourozencům své rozhodnutí:

"Stanu se námořníkem.

Petr s Magdalenou se domnívali, že Jacques míní po dokončení

školy vstoupiti do vojenské námořní akademie, ale Jacques je vyvedl

z omylu:

"To jsem chtěl, ale není to možné. Vstoupím jako plavčík na

obchodní loď. Vím, že nebudu nikdy důstojníkem válečného loďstva,

ale i tak se mohu stát kapitánem loďstva obchodního, tak jako mnozí

přede mnou, kteří začali svou životní dráhu jako plavčíci. Přes

prázdny mám zajištěné místo ve skautské prázdninové osadě a po

prázdninách hned odejdu do Cherbourgu k loďaři Hardeleyovi, který

byl příte lem nášeho otce a jistě mi opatří místo plavčíka."

Jeho sourozenci mu marně rozmlouvali pevné rozhodnutí.

Prázdniny upynuly a Jacques se chystal na cestu. Již si stanovil den

odchodu, když ho zadrželo psaní, které došlo na jeho adresu.

II.

OD ZÁBLESKŮ SLÁVY K TRPKÉMU ŽIVOTU

Velikou cestu vykonalo psaní, které ho došlo. Bylo adresováno na

dřívější bydliště jeho rodičů, popsáno několika poštovními úřady a

pak teprve posláno do pařížského předměstí, kde děti nyní bydlily.

Ale určitě patřilo Jacquesovi, neboť na obálce bylo napsáno strojem:

Jacques Dorval.

Jacques rychle roztrhl obálku a četl:

"Pane!

Naše společnost rozhodla, že vás vyznamená stříbrnou medaillí

v odměnu za odvážnou záchranu tonoucího hocha na pláži v

Barengeville. Račte se proto zúčastniti naší valné hromady, která se

bude konati 5. t. m. ve velkém sále Sorbonny, abyste zde přijal

zaslouženouodměnu.

Le Verger,

- 6 -

Ústřední fregatní kapitán a předseda

společnosti pro záchranu trosečníků a tonoucích.

Jacques stěží věřil očím. Jak se mohli dovědět jeho jméno? Byl to

pan Langevin, náčelník skautské skupiny, ke které náležel Jacques,

který oznámil jehojméno úřadům, když se dověděl o jeho statečném

činu.

Jacques se nepochlubil sestře o svém dobrodružství. Učinil sice

dobrý skutek, ale proč se chlubiti činem, který pokládal za

samozřejmý? Když ukázal psaní Magdaleně, sestra ho něžně objala:

"Můj drahý Jacquesi, tak tys tedy dal v sázku život, a mně jsi nic

neřekl. Považ jen, kdyby ses byl utopil! Představ si mou bolest! Ztratiti

otce a pak hned bratra... ne...to by bylo přece jen příliš… Nechci tě

kárat, ale..."

Dívka nedokončila. Držela bratra v objetí a pokrývala jeho tvář

upřímnými polibky. V hloubi srdce byla hrda na čin svého bratra, který

byl jejím miláčkem a v němž viděla živý portret zvěčnělého otce.

Druhého dne poté se odebrali Jacques s Magdalenou do

Sorbonny, Jacques byl oděn ve skautský kroj.

Když vstoupili do velkého sálu, kde bylo již mnoho a mnoho lidí,

Jacquesovi bylo trochu úzko, Zde mu chyběla odvaha, Bylo to přece

něco jiného než skok dorozbouřených vln. Byl by rád zůstal po

sestřině boku, ale byl vyzván, aby usedl na vyvýšené estrádě, kde

sedělo již několik námořníků v modrých uniformách, zdobených

četnými vyznamenáními. I ti nasadili životy, aby vyrvali smrti ve

vlnách lidský život.

Jacques byl v rozpacích uprostřed starých mořských vlků, kteří si

ho prohlíželi s nezakrytým údivem. Hudba zahrála francouzskou

národní hymnu, všichni povstali, a když poslední tón dozněl, starý

viceadmirál pronesl řeč, která všemi přítomnými byla přijata bouřlivým

potleskem.

Co mluvil, Jacques by byl nemohl říci. Neviděl také, jak viceadmirál

přistupuje k námořníkům, aby jejich prsa zdobil zaslouženými kříži a

medail emi, až když se viceadmirál zastavil před ním. Podvědomě

postoupil o krok a zcela vyčerpán vzrušením, přijal na svá prsa

- 7 -

stříbrnou medail i na bílo-červeno-modré stuze. Viceadmirál mu pak

položil ruku na rameno a ptal se:

"Kolik je ti let, mladý příteli ?"

"Třináct a půl, pane admirále."

"Třináct a půI," opakoval si důstojník a pokyvoval hlavou...

"Výborně si vedeš již v mládí. . . Tvá rodina může být na tebe hrda .

. . Jen tak dál, a jistě z tebe bude výborný námořník. . ."

Jacques pozdravil po vojensku. Když sestupoval s estrády, zazněla

sálem bouřlivá aklamace hlasů, které mu byly známy. Byli to skauti z

jeho skupiny, kteří, vedeni náčelníkem, přišli blahopřát svému druhu.

Pro mladého zachránce to byl krásný den, ale každý den má svůj

konec. A nastal den příští, kdy Jacques se vydal na cestu za štěstím,

či lépe řečeno za kusem chleba, přes marné námitky a zdržování

sestřino.

I jemu se svíralo srdce při loučení, i on nerad opouštěl sestru, ale

muž nemá měniti rozhodnutí, zvláště když jde o rozhodnutí, diktované

nutností. Jsa oděn ve skautský oděv, v ruce skautskou hůl a v kapse

dvaatřicet franků, které po haléři ušetřil, vydal se na cestu k

Cherbourgu.

Neočekával, jako tak mnozí hoši jeho věku, že svět na něho čeká,

že všade budou příjemná dobrodružství, spojená s dostatkem všeho.

Věděl, že ho očekává tvrdá práce, než se bude moci stát kapitánem,

byl na ni připraven, ale přece jen netušil, jak svízelný je život na moři,

zvláště život plavčíkův.

Šel rychle po bílé silnici se srdcem trochu sevřeným, neboť

nepřestával mysliti na svou sestru. Cesta, kterou měl uraziti, byla

dlouhá, velmi dlouhá, neboť z Paříže do Cherbourgu je téměř sto

čtyřicet kilometrů. Ale Jacques byl dobrý chodec. Při skautských

vycházkách se také nelekali desítek kilometrů.

Prvého dne ušel dobrých třicet kilometrů. Zastavil se v malé

vesnici,nakoupil si chleba a kousek uzeniny, a večer se uložil k

odpočinku v poli, když se byl dobře zabalil do pokrývky, kterou nesl v

batohu na zádech. Nebyla to jeho prvá noc, kterou trávil pod širým

nebem, a při skautingu se naučil, jak si upraviti lůžko v lese neb v poli

a využíti k úkrytu bud' stromů neb nějakého dolíku v půdě. Bylo na

štěstí teplo a sucho.

Spal již dobrou hodinu, když ho probudil hrubý hlas:

"A hleďme, copak tu děláš? Nelíbilo se ti doma, nelíbilo?"

Jacques si protřel oči a podíval se na rušitele.

Při svitu měsíce jasně rozeznal vousatou tvář, v níž zářila pichlavá

- 8 -

očka. Zvedl se a chopil se skautské hole, jsa připraven k obraně. Ale

muž mu pravil se smíchem:

"Co tě to napadá, maličký. Nechci ti přece nic udělat! Jsi tulák jako

já, a tuláci se vzájemně nepožírají. Uklidni se. Ale zdá se mi, že jsi

statný chlapík. Myslím, že se dohodneme, což?"

Jacques, kterému se nijak nelíbila společnost podezřelého

tuláka,chystal se k odchodu, ale vousáč ho zadržel.

"Jak, ty chceš přede mnou utéci? Bojíš se mne snad? Neboj se,

nejsem zlý. A hledám právě někoho, kdo by mě provázel."

Skaut byl stále připraven k útěku.

"Poslyš, malý," pokračoval tulák, "jsi jako já a jistě se taky neválíš na zlatě a penězích. A když nejsou peníze, člověk si je musí umět

opatřit. My spolu, my bychom to dokázali. . . Já již stárnu a nemám

dostatek čilosti, abych přelézal zdi. Ty jsi mladý a čilý a mohl bys mně

náramné pomáhat. Uvidíš, že nebudeme spolu hladovět. Podíváme

se někam do kurníku a pak si v lese uděláme hostinu. A i vína je ve

sklepích dost. Hlavně, že nebývají sklepy obyčejně pevně uzavřeny.

Dostat se do nich, to není žádná námaha. To obstarám sám."

Jacques neodpověděl. Tulák se mu hnusil.

"Tak, a teď spěme, maličký. Nezapomenu tě probudit, než se

rozední.

Nedaleko odtud je statek, kde najdeme vše, co budeme potřebovat

k dobré snídani."

Po těchto slovech se natáhl na zem, ještě chvíli hovořil a pak

usnul. Tu se Jacques zvedl. Ale tulák, jako všichni jeho druhu, měl

velice lehký spánek. . . Rázem vyskočil, ale Jacques nečekal. Než si

tulák uvědomil, co se děje, hoch byl již daleko, ale ne tak daleko, aby

neslyšel kletby a hrozby vousáčovy.

"Ty uličníku, ty darebáku, tak tys mě opustil. Ale počkej, však já tě

najdu a pak si to spolu vyřídíme."

Jacques, který se obával, že tulák ho bude pronásledovat, zrychlil

krok jak nejvíce mohl. Šel celou noc, a za svítání byl již daleko, že se

nemusil obávati, že ho vousáč dohoní.

Ale slíbil si, že příště již se neuloží ke spánku, aniž dříve dobře

prozkoumá okolí. Jsa unaven nočním během, vyhledal si pěkné místo

na okraji lesíka, a uložil se ke spánku. Oči se mu již počaly zavírat,

když uslyšel lidský hlas a bolestný psí štěkot. Zvedl se a spatřil na

cestě hocha, o něco staršího než on, který holí mlátil do vyhublého,

žlutého psa, zapřaženého do malého vozíku.

Došel k hochovi:

- 9 -

"Nestydíš se mlátit to ubohé zvíře?"

"Heleď, ty si hleď svého a vynech nás," odpověděl mu hoch,

nepřestávaje bíti psa.

"Uhodíš-li ho ještě jednou, budeš mit co dělal se mnou."

"Ty, ty mi budeš hrozit! Myslíš, že se leknu toho tvého širáku a

hole? Nejsi-li zbabělý, odhoď hůl, já zahodím svou taky."

A při těchto slovech ničema, rudý vztekem, vrhl se na Jacquesa.

Ten však byl silný na svůj věk, a statečný. Vyhnul se obratně ráně

soupeřově a pak jediným, dobře mířeným direktem na bradu ho srazil

k zemi. Zatím co ničema se pracně zvedal a špinavým kapesníkem si

utíral tvář, Jacques rychle odpřáhl psa, který, jsa šťasten, že se zbaví

dalších surovostí, utíkal pryč ze všech sil.

"Reku, Reku!" volal surovec. "Půjdeš hned zpátky! Reku, Reku!"

Ale Rek jen zvýšil rychlost, takže brzy byl rozeznatelný v dálce jen

jako žlutá skvrna, podobná valícímu se kopacímu míči.

"Surovec jako ty, není hoden, aby měl psa," pravil Jacques. "Což

nevíš, že je zákon, který trestá týrání zvířat? Teď si táhni vozík sám. .

. Ten pes byl tvůj pomocník, který dělal pro tebe co mohl, a tys ho v

odměnu častoval ranami . . . Máš, co sis zasloužil."

A Jacques odešel, provázen jsa kletbami surovce, který neměl

odvahy, aby se pomstil jinak.

Jacques již neulehl ale šel dále po silnici. Nechtěl se zastavovat v

místě, odkud mohl pocházeti mladík, kterému právě udělil tak tvrdou

lekci o ochraně zvířat. Ale neměl již býti dlouho sám. Kde se vzal tu

se vzal, pojednou šel za ním žlutý pes a díval se na něho vděčnýma

očima, ve kterých byl téměř záblesk lidského rozumu. Jacques

pohladil psa a ten byl zřejmě udiven takovou nezvyklou laskavostí. A

kus chleba, který mu hoch pak dal, učinil ze psa hochova věrného

kamaráda, který se nedal odehnati.

Šli tedy spolu. Večer se uložili ke spánku v lese, neboť začínalo

pršet.

Jacques mohl spát klidně, neboť měl strážce. A byl to dobrý

strážce.

Když se hoch probudil a dal se na další cestu, zůstal pojednou stát,

jako by zkameněl.

Po silnici šel proti němu tulák ze včerejška.

"Ty lumpe jeden, já jsem věděl, že tě najdu. . ."

Vousáč se chtěl vrhnout na skauta, ale Rek začal vrčeti a ceniti

svétesáky. To tuláka odradilo. Zanechal nepřátelství a šel svou

cestou.

- 10 -

Jacques přidal do kroku, aby byl co nejdříve z kraje, kde se mohl

každé chvíle setkati s vousáčem a pomalu se blížil ke svému cíli.

Cestou mluvil na psa jako na lidského přítele, a když večer spatřil

před sebou

Cherbourg, neubránil se povzdechu:

"Teď se budeme musit rozejít, příteli. Ale slibuji ti, že se postarám,

aby ses dostal někomu, kdo tě nebude krmit ranami."

Nechtěl přijíti do města za noci, a proto ještě jedenkrát přespali pod

širým nebem.

Ráno se hoch upravil a vstoupil do města, kde se ihned ptal po

panu Hardeleyovi. Adresa mu byla sdělena, ale na postě ho

očekávalo překvapení. Hardeley opustil již město asi před rokem.

Námořník, kterého se Jacques ptal, vysvětloval:

"Byl již stár a šel někam na odpočinek. Loděnice prodal

společnosti. Kde teď je, to by vám řekli jen na policii. Jste snad z

příbuzenstva?”

"To nikoli, pane, chtěl jsem ho jen o něco poprosit."

Námořník se zvědavě díval na hocha,

"Nemýlím-li se, máte medaili za záchranu života,"

"Ano, pane..."

"Asi jste si ji zasloužil, když ji máte. A smím vědět jak?"

"Zachránil jsem hocha, který se topil..."

"Zde v Cherbourgu ?"

"Ne, v Darengevil e."

"A kdy to bylo? vzrůstal zájem námořníkův.

"Přesně přede dvěma měsíci."

"Přede dvěma měsíci...? Ale pak jste ten zachránce, který po činu

utekl, jako by byl provedl něco špatného, Ale přece vás našli, jak je

vidět... Dovolte, abych vás objal. Ten hoch, kterého jste zachránil, to

byl můj vnuk, malý Lejard. Co se vás nahledala jeho matka. A jak

bude překvapena, až jí řeknu, že jsem s vámi mluvil! Je to opravdu

náhoda. A co děláte v Cherbourgu?"

"Chtěl jsem prosit pana Hardeleye, aby mi opatřil místo na některé

lodi."

"Tak tedy na moře? Ale na to jste trochu mlád."

"Jsem mlád, ale nechybí mi síla a chuť."

"A odvaha taky, to je jisté, Ale naše řemeslo je tvrdý chleba... A

zvlášť, když se začne v dětství... Jako já, jako já, já začal ve

dvanácti..."

- 11 -

"A dnes?"

"Dnes jsem zase jen obyčejným námořníkem, a snad mi uvěříte, že

nejsem ani dost málo zámožný, Ale je to tak. Kdo se vydal jednou na

moře, musí znova a znova. Pozítří jdu zase. Jedu na parníku, který

pluje na Nové Hebridy."

"A nemohl byste mě vzít s sebou?"

"To ne, něco takového nikdy... Jiný by to snad udělal, ale já nikdy

nezapomenu, že jste zachránil mého vnuka. Smím-li vám dát dobrou

radu, zde je. Vraťte se hezky domů a poslechněte otce. Je to rada

starého člověka, který s vámi dobře smýšlí."

"Rád bych poslechl, ale nemám ani otce, ani matky. Jen bratra a

sestru. Bratr je v Angli a sestra stěží vydělá dost pro sebe..."

"To chápu, to chápu... Ale snad by bylo lépe, kdybych vám nalezl,

nějaké zaměstnání tady... Při námořnictví se nedělají peníze... To je

nevděčné zaměstnání..."

"Ale já chci být námořníkem. Je to mé pevné rozhodnutí, od kterého

neupustím."

"I když je to vaše pevné rozhodnutí, jsem povinen vás upozornit na

jeho stinné stránky. Je to dřina a k ničemu to nevede."

"Vždyť člověk nemusí zůstat do smrti námořníkem, může se stát i

kapitánem obchodního loďstva."

"To může, to může… Ale pak je to práce… Zkoušky dnes již

nejsou lehké, je toho hromada, co se člověk musí učit. Je mnoho

povolaných, ale málo vyvolených."

"Já již mám trochu vzdělání. . . a budu pracovat."

Starý námořník si zapálil dýmku a pravil po několika tazích:

"Když je to tak, budiž. Jste odvážný a umíněný. Pomohu vám tedy k

prvé cestě. A pak se uvidí, zda budete mít ještě chuť vstoupit do

plavební školy v Brestu. Není to snadné, dostat se tam, ale poněvadž

máte vzdělání, snad to půjde. Doporučím vás jednomu fregatnímu

kapitánu, pod kterým jsem sloužil, když byl ještě poručíkem. Ten pro

vás udělá, co bude moci. . ."

"Děkuji vám, pane, děkuji."

"Poděkujete mi později, nebo taky ne. To se uvidí po prvé cestě. A

nebude to cesta pro zábavu. . . Na moři se dělá služba ve dne i v

noci, za klidného počasí i za bouře. . . Po dvou měsících, které

prožijete na nákladním parníku se uvidí, zda máte námořnické jádro

nebo ne."

- 12 -

III.

MEZI VODOU A NEBEM

Námořník, který se jmenoval Le Clech, byl dobrý člověk. Vzal s

sebou Jacquesa do svého bytu a pak ho zavedl do námořnické

hospůdky, aby zde něčeho pojedl. V hostinci bylo již několik

námořníků, kteří seděli u dlouhého stolu a živě se mezi sebou bavili.

To, co se v jejich společnosti hovořilo, bylo daleko toho, aby

Jacquesa uklidnilo. Spíše naopak. Námořníci si totiž vesměs

stěžovali na své zaměstnání, a nijak nevybírali výrazů, když je

posuzovali.

"Tak ty už taky jedeš?" ptal se jeden z nich Le Clecha.

"Ano. Již zítra zanesu svůj uzlíček na »Labuť«, která pluje na

Hebridy."

"To sis to tedy nepopad, starochu," politoval ho druhý. "Víš, znám

dobře tu starou rachotinu, která se honosí jménem »Labuť«. Sloužil

jsem na ní rok, a byl jsem rád, že jsem se dostal pryč. . . Je to starý

křáp, který sotva leze, a jeho kotle jsou stále ve správce. . . A kapitán,

to je pěkný patron, zvlášť, když to na něj sedne. . ."

"Nu, co chceš. Clověk béře to, co právě je. A konec konců, plat

není zrovna nejhorší."

"Chytrost kapitánova. Má co nejméně lidí, a ještě ušetří, byť jim dal

trochu větší plat. Také mne zval na svou loď, ale já nevěřím starým

železným bečkám, jejichž boky jsou napolo sežrány rzí."

"Nepřeháněj. »Labuť« je ještě dobrý parník. Není ovšem moderní,

ale na moři zastane svou práci."

"I ano, ale jen pokud je moře tiché. Přijde-li však bouře, pak je s

ním amen. "

"Na to se nesmí myslit, neboť jinak by se člověk nesměl odvážit

vůbec na moře."

Tato rozmluva nebyla pro Jacquesa nijak vábná, ale rozhodl se

jednou, že bude námořníkem, a svému rozhodnutí chtěl zůstati věren.

Zde byla jediná příležitost a tu nesměl promeškat.

Le Clech mu dal přinésti jídlo do rohu místnosti a pravil:

"Počkejte zde. Já zatím půjdu promluvit s kapitánem, zda vás

vezme. Nevím, ale přičiním se."

Le Clech se vrátil za hodinu.

"Tak je to hotovo," pravil, "ale nebyla to lehká práce. Kapitán

Cadoret nechtěl nejdříve ani slyšet. Vylíčil jsem vás jako člověka,

- 13 -

který zastane práce za dorostlého muže, a pak teprve svolil. Ale ještě

jednou vás upozorňuji, že práce bude těžká. Budete pomocníkem u

topičů a ručím za to, že nebudete mít ani tolik kdy, abyste se jen na

okamžik opřel o zábradlí a pozoroval moře. Ale budu tam já, a

pomohu vám, bude-li třeba."

"Ach, děkuji vám, pane."

"Není třeba díků, budete ještě jednou litovat svého rozhodnutí. A

také nechte toho pána. Na palubě je pánem jen kapitán. Ostatní jsou

mezi sebou ty a ty. Proto i já vám budu od teďka tykat, neboť

plavčíkovi se na lodi nevyká."

"Buďte bez starosti. Práci se vyhýbat nebudu a také nebudu litovat

rozhodnutí, které je opravdu pevné."

Le Clech neodpověděl... Věděl nejlépe, jaká práce hocha čeká, a v

duchu uvažoval, zda ji opravdu zastane.

"A kdy odjedeme?" ptal se Jacques.

"Již dnes, ne zítra, jak jsem původně myslil. Dnes večer při odlivu."

Hoch se za díval na starého námořníka. Le Clech pochopil, že mu

chce něco říci, ale že se neodvažuje.

"Jen s tím ven," povzbuzoval ho proto.

"Hleďte," začal Jacques, "na cestě se ke mně přidružil pes, kterého

jeho pán týral. Budu ho smět vzít s sebou?"

"Na palubu?" odpověděl Clech. "Ale to je nápad... to je nemožné..."

"Pak bych ho tedy rád zde někomu nechal, kdo mu nebude

ubližovat."

"Nu, to se snad spraví. . . Yvonnec, haló, Yvonnec!"

K námořníkovi přispěchal obtloustlý hostinský.

"Co chceš, snad něco sníst ?"

"Ne, ale slyšel jsem, že byli u tebe zloději, je to pravda?"

"Hm, to je, ale zahnal jsem je. Jen mi poškodili vrata."

"Kdybys byl měl psa, byl bys bez starosti, a já mám pro tebe

jednoho. Podívej se pod stůl."

Hostinský se podíval na Reka.

"Hm, zdá se to být dobrý pes. Co by stál?"

"Pro tebe je zadarmo. Je to můj dárek v upomínku."

"Tak ti děkuji. Zrovna jsem se chtěl po nějakém poohlídnout."

"A jistě budete na něho hodný, viďte," nemohl si odepříti prosbu

Jacques.

"Copak jsem nějaký surovec. Potřebuji psa, a co potřebuji, toho si

dovedu vážit. Jídla je u mně habaděj."

Nyní byl Jacques upokojen, že pes dostal dobrého pána. A Clech

- 14 -

pravil:

"Teď se, hochu, musíme postarat o námořnickou výbavu. V těchhle

šatech nemůžeš na palubu . . ."

Jacques zesmutněl.

"Musím vám říci, že mám jen čtyřiadvacet franků a..."

"O to se nestarej. . . Za to, žes zachránil malého Pavla, mohu ti

přece nějakou maličkost půjčit... Splatíš mi to později, pojď..."

Za hodinu byl Jacques změněn k nepoznání. Místo skautského

kroje měl na sobě modrý námořnický oděv a na hlavě plátěnou čapku

s koženým štítkem. Od svých šatů se však nechtěl odloučit a nesl je s

sebou v uzlíčku.

"A teď," rozhodl Clech, "teď tě představím kapitánovi. Ale před ním

se musíš chovat neohroženě, neboť nenávidí měkkých povah. A

neříkej mu pane! To bys ho rozzlobil na nejvyšší míru. Říkej mu

prostě kapitáne. Je trochu prudký a hrubý, ale má dobré srdce."

»Labuť« byl velký parník s vydutými boky, z jehož komína se již

kouřilo. Clech s hochem vystoupili na palubu a hledali kapitána.

Nalezli ho na přídi.

"Dobrý den, kapitáne! Zde je ten hoch, o kterém jsem s vámi

mluvil."

Kapitán přeměřil zrakem hocha a řekl krátce:

"Zdá se mi trochu mladý:'

"Je," odpověděl Clech. "Ale já ho znám… Je odvážný jako starý

chlap a má opravdu chuť do námořnictví."

"Ta ho přejde," broukl kapitán a pokrčil rameny. . . Vezmu ho, ale

jen k vůli tobě, Clechu... Pověděls mu podmínky? Ne...? Dostane

tedy dvě stě franků za cestu tam a zpět. . . Později, zůstane-li u mne

a bude-li se držet, přidám mu . . . Řekl jsi mu, co bude dělat?"

"Ano, kapitáne. . ."

"Tak dobře. Odjíždíme za půl hodiny. . . Odveď ho do strojovny."

Když vešli do strojovny, hoch div nepadl, jaké zde bylo vedro,

prosycené kouřem a zápachem oleje. Několik mužů, až k pasu

obnažených nakládalo do žhoucí pece lopaty uhlí. Clech představil

Jacquese vrchnímu mechanikovi:

"Zde je ten pomocník. . . kapitán ho právě přijal..."

"Je dobře," pravil prostě.

A ukázal hochovi na uhelné strusky, roztroušené po železné podlaze.

"Dej to do pytle a vysyp do moře."

Jacques sebral strusky do pytle a pomalu stoupal po schodech na

palubu, neboť břímě bylo těžké. A když vystoupil na poslední schod,

- 15 -

div nespadl zpět.

"Před ním na palubě stál Rek, který se mu vrhl v ústrety s

radostným štěkotem. Pes totiž utekl svému novému pánovi a dostal

se na palubu,dříve, než byl vyzdvižen můstek.

Ale štěkot zaslechl kapitán.

"Co je to tady za mrchu," vzkřikl všecek rudý hněvem… kdo to sem

přivedl. Hoďte ho do moře, a hodně rychle.. .!"

Námořníci se již vrhli na Reka, když Jacques ho chopil kolem krku a

volal:

"Ach, kapitáne, je to můj pes. . . šel za mnou proti mé vůli. . .

prosím vás, nezabíjejte ho."

Ale kapitán Cadoret bez ohledu na hochovy prosby přistoupil ku

psovi a již zvedal železnou tyč, kterou držel v ruce. Nemohl však psa

udeřiti, neboť Jacques ho zakrýval tělem a nepřestával prosit:

"Kapitáne, prosím vás... nechte ho... nechtěl mě opustit... Ujišťuji

vás však, že jsem ho nevzal s sebou. . . Uvidíte, že vám nebude na

překážku . . . Rozdělím se s ním o své jídlo..."

K jeho prosbám se přidružil i Clech.

"Hoch mluví pravdu. Nechali jsme toho psa u Yvonneca, který má u

přístavu krčmu. Slíbil nám, že se o něho postará, ale zvíře je příliš

oddáno svému mladému pánovi. . . A může nám být cestou užitečné.

Skladiště se beztak hemží krysami. A ty toho sežerou víc, než takový

pes. "

Kapitán Cadoret pokrčil rameny.

"Dobře tedy," zabručel. "Ať si tu zůstane, ale půjde do moře hned,

jakmile by někde překážel."

"Je velice poslušný," ujišťoval Jacques. "Najdu mu někde koutek a

ani se nehne."

Kapitán již odcházel, cosi si mruče do vousů. Když zmizel, Clech

pravil hochovi:

"Pojď, najdeme nějaký koutek pro psa. . . Můžeš si blahopřát, že

kapitán ho ušetřil. Nenávidí psy, neboť v mládí prý ho nějaký šeredně

pokousal. Teď je vše dobré, ale musíš se starat, aby mu Rek

nepřicházel

příliš na

oči. Nikdo nemůže říci, jak by to pak dopadlo."

Dovedli

psa do podpalubí do starého skladiště, kde ho uvázali. Směl býti

pouštěn jen na noc, aby pronásledoval krysy. A pes v tomto směru se

objevil býti dobrým lovcem, neboť hned první noci zadávil třicet

potkanů. To mu vyneslo i uznání kapitánovo, který i vůči Jacquesovi

ukázal přívětivější tvář, když se dověděl, že hoch byl vyznamenán za

- 16 -

záchranu lidského života a že se chce stát kapitánem. Často

odvolával hocha na můstek k sobě a seznamoval ho s veškerými

lodními zařízeními. Jacques byl chápavý a brzy pochopil tolik, že

mohl samostatně říditi kormidlo.

Jelikož kapitán šetřil tolik, že ve dne sám zastával kormidelníka,

byla mu tato pomoc velmi vhod a posléze používal Jacquese jen jako

svého pomocníka. Však to hochovi bylo již třeba. Námaha v kotelně

byla nad jeho síly. Statečně se držel, ale cítil, jak mu sil ubývá.

Nejhorší bylo, že měl tak obolavělé tělo, že v noci nemohl spát.

Znaven vstával k únavné práci. Zájem kapitánův mu vlastně nepřímo

zachránil život.

Nyní bylo vše dobré a Jacques se cítil jako znovuzrozen. Vždyť se

naplnilo jeho přání, aby mohl říditi loď, byť jen chvílemi, když kapitán

odbíhal za jinými povinnostmi. Ale každé pohádky je jednou konec. A

tak bylo i tentokráte.

Jedné noci byl Jacques probuzen tím, že byl vyhozen ze svého

síťového lůžka na tvrdou podlahu. Chtěl povstati, ale nemohl, neboť

podlaha mu tančila pod nohama, a ke všemu se mu počal obracet i

žaludek.

Dlouho trvalo, než se mu podařilo zachytit se sítě lůžka a jakžtakž

se ochraňovati, aby nebyl otloukán o stěny kajuty.

Bylo mu zle, strašně zle, když do kajuty na chvíli sestoupil Le

Clech.

Nic si z toho nedělej, hochu. Je to jen mořská nemoc, kterou musí

prodělat téměř každý námořník. Však si zvykneš. Nahoře je bouře,

ale není to tak zlé. Pojď nahoru, tam ti bude lépe."

Rozednívalo se. Moře, dosud tak tiché, bylo zmítáno vysokými

vlnami, které si podávaly loď jako dětskou hračku. Opravdu to nebylo

nic ve srovnání s opravdovými bouřemi na moři, ale Jacquesovi ta

po-

dívaná stačila, aby se zachvěl, a byl by padl, kdyby ho Clech

nezachytil.

"To je jen začátek, hochu," vysvětloval. "To pravé teprve přijde.

Sedni si někde na palubu a dobře se drž. Dokud se vlny nepřevalují

přes loď, není nebezpečí. A kdyby mělo k tomu dojíti, dovedu tě zpět

do kajuty. Musím za svou prací. Ty máš štěstí, že kapitán je

zaměstnán a že si na tebe ani nevzpomene. Však bys také k ničemu

nebyl."

Clech odešel a hoch osaměl na palubě. Křečovitě svíral zábradlí a

- 17 -

díval se na vzpínající se hřebeny vln. Byl pevných nervů a nemoc

brzy se mírnila. Za chvíli již mohl povstat a pomalu se odebrat ke

kapitánovu můstku. Kapitán sám svíral kormidlo a řídil loď tak, aby

vlny na ni nenarážely s boku. Na dotaz, zda může v něčem pomoci,

poslal ho kapitán, aby se přesvědčil, zda všechna kajutní okénka jsou

dobře uzavřena.

Jacques se horlivě podjal svěřeného mu úkolu a prolézal celou

lodí. Vše bylo v pořádku a již zase chtěl vystoupiti na palubu, když

prudký náraz ho srazil se schůdků. Vzchopil se a vyběhl na palubu,

kde se srazil s námořníkem, který běžel dolů:

"Náklad se pohnul," volal na něho muž v běhu. "Rychle dolů, nebo

jsme ztraceni."

Jaéques běžel za mužem do skladiště uhlí a tam viděl, co se stalo.

Uhlí se svezlo na levý bok a porušilo rovnováhu lodi. "A již přibíhali i

ostatní námořníci, chápali se lopat a počali uhlí přehazovat. Jacques

jim pomáhal, ale byla to těžká práce. Sotva část uhlí přeházeli, nový

náraz vln je opět posunul. Jacques několikráte padl do uhlí a

několikráte jím náraz mrštil o železnou stěnu. Konečně se podařilo

uhlí přerovnati, ale Jacques byl již u konce svých sil.

"Jdi si někam lehnout," pobízel ho Clech, který viděl, jak je

Jacquesovi zle. "Zalez třebas k Rekovi. Na palubu nemůžeš, neboť

přes tu jdou již vlny."

Hoch uposlechl moudré rady a doplazil se k čtyřnohému příteli,

který tiše vyl úzkostí.

Na palubě zatím vše praskalo pod nárazy vln, které byly opravdu

hrozné. Lidé statečně zápasili s rozbouřenými živly a příkladem jim

předcházel kapitán, který, jsa přivázán u kormidla, čelil dravým vlnám

jak nejlépe dovedl.

Pojednou však loď, která přes všechny nárazy dosud zachovávala

přímý směr, počala se kymáceti a kolébati s boku na bok.

"Tohle chybělo," zvolal námořník. "Kormidlo je u všech čertů!"

"Jsme ztraceni," zvolal jiný. "Tohle znamená ztroskotání!"

Hrobové ticho následovalo po jeho slovech.

Jacques si také všiml podivného kymácení lodi, ale jako nováček

nevěděl, co znamená, a přičítal je prudkosti bouře. Zato námořníci

dobře věděli, k jakému konci se řítí loď, která ztratila kormidlo. U

malých lodí lze je nahraditi kormidlem pomocným, ale u těžkých lodí

není pomoci než doufati ve štěstí, že bouře se brzy uklidní. Jinak loď

se převaluje jako bezmocná hříčka vln, a co nezmohou ty, doničí

- 18 -

vnitřní náklad. Stálým přehazováním poruší některou stěnu, voda

začne prýštit do lodi, a je konec.

»Labuť« byla však pevná loď a vydržela nejen zbytek dne, ale i

celou noc. Ráno však přiběhl s podpalubí námořník a hlásil, že do

lodi prýští voda. Námořníci ucpali sice trhlinu, ale brzy se objevila

jiná, širší, kterou prýštila voda jako pramen ze skály.

"K pumpám!" zazněl nyní rozkaz kapitánův, který sám první se

postavil k vahadlu. Bylo totiž nebezpečí, že voda dostihne kotlů, a

pak teprve by nastala katastrofa. Spojenými silami všech se podařilo

alespoň tolik, že voda dále nestoupala. Ale to neznačilo záchranu.

Loď měla málo mužstva, které se proto nemohlo střídati u pump.

Musil nadejíti okamžik, kdy síly mužstva budou vyčerpány a voda

zvítězí.

Ještě štěstí, že se bouře zmirňovala. Loď se stále ještě kymácela,

ale vlny se již nepřelévaly přes palubu. Voda však v nitru lodi

stoupala, pomalu, avšak jistě.

"Nepotkáme-li do soumraku nějakou loď, nezbude nám než spustiti

záchranné čluny," rozhodl kapitán.

Loď totiž neměla radiové stanice, kterou by mohla přivolati pomoc.

Kapitán byl z těch starých námořníků, kteří nenávidí veškeré novinky,

vymlouvajíce se, že takové věci selžou právě ve chvíli, kdy je jich

třeba.

Teď snad by byl změnil názor, ale bylo již pozdě.

Voda však byla mocnější než kapitánův úmysl. Brzy bylo nutno

uhasiti kotle, aby nedošlo k výbuchu, a byly asi dvě hodiny

odpoledne, když kapitán dal rozkaz:

"Ke člunům!"

Jacques nesetrval dlouho v úkrytu, do kterého ho poslal Le Clech.

Rek byl toho příčinou. Zvířata snad vyciťují blížící se nebezpečí. Rek

nedal pokoje svému pánovi, až s ním vyšel na palubu. Zúčastnil se i

pumpování, ale bylo by bývalo třeba asi dvaceti hochů jeho síly, aby

pomoc byla něco platna. Když námořníci se vzdali zápasu, připravil si

své věci a na radu Clechovu se usadil i s Rekem v menším ze člunů.

Po povelu "Ke člunům!" mužstvo se vrhlo k lodicím. Doplnilo ještě

jejich zásoby a do většího uložilo kapitánovy lodní knihy, sextant a

kompas. Ve člunech bylo dosti místa, neboť celá posádka lodi se

skládala jen ze šestnácti mužů, a jen do většího se vešlo čtrnáct lidí.

Jacques a Le Clech ještě se třemi námořníky zaujali místo ve člunu

- 19 -

menším, který hoch se psem již dříve obsadili.

"Spusťte!" zavelel ještě kapitán a čluny počaly pomalu klesati

podle lodních boků, až se dotkly vln. Moře dosud nebylo úplně klidné,

ale nebylo nebezpečí, že by vlny převrátily čluny. Zato bylo jiné

nebezpečí, a to loď. Její paluba vyčnívala již jen několik centimetrů

nad hladinu. Kdyby se potopila dokud byly čluny v její blízkosti, vír,

který se vytvoří při jejím ponoření, stáhl by i je do vlhkého hrobu.

Když čluny odrazily, byl právě čas. Nedostaly se ještě ani do

vzdáleností sta metrů, když »Labuť« se náhle postavila na příď a pak

jako kámen klesla ke dnu.

Když kapitán viděl klesati svou loď, zarosily se mu oči:

"Ubohá loď," povzdychl si. "Pětadvacet let jsme se spolu plavili, a

teď je konec."

Byl opravdu konec, neboť loď náležela jemu a pojišťovna mu

nezaplatí takové odškodné, aby si mohl koupiti loď novou. Odškodné

totiž klesá se stářím lodi.

Námořníci se mocně opírali do vesel a řídili čluny ve směru, který

určil kapitán. Měli jedinou naději, že potkají nějakou loď, neboť

pobřeží bylo daleko. Oba čluny měly stěžně a plachtu, ale nebylo

větru, jak tomu bývá po prudkých bouřích. Teprve k večeru se zvedl

vítr, ale obloha se zároveň začla pokrývati mraky.

"Toho jsem se obával," pravil kapitán. "Ač. . ."

Nedokončil, ale námořníci věděli, co si myslil.

Vítr rostl, čluny počaly tančiti na vlnách, a brzy bylo nutno stáhnouti

plachty. Ani veslování nebylo nic platné, a proto námořníci se nechali

unášeti vlnami.

"Jen abychom přečkali noc," těšil Le Clech Jacquesa. "Za dne jistě

potkáme nějakou loď, která nás zpozoruje a vezme na palubu."

Ale vlny rostly a rostly, začínala nová bouře. Čluny se řítily vpřed do

neznáma a každou chvíli je hrozila pohřbíti nějaká vlna.

Bylo již hodně po půlnoci, když Jacques zaslechl křik. Kapitánův

člun se překotil pod nárazem vlny. Námořníci ve druhém člunu se

snažili ze všech sil, aby přispěli druhům ku pomoci, ale jejich úsilí

nebylo nic platné.

Proud byl příliš prudký, osm lidských paží jej nemohlo přemoci.

Nezbývalo než přenechati druhý člun osudu, zvláště když nebylo

viděti ani na délku vesla.

"Už jich neuvidíme," pravil jeden z námořníků.

- 20 -

"Však brzy přijde i naše chvíle," odpověděl mu druhý.

Jacques uchopil Le Clecha za ruku.

"Neboj se, hochu," šeptal mu statečný stařec, "dostaneme se z

toho. Jen se neboj !"

Těšil hocha ale sám neviděl naděje na vyváznutí. Přitiskl hocha k

sobě a v duchu si činil výčitky, že povolil naléhání a vzal jej s sebou.

Jacques se již neodvažoval na něco se tázati. Hladil jen psa, který

mu lízal ruku. Bouře sílila a vlny vysoko zvedaly malou loďku. Jen

zázrakem se ještě držela na

na hladině.

Pojednou mocná vlna se převalila do loďky, dva muži byli smeteni

do vln a v zápětí se člun převrátil. . .

"Pane Le Clech! Pane Le Clech," zvolal Jacques zoufale. Vzdálený

hlas mu odpověděl. . ., a to bylo vše. . .

Jacques byl nyní sám na nesmírné hladině oceánu.

Díky záchrannému pasu, který mu Clech upevnil kolem pasu, hoch se

držel na hladině, ale vlny ho oslepovaly a dusily. Pokládal se za

ztracena a před očima mu vyvstal sestřin obraz. Chlad mu

ochromoval údy, oči se kalily, a kdyby byl někdo vedle něho, byl by

slyšel, jak šeptá zmírajícím hlasem:

"Magdaleno . . ., Magdaleno !"

IV

Z NEBEZPEČÍ DO NEBEZPEČÍ

Když nastal den, pocítil Jacques, který podvědomě dosud bojoval o

život, že ho někdo uchopil za paži. Myslil si, že je to Le Clech, který

se k němu připojil, ale když otevřel oči, spatřil Reka. Věrný pes se

snažil udržeti mladého pána nad vodou a on to byl, jemuž Jacques

mohl děkovati, že dosud je na živu. Hoch se vzchopil. Byl přece dobrý

plavec. A ve vzdálenosti asi sta metrů před sebou Viděl temnou

hmotu, která se týčila z moře. . .

Nejprve myslil, že je to nějaký člun, který pro něho jede, ale brzy

poznal, že je to jen skála. Namáhal se, aby se dostal k ní, ale vždy ho

vlny zase srazily zpět.

Dobrou půlhodinu musil zápasit s vlnami, než se mu podařilo

zachytit se skaliska a vytáhnout se nahoru. Vlekl se od břehu, ale po

- 21 -

několika okamžicích vše kolem něho kolísalo, propadalo se do

hlubiny. . .

Omdlel.

Když přišel k sobě, moře již bylo tiché.

Jasné slunce zahřívalo jeho prokřehlé a potlučené nohy. . . Pozvedl

se. Vedle něho ležel Rek. Pohladil ho a pes vyrazil žalostné

zaštěknutí.

"Ubohý Reku, jsme opravdu nešťastni . . ."

Jacques povstal. Nohy ho tak bolely, že stěží mohl udělati krok.

Rozhlédl se kolem sebe. Byl na malém ostrůvku, mohlo-li se

ostrůvkem nazývat skalisko, zdéli nějakých dvaceti metrů a jen deset

metrů široké. Zmocnilo se ho zoufalství. Kdo mohl kdy přijíti k tak

nepatrné skále. A žít se zde nedá. Brzy ho zachvátí hlad, za nímž

přijde hrozná smrt. Jako hoch si často přál být na pustém ostrově, ale

takto pustý si jej přece nepředstavoval. . .

Robinson Crusoe byl proti němu boháč, nesmírný boháč. Vždyť se

dostal na holé skalisko, kde nebylo nic, pranic. Usedl na kámen a

zabořil hlavu do dlaní. . .

Pojednou ucítil na noze bolestné štípnutí. A v téže chvíli zakvílel i

Rek. Jacques povstal a spatřil obrovského kraba. To hrozné zvíře ho

kouslo. . . Rek, kterému se jiný krab zakousl do tlapy, marně se ho

snažil zbavit.

Hoch pozvedl balvan a pustil jej na kraba. Krabův krunýř praskl

jako zralý meloun. Pak zbavil i Reka hnusného zvířete. A Rek se je jal

ihned požírat. Tu si Jacques vzpomněl, že krabové jsou jedlí. Utrhl

kus masa zabitého kraba a ochutnal je. Nebylo nijak odporné, ba

vařené mohlo být i chutné. Jacques nabýval odvahy. Nezemře

alespoň hladem,neboť krabové tu byli velmi četní. Pohlédl ku břehům

ostrůvku, aby se

o tom přesvědčil a otřásl se hrůzou.

Se všech stran lezli k němu krabové, stovky krabů. Pochopil, že

krabové ho pokládají za kořist. Ustoupil, ale krabové lezli pomalu za

ním. Zmocnilo se ho jakési šílenství. Pozvedal balvan za balvanem a

pouštěl je na útočníky. Nezabije-li on je, roztrhají ho na kousky, to

chápal. Již čtyřicet zabitých krabů leželo kolem něho, ale stále jich

přibývalo. Teď se jim mohl brániti, ale v noci se neubrání. Rozběhl se

proto k příkrému skalisku, nejvyššímu na ostrůvku a usadil se na

něm. Rek zde již byl, neboť jemu poradil pud, který pracuje rychleji

než rozum.

Počet krabů stále vzrůstal. Nemohli sice vylézti na příkré skalisko,

- 22 -

ale ostrůvek již byl jimi úplně pokrýt. Bylo to pravé obležení. Na štěstí

mu přišla neočekávaná pomoc - příliv. Moře brzy pokrylo celý

ostrůvek a spláchlo s sebou i kraby. Skalisko, na kterém seděl, tyčilo

se již jen na metr z vody. Nové nebezpečí tu hrozilo. Za vlnobití moře

jistě pokrývá i nejvyšší bod ostrůvku, a pak se neubrání proti nárazům

vln.

V bdění minula noc a minul i příští den. S nastavší nocí byl

Jacques již tak unaven, že ulehl a usnul. Rek nad ním bděl a

štěkotem ho budil, když nějakému neodbytnému krabovi se přece

podařilo vyškrábati se na skalisko. Čtyřikrát za noc se musil brániti

proti hnusným zvířatům a nohou srážeti vetřelce do moře.

Když nastal den, hoch se zadíval na moře a nezdržel se

radostného výkřiku. Nedaleko skaliska stála plachetní loď, která

znehybněla nedostatkem větru. Jacques jasně rozeznával lidi, kteří

přecházeli po palubě. Volal ze všech sil a posléze svlékl košili a jal se

jí mávati. Ale na lodi ho neslyšeli a neviděli. Znova začal křičeti a Rek

ho doprovázel zuřivým štěkotem. . .

Tentokráte se obličeje lidí na lodi obrátily k němu. . . Křik mu

zazněl v odpověď' a brzy se od lodi oddělil člun, který zamířil ke

skalisku. V člunu byli čtyři veslaři. Brzy člun dorazil ku břehu ostrůvku.

Několika skoky, nedbaje krabů, přes které musil běžeti, dostal se

Jacques do člunu a Rek za ním.

"Co to vlečeš za sebou, hochu?" ptal se jeden z veslařů.

Byl to obrovský krab, který se zahryzl do hochova střevíce. . .

Mužové ve člunu pochopili.

"Ano, vždyť to přece je Krabí ostrov. . . Jak dlouho jsi již zde?"

"Dva dny."

"Pak jsi měl štěstí, že dosud nejsi sežrán. . . a tvůj pes teprve. . .

Ale co tu děláte. . .? Nemyslím, že byste zde byli na výletě..."

"Ne. . . jsme trosečníci."

Člun odrazil.

"Děkuji vám, pánové. Bez vás bych byl zemřel na té skále. . . Štěstí

že jste mě spatřili.."

"Nejdříve jsme tě pokládali za velkého ptáka, nějaký druh tučňáka,

ale kapitán se podíval dalekohledem a hned věděl, na čem je, měl jsi

štěstí, že vítr ulehl právě ve chvíli, kdy jsme se plavili kolem ostrůvku.

Jinak bychom tě byli nespatřili, neboť jsme sem přijeli v noci."

Člun dorazil k lodi a byl ihned vytažen na palubu.

"Zde je ten trosečník," hlásil jeden z námořníků.

- 23 -

Přistoupil k nim kapitán. Byl to malý, tlustý muž, který byl téměř širší

než delší. Položil Jacquesovi ruku na rameno a ptal se:

"Z které lodi jsi ?"

"Z »Labuti«."

"Neznám. . . To jistě není plachetník."

"Nikoli. Byl to parník. . ."

"Francouzský, že ano?"

"Ano. Z Cherbourgu."

"A kam jste jeli?"

"Na Nové Hebridy."

"Opravdu podivná cesta. Tam je přece blíže přes Suez. Ale to je

věc kapitánova. Přežil jsi jen sám ztroskotání?"

"Nevím. Mužové, kteří byli se mnou, zmizeli. Nevím, co se s nimi

stalo.

"Asi se toho také nedovíš. Pravděpodobně zahynuli všichni. Byla

by to náhoda, aby je v takové bouři vylovila nějaká jiná loď. Nu, teď

pocestuješ s námi. Jedeme do Venezuely a odtamtud se vrátíme do

Francie . . . Plavíš se již dlouho?"

"Je to má prvá cesta...“

"Nu, to nejsi zrovna dítě Štěstěny . . . Ale jsi přece jen na živu, a to

je to hlavní. A ten pes, to bude asi kapitánův. . . Měl jsem také

takového, jemuž nebylo rovno, pokud šlo o lov krys."

"Rek je také dobrý krysař."

"Pak tedy přichází v pravý čas. Na naší lodi se to krysami jen

hemží. A nepomáhá ani vysiřování, ani sypání jedu. Divím se, že nám

krysy dosud nesežraly celou příď..."

"Rek vás jich zbaví. Na »Labuti« je pochytal všechny. Uvidíte, že

mu to nebude trvat dlouho."

"Tak se o tom přesvědčíme hned. Vezmi ho s sebou."

Odebrali se do podpalubí a Rek dokázal, že chvála nebyla planá.

V malé chvíli donesl k nohám svého pána dvacet krys a potkanů. Měl

lehkou práci, neboť krysy opravdu hýbaly lodí.

Zatím co Rek nepřestával lovit, Jacques s kapitánem vystoupili na

palubu.

"Poslouchej, hochu. Když jsi už zde, musím tě nějak zaměstnat. Víš

přece, že na moři musí pracovat každý. Budeš u nás plavčíkem. Až

přijedeme do Venezuely, budeš tam moci zůstat nebo se s námi vrátit

do Francie, ale pokud budeš na palubě, jsi členem posádky.

Poněvadž jsi teď unaven, půjdeš si lehnout do kóje mužstva. Vybeř si

- 24 -

tam síť, kteráse ti líbí. Až si odpočineš, uvidíme, co se dá s tebou

dělat. Ale málem bych byl zapomněl. Vždyť máš jistě hlad."

"Ano, a Rek také."

"Dobře, dostanete svou porci. A vítr se již zvedá. Tak vzhůru, hoši,

plachty vzhůru!"

Loď, na které byl Jacques nyní plavčíkem, byl plachetník o osmi

stech tunách. Jmenoval se »Svatý Kryštof« a jeho domovským

přístavem byl Havre. Jeho posádku tvořilo čtyřiatřicet mužů,

převážnou většinou Bretoňců.

Plachetník cestou zastavil jen v Lisaboně a zde za noci naložil

náklad beden. Jakmile je naložil, ihned odplul. Byl to opravdu tajemný

náklad, který vezl kapitán Carrouge . . .

Když se Jacques zotavil, odebral se na palubu a zde smutně

pozoroval moře. Vzpomínal na Le Clecha. Ze vzpomínek ho vyrušil

hlas kapitánův.

"Hola, plavčíku! Tak ty pozoruješ moře? Zde se, hochu, musí

pracovat. Zadarmo tě živit nebudu. Tvůj pes již pracoval, a ty musíš

též."

"Nežádám nic jiného, kapitáne," odpověděl skaut."Poručte, jsem

vám k službám."

"To je mi přece řeč! Tak tedy sviň tady ta lana a pak slož plachty,

které jsou na přídi. Až to uděláš, jdi do kuchyně a pomoz kuchařovi

škrabat brambory!"

Jacques se pustil do práce. Svinování lan mu bylo novinkou, a

proto si nepočínal nijak zručně. To přimělo bretoňského námořníka,

jménem Mahudece, aby hochovi pomohl. Mahudec, jak vypravoval při

práci, také se plavil po moři od dětství. S Jacquesem se stali brzy

přáteli.

Když hoch dokončil práci na palubě, odebral se do kuchyně. Zde

před velikými kamny seděl černoch a hrál na okarinu nějaký divoký

nápěv. Když spatřil hocha, na tváři se mu rozestřel úsměv.

"Kapitán mě posílá, abych vám pomohl. . ."

Černoch podal hochovi ruku.

"Umíš hrát okarina?" ptal se.

"Ne," odpověděl Jacques.

"Ach, ty tedy neznat, a jak teda pomoct . Ale Bafulo tě naučit, móc

naučit. Pak hrát my oba a moc se bavit. . . ty uvidět. Bafulo tě naučit

taky tancovat, tancovat bambulu."

Jacques neměl mnoho chuti do zábavy, neboť nezapomínal na

Clecha, ale byl určen do kuchyně a musil pomáhat.

- 25 -

"Jak ti říkat?" ptal se černoch.

"Jacques."

"Já Bafulo. My být kamarádi, moc kamarádi."

"Jak dlouho se již plavíte?"

"Plavit? Já nic plavit. Bafulo akrobat, hezký věci dělat v cirkus."

"A proč jste tedy tady?"

"Nic peníze mít a chtít do Amerika. Proto na loď."

"Chcete si najít v Americe zaměstnání?"

"Já nic hledat, já vědět. V Rio Janeiru on cirkus, co jeho patron můj

bejvalej patron."

Za rozmluvy Bafulo vytáhl odkudsi láhev rumu, nalil lihoviny do malé

sklenky a podával Jacquesovi.

"Děkuji, ale nebudu pít," odpovídal hoch. "Nepiji nikdy alkoholu."

"Ty ne chytrý, to být dobrý moc. . ."

Černoch nenutil hocha, aby pil, nýbrž se napil pořádně sám, a pak se

dal zase do hraní na okarinu. Pojednou se tu však objevil kapitán,

který beze slov vytrhl Bafulovi okarinu, hodil ji do moře a zase beze

slova odešel. Bafulo měl plné oči slzí. Okarina byla jeho jedinou

těšitelkou, ač třeba přiznati, že se jí utěšoval až příliš.

"On kapitán moc člověk zlý, on moc divoch," vysvětloval našemu

skautovi, a hned si sliboval:

"Bafulo až přijít na zem, on koupit saxofon, to dělat moc velikej

kravál. . . Okarina pryč, ale Bafulo hrát na jinej kus." A při těchto

slovech vytáhl ze svého kufříku krabičku od doutníků, přes kterou

bylo nataženo pět strun. Mohl být jist, že tento primitivní nástroj, který

vydával slabé, kňouravé zvuky, kapitán alespoň neuslyší.

Černoch však přes veškerou vášeň pro hudbu nebyl nesvědomitý,

Včas si vzpomněl, že námořníci mají také žaludky. Vzal jeden nůž,

druhý podal hochovi a o závod se pustili do oškrabávání bramborů k

obědu.

Bafulo nebyl žádný mistr kuchařského umění, ale na moři dobře

tráví, a námořníci neprotestovali proti jeho polévkám a různým

míchaninám. Jacquesovi se stal brzy dobrým přítelem a i Rek, který s

počátku černocha přijímal jen vrčením, si na něho zvykl.

Byl to opět kapitán, který porušil idylu tří. Pravil kteréhosi jitra

Jacquesovi:

"Chceš,-li být dobrým námořníkem, na to nestačí, aby ses naučil

svinovat lana a škrabat brambory. Musíš nahoru na stožár. Máš-li jen

trochu nadání, vychovám z tebe opravdovou mořskou krysu. Moře

bylo toho jitra poněkud nepokojné a bylo třeba podkasat plachty. A

- 26 -

Jacques obdržel ihned úkol, aby pomohl při podkasání plachty na

předním stěžni.

Bez odmluvy se chopil lan a jal se šplhati do výše. Ale loď se již

značně kymácela a Jacques se musil pracně držet, aby nespadl do

moře. Zaťal však zuby a stoupal a stoupal. . . Dostal se až k ráhnu,

kde námořníci již svinovali. Hoch se nevyznal v této práci a byl

námořníkům více na překážku než k prospěchu. Konečně plachta

byla podkasána a Jacques pohlédl dolů. Musil zavříti oči, aby se ho

nezmocnila závrať. Pod sebou brzy zřel palubu a brzy jen syčící a

čeřící se vlny. Byl by se snad skutečně pustil a spadl dolů, kdyby si

jeden z námořníků nepovšiml jeho nesnází a neporadil mu, aby si

lehl na ráhno a zde vyčkal konce práce. Jacques poslechl jeho rady a

konečně zazněla kapitánova píšťalka, svolávající námořníky se

stožárů.

Byl-li vzestup namáhavý, byl sestup ještě horší. Především bylo

třeba, aby se pustil ráhna, které křečovitě svíral a chytil se nejbližšího

lana. Minouti je, znamenalo pád do moře nebo roztříštit se o palubu.

Pozoroval své druhy, řídil se jejich příkladem a bez nehody se mu

podařilo zachytit lano, s něho se dostat na provazový žebřík a slézti

na palubu.

"Na začátek to nebylo špatné, hochu," přivítal ho dole kapitán,

který ho po celou dobu nespustil s očí. Jen se ještě musíš naučit

chodit poráhnoví. Není to těžké, jen se nedívat příliš často dolů."

Loď se zmenšeným plachtovím se již tak nekymácela a rychle se

šinula po hladině oceánu.

"Vydrží-li tento vítr," pravil námořník, který pomáhal Jacquesovi na

stožáru, "budeme co nevidět v Caracasu, kde se zbavíme nákladu.

"Víš snad, co je to za náklad?" ptal se ho druhý.

"To nevím. Vím jen, že jsou to velké bedny, které jsou safraportsky

těžké. . ."

"To já jsem neodolal a jednu otevřel."

"A co v ní bylo ?"

"Pušky a revolvery."

"Je to možné?"

"Už ano. A jsou tam ještě jiné bedny, o nichž jsem přesvědčen, že

obsahují náboje."

"Náboje. . .? A já včera na jedné seděl a kouřil cigaretu! Kapitán

nás měl přece upozornit!"

Kolem obou se vytvořila skupina námořníků a druhý důstojník

zpravil kapitána, oč jde. Kapitán se hned odebral ke skupině.

- 27 -

"Tak slyším, že někdo tady má strach, aby nevyletěl do

vzduchu?"začal.

"Ano," odpověděl mu neohroženě námořník. "Na naší lodi není

elektrického světla a chodíme dolů do podpalubí se svítilnami. Co

kdyby se stalo neštěstí!"

"Jen se nebojte. Náboje, dobře zabalené v bednách, jen tak

snadno nevybuchnou. Kdyby bylo nebezpečí, byl bych vás upozornil.

Život je mi přece stejně milý jako vám."

Po těchto slovech se kapitán vzdálil a námořníci pokračovali v

hovoru.

"Kdybych byl věděl, co vezeme, byl bych si rozmyslil, abych se dal

najmout," pravil jeden.

"A byl bys udělal hloupost," odpověděl druhý. "Byl bys přišel o

dvojnásobný plat?"

"Dvojnásobný plat?"

"Nu ovšem. Zbraně jsou určeny pro povstalce v Caracasu a můžeš

být jist, že draze zaplatí náš náklad. Je zvykem, že na lodích, které

dopravují podloudně zbraně, námořníci dostávají zvláštní odměnu ve

výši celkového platu. Je tu ovšem háček."

"Jaký?"

"Budeme-li moci zbraně vylodit. Podloudná doprava zbraní je

výnosná věc, ale nebezpečná. Jsou na ni velké tresty. Kdybychom

byli zastaveni nějakou válečnou lodí země, do niž zbraně vezeme,

budeme zatčeni . . . a snad i zastřeleni."

"Pak půjdeme hned ke kapitánovi se žádostí, aby obrátil, nebo mu

ten jeho náklad naházíme do moře."

"To víte, ten si bude něco dělat z vaší žádosti. To není jeho první

obchod. Ten v tom umí chodit. Já nejsem s ním po prvé a nemám

proto strachu."

Jacques nebyl při této rozmluvě na palubě. A byl to jeho přítel

Mahudec, který mu vše vyprávěl a jenž dodal:

"Tak se mi zdá, že nás čeká pěkná mela, hochu. Kapitán nepovolí a

jestliže nás chytí, pak amen. Ty z toho vyklouzneš, ale my dospělí..."

Mahudecova slova byla slova prorocká.

Bez obtíží se loď dostala k pobřeží Jižní Ameriky a zde vyčkala

noci. V noci kapitán dal na stožár vyvěsiti svítilnu a brzy se v temnotě

zalesklo světlo.

"Parník po pravém boku, u hlásila hlídka na stěžni.

Kapitán, který loď zřejmě očekával, dal rozkaz k vynesení nákladu

- 28 -

z podpalubí. Loď přirazila těsně k boku plachetníku a v tichu byly

přenášeny bedny. Bafulo, který byl pravý Herkules, měl zde příležitost

ukázat svou sílu, ale ani Jacques nezahálel.

"Vidíte, jak je to lehké, pravil námořník, který již se plavil s

kapitánem Carougem. "Říkal jsem vám přece, že v tom umí chodit.

Jedva to však dořekl, ostrý paprsek reflektoru proťal temnoty a

spočinul na lodích.

"Jsme vyzrazeni," zvolal muž, který přešel s parníku na palubu

plachetníku, aby dozíral na vykládání, a hned přeskočil na svou loď.

Lana, poutající parník k plachetní lodi byla přeťata a parník zmizel v

temnotách. Kapitán Carouge také rozkázal vyvěsiti plachty, ale než

se tak mohlo státi, již bylo lze slyšeti údery lodního šroubu a u lodi se

objevilo nízké, temné těleso. Byl to venezuelský torpedoborec.

"U všech čertů, jsme v kaši!" zvolal námořník, který si před chvílí

pochvaloval, jak vše jde hladce.

"To musilo přijít," odpověděl mu jiný.

Torpedoborec přirazil těsně k boku lodi a na jeho palubě se objevil

důstojník, jehož čapka byla ozdobena mnohými zlatými prýmky.

"Plachty dolů a hoďte lano!" velel. "Jinak vás pošleme ke dnu!"

Na palubě nastalo zděšení. Kapitán Carouge byl nucen dát rozkaz

ke svinutí plachet, torpedoborec vzal jeho loď do vleku a zamířil k

pobřeží.

Nejhorší bylo, že nebylo lze zbavit se beden, které dosud zbyly na

palubě. Na zádi torpedoborce ani na chvíli neuhasl reflektor, který

jasně osvětloval palubu plachetníku. Byli hlídáni.

Jacques, Bafulo a Mahudec sešli do kuchyně a s nimi Rek, který

nechápal, co se děje, a vesele poskakoval kolem svého pána.

"Náš osud je jasný," pravil Mahudec. "Podloudný obchod se

zbraněmi, podpora povstalců proti vládě, to značí zastřelení."

"Zastřelení?" zvolal Jacques. "Snad to nebude tak zlé!"

"Ale ano, hochu. Ne ovšem pro tebe. Tobě pro tvé mládí něco

prominou, ale připrav se na nějaký rok vězení, který tě nemine."

"Je to nemožné, když jsem nevěděl, co kapitán veze a když nejsem

z posádky? Vždyť jsem přece přišel na loď jako trosečník."

"To jim sice můžeš říci, ale věřiti ti nebudou."

Bafulo nepřestával koulet očima a opakoval:

"Zastřelit, Bafulo zastřelit!"

Díval se s jednoho na druhého a v té chvíli jistě zapomněl na

okarinu i na svou citeru z doutníkové krabičky.

Torpedoborec plul rychle a brzy vplul do průplavu. Rozednívalo se.

- 29 -

Na nábřeží bylo plno ozbrojeného vojska a pak nějak podivně

oblečení mužové. . . asi policie. Ti s dvěma námořními důstojníky

vstoupili na palubu plachetníku a bez obtíží objevili zakázané zboží.

Kapitán se proto nemohl nijak hájit. Všichni námořníci i s kapitánem

byli pod dozorem policie dopraveni do celnice, odkud po skupinách

byli odváděni do vězení. Jacques byl zavřen do malé cely spolu s

Bafulem a třemi námořníky. Černoch nepřestával naříkat:

"Bafulo zastřelit, zastřelit. . ."

"Ještě nezoufej," těšil ho jeden ze spoluvězňů. "To vše závisí na

kapitánovi. Řekne-li podle pravdy, že posádka neměla tušení o tom,

co veze, můžeme se z toho ještě všichni dostat. On bude zastřelen

určitě,

a proto kdoví, zda mu bude záležet na tom, aby nás zachránil."

V té chvíli dolehly až do cely opětované rány z pušek.

"Co je to?" ptal se jeden z námořníků. "Snad již neodstřelují naše

kamarády?"

"Ne," odpověděl mu druhý. "To je revoluce. Bijí se v ulicích. Zde je

to častý zjev, který nikoho ani nepřekvapí. Poslyš! Teď je slyšet i

strojní pušky. Pochopíš přece, že na popravu se nebéřou kulomety.

To by bylo trochu drahé."

"Je to pravda, ale co to pro nás znamená?"

"Mnoho, mnoho. Pro jedny z těch, kteří se tam bijí, jsme přece vezli

zbraně. Zvítězí-li, pak jsme zachráněni."

Naslouchali hluku bitvy na ulici, který se neustále blížil k nábřeží.

Naděje vězňů rostla. Jen Bafulo nevěřil a hodlal si pomoci sám. Zatím

co ostatní hovořili o budoucnosti, zabýval se mřížemi okénka a

podařilo se mu je vylomiti. Ale jen proto, aby zjistil, že jeho práce byla

marná. Ani Jacques se nemohl protáhnout úzkým okénkem, natožpak

obr rázu Bafulova. Jacques však přece jen se mohl do okénka

vsunout tak daleko, že viděl na ulici. Hlásil spoluvězňům, co vidí, ale

nemohli uhodnouti, která strana vítězí.

"Nech toho, hochu, a polez dolů," varoval jeden z námořníků.

"I zbloudilá kulka usmrcuje."

Jacques chtěl uposlechnouti rady, když zaslechl pod oknem

zaštěknutí. Byl to Rek, který šel po stopě svého pána a teď mu

radostným štěkotem oznamoval, že ho nalezl a čeká na něho.

Nastala noc, aniž na ulicích města došlo k nějakému rozhodnutí. A

ráno znamenalo pro vězně konec nadějí, neboť do cely přišli vojíni a

přinesli jim hnusnou polévku. Povstalci byli tedy poraženi.

Odpoledne byli pak všichni předvedeni k výslechu. Výslech byl

- 30 -

krátký a způsob jednání vězňům jasně dokazoval, že nesmějí doufat

v milost. Hovořili o tom, když byli uvedeni zpět do cely, ale Bafula

tentokráte rozhovor nezajímal. Stále jen stále u dveří a poslouchal.

"Co tam máš?" ptal se ho jeden z námořníků.

Bafulo jen učinil posunek, který měl znamenat, aby byli tiši. A pak

odešel ode dveří a vykládal šeptem:

"Venku jeden voják být... on chodit... chodit sem a tam. Vy slyšet ?"

"Slyšíme, ale co s tím?"

"On jeden člověk být. Jeden člověk ona nic být."

Vězni dosud nepomýšleli na útěk. Teprve teď jim Bafulova slova

ukazovala cestu k svobodě. Bylo ovšem třeba vyrazit dveře kobky,

ale ty byly málo pevné a jistě neodolají Bafulově síle. Horší bylo, že

způsobí tím hřmot, hlídka bude upozorněna a snad i vystřelí. Pak

ovšem by bylo vše ztraceno.

Černoch si věděl rady.

"Nic dveře vyrážet. On Bafulo nemocen, moc nemocen, moc křičet,

voják přijít, Bafulo skočit, Bafulo uškrtit."

"Tak to nepůjde," krotil jeden námořník černochovu fantasii. "Vojín

by sem nešel sám, zavolal by i druhé. Musíme na to jinak a já se o to

pokusím."

Vytáhl z kapsy nůž, přiblížil se ke dveřím a počal pracovati na jejich

zámku. Po chvíli se mu podařilo zachytit zub zámku a stlačit jej tak,

že zámek povolil. Hlídka v té chvíli byla na druhém konci chodby.

"Tak to už by bylo," hlásil námořník. "Ale zbývá nejtěžší, dostat se

ven. . . Učiní-li vojín poplach, jsme ztraceni."

"Já vzít voják na starost, ona nekřičet," ujišťoval Bafulo.

Nebylo vyhnutí. Musili se odvážit a Bafulo byl z nich nejsilnější.

Pootevřel malounko dveře a čekal. Když vojín je přešel, vyrazil na

chodbu a jedinou ranou pěstí ho srazil k zemi. Muž padl bez hlesu.

Uprchlíci vyrazili na chodbu a na jejím konci nalezli otevřené okno,

vedoucí do pustého dvora. Nepozorovaně se jím dostali, ale ještě

nebyli zachráněni. Dvůr byl obklíčen vysokou zdí. Konečně objevili

kůlnu, na niž vylezli a spustili se na druhou stranu. Zeď byla sice pět

metrů vysoká, ale na druhé straně bylo měkké pole, takže seskok

neměl za následek žádný úraz.

Byli volni, byli svobodni!

Dali se do běhu a za chvíli dorazili do města, kde hned zabočili do

jedné z neosvětlených uliček. Slyšeli za sebou hluk. Asi byl jejich útěk

objeven. Dali se do běhu. Bafulo držel Jacquesa za ruku a ubíhal jako

štvaný jelen. Hoch se náhle zachvěl. Cosi se ho dotklo. Ale tu již se

- 31 -

ozvalo radostné zaštěknutí. Byl to Rek, který hlídal před věznicí a

dohlídal se svého pána.

Bafulovy nohy hltaly přímo vzdálenost. Námořníci zůstali vzadu a

brzy již ani neslyšeli jejich kroků. Snad zabočili do jiné ulice.

Jacquesovi již téměř docházel dech, když konečně se dostali z města

a před nimi se rozkládal širý kraj.

Bafulo se radostně zasmál:

"My nic zastřelit, my nic bát!"

Nyní postupovali již krokem a brzy se dostali do jakéhosi lesa. Kde

byli, a jak daleko od města, to nevěděli. Byl zde však les, kde se

mohli skrýti přes noc.

Ráno jižjiž se chtěli vydat na další cestu, když spatřili tři blížící se

jezdce. Rychle se zase ukryli, ale jezdci minuli les, aniž se zastavili.

Nebyli to vojíni. Vyšli proto a dali se do chůze.

"Co teď budeme dělat?" ptal se Jaques.

"Ty nic bát," těšil se černoch. "Bafulo chtít Amerika a Bafulo vědět.

Jen jít."

Šli, ale stále byla před nimi jen rovina a rovina, porostlá tvrdou

travou. Nikde nebylo viděti domu nebo osady, a žaludek se hlásil o

své právo. A k večeru již sotva zvedali nohy. A Jacques se kromě

toho obával i jiného. Zdálo se mu, že bloudí v kruhu, a že se teď zase

vrací ke Caracasu.

Sdělil své obavy Bafulovi a ten rozhodl, že raději přespí noc v širém

poli. Ulehli a brzy usnuli. Pojednou však byl Jacques probuzen

dotykem. Vyskočil. . . a viděl Reka, který nesl cosi v tlamě. Shýbl se a

spatřil zvíře, ne nepodobné zajíci. Probudil Bafulu.

"To moc dobré, on pes být hodný pes! My všichni jíst, my nic hlad.

Ty natrhat suchá tráva a klacky přinést, když najít, Bafulo zatím

pekáč udělat. "

Bafulův pekáč byla prostá díra v zemi, něco podobného miniaturní

peci. Než byl s ní hotov, Jacques již také přinesl náruč suché trávy a

kousky dřeva.

"To jít, to stačit!" pochvaloval si černoch, stáhl a vyvrhl prérijního

zajíce a rozdělal oheň.

V.

MEZI KOMEDIANTY A PIRÁTY

- 32 -

"Kdyby tak teď bylo něco k pití," povzdechl si Bafulo, když se dobře

najedli, "to by se to, panečku, spalo." Neřekl to, ovšem, ani tak

stručně, ani tak jasně, ale takový význam měla jeho slova. A zakončil:

"Jeden nesmí chtít on příliš moc!"

Spalo se jim však přes to dobře a ráno se statečně dali na novou

pouť. Nešli ještě ani půl druhé druhé hodiny, když se ze rtů

hochových vydral radostný výkřik. Před nimi se rozkládalo město,

veliké město.

Bafulo však byl tentokráte pln pochyb:

"Bafulo on nic jít," prohlásil pevně, "on nechtít do Caracas."

Marně mu Jacques vysvětloval, že je jist, že to není Caracas. Musil

alespoň povolit v tom, že nepůjdou hned do města, nýbrž že vyčkají

soumraku. Skryli se proto v jakési úžlabině a vydali se na cestu

teprve se soumrakem. Došli do města teprve tehdy, když již na ulicích

hořely plynové svítilny a snadno zjistili, že to skutečně není Caracas,

nýbrž Valencia, mající asi třicet tisíc obyvatel, tudíž opravdu velké

město.

Na ulicích bylo dosti lidí a všichni se brali jedním směrem. Oba

přátelé šli za nimi a brzy došli k velikému cirku, zdobenému sty

světel. Představení právě začínalo, na estrádě dohrávala kapela

ryčné hudby. A pak vystoupil muž v širokém klobouku, který cosi

vyvolával. Jacques mu nerozuměl, ale zato Bafulo pozorně

naslouchal. A když muž skončil, černoch mu odpovídal ve

španělštině, napodiv plynulé, jistě plynulejší, než byla jeho franština.

Když dokončil, cizinec kývl a Bafulo vzal druha za ruku:

"Ty jít, ty vidět. . . Moc dobré pro nás. . ."

Jacques šel za přítelem, aniž mu porozuměl, oč jde, a Rek vklouzl

nepozorovaně za nimi. Na estrádě si cizinec postavil Bafulu po své

pravici a opět něco vykládal obecenstvu.

"Co zde budeme dělat?" ptal se hoch tiše černocha.

"Bafulo se bít s černoch Browny, co on v cirk být boxer."

"A budeš-li poražen?"

"Pak vadit nic, pořád dostat dvě stě bolivar na dlaň."

"Ale je to nebezpečné."

"Nic nebezpečné. Bafulo dobrej boxer. Rána bác, on tvrdej rána."

"Ale tvůj protivník je možná ještě silnější."

"Být dvě stě bolivar, oba jíst."

Zatím ředitel cirku, neboť mluvčí byl ředitelem, ukončil svou řeč a

- 33 -

odvedl Bafulu s sebou. Jaques chtěl jíti za nimi, ale u vchodu mu dali

na srozuměnou, že je třeba zaplatit. Marně jim vysvětloval, že je

druhem Bafulovým. Nerozuměli mu a nevpustili ho do cirku.

Jacquesovi nezbývalo než odejíti a toulati se bez cíle kolem

obrovského stanu cirku. Posléze nalezl místo, kde plachta byla

špatně připevněna a odkud mohl pozorovati představení jako černý

divák. Představeni následovalo za představením, jedno odvážnější a

zajímavějšídruhého, ale vše to Jacquesa nyní nezajímalo. Netrpělivě

očekával, až se objeví Bafulo a jak se skončí jeho boj.

Konečně zase spustila hudba. Byla přestávka a zaměstnanci cirku

zatím stavěli na jevišti ring. A asi po desíti minutách byli obecenstvu

představeni zápasníci. Černoch Brown byl menší Bafuly, ale zato

svalnatější, a Jacques pocítil strach o svého přítele, ke kterému

přilnul.

Oba zápasníci byli přivítáni dlouhotrvajícím potleskem, pak hudba

zase spustila a menagéři zápasníků zatím připravovali boxery na

zápas. Navlékli jim těžké rukavice, dali jim poslední pokyny, hudba

umlkla a zazněl úder gongu. Černoši postoupili proti sobě, měříce se

zkoumavými pohledy. Na rtech Brownyho pohrával pohrdavý úsměv.

A pak se vyřítil na soupeře, snaže se mu zasaditi ránu do žaludku.

Bafulo však byl ve střehu. Obratně se uhnul a rána šla mimo. Opět

učinil Browny výpad a tentokráte se mu podařilo zasáhnouti Bafulu do

prsou. V Jacquesovi se zatajil dech.

Ale Bafulo snesl ránu bez hnutí a pak se mihla vzduchem jeho

pravice. Browny při úderu se naklonil poněkud vpřed a Bafulova rána

ho zastihla zespodu do brady. Až k Jacquesovi bylo slyšeti tupý úder,

následovaný v zápětí mocnějším a temnějším. To se Browny

poroučel k zemi. Ředitel cirku, který řídil i zápas, přiskočil k padlému

a odpočítával. Napočítal deset, ale Browny se nepohnut Nezbývalo,

než prohlásiti Bafulu za vítěze, což obecenstvo přijalo nekonečným

jásotem. A byli i diváci, kterým nedostačila slova k vyjádření nadšení.

Prodrali se k ringu, strhali provazy, vyzdvihli Bafulu na ramena a v

triumfu ho nosili kolem cirku za zvuku veselého pochodu.

Jacques se vrhl k východu z cirku, aby zde čekal na černého

přítele.

A čekal dobrou hodinu, než černoch konečně vyšeL

Reditel cirku, který vyšel s Bafulou, uvedl ho do malé místnosti,

která mu sloužila za pisárnu. Tentokráte byli tam vpuštěni i Jacques a

jeho pes.

Zatím co ředitel mluvil, Bafulo překládal hochovi jeho slova do své

- 34 -

kostrbaté franštiny. Seňor Escamil o, jak se ředitel cirku jmenoval,

vyplatil Bafulovi pět set bolivarů za dnešní zápas a navrhoval, že mu

bude platit pět set bolivarů kromě celého zaopatření měsíčně,

zůstane-li s ním. Nabídka byla svůdná.

Bafulo se tázal Jacquesa o radu.

"Jen to přijmi," souhlasil Jacques. "Až budeš mít dost peněz, můžeš

vždy jít za svým cílem."

Ale ředitel Escamil o, který zřejmě rozuměl francouzsky, byl jiného

mínění. Žádal smluvní závazek na dobu jednoho roku. Pak bude mít

Bafulo svobodnou volbu, zda chce zůstat neb odejít. Hoch radil k

přijetí a Bafulo podepsal smlouvu, ale dříve si vyhradil podmínku, že

ředitel zároveň najme i jeho mladého přítele.

Když pak oba přátelé osaměli, Bafulo pravil hochovi:

"Ty už nic pryč od Bafulo . . . Ty zůstat v cirkus. Ředitel ti dát

padesát bolivar na měsíc. .. To málo být. . . ale Bafulo moc mít, dost

dva co kousat."

"Ale co bych u cirku dělal? Vždyť nic neumím."

"Ty uvidět. . . Ty dělat třeba šašek a Bafulo naučit salto mortale. On

nic těžkej, on se jen zdát."

Jacques však nikdy netoužil, aby se stal akrobatem, komediantem.

Pravil proto:

"Zůstanu tedy, ale nepodepíši smlouvy. Chci zůstat volný, abych

mohl odejít, až se mi zlíbí."

"Dobře, já říct zejtra ředitel."

Odebrali se do nedaleké hospůdky, kde se najedli a pak se odebrali

k vozům cirku, kde měli spát. Ředitel poukázal Bafulu,aby se ohlásil u

seňora Zapaty, který mu určí vůz. Stalo se tak, a oba přátelé se

připravovali ke spánku. Jacgues si povšiml, že jeho přítel pojednou

zesmutněl.

"Co je ti?" ptal se ho.

"To nebýt možné, to nebýt moc bejt."

"Co není možné?"

"Seňor Zapata říkat, on cirkus zítra odejet, odejet do . . . Caracas."

"To není opravdu možné, neboť tam by nás zatkli."

"A co dělat, když Bafulo podepsat?"

"Dostal jsi již nějaký závdavek na plat?"

"Bafulo nic nebrat, pět set za zápas mu stačit."

"Tak půjdeme k řediteÍi, vysvětlíme mu, proč nemůžeme u něho

zůstat a on nás jistě propustí."

- 35 -

Oblékli kabáty a dali se na cestu. Snadno nalezli vůz, ve kterém byl

ubytován ředitel. Bafulo vystoupil po schůdkách a právě se chystal

zaklepat, když se za ním vynořil temný stín. Černoch vyrazil krátký

výkřik a klesl k zemi.

Jacques se vrhl k příteli, ale ten se nehýbal.

Volal: "Bafulo, Bafulo!"

Černoch jen zasténal. Tu Jacques se dal do volání o pomoc. Lidé se

sbíhali a dotazovali, ale Jacques jim nerozuměl. A kdyby i rozuměl,

"nebyl by jim mohl dát vysvětlení.

Tu se otevřely dveře vozu a vyšel ředitel. A zároveň ze sousedního

vozu vyskočil clown, cosi rychle řediteli vyprávěl. Jak vyprávěl, jeho t

tvář se svraštovala hněvem. Sehnul se k Bafulovi, rozepjal mu kabát

a jeho ruka se zbarvila krví. Celý zástup s ředitelem v čele dal se nyní

do běhu k nedalekému vozu. Zůstali jen Jacques a clown, který

pomohl hochovi donésti raněného do vozu a zde ho obvazoval.

Vyznal se v tom, neboť býval ošetřovatelem v nemocnici. Při práci

pak vyprávěl Jacquesovi, co viděl.

"Není divu, že se stalo to, co se stalo. Browny je zločinecká

povaha, opravdový divoch. Jsa zuřiv, že byl přemožen, chtěl se

pomstít. Počítal s tím, že Bafulo půjde ještě k ředitelovi a skryl se u

jeho vozu. Viděl jsem ho, ale myslil jsem že čeká na ředitele, až

vyjde. Pak jste přišli vy a v Brownyho ruce se zaleskl nůž. A tvůj

přítel se skácel. Ředitel teď šel najít Brownyho. Tomu se to

nevyplatí!"

Clown mluvil výborně francouzsky a hned vysvětloval, že se potloukal

ve Francii u různých cirků téměř deset let.

Zatím se vrátili někteří z akrobatů, kteří byli posláni, aby poskytli

Bafulovi první pomoc. Když viděli, že jsou již zbytečni, jeden z nich se

rozběhl pro lékaře. Bafulo zatím přišel k sobě a otevřel oči.

"Kde být Bafulo, co se stát?" ptal se.

Snažil se pozvednout, ale bolest ho srazila zpět.

"Nehýbej se!" vybízel Jacques.

"Ach, ty tady, hochu! Já nerozumět, proč? Já bolet, moc bolet!"

Přišel lékař. Sklonil se nad raněným, prohlédl ho a pravil krátce:

"Je to vážné! Musí být dopraven do nemocnice."

Ubohý Bafulo. Neměl opravdu štěstí. Sotva se na něho štěstí

pousmálo, již zákeřník zmařil všechny jeho naděje a snad i jeho život.

Jacques jel s Bafulem do nemocnice a vyšel ven, když tam byl

- 36 -

černoch uložen. Před východem na něho čekal Rek, který se kdesi

zatoulal právě ve chvíli, kdy jedině on mohl zabrániti zločinu a

vyzraditi přítomnost čekajícího zákeřníka.

Jacques byl nyní v těžkém postavení. Co si měl počít v cizí zemi,

jejíž řeči neznal. Měl se snad vrátit do Caracasu? O tom nemohlo být

ani řeči. Toužil k moři, ale tudy mu cesta byla zavřena. A že by ho

ředitel u sebe ponechal, na to si nedělal pražádných nadějí. Ale co

mu zbývalo, než vrátit se k cirku, alespoň pro tuto noc.

Ve vozech zatím již všude byla tma. Všichni spali. Jacques usedl na

schůdky jednoho vozu a usnul.

Probudilo ho jemné zatřesení. Před ním stál mladý hoch, o něco

starší jeho, který držel v ruce hrneček kávy a kus chleba.

"Vezmi si a jez!" pobízel Jacquesa francouzsky. "Jsi soudruh toho

černocha, vím to. Ředitel právě před chvílí odešel na policii učinit

udání. Browny po činu zmizel. Hledali jsme ho včera, ale marně."

Jacques se nedal dvakráte pobízet, nebot měl hlad a horká káva

mu byla příjemná po noci, ztrávené v chladném nočním vzduchu.

"Brownyho zde neměl nikdo rád," pokračoval hoch, "neboť to byl

surovec. Všichni jsme se ho báli a i ředitel jím pohrdal, ale držel ho,

neboť byl dobrým číslem, které znamenalo značné příjmy. Jen kdyby

ho dostali."

"Myslíš, že ho nedostanou?"

"Asi těžko. Ten bude již daleko nebo dobře skryt."

Jacquesovi bleskl mozkem nápad.

"Mohl by mi zde někdo opatřit nějaký kus Brownyho šatu, nebo

vůbec něco, s čím byl vrah častěji ve styku?"

"To je jisté," odpověděl clown, neboť hoch byl také clownem a bydlil

společně ve voze s oním, který včera poskytl Bafulovi prvou pomoc.

"Ale k čemu to potřebuješ?"

"Dám to očichat svému psovi a . . ."

"Již chápu. Slyšel jsem o psech, kterých policie používá k vypátrání

zločinců. Je-li tvůj pes vycvičen."

"Vycvičen není, ale mne již několikráte nalezl za těžkých

podmínek. Myslím, že ani tentokráte nezklame."

"Byl bych rád, kdyby se Brownymu dostalo zasloužené odměny. Ale

musíme chvíli počkat, až vstane správce Zapata, který má klíč od

Brownyho vozu.

Hoch usedl vedle Jacquesa na schůdky vozu a jal se vyprávěti o

- 37 -

sobě. Byl to opravdu krutý život, který prožil. Jmenoval se Pil eto,

jiného jména alespoň neznal. A jen matně si vzpomínal, že kdesi mu

někdo říkal Denis. Byl nalezenec, který již v útlém mládí byl ponechán

sám sobě na dlažbě Paříže. Zkusil všechny možné prostředky, aby

se obživil a posléze byl sebrán tlupou komediantů, kteří ho vycvičili

na akrobata a šaška. S nimi se dostal do Jižní Ameriky, ale zde se

tlupa rozpadla a Pil eto byl zase na holičkách. Proto rád přijal

zaměstnání u seňora Escamil a, ač bylo velmi špatně placené. Jeho

snem bylo dostat se zpět do Francie a zde se vyučit nějakému

řemeslu.

Zatím vyšel z vozu správce Zapata a Pil eto se rozběhl k němu. V

rátil se za chvíli a v ruce měl klíč. S Jacquesem se odebrali k

jednomu z vozů. Pil eto odemkl a vstoupili. Pil eto otevřel starý kufr a

vytáhl z něho zamaštěný kabátec, který podal Jacquesovi. Jacques

jej dal očichat Rekovi. Pes krátce zaštěkl a začal škrabat na dveře.

Jacques podal ruku Pilettovi, poděkoval mu a chystal se k odchodu.

Piletto ho zadržel:

"Víš, šel bych rád s tebou, ale musím do zkoušek. Vezmi si proto

tohle zde a dej na sebe pozor."

Strkal mu do ruky dvacet bolivarů, jistě těžce ušetřených a snad jeho

celé jmění.

"To nemohu vzít," bránil se Jacques.

"To musíš," rozhodně pravil Piletto a vsunul mu peníze do kapsy.

"A až skončíš ten lov na člověka, nebudeš-li mít jiného

zaměstnání, vrať se sem. Přimluvím se za tebe, aby tě ředitel vzal

tlouci buben. To se naučí každý, jen má-li hudební sluch."

"Ten mám."

"Tedy na shledanou a mnoho štěstí."

Podali si ruce a Jacques otevřel dveře. Pes vyběhl a utíkal do

městské ulice, že Jacques mu měl co stačit.

Valencia je velké město, město obchodních domů a továren, kde

nalézá zaměstnání mnoho černochů a míšenců. Bylo tedy velmi

těžké vzíti si za úkol vyhledati zde černocha, kteří pro oko bělochovo

se sobě podobají jako vejce vejci. A ke všemu se i Rek za chvíli

nerozhodně zastavil.

Rek nebyl policejní pes, ale patřil z části k rase, ze které jsou

policejní psi vychováváni. Jen z části, nebot ve skutečnosti byl

míšencem několika ras, jak tomu bývá pravidlem u vesnických psů.

Ale měl dokázat, že i pes smíšené rasy může být dobrým stopařem.

- 38 -

Již asi hodinu se potulovali z ulice do ulice, když se pes zastavil

před obchodem, na němž se skvěl nápis: Bodega de vinos, což značí

vinárna. Jacques vstoupil.

Nikdo si ho nepovšiml. Jen číšník přistoupil k jeho stolu a čekal na

rozkaz. Jacquesovi bylo úzko. Jak si měl něco objednat, když

nedovedl slova španělsky. Vzpomněl si však na nápis na tabuli před

vchodem a pravil pevným hlasem:

"Vino."

Číšník odběhl a za chvíli se vrátil s cínovým pohárem, ve kterém se

černala jakási tekutina. Jacques položil na stůl bolivar a číšník mu

vrátil pětasedmdesát centimů. Hoch dal číšníkovi dvacet centimů

zpropitného, a ten se rozplýval v dících. Zřejmě nebyl zvyklý na

takové zpropitné.

Mezitím měl však Jacques co dělat, aby udržel Reka. Pes sebou

zmítal a chtěl mermomocí do pozadí místnosti. Jacques pohlédl tím

směrem a spatřil tam několik černochů, hrajících v karty. Ten velký,

silný ano, to byl Browny.

Jacques byl nyní v rozpacích, co má dělat. Zatknouti černocha

přece sám nemůže, to věděl. Přitáhl proto psa k sobě, upil vína a

vyšel na ulici, kde se obrátil na prvého policistu s dotazem, kde je

policejní úřad. Policista porozuměl a ukázal do sousední ulice. Ano,

zde byl znak a pod ním nápis: Policia.

Jacques vešel a hlásil příčinu své návštěvy. Úředník mu nerozuměl,

ale zavolal jiného, který francouzsky mluvil:

"Jakže? Říkáte vrah! A zde v sousedství?"

"Ano, tamhle v té ulici, co je nápis Bodega de vinos."

"Ach u Ragonda. To může být, to je pochybné místo, kde jsme již

často učinili podařený lov. Ale nemýlíte se podobností?"

"Nemýlím. A i kdybych se i mýlil, nemýlí se tenhle pes, který

stopoval vraha od cirku až sem."

"Počkejte tedy."

Úředník stiskl tlačítko zvonku a přišel statný policista. Obdržel rozkaz

a za chvíli ještě se třemi druhy stanuI před úředníkem.

"Tak jdeme," pravil úředník.

Došli ke krčmě a vstoupili. Krčmář policisty uctivě zdravil.

"Kde je ten muž?" ptal se úředník Jacquesa.

"Tam ten u rohu stolu!"

Nemusil více říci. Browny se otočil a když spatřil policisty, jedním

skokem se octl u otevřeného okna. Ale policisté byli rychlejší. Chopili

- 39 -

se ho a přes zoufalou obranu vrahovu mu nasadili želízka.

Na policii Jacques musil znovu opakovati své obvinění, které

úředník překládal do španělštiny. Browny vrhal na hocha nenávistné

pohledy, ale statečně zapíral, že není hledaným vrahem, že je

pokojný dělník na farmě, ze které právě do města přijel.

Přednosta úřadu dal Jacquesovi vysvětliti, co obviněný říká a

dotazoval se, zda snad byl nějaký svědek jeho činu.

"Ano, ano," horlivě přisvědčoval hoch. "Jeden clown z Escamil ova

cirku, který ho viděl při činu a který ho dobře zná."

"Pak pro něho dojděte. Policista Cuchillo půjde s vámi."

Odešli k cirku, kde clown se právě připravoval, na večerní číslo. Ale

před policií musila zkouška ustoupit. Ředitel Escamil o, když slyšel,

oč jde, nejen clowna sprostil služby, ale šel sám s ním.

Když na policii nejen Escamil o dosvědčil Brownovu totožnost, ale

clown zároveň protokolárně vypověděl, jak spatřil Brownyho při činu,

nezbylo černochovi než se přiznat.

Browny byl odveden do vězení a Jacquesa si odváděl seňor

Escamil o, který mu nabídl místo bubeníka, jak to Piletto navrhoval.

Co měl Jacques dělati. Přijal. Nevzdal se však tím svého snu o tom,

že se stane kapitánem. Chtěl zůstati u cirku jen tak dlouho, než si

ušetří trochu peněz, aby se mohl vypraviti k pobřeží a zde vstoupiti na

některou loď, plující do Francie.

A večer již Jacques zasedl na estrádě cirku u velkého bubnu, jsa

oděn v červenobílý úbor šaška, s vysokou, bílou čapkou na hlavě.

Pro nejbližší chvíle měl zabezpečen alespoň denní chléb, ale něco

jiného ho trápilo. Zítra měl cirkus odjeti do Caracasu. Svěřil se se

svou starostí Pilettovi a vyprávěl mu vše o svém zatčení.

"Z toho si nic nedělej. Nikdo se tě ani nevšimne. A když, což by tě

mohl poznat. Až budeš sedět na estrádě, tak si nabílíš trochu víc

obličej. Nemysli si, že zde se nějak horlivě pátrá po zločincích. Viděl

jsi to sám. Kdybys nebyl nalezl Brownyho, byl by seděl v krčmě vedle

policejního ředitelství třebas několik dní."

Jacques uznal, že Piletto má pravdu. Než však měl odjeti, rozhodl

se navštíviti Bafula. Společně s Pilettem se odebrali do nemocnice,

ale tam jim sdělili smutnou zprávu, že Bafulo ráno zemřel. Zřízenec

nemocnice je ochotně zavedl do umrlčí komory k mrtvému, neboť

Jacques chtěl ještě naposled stisknouti byť i již chladnou ruku

přítelovu.

Když se ředitel Escamil o dovědělo Bafulově smrti, odložil o den

odjezd a nařídil všem zaměstnancům, aby se zúčastnili pohřbu. A tak

- 40 -

měl Bafulo skutečně důstojný doprovod ke hřbitovu za městem, kde

byl uložen do hrobu, nad nímž byl vztyčen jen prostý, dřevěný kříž se

jménem Bafulo. Ubohý černoch snad měl nějaké jiné jméno, snad

měl někde i rodinu, ale toho nikdo nevěděl.

Příštího dne se vydali na cestu. Jacques byl přidělen jako třetí do

vozu Pilettova a jeho společníka, onoho clowna, který poskytl prvou

pomoc Bafulovi. Vesele se bavili cestou vyprávěním svých životních

příhod, ale Jacques zesmutněl a umlkl, když se blížili ke Caracasu. A

se skutečným strachem zasedl při prvém představení na estrádu, ač

pohledem do zrcadla se přesvědčil, že ani vlastní bratr by ho

nepoznal. Ale jeho strach neměl dlouho trvat.

Ještě než došlo k zahájení představení, na ulici se ozvaly výstřely

a obecenstvo, které se tísnilo před cirkem, se rozprchlo, jako když

střelí do vrabců.

"Co se stalo?"

“Celkem nic pozoruhodného. Jen zase revoluce. Vládní vojsko

potlačilo prvý výbuch revoluce a vláda se domnívala, že bude opět

nejméněně rok pokoj. Vojsko bylo odvoláno z města a na to čekali

povstalci. Znova udeřili na vládní budovy a po malé bitce se stali

jejich pány.”

Jacques si oddychl, když uslyšel, co se stalo. A ieště více si

oddychli námořníci kapitána Carougea, kteří měli právě druhý den

býti popraveni. O tom sice Jacques nevěděl, ale na své bývalé druhy

nezapomněl.

"Když to takto dopadlo, tak tu dlouho spolu nebudeme," pravil

Pilettovi ihned, jakmile se rozšířila zpráva o vítězství povstalců. "Hned

zítra vyhledám svou loď, aby mi kapitán neodplul."

"Kam jede?"

"Do Francie ovšem.”

"Chtěl bych také do Francie," vzdychl si Piletto.

"Tak pojeď!"

"Nemám přece peněz na cestu:."

"Tak se dej najmout jako plavčík. Přimluvím se za tebe u kapitána,

o němž jsem ti vyprávěl. Nebyl-li ovšem zastřelen nebo neodplul-li již.

Zítra to vypátráme."

Příštího dne časně ráno se pustili do města na výzvědy. Piletto

dovedl španělsky a proto se snadno dověděl, že ve věznici po prvé

revoluci nebylo poprav. Jacques proto zamířil do přístavu, kde doufal

najíti svou loď.

Ale nemusil ji hledat. Ještě ani nedošli na nábřeží, když mu někdo

- 41 -

zaklepal na rameno. Byl to Mahudec.

"To je dost, hochu, že se

ti uráčilo vrátit. Kapitán už prohledal celé vězení. Pojď rychle k němu.

Odebrali se na loď, která se již připravovala k odplutí. Jacques byl

přivítán jásotem celé posádky a dotazy nebraly konce. Před

kapitánem musil vyprávět své příhody a zakončil žádostí, že by chtěl

po lodi zpět do Francie.

"Tak jsi přišel v pravý čas, za dvě hodiny jedeme. Už se ti pevnina

zhnusila, viď? Ale mně také. Peníze za zbraně jsou v kapse a zde

člověk nikdy neví, co přinese zítřek. Proto raději pryč. Chudák Bafulo!

Kdybyste byli neutíkali, mohl být živ, a ty jsi mohl mít ušetřeno mnohé

trápení."

"Ale když nás chtěli zastřelit!"

"Tebe přece ne! Ty bys to byl odnesl výpraskem. Ale já jsem měl

namále. Kdyby nebylo včerejška, byl bych teď již mrtev. Teď je však

již všechno dobré a tebe též čeká odměna tří set franků."

"Kapitáne," ozval se nesměle Jacques, "já nechci těch tři sta franků, ale měl bych jinou prosbu."

"Tak s ní ven!"

"Venku na mne čeká přítel a ten by také rád do Francie."

"Je to námořník?

"Ne, akrobat!"

"A co mám já, k čertu, dělat s akrobaty!"

"Chtěl by jet jako plavčík."

"Myslíš, že je moje loď školou pro plavčíky? Máme přece tebe dost.

Neslibuji nic, ale přiveď ho sem, ať se na něho podívám."

Jacques byl skokem pro Piletta. Věděl, že má vyhráno.

"Tak ty prý chceš ke mně za plavčíka?" ptal se kapitán Pilletta.

"Ano, chtěl bych rád do Francie."

"Nu, do Francie pojedeme, ale trochu oklikou. A plavčíka mám již

jednoho, což mi stačí. Jacques za tebe zaplatil tři sta franků, ale to

nestačí. Musíš doplatit!"

"Dám vám všechno, co mám. A ještě budu pracovat."

"A kolik toho vlastně máš?"

"Šedesát bolivarů."

Kapitán se zasmál.

"To ti tak stačí na projetí se po přístavu, ale ne do Francie. A loď jsi

ještě neviděl, viď?"

"Ne."

"Kapitáne," zaprosil Jacques.

"Nepřerušuj mě, dokud jsem nedomluvil," zavrčel kapitán. "Nebude

- 42 -

nic, jestliže tu, zpropadení kluci, nebudete se svými sakypaky do tří

hodin. Své peníze si nechte oba a marš, ať jste tu brzy zpět. Jinak

jedem bez vás. . ."

"Děkujeme, kapitáne. . ."

"Nechte si díků a plavte. Líbí se mi ten, kdo se nebojí práce a kdo

se dovede zastat přítele."

Hoši se nedali pobízet a vyběhli na nábřeží.

"Tak vidíš," začal Jacques, "chtěl jsi, abych zůstal u Escamil a a teď mu sám jdeš dát sbohem."

"To mne ani nenapadne. Sbohem mu dávat nebudu. Podepsal jsem

smlouvu a nepustil by mne."

"Pak tam tedy ani nepůjdeme. Či tam máš nějaký poklad?"

"Jen jedny šaty, a ty ještě nestojí za nic."

"A já vůbec nic. Tak tam tedy nejdeme. Trochu peněz máš, a za ty

dostaneš ve městě nějaké starší námořnické šaty. Pojď, nakoupíme,

a je po starosti."

Piletto uznal dobrou radu a místo k cirku, oba hoši zamířili do

přístavních ulic, kde bývá vždy dosti vetešníků. Brzy koupili za třicet

bolivarů starší oblek a zbývalo ještě koupiti košili. Zastavili se před

jedním

výkladem a vybírali. Piletto vešel do obchodu. Když se Jacques otočil

od výkladu, div nezkameněl. Hleděl do tváře černochovi, a tím

černochem byl Browny, kterému se podařilo uprchnouti z vězení ve

Valencii a který se zatím dostal také do Caracasu.

Bídník zabručel cosi, čemu Jacques nerozuměl a chopil ho za

límec u kabátu. Hoch se bránil ze všech sil, ale co by byl zmohl,

kdyby se mu nedostalo Rekovy pomoci, který skočil na negra a

zakousl se mu do lýtka.

Začali se k nim sbíhat lidé. Browny chtěl utéci, ale Piletto, který

právě vyšel z obchodu, upozornil na něho policistu.

"Zatkněte toho muže. . . Je to vrah. . . Utekl z vězení ve Valencii!"

Policista se vrhl na černocha, ale nebyl by nic zmohl, kdyby nebylo

Reka a pomoci nejen obou hochů, ale i několika námořníků. Konečně

dostal Browny na ruce želízka a hoši byli vyzváni, aby šli se

strážníkem na policii. Tam musili dlouho čekat, než došlo k

sepisování protokolu. A čas plynul. Konečně byli volni, byly tři

hodiny již dávno pryč.Jedním letem spěchali k přístavu a zde na

nábřeží - skutečně ještě čekal člun a v něm sám kapitán.

"Zatracení uličníci," vítal je z dálky kapitánův hlas. "Kde jste se toulali? Však já vás na lodi naučím, co je to přesnost."

- 43 -

Piletto byl trochu zaražen takovým přivítáním, ale Jacques ho

uklidňoval:

"Neboj se. Kapitán křičí, ale je dobrák."

Než dojeli k lodi, Jacques kapitánovi vše vysvětlil. Kapitán se však

mračil stále. A jak vstoupili na loď, hned dal píšťalku k ústům a dal

povel k odplutí.

"Ty se chop té spodní plachty," nařizoval Jacquesovi. "A ty," obrátil se na Piletta, "jdi mu pomoci."

Ve skutečnosti hoši vyplnili rozkaz obráceně. Piletto byl mžikem na

stožáru a již stál na ráhně a povoloval plachtu. A Jacques jen

pomáhal. Kapitán se na Piletta díval se zalíbením a když sestoupili,

zavolal ho k sobě:

"Ty už jsi byl plavčíkem, viď! A mne jsi přelhal," vytýkal hochovi.

"Nebyl, opravdu nebyl. Ale takhle se rozvinují plachty, když se staví

velký stan a chodit po ráhně, to je přece hračka proti chůzi po

provaze."

"I ano, vždyť jsi akrobat, na to jsem zapomněl," pravil kapitán a na

jeho tváři se objevil úsměv. "Mohu ti však již teď říci, že z tebe bude

námořník k pohledání. Neumíš snad také vařit?"

"To umím," doznával skromně Piletto. "Každý, kdo byl u malých

cirkusů, to umí."

"Tak plavte oba do kuchyně a chystejte večeři! Pro samý spěch

jsem zapomněl na náhradu za Bafulu."

Hoši ochotně seběhli do kuchyně, zatím co vítr nadul plachty a loď

se pomalu vzdalovala od pobřeží. Byli rádi, že jsou spolu a při hovoru

jim práce radostně ubíhala.

Jacques radil Pilettovi, aby se stal námořníkem, když ho kapitán

tak chválí.

"Moře, to není nic pro mně," namítal Piletto. "Chtěl bych se naučiti

nějakému řemeslu, které by mi zajišťovalo domov, pevný domov.

Toulání jsem již užil dost."

Jacques musil uznati, že má pravdu, ale proto sám přece nezměnil

svého rozhodnutí, že se stane kapitánem. Než se dostanou do

Francie, ještě se něčemu přiučí. Však to budou ještě tři měsíce, jak

jim prozradil kapitán. Loď totiž neměla jeti do Francie přímo, nýbrž

velkou oklikou přes Panamský proplav, ostrovy Fidži, Ceylon a Suez.

Kapitán chtěl totiž cestou nakoupit bavlny a sušených kokosových

ořechů, aby se nevracel do Evropy s prázdnou. Jacquesa zpráva

zprvu nepotěšila, ale pak se smířil. Konečně proč ne. K výdělku se

přidruží výdělek nový a bude mít alespoň na začátek do školy.

- 44 -

Cesta ubíhala bez jakýchkoli příhod a nehod. Propluli již

Panamským průplavem a příhodný vítr je nesl do Tichého oceánu.

Jacques pomalu se spřátelil s výškou a již sám mohl rozvinouti

kteroukoliv plachtu. Neměl sice jistoty Pilettovy, ale kapitán byl s ním

spokojen. S Pilettem byl spokojen ještě více, ač ten se na stožáru

objevoval jen zřídka, neboť se stal kuchařem a neměl proto povinnost

sloužiti zároveň jako lodník. A jako kuchař si získal chvály všech.

Jeho jídlo nebyly již hatlaniny ubohého Bafuly, nýbrž skutečná, dobře

upravená jídla, která námořníkům vesměs chutnala.

Jednotvárnost cesty nepřerušovalo nic, pranic. Až jednoho jitra se

ozval ze sudu hlídky, umístěného na prostředním stožáru, hlas,

zesilovaný hlásnou troubou.

"Loď pod větrem!"

Kapitán zamířil na loď dalekohledem a hned nařizoval, aby jeho loď

zamířila k oné cizí lodi. Na ní totiž byla vyvěšena vlajka, žádající o

pomoc v nouzi, a povinností každého kapitána na moři je, aby přispěl

ku pomoci všem, kdož jí potřebují.

Jak se blížili k neznámé lodi, která vyvěsila argentinskou vlajku,

teprve viděli, v jak ubohém je stavu. Plachty byly spravovány, přední

stožár nebezpečně nakloněn a na její palubě asi dvacet mužů,

černých jako noc, zuřivě mávalo a křičelo.

Kapitán Carouge se sám chopil nyní kormidla a řídil svou loď tak,

aby přirazila k boku cizí lodi.

Ale když lodi k sobě přirazily, posádka domnělé lodi v nouzi rychle

přeskočila na palubu Svatého Kryštofa se zbraněmi v rukou. Byli to

piráti, kteří lákali voláním o pomoc k sobě lodi, aby je vyloupili.

Došlo ke krátké bitce, ve které námořníci Svatého Kryštofa byli v

nevýhodě, neboť nebyli připraveni a neměli po ruce zbraní. Mohli se

brániti jen tím, co nalezli na palubě, kusy ráhen a vesly. Kapitánu

Carougovi se sice podařilo dostati se do kajuty a zmocniti se zde

revolveru. Vyběhl na palubu, zastřelil čtyři útočníky, ale pak sám padl

s prostřelenou hlavou.

Jacques a Piletto, kteří v době přepadení byli v kuchyni, měli

strach, opravdu strach. Vždyť to byli jen hoši. Nutkáni strachem,

zalezli za kuchyňský krb, kam Jacques za sebou vtáhl i Reka a sevřel

mu čenich, aby nemohl štěkat. Nahoře zatím zuřil boj, který však

slábl, až ztichl docela. A pak piráti začli prohledávat loď.

I do kuchyně vešli, sebrali zde veškeré zásoby jídla, ale krbu si

žádný ani nepovšiml. Hoši zatajovali dech plni strachu, že budou

objeveni a Jacques stále silněji a silněji tiskl Rekův čenich. Piráti se

- 45 -

však dlouho v kuchyni nezdrželi. Sebrali, co se jim hodilo a pak již jen

z jiných míst lodi bylo slyšeti jejich slídění, až konečně vše utichlo.

Hoši ještě hodinu setrvali v úkrytu, než posléze se Jacques odvážil

na výzvědy. Opatrně vylezl po schůdkách a vysunul hlavu. Paluba

byla prázdná, loď se kymácela, jako by nebyla nikým řízena, a v dáli

na moři mizela plachta. Jacques vystoupil na palubu. Všude jen

mrtvoly, ale jinak pusto.

"Piletto, Piletto," volal na svého druha. "Pojď nahoru. Již odpluli."

Piletto vystoupil z kuchyně. Loď se kymácela, neboť její plachty

nebyly svinuty a nikdo ji neřídil. Jacques již věděl dosti o řízení lodi a

přiskočil k opuštěnému kormidlu. Loď byla poslušna kormidla, ale

přece jen nebylo lze ji řídit. Jako by byla příliš těžká.

Pohlédl na mořskou hladinu a zachvěl se. Moře dosahovalo vysoko

nad čáru ponoru a loď přece neměla nákladu. Pochopil.

"Toneme, toneme!' volal na Piletta.

VI.

NA PUSTÉM OSTROVĚ

Byla to pravda, hrozná pravda. Loď klesala, sice zvolna, ale jistě.

Piráti ji navrtali před opuštěním pod čarou ponoru a tlakem vody se

proražený otvor stále více rozšiřoval. Katastrofa byla v dohledu, byla

otázkou jen krátkého času. Co dělat. . .? Bídníci, když opouštěli

loď,vzali s sebou i oba záchranné čluny, takže s té strany nebylo

naděje na spásu.

Piletto s Jacquesem se uchýlili na lodní můstek, ale ten byl již tak

nakloněn, že stěží na něm udržovali rovnováhu.

"Jsme ztraceni," povzdychl si Piletto. "Proč jsem jen vstupoval na

tuto prokletou loď?"

Jacques neztrácel odvahu a chladnou krev. Jeho zrak mžikem

objevil ohromnou, dobře vysmolenou bednu, ležící na palubě, kterou

piráti vytáhli odkudsi z podpalubí a po vyloupení nechali bez

povšimnutí. Zde byla možnost záchrany, sice velmi vratká, ale přece

jen naděje.

Spojenými silami dokázali oba hoši spustiti bednu na mořskou

hladinu, která na štěstí byla zcela klidná. Opatrný Jacques myslil na

vše a chtěl vratké plavidlo zásobiti jídlem z kuchyně, ale loď se teď

potápěla již tak rychle, že byla drahá každá vteřina. Bylo třeba dostati

- 46 -

se daleko od lodi co nejdříve i za cenu možné smrti hladem na

nekonečné vodní pláni.

Oba hoši se psem vstoupili rychle do bedny. Zatížením se stalo

plavidlo, dříve tak vratké, značně stabilnějším. Dvě prkna jim

posloužila za vesla a odrazili od nešťastné lodi. A ani o vteřinu

předčasně. Nebyli ještě vzdáleni ani dvě stě metrů, když loď

pojednou se vzepjala, postavila na příď a pak prudce sjela do hlubin.

I v této dálce od lodi pocítili hoši účinek vlny, která se vzedmula po

ponoření lodi. Kdyby se byli omeškali jen o několik málo minut,

nebylo pro ně záchrany, neboť vír by je byl strhl s sebou do temné

mořské hloubi.

Bedna, která se stala záchranným prostředkem obou hochů, byla,

jak jsme již řekli, značně veliká. Její délka byla tři metry, její šíře dva,

ale její hloubka nebyla příliš značná. Nedosahova ani celého metru.

Dokud bedna byla na palubě, tato okolnost nebyla ani tak nápadná

jako teď, kdy na moři byla zatížena třemi těly. Její okraj vystupoval

nad hladinu necelých šest centimetrů.

Pokud bylo moře klidné, byla bedna dobrým plavidlem, ale prvý

náraz větru, prvá větší vlna ji musila naplniti vodou a poslati do hlubin

za lodí, které byla bedna kdysi součástí. . .

Hoši si však dosud nevšimli nedostatečnosti svého plavidla . . .

Dosud viděli jen jediné, své štěstí v tom, že se jim podařilo opustiti

loď dříve, než ji pohltil nenasytný oceán.

Když se však plavili již asi dva kilometry, povšimli si jiné věci,

neméně vážné. Jejich plavidlo nebylo lze dobře říditi a velmi těžce se

dalo posunovati po klidné hladině. Nebylo štavěno pro účel, ke

kterému bylo použito. Bedna svým čelem kladla veliký odpor vodě,

který nemohla dobře zmoci poměrně úzká prkna, sloužící jim za

vesla. Paže je již bolely, ale nepřestávali veslovati, jako kdyby viděli

již svůj cíl, ač moře kolem dokola bylo pusté. Ale pak je uchvátil proud

a tehdy poznali, že proti němu nic nezmohou. Vyčerpáni odložili

vesla, či lépe řečeno prkna, a dali se unášeti proudem. . .

Až do nastavšího soumraku pozorovali bedlivě moře, zda nespatří

nějakou plachtu nebo kouř, ale vše marné. Oceán byl pustý. A pak

nesmírnou vodní poušť zahalila tma, která učinila konec všemu

pozorování. Jacques však dosud neztrácel naději.

"Až se rozední, jistě se setkáme s nějakou lodí."

"Myslíš?" nedůvěřivě odpověděl Piletto.

"Jsem o tom přesvědčen. Což jsi si nevšiml, kolik lodí jsme zde

potkali, dokud jsme byli ještě na naší nešťastné plachetnici. To je

- 47 -

důkaz, že moře je zde hojně navštěvované, že nejsme daleko od

lodní dráhy."

"To je pravda. Ale víš, zda se teď od ní nevzdalujeme? Můžeš říci,

kam nás proud nese?"

"To ovšem nemohu, ale jsem jist, že se nepohybujeme příliš rychle.

Uvidíš, že zítra nějakou loď spatříme."

Těmito slovy Jacques přítele jen těšil. Sám dobře věděl, že mořské

proudy bývají velmi prudké, ač toho nelze pozorovat, a ze svých

námořských zkušeností již dávno čerpal poučení, že parníky sledují

dráhu přesně pravidelnou, od které se do rána jistě velmi vzdálí.

Doufal jen v nějaký plachetník, které nemohou udržovati dráhu tak

přímou jako parníky.

Piletto neodporoval. Měl důvěru ve slova přítelova, ve kterém viděl

zkušeného námořníka. Sám nevěděl o moři docela nic, a mezi

slepými i jednooký bývá králem.

Bedna byla stále unášena proudem za neznámým cílem. Ale její

dráha nebyla nijak rovná, jak by si snad některý z čtenářů

představoval. Byly chvíle, kdy se úplně zastavila, kdy se točila kolem

své osy, aby se pak dala znova na cestu, ale docela jiným směrem.

To nebyl nijaký div, nýbrž zcela přirozený úkaz, neboť mořské proudy

mění směr v různých denních dobách, což je všem námořníkům

velice dobře známo, ale čeho dosud neznal "zkušený" námořník

Jacques.

Tento úkaz není divem, ale jeho příčina není nijak jednotná. Působí

tu sice nejvíce rozdíl teploty vodní hladiny v různých denních

hodinách, ale ne bez vlivu je i mořský příliv a odliv. O tom je

všeobecně známo, že je působen přitažlivostí měsíce a že se

projevuje dvakráte v době čtyřiadvaceti hodin, ale i tu má ještě vliv i

jiný činitel, a to přitažlivost sluneční, byť i bylo slunce od země

nesmírně vzdáleno. Bylo již vypočítáno, že sluneční koule působí na

příliv a odliv třetinou oné síly, kterou působí koule měsíční. A spojí-li

se obě přitažlivé síly, jak tomu bývá v dobách úplňku a nového

měsíce, pak nastává doba největšího přílivua odlivu, kdy rozdíl vodní

hladiny je velice značný. Ale ani tu není jednotnosti. Výše přílivu je

odvislá od plochy moře. Je známo, že ve Středozemním moři u

Gibraltaru dosahuje příliv až dvou metrů, kdežto v moři Jaderském

sotva dvacet až šedesát centimetrů. A na nekonečných prostorách

Tichého oceánu dosahuje rozdíl výše mořské hladiny při přílivu a

odlivu až dvaceti metrů.

To vše působí na mořské proudy, na jejich směr i sílu. Ale našim

- 48 -

hochům vše to bylo bezvýznamné. Pro ně měl cenu jen proud,

poněvadž doufali, že je zanese někam k pevné zemi, alespoň ke

kousíčku pevné země, kde by bylo něco k jídlu nebo alespoň trochu

pitné vody.

Pohlédne-li čtenář na mapu mořských plání, vidí spoustu ostrovů a

ostrůvků. Zdálo by se mu snad, že není tak nesnadné na některý

naraziti. Ale dopouští se tu omylu, neboť si neuvědomuje měřítko

mapy a s ním spojené obrovské vzdálenosti mezi oněmi tečkami,

které na mapě představují ostrovy a ostrůvky. Uvědomí-li si tu

vzdálenost, uvědomí si zároveň, jak málo naděje na spásu měli oba

hoši.

Jsou-li trosečníci na oceánu v dokonalém člunu, na kterém se dá

vztyčiti stožár a napnouti plachta, pak mají dosti naděje, že se

dostanou k místu, které pro ně znamená spásu, ale co mohli počíti

oba hoši na svém plavidle, které se nemohlo rovnati ani nejprostšímu

voru.

Zoufalství se jich však dosud nezmocnilo. . .Mládí méně přemýšlí a

více doufá a věří. A hoši dosud doufali, dosud věřili ve spásu, ať již v

podobě lodi neb pevné země.

Asi o půlnoci spatřili v dálce dvě bílá světla, která se k nim blížila a

později přiblížila natolik, že mohli rozeznati i mihotající se červené

světélko na boku.

"Parník, jsme zachráněni," zvolal Jacques, kterému byl znám

význam oněch světel. "Jede přímo k nám. . . Až se dostane ještě

blíže, budeme volati, a jistě nás uslyší. . . Noc je dosti jasná, a možná

že nás uvidí již dříve.

Parník, neboť byl to skutečně parník, stále vzrůstal a posléze minul

plavidlo obou hochů ve vzdálenosti asi sta metrů. Hoši namáhali svá

hrdla a hlasivky, ale vše marně. Na palubě zámořského obra jich

neslyšeli...

Temná silueta parníku byla pohlcena tmou, světla bylo ještě asi

čtvrt hodiny viděti a pak zmizela i ona. . . Hochy minula spása téměř

na dosah ruky. . .

"Kdyby to bylo za dne, byli by nás jistě spatřili. . ." utěšoval Jacques

Piletta i sebe. Zítra budeme mít jistě více štěstí."

Až do té chvíle nebylo téměř větru, ale po půlnoci se zvedl slabý

vánek a moře se lehce zvlnilo. Bedna hochů začala kolísati, ale

dosud nebylo nebezpečí, díky jejímu značnému ponoru...Vzrostl-li by

však vítr. . .? .

"Tak se zdá, že se počasí nějak horší," zahučel Piletto, jehož

- 49 -

důvěra klesala.

Jacques neodpověděl. I on již chvíli pozoroval oblohu a viděl, že

hvězdy jedna za druhou mizí pod příkrovem temných oblaků. A brzy

nastala úplná tma. . . Vor dosud se držel na hladině oceánu, ale vítr

zesiloval...

"Všiml sis, jak teď plujeme rychle, a že jsme změnili směr?" pravil

Piletto."

"Ano, všiml jsem si toho," odpověděl Jacques.

"Pak…pak se tedy uchylujeme od dráhy lodí.” "Proud nás k

ní zanese zase zpět."

"Myslíš?"

"Ovšem."

AleJacques ve skutečnosti již nemyslil, nemyslil na spásu. Bedna

nyní již tančila divoce na vlnách a Rek, který se skrčil na jejím dnu,

čas od času vyrážel smutné zakňučení. . . Jako kdyby tušil blížící se

smrt... Zvířata mají instinkt, který neklame a který lidé nepochopí...

Bedna kolísala a kolísala... Hoši se obávali, že každé chvíle se

překotí, že do ní vnikne vlna. Ale nevzdávali se. Pevně se chopili

jejích krajů a snažili se vyvažovati každý náraz vlny.

V této namáhavé práci jim minula noc. K ránu opět spatřili parník,

plující s rozžatými světly. Na parníku jich neviděli ani neslyšeli, ale

jeho objevení dodalo hochům nové odvahy, že se zvýšeným úsilím

bojovali o rovnováhu svého vratkého plavidla.

Na štěstí pro hochy moře se nebouřilo silněji. Nebyla to bouře, byl

to jen vítr, jaký se zvedá k ránu. Ale ráno znamenalo pro hochy

nadějí, že spatří loď, jejíž posádka spatří také je. Byli sice již

promočeni, jak prška vln čas od času se na ně snesla v podobě

jemného deště, bylo jim zima, ale neztráceli odvahy. Však přijde ráno,

teplo. . . i spása.

Leč k ránu se snesla nad moře mlha, hustá, bílá mlha, jak tomu

bývá téměř pravidlem v těchto krajích. A mlha byla tak hustá, že by

byli neviděli lodi, i kdyby plula jen na několik metrů kolem nich. Rek

se skrčil do kouta bedny a tiše zde ležel. Jen čas od času bylo slyšeti

skřípot drápů o prkna, jak se udržoval, aby neklouzal při náklonech

plavidla.

Rozednívalo se . . . Moře se poněkud uklidnilo, ale mlha nezmizela.

Naděje hochů však rostla. Doufali, že slunce rozptýlí brzy mlhu, že

budou míti rozhled - a že spatří loď, spásonosnou loď. . .

A pojednou spatřili něco temného, co rychle klouzalo po vlnách a

- 50 -

zmizelo dříve, než mohli rozeznati, oč vlastně šlo. . .

"Snad to byla velryba nebo delfín," pravil Piletto.

"Ne," odpověděl Jacques. "Spíše to byl člun."

"Myslíš? Vždyť člun by musil být o hodně větší."

"Myslím loďku. Zdálo se mi, že jsem v ní viděl člověka, který

vesloval. "

Byl snad Jacques mámen přeludem smyslů? Takové věci se dějí

na moři a zvláště, když jde o lidi, vyčerpané námahou a hladem, kteří

upírají celou svou naději jedním směrem. Pak se často stane, že vidí

to, co si viděti přejí, a co ve skutečnosti existuje jen v jejich

obraznosti.

Uplynulo několik minut. Bedna byla nyní unášena velice rychlým

proudem a smýkala se po vlnách. . . nahoru a zase dolů.

"Slyšel jsi?" tázal se Piletto.

"Ano.” odpověděl Jacques.

"Byl to lidský výkřik, že ano ?"

"Ano. To je nepochybné.”

"Pak je tedy někde nablízku člun."

A oba se jali křičeti ze všech sil:

"Pomoc. . . Pomoc."

Jen hluboký hukot moře jim odpovídal. A hoši křičeli a křičeli. Křik je

vyčerpal z posledních sil a obou se počala zmocňovati slabost. Hlava

se jim počala točiti, nebyli schopni jediného pohybu. Jejich smyslů se

zmocnila otupělost, zatím co proud je unášel stále rychleji.

Z otupělosti je probudil nový výkřik, tentokráte velice jasný a jasně

viděli loďku, která nedaleko nich tančila na vlnách.

"Pomoc," pokoušeli se volati ochraptělými hlasy.

Zdálo se, že jich nikdo neslyší. . . Nová loďka plula kolem nich, pak

jiná a opět jiná, a všechny mizely v mlze. . . Loděk byla celá řada a

hoši se posléze v duchu ptali, zda nesní. Snad ty loďky existovaly jen

v jejich fantasii. A přece. Vždyť je viděli tak jasně, že nebylo o tom

pochyb. A pak. Což by nebylo podivné, aby oba snili týž sen?

Prudký náraz je vrhl na sebe .. . Jejich plavidlo narazilo na skálu a

zastavilo se . . . jsouc zaklíněno mezi dvě skaliska.

Před sebou viděli dlouhý, temný pás a po pravici pruh písku.

Vystoupili s napětím sil z plavidla. Opravdu, byli na pevné zemi.

Byli tak promrzlí, že se sotva vlekli. Vůlí však donutili tělo k

poslušnosti a vytáhli bednu na písek, kde usedli, opírajíce se zády o

skaliska.

- 51 -

Mlha se počala rozptylovati a předměty se co chvíli stávaly

zřetelnějšími.

Před nimi dosud se zmítaly vlny s bílou pěnou na hřebenech, ale byly

stále nižší a nižší, neboť vítr se uklidňoval.

"Kde to jsme?" ptal se Piletto.

"Pravděpodobně na ostrově. . ."

"A snad i obydleném ?"

"Kdoví. . . to se ještě dovíme."

Zvedli se a pracně se vlekli přes skaliska. Klouzali a padali,

zachycovali se a zase klouzali zpět, až konečně se jim podařilo

dostati se na planinu ostrova, kde porůznu rostlo několik keřů, stále

houstnoucích a posléze přecházejících v les, který se jim jevil jako

temná hradba na východním pobřeží.

"Zdá se mi, že vidím obydlí... pravil Piletto.

"Kde?" ptal se Jacques.

"Tam, vpravo!"

"Ne, to nejsou obydlí. Jsou to jen kopce písku. . ."

"Jsi tím jist?"

"Myslím. Ale je ostatně snadné přesvědčiti se o tom. Pojďme jen k

nim. . ."

Ale Piletto váhal.

"Což, je-li ostrov obydlen divochy?"

"Byli bychom je již spatřili. Jsem přesvědčen, že jsme na pustém

ostrově. . ."

Šli pomalu vpřed, klopýtajíce při každém kroku. . . Umírali téměř

hladem a žízní, a vzchopili-li se ještě ve chvíli potřeby, neznamenalo

to, že nebyli téměř před omdlením. Rek je stejně smutně následoval

se sklopenou hlavou a vyplazeným jazykem. Nad jejich hlavami

poletovali mořští ptáci, kteří naplňovali vzduch svým drsným křikem.

Hoši šli stále k lesu, ale ten, jak se prve zdál být blízko, tak teď

zase se zdál ustupovati před nimi při každém jejich kroku.

"Odpočiňme si chvíli," navrhoval Piletto. "Nemohu již dále."

A hned padl na zemi. Jacques se řídil jeho příkladem. "Slunce

vystoupilo zatím již značně vysoko a jeho paprsky byly sálavé. Oba

trosečníci, zemdlení únavou i horkem, brzy usnuli. Byli by jistě

nemohli říci, jak dlouho spali, když se probudili a vydali znova na

pochod. Ale určitě několik hodin.

Rek nyní běžel před nimi. A to již nebyl vyčerpaný pes, jakým byl

- 52 -

Rek ráno, nýbrž svěží, veselé zvíře, které neopomíjelo prozkoumati

kdejakou houštinu.

"Náš pes je odolnější než my," pravil Jacques . . . "Člověk by ani neřekl, že již tak dlouho nežral."

Hoši nemohli věděti, že Rek vlastně byl již po obědě, a to po

dobrém obědě. Zatím co spali, spatřil ve křoví drobné zvíře, pustil se

za ním, ulovil je a na místě sežral. Odtud ta jeho nová síla a svěžest.

Hoši konečně došli k lesu. Bylo zde plno stromů, jejichž větve byly

obtíženy plody různých barev a tvarů. Jedny se podobaly

pomerančům, jiné jablkům neb rajským jablíčkům. . . Nedbajíce toho,

že by se mohli otráviti, hoši si natrhali plodů, zprvu je váhavě

ochutnali a pak hltavě snědli, když zjistili, že mají velmi lahodnou

chuť.

"Pokud budeme zde na ostrově, budeme míti alespoň jistotu, že

nezemřeme hladem. . ."

"Přece se nebudeme moci stále živiti ovocem," namítl Jacquesovi

Piletto.

"Vždyť zde přece nezůstaneme věčně. . . Zítra nebo pozítří

spatříme jistě loď, která nás vezme na palubu..."

Pojednou se mezi listím mihlo nějaké plavé zvíře, které rychle

zmizelo. Oba hoši se na sebe uděšeně podívali. . .

Rek hrozivě zavrčel a na hřbetě se mu naježily chlupy.

"Bezpochyby zde budou i divoká zvířata," pravil Piletto.

"Jestliže i jsou," odpověděl Jacques, "pak nejsou příliš nebezpečná,

neboť tohle alespoň před námi uteklo. . ."

"Tohle ano. Ale kdo nám ručí, že budou taková všechna. . . A kdyby

nás některá šelma napadla, co budeme dělat? Vždyť nemáme

zbraní."

Jacques chvíli přemýšlel a pak vytáhl svůj skautský nůž, od kterého

se po celou dobu nedovedl odloučiti. Byla to dobrá, švýcarská ocel,

výborně nabroušená. Jacques uřízl dvě větve, zbavil je postranních

větviček a podal jednu Pilettovi.

"Vezmi si ji. Zhotovím z těchto větví zbraně, kterými se budeme

moci brániti. Máš přece u sebe svůj námořnický nůž."

"Ano," přisvědčil Piletto.

"Půjč mi jej."

Piletto se podíval na přítele nechápavě.

"Co chceš dělati?" pravil jeho zrak.

Jacques byl vždy vynalézavý hoch. . . Vytáhl z kapsy silný,

dehtovaný provaz, jakým se na lodi spravují plachty, a jím pevně

- 53 -

přivázal Pil etův nůž k holi. Pak učinil podobně i s nožem svým.

Pak pravil příteli:

"Jak vidíš, máme teď dvě důkladná kopí, kterými se ubráníme již

šelmě, která by nás napadla."

"Zajisté," odpověděl Piletto, "ale jen tehdy, bude-li to jiná šelma než nějaký tygr nebo pardál . . . Proti těm bychom se s takovými hračkami

ubránili velmi těžko."

Piletto vždy více pochyboval než Jacques, který byl pln důvěry.

Jako pravý skaut vždy doufal, že se dostane i z nejobtížnějšího

postavení. . . Nyní oba si natrhali do zásoby plodů a pak procházeli

ostrovem. Jen do lesa se neodvážili vniknouti. Nebylo to nutné a

mohlo to být nebezpečné . .. Před večerem si vyhledali na noc

skalami dobře chráněné místo. Jejich šat byl nyní již suchý a nemusili

se proto báti nachlazení. Ostatně na ostrově, jak se již přesvědčili,

bylo podnebí velmi mírné.

"Ubohý Reku," pravil Jacques, hladě psa po hlavě, "nežral jsi již tak dlouho a o ovoce nestojíš. . ."

Rek jen vrtěl ocasem a radostně poštěkával. Kdyby byl dovedl

mluviti, byl by jistě pánovi vysvětlil, že zvíře, které zhltl k obědu, bylo

tak veliké, že ještě teď ho má plný žaludek. A Jacques by měl po

starosti. Takto byl nucen jen usouditi, že zvířata snesou mnohem víc

než lidé a v duchu Rekovi sliboval, že zítra se pro něho pokusí uloviti

nějakou rybu.

Ukolébáni jsouce jednotvárným a věčným hukotem oceánu,

Jacques i Piletto usnuli. Ve věku obou hochů spánek se dostavuje

bez dlouhého usínání, byť byly starosti jakékoli. Spali již asi dvě

hodiny, když je probudilo vrčení Rekovo. Protírali si oči. Jacques se

pozvedl a rozhlížel se kolem sebe. Obloha byla jasná a měsíc svítil

jako rybí oko. Všude byl klid.

Rek však nepřestával vrčet.

"Vidí snad něco?" ptal se Piletto.

"Nevím," odpověděl Jacques.

"Již vím, podívej se tam ke skále. Vidíš?"

"Ano," přisvědčil Jacques. "Je to člověk."

"Ostrov je tedy obydlen. Ale jak se to stalo, že jsme to dosud

nepozorovali ?"

"Je možné, že vesnice domorodců je až někde za lesem."

"Ale copak dělá ten člověk zde, na břehu moře, a samoten?"

"Asi něco pozoruje."

"Co kdybychom na něho zavolali?"

- 54 -

"Ne, vždyť nevíme, kdo to je."

"Máš pravdu. Může to být třeba nějaký divoch. . . Kdyby nás spatřil,

zpravil by své druhy a pak kdoví, co by se stalo."

Jacques se stavěl na oko klidným, ale nebyl vskutku. Vzpomněl si, že

četl v knize jakéhosi cestovatele, že některé ostrovy Tichého oceánu

jsou dosud obydleny lidožrouty.

Muž ještě dlouho stál u pobřežní skály a pak náhle zmizel. Alespoň

hoši ho již nemohli viděti.

Tím vším hoši byli znepokojeni tak, že spánek se již nedostavil tak

rychle, ale únava posléze přemohla veškeré obavy, a pak již neměli

obav, nevěděli o ničem.

Když se vzbudili, byl již bílý den. Vstali a prvým jejich činem bylo,

že pohlédli na moře.

Moře bylo pusté.

Hoši dosud doufali, že hned ráno spatří nějakou loď, ale teď se

spíše ptali, zda ostrov není příliš vzdálen všech lodních cest. A tehdy

si vzpomněli na loďky, mnoho loděk, které spatřili, než je vlny

vyhodily na ostrov. Co to bylo za čluny? Byly snad z nějakého

parníku, který se zásobil u ostrova pitnou vodou?

Odpovědi na tyto otázky však nebylo.

"Podíváme se dnes do lesa?" ptal se Piletto a přerušil tak svou

otázkou oboustranné mlčení.

"Ovšem, bude třeba se tam podívat," rozhodl Jacques. "Ačkoli by

nám postačilo nasbírati podle břehu trochu jedlých mušlí nebo

ptačích vajec."

"Musíme tak jako tak do lesa na ovoce, a pak se porozhlédnouti

zde."

"Chceš-li, tak tedy pojďme."

"Musíme však být opatrní. Jsou-li zde divoši, musíme se jim

vyhnouti.

"To bude nesnadné. Vždyť je i možné, že o naší přítomnosti na

ostrově již vědí."

"Nemyslím."

Dali se na pochod, ale nešli včerejší cestou přes planinu.

Postupovali

podél břehu, což byla cesta velice klikatá. Moře se brzy zarývalo

hluboko do ostrova a jindy zase ostrov vybíhal dlouhými poloostrovy

do moře. Jacques a Piletto brzy pochopili, že tato cesta je nejen

dlouhá, ale i dosti obtížná pro stálé přelézání a obcházení skalisk, a

dali se proto přes planinu. Brzy dorazili do lesa. Chvíli váhali, než do

- 55 -

něho vstoupili. Zprvu mohli postupovati dosti rychle, neboť les nebyl

hustý, ale později houstl a měnil se ve spleť lian a stromů.

"Tudy nemůžeme jít dále," rozhodl Jacques.

Chtěli se právě dáti na zpáteční cestu, když Rek začal vrčet.

Hoši myslili, že již jsou napadeni divochy a připravovali si svá kopí k

obraně. Ale kolem nich nebylo ani vidu ani slechu po divoších, ač Rek

nepřestával dávati najevo neklid a podráždění. A pojednou zazněl

drsný podivný výkřik, podobný smíchu, a mezi listím se objevila

hrozná hlava. Hned však zmizela a bylo slyšeti jen šustot listí a

praskání větví. Jacques a Piletto byli přesvědčeni, že spatřili tvář

krvežíznivého divocha, který se za chvíli vrátí s hordou druhů, aby se

jich zmocnil.

"Pojďme odtud," pravil Jacques.

Utrhli několik lesních plodů a rychle odcházeli. Dorazili na místo, kde

přespali minulou noc, a zde se skryli. Byli přesvědčeni, že každou

chvíli se objeví tlupa divochů a byli rozhodnuti, že se pustí ve své

bedně na moře, aby se jim vyhnuli .

Ale den minul, aniž spatřili jediného divocha nebo jakéhokoli jiného

lidského tvora. Byli-li na ostrově opravdu divoši, pak to byli divoši

mírní, kteří raději klidně seděli ve svých chyších, než aby po nich

pátrali. Piletto, který se odvážil až na břeh moře, ulovil velkou želvu,

která mu však utekla dříve, než ji mohl dopraviti na břeh.

"Nevadí," pravil mu Jacques. "Co bychom dělali se želvou. . .

nemůžeme si rozdělati oheň a syrovou bychom ji nejedli."

Ale náhle se ťukl do čela.

"Ale ano. . . vždyť můžeme rozdělati oheň!"

"Což máš zápalky?" ptal se Piletto.

"Kdybych i měl zápalky, byly by promočeny vodou a k

nepotřebě.Ne, nemám, ale mám něco lepšího."

A Jacques vytáhl z kapsy malou lupu, která mu sloužila ke

snadnějšímu pozorování map, ještě v době jeho skautování.

Opravdu, nikdy si nepomyslil, že lupa, kterou měl uschovánu v

jednom oddělení své peněženky, by mu mohla sloužiti k něčemu

jinému než ke čtení map.

Piletto nechápal.

"Co je to? Nějaké hodinkové sklíčko?"

"Ne, je to spojná čočka, která slouží pravidelně k snadnějšímu

pozorování malých předmětů, ale která má zároveň vlastnost, že

spojuje do jednoho místa, kterému se říká ohnisko, sluneční paprsky.

- 56 -

A jejich spojením zmnohonásobuje jejich sílu, takže lze jimi zapáliti. . .

To ostatněuvidíš názorně. . . Najdi trochu suchých travin."

Piletto uposlechl a brzy se před Jacquesem kupila hromádka suché

trávy. Jacques namířil na ni čočku a na travinách se objevil malý,

světlý bod. A brzy se začlo z trávy kouřiti a posléze se objevily i

plameny.

"Teď vidíš," pravil Jacques, "že si můžeme snadno rozdělati

oheň..." "Pak jsme tedy zachráněni."

"To ještě nikoli. Nestačí mít jen oheň, musíme se také postarat, aby

bylo něco na něm. Pojďme se podívat po nějaké želvě."

Sestoupili na břeh, kde se vyzuli z bot i punčoch a vstoupili do

nehluboké mořské zátoky. Jedva tak učinili, již něco proklouzlo jim

mezi nohama. Byla to velká ryba, podobná lososu.

Ryba se bránila zoufale, ale hoši ji posléze přece jen zmohli a

dopravili na břeh. Zde ji utloukli kamenem a dopravili do svého úkrytu.

"Teď musíme rychle nanositi suché dříví," rozhodl Jacques.

Nebyla to práce nesnadná, neboť kolem bylo dosti vyschlých keřů.

Vyvrhli a čistě oškrabali rybu, a pak ji nabodli na rožeň, upravený z

větve. Než však byly všechny přípravy vykonány, slunce již zapadalo.

Marně Jacques zachycoval čočkou jeho paprsky a vrhal je na suchou

trávu. Slunce již nemělo dosti tepla, aby se traviny vzňaly. Musili

nechati vše na příští den. Snědli jen několik plodů, zabezpečili rybu

před zkázou a připravovali se k odpočinku.

Když nastala noc, usedli na chvíli na skaliskách a pozorovali moře,

když pojednou na padesát metrů od nich se vynořila temná silueta

lidské postavy.

"To je ten muž ze včerejška," pravil Jacques.

"Ano," odpověděl Piletto. "A musí to být nějaký trosečník jako my,

který se jen za noci odvažuje na břeh, aby si nalezl něco k jídlu."

"Je to možné! Pokusme se ho zavolat."

Volali oba.

Odpovědí jim byl jen drsný výkřik a muž zmizel dlouhými skoky.

"Poděsili jsme ho," pravil Piletto, "ale když jsem se na něho díval,

připadalo mi, že to přece jen není člověk."

"Co myslíš tedy, že to je?"

"Nějaká opice."

"Tak velikých opic není."

"Přece gorila na příklad."

"Gorila! Nedej bože! To je přece hrozné zvíře. . . a úžasně silné. Ta

- 57 -

by nadělala kaši z nás i z našich kopí."

"Ale dosud neprojevovala nijak svou divokost. Když jsme ji zavolali,

tak utekla."

"Ano, ale snad se vrátí."

"Kdyby se chtěla vrátit, byla by již zde. Ale nic nedokazuje, že by to

měla být gorila. Snad je to jen nějaký orangutan, nebo obyčejný

šimpanz."

"Poslyš, Jacquesi, já zde nejsem nijak klidný. Myslil bych, že by

bylo pro nás lépe, kdybychom sestoupili k moři. V případě nebezpečí

budeme moci ještě včas spustiti na moře náš vor, opustiti ostrova

vrátiti se teprve tehdy, až nebezpečí pomine."

"Máš pravdu. Bude to moudřejší."

Noc uplynula, aniž se záhadné zvíře znova objevilo. Hoši se již počali

uklidňovat, když je vyděsily podivné skřeky. Až dosud byli v klidu na

ostrově, ale teď se zdálo, že nebezpečí stíhá nebezpečí.

"To není opice, která vyráží ty skřeky," pravil Piletto.

"Zajisté nikoli," souhlasil Jacques. "Je to nějaká šelma."

"Jestliže přijde až sem . . . Možná, že nás cítí a že se brzy objeví."

"Pokusme se jí uniknout dříve, než bude pozdě."

Sestoupili k místu, kde byla ukryta jejich bedna. Byla již hluboko

zabořena v písku, ze kterého ji dostali jen s napětím všech sil.

Pozvedli ji na jakési válečky, zhotovené ze silné větve, aby ji mohli v

nebezpečí dostati rychle na vodu a vzdáliti se od břehu veslováním

oběma prkny. Pak počali shledávati trávu, a když slunce již bylo

dostatek silné, Jacques zapálil traviny svou lupou. A za půl hodiny již

mohli sejmouti rybu s rožně a pochutnati si na řízcích, které byly

opravdu výborné.

Toho náhledu byli nejen hoši, ale i Rek, který nenechal ani zbytečku

z toho, co zbylo po hoších.

Říká se, že po dobrém jídle je člověk veselejší a sebevědomější.

To se vyplnilo i na hoších, kteří nyní se přestali zabývati hrozícím

nebezpečím, ač se ještě neodvažovali do lesa.

Toho dne bylo velice daleko vidět a hoši pozorovali moře, zda

nespatří nějakou loď. Po lodi nebylo ani potuchy, ale Jacques

pojednou spatřil něco jiného.

"Pohleď, Piletto, tam dole. . . tam je ještě jeden ostrov."

"Ano, vidím jej též, a dokonce rozeznávám i chyše."

"Skutečně. Ten ostrov je tedy obydlen."

"Chceš snad se k němu pustit s naším plavidlem?"

"Nemožné by to nebylo, neboť proud jde právě směrem k onomu

- 58 -

ostrovu, ale myslím, že by nebylo moudré se tam pustit, neboť

obyvatelé jsou jistě divoši."

"Nezbývá tedy, než čekati, až se zde objeví nějaká loď."

"Ano, to bude nejmoudřejší!"

Při těchto slovech však Jacques nepřestával pozorovati ostrov, který

vábil stejně jeho jako Piletta, ač si to hoši vzájemně nedoznali.

Pojednou oba hoši spatřili temné body, které se od onoho ostrova

blížily k jejich ostrovu. A když se body dostaly blíže, rozeznávali již,

že v každém člunu je muž, který vesluje.

Lehké loďky rychle klouzaly po vlnách a čtyři přistaly u ostrova na

němž nalezli útočiště hoši. Hoši ovšem nemeškali ukrýti se mezi

skalisky.

Čtyři muži bronzové pleti vystoupili z loděk a jali se mezi

pobřežními kameny hledati kraby. Když jich sehnali značnou zásobu,

vstoupili opět do svých loděk a zmizeli.

"Myslím, že jsme se jim mohli ukázat," pravil Piletto po jejich

odjezdu.

"Ti lidé neměli zlých tváří."

"Snad. Ale opatrnost je matkou moudrosti. "

"Máš pravdu. Ale oni se sem jistě vrátí, neboť měli zde dobrý lov a

pak, jednoho krásného dne nás objeví."

"I to je pravda, ale doufejme, že se tak nestane příliš brzy."

Moře, které bylo klidné jako olej, se počalo k večeru zmítati a v noci

vypukla prudká bouře. Mořské vlny dorážely až k místu, kde se

ukrývali hoši, kteří byli posléze nuceni vystoupiti na vyšší skaliska. A

pojednou byli vyděšeni hrozným hlukem. Ostrov se třásl, jako by se

měl každé chvíle propadnouti do moře.

Náhle Jacques a Piletto zaslechli dutý třesk, který byl následován

lidskými výkřiky, které se zdály býti zcela blízko. Domnívali se, že

jsou to domorodí rybáři, které bouře zahnala zpět na ostrov, ale když

se ráno rozbřesklo, spatřili v nevelké vzdálenosti seděti na skaliskách

čtyři námořníky. Všichni byli promočeni a na pobřeží, hluboko

zabořen v písku, ležel dosti velký, bíle natřený člun.

Hoši, kteří poznali, že se jim není čeho báti, přiblížili se k mužům,

kteří byli trosečníky stejně jako oni.

"Ach!" vzkřikl jeden z námořníků. "Ostrov je tedy obydlen! Dobrý

den, přátelé! Co tu děláte?"

"Čekáme, až se objeví nějaká loď, která by nás odvezla pryč. "

"Tedy jsme na tom stejně jako vy. Zatracené zdejší moře. Vypukne-

- 59 -

li tu bouře, člověk může být skorem jist, že se stane trosečníkem."

"Vy jste z nějakého parníku?"

"Ne, hochu. Jen z plachetníku, který prohrál svůj zápas s bouří.

Pohleď, tam jsou vidět ještě jeho stěžně, ale nic než ty stěžně.

Ostatek je již na dně..."

"A jen vy jste se zachránili ?"

"To nevím. Vysadili jsme celkem čtyři šalupy. Dvě jsem viděl, jak

se převrátily, o třetí nevím nic. Prokletá bouře! A jak dlouho jste zde

vy?"

"Čtyři dni. . . I my jsme ztroskotali a podařilo se nám zachrániti se

na tento ostrov v pouhé bedně. Proud nás sem zanesl."

"Pak se tedy připravte, že tu budete ještě dlouho."

"Proč myslíte ?"

“Tyto krajiny jsou obávány pro své prudké bouře, a lodi se jim proto

vyhýbají. Však se také podle toho jmenují. Zdejší krajina je totiž

známa námořníkům pod jménem »Průjezd smrti«...! My jsme dělali

vše možné, abychom se mu vyhnuli, ale bouře byla silnější nas.

Plachetníky jsou vždy vydány na milost a nemilost větru, jestliže příliš

zesílí. Ach, naše ubohá loď! Nezápasila dlouho. Vše se odbyllo

rázem. Narazila na

úskalí, kterých je zde plno, a stalo se."

"Přijíždíte z Francie?" ptal se Jacques.

"Ne, vraceli jsme se tam, hochu. Ale myslím, že se tam teď tak brzy

nevrátíme..."

"A možná též, že nikdy." dodal jiný z námořníků.

"Je to možné, neboť sem nepřijde, kdo nemusí."

"A jeli jste z daleka?"

"Z Australie!"

"Ale máte přece člun. Snad půjde opravit."

"Pokusíme se o to, ale kam se s ním dostaneme?"

"Nedaleko je ostrov, který je obydlen."

"Ano, já jej znám," pravil jeden z mužů. "Jmenuje se Uriga, ale

nechtěl bych se tam podívat. "

"Proč ne?" ptal se Jacques.

"Poněvadž ostrov Uriga je domovinou divochů, kteří neznají

slitování s těmi, kdož jim padnou do rukou. Ihned je zabíjejí a pak je

snědí. Před rokem tam byl bouří zahnán španělský plachetník

»Salvador«, a

od té chvíle již nikdo neslyšel o jeho posádce. . ."

To vše nebylo nijak vábné. Jacques a Piletto se na sebe podívali.

"Ach," pravil jiný námořník, "snad by pro nás bylo lépe, kdybychom již

- 60 -

byli na dně oceánu. Měli bychom již pokoj, zatím co takto nevíme, co

na nás čeká."

Čtyři trosečníci byli námořníky z Bretagne. Byli členy posádky velké

brigy »Korigan«, pevné to lodi, kterou útesy zničily, jako by to byla

pouhá skořápka.

Jeden z nich, nejhovornější, nepřestával mluviti. Další tři byli spíše

nemluvní, a když jejich druh na ně mluvil, odpovídali mu

jednoslabičnými slovy. Snad více přemýšleli o strastech, které na ně

čekají.

Ten, který rozmlouval s hochy, byl z povah, které nikdy nezoufají a

do posledního dechu se snaží vyhráti nad osudem.

"Řekni mi, hochu," obrátil se k Jacquesovi, "jak jste zde žili po ty

čtyři dni?"

"Jedli jsme ovoce a včera jsme měli rybu, kterou se nám podařilo

chytit. "

"Ovoce - a zde? Roste snad zde na těchto skalách? Pokud jde o

ryby, i ty chytíme, když jste to dokázali vy, ale kde najdeme ovoce?"

"Najdete je v lese, který je na druhém konci ostrova."

"Dobře. Půjdeme se tedy podívat na ten les."

"Dejte však pozor," vybízel Jacques k opatrnosti. "Je obydlen

divokými šelmami a velkými opicemi .. . a snad i jinými tvory, které

často slyšíme řvát až sem, ale kterých jsme dosud neviděli."

"Pak je tedy nebezpečí, že budeme sežráni. Opravdu, tenhle ostrov

je překrásné místečko! Na jedné straně jsou lidožraví divoši a na

druhé lidožravé šelmy a kdoví ještě co . . .! Ale moře se uklidnilo.

Haló, hoši, půjdeme se podívat po nějaké rybě nebo ústřici."

"Pojďte," pravil Jacques, "zavedu vás k místu, kde jsme chytili tu

naši rybu."

Všichni se odebrali k mělké zátoce, ale marně zde procházeli

vodou.

Nespatřili nic.

Jeden z námořníků se odvážil dále a prohledával skaliska. Byl ve

vodě již po ramena, když se dostal k trhlině, která ve skalisku

vytvářelahlubokou díru, ponořil do ní ruku.

"Něco cítím," volal. "Jistě to bude nějaká ryba."

V té chvíli však již zděšeně vykřikl. . . Zdálo se, že něco ho táhne k

sobě do oné temné díry. Marně se bránil, nedokázal se vyprostit.

" Pomoc, přátelé, pomoc!" volal.

Jacques, ozbrojen holí, na jejímž konci byl přivázán nůž, spěchal mu

na pomoc. Když doběhl k němu, spatřil něco šedivého a kluzkého, co

- 61 -

se otočilo kolem paže námořníkovy. To něco bylo hrozné a odporné

zároveň. A to něco vyrůstalo z ještě odpornější, slizké koule, v jejímž

středu zářilo žlutavé oko. Námořník slábl a vyrážel bolestné výkřiky.

Jacques se jal bodati kopím onu slizkou kouli,miře na žlutavé oko.

Podařilo se mu vnořiti do něho své kopí. Několik šedivých hadů

sebou několikráte zazmitalo, a pak zplihlo. Námořník se mohl

vyprostiti.

"Děkuji, ti, děkuji, hochu!" zvolal. "Jen bodni hlouběji. Půjč mi to

kopí."

Jacques mu zapůjčil oštěp a námořník jím přitáhl šedavou kouli.

Byla to chobotnice, obrovská chobotnice, jejíž chapadla měřila

dobrých sto padesát centimetrů.

Námořníkova paže byla zarudlá a všecka obolavěna dlouhým

sevřením.

"Kdybys mi byl nepřišel na pomoc," pravil hochovi, "ta bestie by mě

byla chopila ostatními chapadly a vyssála by mi krev. Viděl jsem již

hodně chobotnic, ale žádná nebyla tak veliká jako tato."

"Ale dostal ses z toho, Jane, a to je to hlavní," pravil jiný námořník.

"A pak každé neštěstí je k něčemu dobré. . . Chobotnice si chtěla

pochutnat na tobě a my jí to teď oplatime."

"Že je dobrá k jídlu, to vím, ale je ji třeba vařit nebo péci. A kde si

zde opatříme oheň?"

"To je nejsnadhější," pravil Jacques.

"Máš zápalky?"

"Zápalek sice nemám, ale mám něco, co je zcela dobře nahradí.

Však uvidíte. Rychle, Piletto, nasbírej trochu suché trávy a

odumřelých větví. . ."

Za čtvrt hodiny chobotnice, stažená z kůže, pekla se již na ohni.

Když byla hotova, všichni se shodli v názoru, že chobotnice je

pečínkou k pohledání.

Veselost se vrátila námořníkům.

"Teď jsme jisti, že si vždy budeme moci upéci to, co chytíme," pravil

jeden z nich. "Měl jsi báječný nápad, chlapče, že nosíš sklo, které

nahradí zápalky."

Když se setmělo, všichni si vyhledali úkryt mezi skalisky a brzy se

všech zmocnil spánek. Jen oba hoši, kteří nebyli tak unaveni, se

rozhodli, že budou na stráži pro všechny případy. Se strany od lesa

sem doléhalo opět zuřivé řvaní a asi ve tři hodiny k ránu se objevila

opice. Svítil jasně měsíc a bylo lépe viděti než za předešlých noci.

Hoši viděli, že opice není tak velká, jak se jim zdálo. Rozhodně to

- 62 -

nebyla gorila. A jinak to byl tvor velmi plachý, který se hned dal na

útěk, když Jacques po něm hodil kaménkem. Při útěku vyrážel zvuky,

které se podobaly pláči malého dítěte.

Tohoto nepřítele tedy nebylo třeba se bát, ale zato mnohem

nebezpečnější byli ti, kteří se dosud neobjevili a svou jsoucnost

oznamovali jen divokými skřeky...

Uplynul však příští den, aniž některá šelma přišla na návštěvu.

Pozítří však byl námořník, který se odvážil na planinu, uštknut hadem

a zemřel přes veškeru pomoc, která mu byla ihned poskytnuta.

Ostrov byl nebezpečným bydlištěm a bylo třeba jej opustiti za

každou cenu. To bylo také jednomyslně ujednáno.

Námořníkům se po velké námaze podařilo opraviti člun a pak

konána velká porada, kterým směrem se dáti. Jeden z námořníků měl

v kapse malý kompas a podle něho sestavovali cestovní plán.

"Dáme-li se přímo k západu," pravil konečně jeden z námořníků,

"dostaneme se určitě k lodní dráze. Ale za každou cenu se musíme

vyhnouti ostrovu Uriga, který leží také západním směrem. . . To

značí, že musíme vyraziti v noci a vynasnažiti se, abychom do rána

byli od něho co nejdále..."

"Zanesou-li nás však mořské proudy právě k ostrovu, kterému se,

chceme vyhnouti?" namítal Jan.

"Musíme trochu studovati mořské proudy a zjistiti, kdy jdou směrem

západním a kdy na jihozápad . . . To zjistíme jistě za dva dni."

Jacques a Piletto byli šťastní. Člun zde byl a musili by míti

opravdovskou smůlu, aby se jím nedostali k dráze lodí a zde se s

nějakým plavidlem nesetkali. . .

Jelikož však se dalo předpokládat, že budou musiti prožít třeba i

několik dní ve člunu, než se tak stane, bylo nutné se zásobiti

potravinami. Proto příští den byl věnován rybolovu, který skončil

chycením několika velmi pěkných ryb. Jacques a Piletto by byli rádi

zásobili člun též ovocem, ale neodvažovali se do lesa, kde číhaly

šelmy a k němuž vedla cesta přes planinu, hemžící se jedovatými

hady. . . Proto bylo rozhodnuto, že musí dostačiti zásoby ryb.

Námořníci brzy stanovili směr mořských proudů ve večerních a

nočních hodinách a byl již stanoven i odjezd na nejbližší příští noc,

když došlo k příhodě, která mohla zhatiti veškeré plány a záměry.

0dpoledne před zamýšleným odjezdem spatřili totiž pojednou čtyři

lehké kocábky, které mířily k ostrovu...!

"Ti jedou jistě sem a přistanou," pravil Jacques. "Byli zde již jednou.

Loví na pobřeží kraby.'"

- 63 -

"Jestliže objeví náš člun, budou se ho chtíti zmocnit nebo jej

alespoň zničí. "

Kocábky se blížily.

Divoši na štěstí přistali u jiného místa pobřeží, než kde byl člun.

Námořníci i hoši si lehli na zem mezi skalami a pozorovali divochy. Ti

vytáhli své loďky na břeh a počali hledati mezi pobřežními kameny.

"To se dalo čekat!" tiše zaklel pojednou jeden z námořníků.

"pomalu, ale jistě se blíží k našemu člunu."

Byla to pravda. Divoši postupovali podél břehu a bylo již otázkou jen

několika minut, že spatří člun.

Kdyby jej odvezli nebo zničili, byl by konec všeho. . . Znamenalo by

to zůstati na ostrově. . . Ale v zoufalých situacích se pravý muž

odváží všeho. . .

Jeden z námořníků pravil k Jacquesovi:

"Půjč mi to kopí!"

A jiný námořník, muž svalnaté postavy, se prostě chopil kopí

Pilettova. Pak oba po skalách klouzali k místu, kde byl ukryt člun.

Divoši dosud člunu nespatřili, neboť jim jej zakrývaly skály, a když se

tak stalo, stáli tváří v tvář dvěma ozbrojeným mužům, připraveným

hájit svůj majetek i za cenu krve.

Chvíli váhali, ale pak se rychle obrátili, vskočili do svých kocábek a

veslovali ze všech sil pryč od ostrova. . .

"Safra, tohle je zlé!" provázel je Jan kletbou. "Mají naspěch, aby

zpravili své divoké bratry, a za chvíli budeme mít na krku celou tu

čeládku, které se neubráníme. Nesmíme ztráceti ani chvíle a hned

vyraziti..."

"Snadno se to řekne, ale hůře vykoná," odporoval mu jeho druh.

"Myslíš, že nás nebudou pronásledovat...? S těmi jejich skořápkami

nás brzy dohoní..."

"A budeme-li čekat, bude to ještě horší... Za chvíli se snese

mlha,využijme toho."

Jan měl pravdu, neboť mlha již počínala zatemňovati slunce.

Rychle spustili člun na moře, nasedli, a námořníci veslovali jediným

párem vesel.

Jacques pojednou zvolal:

"Již nás spatřili. Vidím několik kocábek na obzoru."

"Tak teď, hoši, do toho!" velel Jan druhům. "Jde o kůži." Námořníci se opřeli do vesel a člun jen letěl po vlnách. Ale kocábky divochů byly

rychlejší. Stále zřetelněji a zřetelněji se rýsovaly na obzoru. . . až

- 64 -

náhle zmizely. Mlha je zahalila očím trosečníků.

"Můžeme mluviti opravdu o štěstí z pekla," pochvaloval si jeden

námořník. "Bez té mlhy by nás byli dostali."

"Ještě není vyhráno," mírnil jeho nadšení Jan, který si lehl na záď

člunu a poslouchal. "Dosud neztratili naši stopu. Slyším záběry

vesel... rychle, rychle, jsou již za námi. . ."

Téměř v téže chvíli se z mlhy vynořil divošský člunek, který v

několika minutách se octl po boku člunu. Jan jej však roztříštil úderem

vesla. Bylo slyšeti jen třesk a pak lidský výkřik.

"O jednoho míň," pravil statečný námořník.

Ale stále ještě slyšeli za sebou údery vesel. Divoši se nevzdávali

pronásledování. Jan nařídil veslařům, aby zamířili vlevo a tak zmátli

stihatele. Pak se Jan podíval na kompas a pravil:

"Jedeme správně. Brzy již dostihneme lodní dráhy.”

Jan přeháněl.

Lodní dráha byla ještě daleko odtud, ale Jan chtěl svými slovy jen

dodati odvahy hochům i svým druhům.

Před soumrakem se mlha rozplynula.

"Přelstili jsme je." pravil Jan. "Teď ať si nás hledají. Již není třeba veslovat tak divoce, odpočiňte si, hoši!"

Námořníci pozvedli vesla. Člun však přes to plul dále. Unášel jej

proud právě ve směru, kterým chtěli se bráti.

"Vytrvá-li počasí, vše půjde dobře," pravil jeden z námořníků, kteří

prve veslovali. "Kdyby se však moře mělo rozbouřiti, byl by s námi

konec. Člun jsme jen tak zazáplatovali a nevydržel by nárazů vln."

"Doufejme, že bouře nevypukne. "

Když si odpočali, námořníci se opět chopili vesel a střídali se u

nich, zatím co třetí stál na přídi člunu hotov jej odraziti, kdyby se ze

tmy vynořila nenadálá překážka.

Nebylo však třeba tohoto opatření až do chvíle, kdy se rozednilo. A

při prvním rozbřesku spatřili před sebou ostrov, který byl podle

vzhledu značně rozsáhlý.

Nechyběly hlasy, které toužily podívat se na ostrov a doplnit

zásoby, ale Jan rozhodl jinak:

"Nebyl bych proti tomu, kdybych měl jistotu, že se sami nestaneme

zlepšením jídelního lístku nějakého divocha. Pro svou osobu

prohlašuji, že mám již pustých ostrovů a robinsonád pro celý život

dost. Mně jedna robinsonáda stačí."

Hoši s ním souhlasili a i námořníci se dali přesvědčiti, že je lepší hlad,

- 65 -

než plný žaludek - nějakého divocha.

Ostatně o hladu nebylo ještě řeči. Zásob měli dostatek na jeden den.

K poledni se zvedl vítr, moře se rozvlnilo, ale ne tolik, aby bylo

nebezpečné člunu. A než se snesl na jeho hladinu nový soumrak,

spatřili na obzoru parník, který plul k severovýchodu, tedy skorem k

nim. Pospíšili si, aby se dostali na místo, kde musili zkřížiti dráhu

parníku, který měl anglickou vlajku.

Podařilo se, byli zpozorováni. A než nastala noc, člun i s trosečníky

byl vyzdvižen na palubu spásné lodi.

VII.

V MOCI ŽLUTÝCH

Angličané jsou povahy velice nedůvěřivé. Zachrání-li trosečníky,

chtějí přesně zjistiti, kdo trosečníci jsou a kladou jim spoustu otázek.

I naši trosečníci se musili podrobiti této anglické zvyklosti.

Vyslýchal je mladý poručík, který uměl velmi dobře francouzsky. Byl

velice překvapen, když zjistil, že oba hoši náleželi k posádce jiné lodi

než ostatní námořníci. Bylo třeba mu podrobně vše vysvětlovati, než

uvěřil.

"Věřím vám tedy, že se vše stalo tak, jak pravíte, ale až přijedete do

Saigonu, předám vás námořním úřadům, které již zařídí další."

"Nemáme se čeho báti," odpověděl mu neohroženě jeden z

námořníků.

"A ostatně máme v pořádku své papíry chcete je vidět?"

"Není třeba. . ., ale jste přece zaměstnanci loďaře?"

"Ano, alespoň jsme byli. Nemůžeme říci, jak tomu bude dál, když

naše loď je na mořském dnu."

"To není překážkou, abyste nebyli pokládáni stále za jeho

zaměstnance. Jinak by tomu ovšem bylo, kdybyste byli lodníky na

lodi, náležející kapitánovi, která byla tedy soukromým vlastnictvím a

utonul-li by její kapitán. Pak byste ovšem byli bez zaměstnavatele.

Který je vlastně váš domácí přístav, a jaké je jméno vašeho

zaměstnavatele?"

"Přístav je Lorient a náš loďař se jmenuje Yves Guil inec." Důstojník

- 66 -

si zapsal výpovědi do zápisníku a pak kladl stejné otázky oběma

hochům. U těchto musil přiznati, že jsou bez zaměstnavatele, neboť

oba znali jen svého kapitána.

"Pokud jde o vás, dospělé námořníky, je otázka zcela jednoduchá,"

pravil pak poručík. "Zůstanete na palubě až do Saigonu a cestu za

vás zaplatí váš zaměstnavatel. Oba hoši zde zůstanou též až do

Saigonu, ale tam budou předáni francouzským úřadům, které nám

musí zaplatiti za jejich cestu."

Hoši, kteří již věděli, že loď pluje do Evropy, byli zklamáni. Doufali,

že je loď dopraví až do Francie, a nyní toto rozčarovánÍ. Nebylo však

v jejich moci, aby mohli změniti svůj osud.

Plavba do Saigonu uplynula bez jakékoli příhody. Anglická loď, na

které pluli a která se jmenovala "Chal enger", byla parníkem, a

parníky nebývají tak vydány různým náhodám a nehodám. Jejich

cesta, je klidnější, ale tím nezábavnější pro dobrodružné povahy,

jakými byli naši hoši.

V Saigonu byli Jacques i Piletto předáni přístavnímu kapitánovi,

který je laskavě přijal a slíbil jim, že již pozítří nastoupí další cestu do

Francie francouzským parníkem. Ale slíbiti bylo snazší než splniti.

Přístavní kapitán nepočítal s osudem, který právě den po přistání

"Chal engem" se projevil v povstání domorodců proti Francouzům.

Ve francouzské Indočíně již po několik měsíců se projevoval

nepokoj. Zprvu ho vláda nedbala, neboť mu nepřikládala významu.

Bylo to zde něco obyčejného, to politické vření v domorodých čtvrtích,

které obyčejně bez zjevné příčiny vzniklo, aby zase zaniklo po

několika bouřlivých schůzích. Tentokráte však došlo k něčemu

neočekávanému. Spojili se strany čínská a anamitská, dosavad

nesmiřitelní nepřátelé, a obě společně vyvolaly revoluci, která se

projevila přepadáváním bělochů. Francouzové nebyli připraveni.

Vláda měla v Saigonu jen malou vojenskou posádku a musila proto

povolati k obraně všechny občany. Povolala také i skauty, kterým

bylo uloženo, aby procházeli ulicemi ve skupinách, a pečlivě

sledovali, zda někde nedochází ke shlukům nebo nějakým

podezřelým přípravám.

A na jednu takovou skupinu skautů narazili Jacques s Pilettem,

když se ubírali z přístavu k úřadu residentskému. Jacques neodolal a

pozdravil oddělení způsobem, jak se skauti mezi sebou zdravÍ. Toho

si

všiml vůdce oddělení, mladík asi osmnáctiletý, který se oddělil od své

- 67 -

skupiny a přistoupil k Jacquesovi.

"Ty jsi také skaut?" ptal se.

"Ano," odpověděl Jacques hrdě.

"A proč ses tedy nepřihlásil k obranné službě?"

"Nevím nic o nějaké obranné službě, neboť jsem přijel do přístavu

teprve včera. “

"Jsi tedy námořník?"

"Ano, a můj společník také, ale ten není skautem."

"Pak se tedy jistě co nejdříve přihlásíš. Chvíle je vážná, Číňané

pobouřili domorodce a každé chvíle může dojíti zde ve městě k

bojům. O tom snad již víš. Není vyloučeno, že místo skautských holí

již zítra můžeme býti vyzbrojeni karabinami. Nebojíš-li se, přihlas se

ještě dnes."

"Což o strach nejde. Ale zítra máme býti naloděni k cestě do

Francie. Jinak bych se určitě přihlásil. Dosud nám nikdo neřekl, že tu

je nějaké povstání. "

"Pak ti asi též neřekli, že ze zítřejší cesty nebude nic. Právě před

několika hodinami byl uzavřen přístav jak pro příjezd, tak i odjezd

lodí. A otevřen nebude dříve, dokud nebude povstání potlačeno nebo

se samo neuklidní. Můžeš se proto směle přihlásiti."

"Teď již chápu," nahlas myslil Jacques, "proč nás přístavní kapitán

posílá do vládního úřadu."

"Jistě jen proto," odpověděl mu vůdce skautů, "aby ti tam řekli to, co jsem ti právě řekl já. A náš hlavní stan je nedaleko vládní

budovy.Tam se můžeš přihlásit, až se přesvědčíš, že je pravda, co

jsem ti teď řekl."

"Pak se přihlásím určitě. Ale chtěl bych, aby byl přijat i můj přítel,

kterého nemohu opustit."

"Proti přijetí nebude námitek, je-li francouzské národnosti a bude-li

ochoten složiti slib. Na shledanou v našem hlavním stanu, kde asi

budu dříve než vy."

Informace skautského vůdce byly správné a také správný byl dohad

Jacquesův, proč jsou voláni do vládní budovy. Oběma hochům bylo

oznámeno, že jejich repatriace je odložena, a že budou prozatím

přiděleni službou k úřadu přístavního kapitána.

Jacques úředníkovi pověděl, jaké se mu dostalo výzvy od skautů

a ptal se, zda by nemohli být přiděleni ke skautske obranné službě.

Úředník nejen neměl námitek, ale naopak hochům jejich rozhodnutí

schválil a dokohce slíbil i přímluvu ve skautském hlavním stanu, kam

se Jacques s Pilettem z úřední budovy okamžitě odebrali. Sešli se

- 68 -

tam již se svým známým vůdcem, který je uvedl k hlavnímu náčelníku

a zde podporoval Pilettovu žádost o přijetí do Svazu francouzských

skautů.

Náčelník rozhodl o Pilettově žádosti kladně a výslovně podotkl, že

oba noví členové budou propuštěni ze služeb Svazu ihned, jakmile se

jim naskytne příležitost dostati se do Francie, k čemuž však hned

neopomněl přidat, že to pravděpodobpě bude trvati dosti dlouho.

Jacques a Piletto pak vstoupili do místnosti, sousedící s

náčelníkovou kanceláří, a tam každý obdržel skautský stejnokroj.

Jacques byl nadšen, že může zase obléknouti milovaný kroj.

"Nikdy mi ani ve snu nenapadlo, že se jednou stanu skautem,"

pravil Piletto.

"A už ses stal, viď!" se smíchem odpověděl Jacques. "Však já také

netušil, že někdy budu skautovat v Saigonu."

"Ale my nejsme vlastně jen skauty, nýbrž zároveň i vojíny, neboť se

mluví o tom, že budeme vyzbrojeni puškami."

"Skauti jsou podle stanov povinni podporovati svou vlast podle

potřeby. Když je třeba puškou - tak tedy puškou."

"Máš pravdu. To jsem nevěděl a vlastně jsem ani nevzpomněl, že i

zde jsme ve Francii."

"Máš snad strach?"

"Je vidět, Jacquesi, že mě dosud dobře neznáš. Ale měl bys. Kdo je

zvyklý životu, jáký jsem vedl já, ten se odnaučil dávno bát

nepebezpečí."

"Tak se mi líbíš! Bude z tebe opravdový skaut! A snad ani nevíš, jak

ti ten náš stejnokroj sluší..."

Když oba noví skautové vešli do místnosti, která sloužila za jakousi

strážnici sboru skautů, byli upřímně uvítáni a všichni jejich noví

druhové jim srdečně stiskli ruku.

Jacques si připevnil na prsa medali , kterou pečlivě chránil a také

uchránil zkázy, a ta padla do očí vůdci oddílu:

"Jakže? Ty máš medalii za záchranu lidského života. Víš, že je to

nádherné? A při jaké příležitosti jsi ji dostal?"

Jacques byl nucen vyprávěti o svém činu. Skauti napjatě

poslouchali a uspořádali mu ovace, když ukončil. Byl novým členem,

ale okamžitě si získal lásky všech. A jeden ze skautů, jménem Roger

Dubail, mu přímo nabídl přátelství:

"Jestliže chceš, můžeme se dáti zapsati do společné hlídky tady s

tvým přítelem. Zde se konají hlídky vždy ve čtveřici. Šel by s námi

můj přítel Pierre Harel, kterého ti zároveň představuji."

- 69 -

Jacques rád přijal nabídku a všichni hoši si stiskli ruce se slibem

vzájemné pomoci.

Když všichni skauti pojedli ve skautské kuchyni, kterou vedl také

skaut, byli rozděleni ve hlídky podle stanovišt. Jacquesovi, Rogerovi,

Pilettovi a Pierrovi připadla hlídka u residentova paláce. Před

palácem se čtveřice rozdělila tak, že Piletto s Pierrem zůstali v

poboční uličce, kdežto Jacques s Rogerem šli blíže ke vchodu do

paláce, který střežil vojín místního pluku.

"Tak oni zmobilisovali již i vás, hoši," přivítal je vojín posměšně.

"Nebude dlouho trvat a pošlou nám sem i nemluvňata."

Skauti neodpověděli. . . Nač odpovídat. Však již dokáží, že nejsou

pouhými nemluvňaty.

"Podívejte se tamhle," změnil strážní vojín pojednou tón své řeči,

"jsou tam žluté tváře, které se mi nelíbí. . . Pohleďte jen, jak si nás

prohlížejí. . . Přiblíží-li se, tím hůře pro ně. Nebudu váhat s

výstřelem."

Skupina, která vzbudila vojínovo podezření, skládala se asi z

deseti Číňanů, kteří si cosi vyprávěli a nepřestávali se ohlížeti

k residentovu paláci. Ti jistě něco zamýšleli, ale zdálo se, že dosud

váhají.

Strážce chtěl právě zavolati hlídku, když skupina pojednou zmizela.

Za chvíli poté vyšel resident z paláce a vstoupil do auta, aby se

podíval, co se děje v městě. Byl doprovázen dvěma důstojníky.

Sotva jeho vůz dojel k rohu boční ulice, zazněla ohlušující rána.

Skla výkladů se tříštila a od residentova auta odlétlo jedno z předních

kol.

Na štěstí však nebyl nikdo raněn.

Jacques a Dubail spatřili muže, který po výbuchu prchal s místa

činu.

Pustili se za ním.

Nebylo pochyby, že muž byl tím, kdo hodil pumu. Prchal rychle, ale

oba hoši byli rychlejší jeho. Netrvalo dlouho a již ho dohonili. Chtěli se

ho zmocniti, když čtyři Číňané vystoupili náhle ze dveří domu a vrhli

se na ně. Jacques i Roger se bránili statečně, ale měli proti sobě čtyři

silné chlapíky, kteří je zahrnuli ranami a posléze i zdolali. Závlekli je

do dveří nízkého domku, které se za nimi hned zavřely.

To vše se stalo tak rychle, že zmizení dvou skautů si nikdo

nevšiml, ač ulice nebyla liduprázdná. Bylo ovšem možné, že si nikdo

nechtěl všimnouti, neboť chodci na ulici byli Číňané.

Když hoši nabyli vědomí, shledali, že jsou v nízké, vlhké místnosti,

- 70 -

skrovně osvětlené čadivým lampionem. Chtěli se pozvednouti, ale

nemohli, neboť byli přivázáni silným provazem, několikráte

obtočeným kolem jejich těl, k silnému prknu.

Kolem nich bylo ticho.

Zprvu se ani neznepokojovali svou situací, neboť doufali, že brzy

budou vysvobozeni. Jistě někdo spatřil, když sem byli zavlečeni a

jistě již upozornil buď skautské stanoviště nebo i úřady.

Ale minuty míjely a nikdo nepřicházel, aby je vysvobodil. Zkoušeli

zbavit se provazů. Již se jim zdálo, že jejich snaha bude korunována

úspěchem, ale byl to jen klam. Čím více se snažili vyprostiti se, tím

pevněji se provazy svíraly.

Tehdy teprve pochopili, že vše je marné, že jsou ztraceni. Vtom se

otevřely dveře místnosti a bez hluku vstoupil Číňan, jehož žlutavá tvář

a pichlavé oči měly v sobě cosi hrozivého. Za Číňanem šel jiný

muž,který nesl nádobu, z níž vystupoval lehký oblak dýmu.

Jacques a Roger se domnívali, že udeřila jejich poslední hodinka.

Číňan se přiblížil a pokynul svému druhovi. Ten postavil na zem

nádobu...

Tak uplynulo několik minut. Oba hoši byli tak rozčileni, že se jim

zdálo, že jim srdce prorazí hrudní koš.

Číňan dosud nepromluvil. Jen se na ně díval se zlověstným

úsměvem, a jeho drobná očka se podivně leskla.

Konečně se drsně zasmál a pak pravil s hrdelním přízvukem:

"Kdo jste?"

Poněvadž Jacques ani Roger neodpovídali, naklonil se nad ně a

opětoval otázku:

"Kdo jste?"

"Vždyť to přece vidíte, či ne?" odpověděl Jacques, "jsme skauti!"

"Ano, skauti! Zvědavé děti, které se pletou do věcí, do kterých jim

nic není. Však poznáte, jak nakládáme se zrádci."

"My přece nejsme zrádci..."

"A proč jste tedy pronásledovali našeho přítele?"

Jacques neodpověděl.

"Ano,” pokračoval Číňan, "chtěli jste ho zatknout, viďte? Poznáte

tedy, co to znamená plést se do našich záležitostí. Kdybychom nebyli

na stráži, byli byste toho naše po muže zadrželi a předali ho policii.

Ale my jsme bděli, jako bdíme vždy. Mohl bych vám vysvětliti náš

zákon »soko«,který stanoví trest stětí pro zrádce, ale vy jste jen děti a

proto si s vámi poradíme jinak..."

Zatím co mluvil, jeho druh upravoval plamen v nádobě a nalil do

- 71 -

něho jakousi tekutinu, která ihned šířila omamnou vůni.

Jacques a Dubail se marně domýšleli významu jeho podnikání...

Měli jen oba týž dojem, že se zde připravuje něco tajemného a

hrozného, něco proti nim. . .

Oba Číňané ještě chvíli cosi kutili v místnosti a pak odešli,

zanechavše v jejím rohu podivnou kadidelnici.

Když dveře zapadly, Jacques ještě chvíli naslouchal a pak pravil

svému příteli:

"Můžeš-li, pokus se zachytiti na mých prsou uzel provazu a

rozvázati jej..." Roger uposlechl, ale jeho pokusy byly marné. Teprve

po dlouhé chvíli se mu podařilo převrátiti se i s prknem tak, že se k

uzlu dostal zuby. Začal jej hrýzti a pak jej přetrhl prudkým trhnutím.

Jacques nyní již si pomohl sám a brzy měl volné ruce. Jen nohy

ještě byly připoutány k prknu. Posadil se a osvobodil i nohy. Chtěl

nyní rozvázati i Dubaila, ale cítil podivnou malátnost, ospalost. . .

Nohy se mu chvěly.

Zavolal na přítele, ale ten mu odpovídal hlasem sotva slyšitelným.

Pochopil. V té nádobě je nějaký uspávací prostředek. Ještě několik

minut a usne.

Vůlí přinutil ochablé tělo k poslušnosti a rozhlédl se po místnosti.

Nedaleko spatřil světlý čtverec. Byl to větrák, který nyní byl zakryt

skleněnou deskou, uzavřenou závorou. Dokymácel se k světlíku,

podařilo se mu odstrčiti závoru a odsunouti skleněnou desku. Proud

svěžího vzduchu vnikl do místnosti.

Ač Jacques si byl vědom, že toto úsilí ho připravilo o poslední

zbytek

sil, přece se ještě doplazil k nádobě, převrátil ji, vysypal její hořící

obsah a dnem nádoby jej uhasil. Když to vykonal, klesl vyčerpán na

zem.

Ale větrákem vnikal do místnosti čerstvý vzduch, který rozptyloval

omamný dým, jenž se již dále netvořil.

Jacques brzy mohl dýchati volněji a síly se mu vracely. I přítel

Roger přicházel pomalu k sobě. Jacques ho zbavil pout a za chvíli

oba zase nabyli svou obvyklou energi .

Nebyli však ještě zachráněni, neboť se nemohli protáhnouti

světlíkem, který byl příliš úzký, a také nemohli pomýšleti na násilné

otevření dveří.

Jejich oči si pomalu zvykaly na temnotu a začínaly rozeznávati

předměty v místnosti. Po špičkách se vydali na obhlídku místnosti. V

koutě spatřili železnou páku a jakýsi pytel, naplněný železem.

- 72 -

Jacques se chopil páky a pravil Rogerovi sotva slyšitelným hlasem:

"Musíme se odvážiti všeho. . . Ten hrozný Číňan měl v úmyslu nás

udusiti. . . Jistě se sem vrátí, aby se přesvědčil, zda jsme mrtvi. V tom

okamžiku bude třeba jednat! Jsou případy, kdy je dovoleno vše. Až

ten hrozný muž bude přicházeti, postavím se ke dveřím a roztříštím

mu hlavu touto pákou. . . A pak stejně naložím i s jeho společníkem."

"A já ti pomohu! V kapse mám skautský nůž a nebudu váhat použít

ho... Nemáme příčiny, abychom šetřili ty, kdož nás chtěli zavraždit. Je

sice hrozné, zabít člověka, ale jsou chvíle, kdy není jiného

východiska. Hrajeme o život a nemáme se čeho báti, kromě

jediného."

"Čeho?"

"Aby ten darebák nepřišel s více muži. Více než dva přece

nepřemůžeme. . ."

"Na to teď nemysleme a buďme připraveni! Já si stoupnu sem, a ty

vedle mne. Kdybych náhodou chybil, napravíš mou chybu."

"Můžeš se na mne spolehnout."

Rozhodnutí, ke kterému dospěli naši dva skauti, bylo opravdu vážné.

Věděli dobře, že dávají v sázku život, ale byli odhodláni ke všemu.

"A pomyslil jsi na vše?" ptal se Dubail přidušeně.

"Nač?"

"Na to, že se musíme dostat z domu, až se zbavíme obou mužů...

Ale dům je možná obydlen a můžeme pak státi čelem proti čelu celé

hordy darebáků, kteří se na nás vrhnou a zdolají nás."

"Vsaďme vše proti všemu!"

Zatím co Jacques hlídkoval u dveří, Roger se přiblížil k světlíku,

vytáhl se vzhůru a vyhlédl jím.

Světlík vedl do ulice, kterou chodili lidé. Blížili se dva vojíni.

"Pomoc! Pomoc!" volal na ně Dubail.

Vojíni vzhlédli a spatřili hocha.

“Jsme zajati Číňany, kteří se chystají nás zabít."

"Dobře. Přivedeme několik kamarádů a vysvobodíme vás."

"Pospěšte si. Můžeme býti zabiti každým okamžikem."

"Za pět minut jsme zpět!"

Dubail přistoupil k Jacquesovi.

"Teď alespoň jsme jisti, že se nám dostane pomoci...Přijdou vojíni...

Jen přijdou-li ještě včas..."

"Musíme doufat," odpověděl Jacques. "Pevně věřím, že se z toho

dostaneme."

- 73 -

Sotva domluvil, zaslechli v chodbě hluk kroků a hlasů. . .

Jacques se zachvěl přes všechnu svou odvahu.

Před dveřmi kdosi stále ještě mluvil. Pak v zámku zaskřípěl klíč a

dveře se pomalu otvíraly. Proud světla zalil místnost a hoši spatřili

oba muže, se kterými se již zde setkali.

Ve chvíli, kdy Číňan vkročil do dveří, Jacques sebral všechny síly a

zasadil mu strašnou ránu do hlavy železnou pákou.

Muž padl se zastenáním do místnosti a jeho společník, nevěda, co se

děje, vstoupil.

Jacques srazil i jeho.

Teď byl čas zmizet. . . ale Jacques pravil příteli:

"Vyčkejme příchodu vojínů. Pak teprve vyjdeme."

Druhý Číňan, který nebyl tak prudce zasažen jako prvý, jal se zmítati.

Nebyl však již nebezpečný. Hoši se na něho vrhli a přivázali ho na

jedno z prken, ke kterému byli ještě nedávno přivázáni sami.

Ale již také přibíhali lidé. Bylo slyšeti jejich kroky v poboční chodbě.

Nebylo již lze váhat. Oba hoši se vrhli ke dveřím, otevřeli je a octli se

na terase, pod níž byla zahrada. Ale terasa byla nad zahradou asi

deset až dvanáct metrů a bylo příliš nebezpečné odvážiti se takového

skoku. Terasa však vpravo přiléhala k budově, podél které vedla

římsa. Utéci po této tímse nebylo nemožné, ale s čím se setkají na

konci oné římsy...? Pojednou zaslechli hoši hluk, za kterým

následoval dupot vojenských bot...

Byli to přicházející vojíni.

Jacques a Dubail měli se již za zachráněné, ale v té chvíli vniklo

naterasu asi deset Číňanů, prchajících před vojíny. Když Číňané

spatřili oba skauty, zprvu se zarazili, ale pak je asi někdo informovalo

stavu věci, neboť se vrhli se zuřivým křikem na skauty.

Jacques měl dosud v ruce železnou tyč, ale co s ní mohl svésti

protideseti lidem.

Volil proto raději útěk a vrhl se k římse, jsa sledovánRogerem.

Pro oba hochy zbýval nyní jen jediný záblesk naděje, Že vojíni

vniknou na terasu, ale Číňané za sebou zatarasili dveře kamennou

déskou a různými jinými předměty.

Když spatřili oba skauty na terase, jali se po nich házeti kamením,

aby je srazili s římsy. Ale na štěstí hoši již dosáhli rohu budovy, za

kterým se ukryli. Ale zde je čekalo hrůzné překvapení. Římsa náhle

končila. Nemohli nyní ani vpřed, ani vzad.

V nebezpečí však částo se lidská energie znásobňuje. Nad nimi

nebyl vysoko okraj střechy, a hoši se odvážili nemožného. Skokem

- 74 -

dosáhli rukama okraje a otužilými pažemi se vytáhli vzhůru. Byli nyní

na střeše, ale ta byla tak příkrá, že jen stěží se na ní udrželi. Pracně

po kolenou a rukou se doplazili na hřeben střechy, kde se zachytili

komínu. Nemohli však zůstati v této situaci.

Co se s nimi stane? Doufali, že brzy již spatří vojíny, že na ně

zavolají, ale vojíni byli stále uvnitř budovy, kde je hledali.

Náhle se ve vzdálenosti asi čtyř metrů otevřel ve střeše světlík a

v něm se objevila šeredná hlava Číňana. Číňan nebyl nijak

překvapen, když spatřil oba skauty. Bezpochyby již slyšel, že jsou

vězněni v domě. Jen se drsně zasmál a pak hlava zase zmizela.

"Kdybychom se mohli dostat k tomu světlíku," pravil Jacques, "pak

snad bychom jím mohli uniknout."

"Ale snad ten muž, kterého jsme spatřili, tam není sám," namítal

Roger Dubail.

"Poslyš, myslím, že je odtud jen jediná cesta, a to zde po okapové

rouře."

“Také jsem již na to pomýšlel. Ale tím bychom se ještě nedostali

nasvobodu, nýbrž jen do zahrady, která je obehnána zdmi."

"Snad je budeme moci přelézt. A i když nikoli, zahrada je velice

rozsáhlá, takže se v ní budeme moci snadno skrýt. V noci pak se již

nějak dostaneme ven a snad nám zatím přijdou na pomoc vojíni. . ."

Dubail se vyklonil, přidržuje se komínu.

"Nebude však snadné dostat se k okapové rouře," hlásil. "Musíme

klouznouti po střeše až k okapovému žlabu, tam se zachytit a pak se

nějak dostat k rouře. Pokusím se o to před tebou."

A již Jacques jel po střeše, nedbaje nebezpečí zřícení, zachytil se

žlabu a pak dosáhl roury a zmizel. Po chvíli za ním se spustil i Dubail. Málem by byl minul rouru, ale

podařilo se mu zachytit se okraje střechy a pak i on sjel po okapové

rouře k zemi, kde na něho Jacques již čekal.

Oba se pak plížili podél domovní zdi, až se dostali do hustého

křoví. Směrem od terasy slyšeli nyní hluk a dupot kroků. Pak se ozval

temný pád a za ním druhý. To dva Číňané byli svrženi s terasy do

zahrady. Asi se postavili na obranu proti vojínům a ti je svrhli do

zahrady. . .

Jacques a Dubail se dosud neodvažovali objevit se ze strachu, aby

z přízemí domu se na ně nevrhli nějací Číňané. Ale na druhé straně

také nebylo nijak lákavé čekati zde až do soumraku.

- 75 -

"Počkej zde," pravil Jacques příteli. "Já se pokusím ukázat se

vojínům."

Jak vystoupil z křoví, spatřil v nedalekém okně dva Číňany, kteří se

dívali do zahrady. Zdálo se, že jsou vyděšeni. Posléze se jali slézat

oknem do zahrady. Jacques, který se rychle vrátil do křoví, se jižjiž

obával, že Číňané si vyvolí za úkryt jejich křoví, ale ti zatím spěchali

ke studni, která byla asi deset kroků od jejich úkrytu a ke které dobře

viděli. .

Když se dostali ke studni, Číňané hned se jali do ní sestupovat po

provaze, který předem přivázali k jejímu roubení. Když ve studni

zmizeli, Jacques se tiše přiblížil k roubení a zaslechl vzdalující se

kroky a slábnoucí hlasy.

Jacques se vrátil k příteli.

"Ti tam se neutopili," oznamoval, "poněvadž ve studni není

vody...Vůbec to vlastně není studna, nýbrž vchod do nějakého

tajného úkrytu, kde budou v bezpečí. Ale co se to děje, že vojíni se

stále ještě neobjevují ?"

"Snad je to napadne."

Čekali, ale marně. K večeru pak v domě nastalo nerušené ticho. . .

Co se vlastně stalo? Vojíni, když marně hledali hochy v domě,

dospěli k přesvědčení, že se jim podařilo již utéci a odešli, odvádějíce

s sebou všechny Číňany, které zastihli v domě. Bylo jich asi dvacet a

všichni, jak bylo později zjištěno, náleželi k tajné čínské společnosti

"Rudá ruka", kterou se dosud úřadům nepodařilo vypátrat, ač jim

působila mnohé nesnáze pobuřováním domorodců.

Tentokráte však vojíni vpadli přímo do hlavního stanu této tajné

společnosti, kde objevili nejen tajnou tiskárnu se zásobou

pobuřujících letáků, ale i raněného muže, u kterého byl nalezen

doutnák, zcela shodný s tím, který byl použit k zapálení pumy, jíž byl

spáchán atentát na residenta. To byl dostatečný důkaz, aby muž byl

uvězněn.

Vojíni pak hlásili i to, že v domě byli vězněni dva skauti, kteří však

zmizeli. Jelikož se Jacques a Dubail dosud nevrátili do skautského

střediska, zavládla všeobecná domněnka, že byli Číňany zavražděni

a někde zahrabáni. Byla to smutná zpráva pro skauty a nejvíc byl

zarmoucen vrchní náčelník skautů, bývalý důstojník, který se musil

vzdát služby, když v boji s domorodci přišel o paži. On to byl, kdo

přišel na myšlenku, aby skauty svolal a nabídl vládě k pomocné

službě, což byla myšlenka opravdu výborná. Byl to odvážný muž, ale

nechtěl přivolit, aby skauti ihned se vypravili hledat své zmizelé

- 76 -

druhy. Znal dobře krutost Číňanů a nevěřil, že oba hoši jsou dosud

živi.

VIII.

ZRÁDCE BÍLÝCH

A Jacques s Dubailem byli zatím stále v zahradě.

Nastala noc, ale hoši se nemohli sjednotit na nějakém

rozhodnutí,neboť v zahradě se neustále pohybovaly stíny a stále bylo

slyšeti kroky. Konečně se rozhodli a doplížili se ke zdi. Hned však

poznali, že tady nevede cesta ke spáse. Zeď byla vysoká a tak

hladká, že se nebylo čeho zachytit. . .

Šli podél zdi, doufajíce najít nějaké příhodné místo, když pojednou

zaslechli sténání, které se zdálo vycházet z nízkého domku,

přiléhajícího k zahradní zdi. Přiblížili se k němu a přitiskli ucho k jeho

dveřím. Nyní slyšeli stenání zřetelněji.

Zpod prahu dveří pronikal úzký proužek světla. Dveře se pojednou

prudce otevřely a v nich se objevil Číňan, který rychle vyšel do

zahrady.

Hochům zbyl jedva čas, aby se skryli ve stínu. Jelikož dveře po

Číňanově odchodu zastaly pootevřené, hoši je mohli otevříti a

nahlédnouti do domku. Byla tu jediná místnost s dvěma lůžky, a na

každém lůžku byl přivázán francouzský vojín. Zdi místnosti byly

ověšeny zbraněmi a podivnými nástroji.

Jacques a Roger si dodali odvahy. Vstoupili a přiblížili se k

zajatcůtm. Byli to vojíni koloniální armády, které Číňané asi někde

překvapili a odvlekli sem, aby je umučili. To bylo viděti z toho, že

uprostřed místnosti stála pánev s dřevěným uhlím a vedle ní ležela

podivná železa.

Hoši neváhali.

V okamžiku byli vojíni volni. Byli tak pevně svázáni, že jejich krky a

zápěstí byly odřeny do krve. Byli však při plném vědomí.

"Děkuji, přátelé," pravil jeden z vojínů. "Zachránili jste nám život...

ale mějme se na pozoru. Muž, který právě odešel, se jistě brzy vrátí.

Musíme mu zabrániti, aby způsobil poplach. Skryjte se tam za tu

bednu..., my se zatím položíme zase na lůžka, a až se k některému z

nás přiblíží, vyřídíme si s ním svůj účet... Ani ho nenapadne, že jsme

volni...Pozor! Již jde."

Skutečně bylo slyšeti venku, skřípot písku. Číňan brzy došelk

- 77 -

domku, vstoupil a uzamkl za sebou dveře na dva západy. Pak se

přiblížil k jednomu z lůžek.

Zdálo se však že má nějaké podezření, neboť se stále rozhlížel po

místnosti.

Hoši totiž, aniž o tom věděli, posunuli trochu bednou, což neušlo

Číňanově pozornosti. otoči se od lůžka a zamířil k bedně. Ale tu se již

na něho vrhli oba vojíni.

Číňan ani nevykřikl. Tak byl překvapen útokem, který nemohl

očekávati. Jeden z vojínů mu otočil provaz okolo krku a zatáhl ze

všech sil. A jeho druh zatím sňal se stěny dvě zakřivené šavle.

"Teď ať přijdou," pravil, podávaje druhou šavli svému příteli.

"Způsobíme mezi nimi pořádnou řež. . . Hoši, najděte si také nějaké

zbraně! Můžeme jich potřebovati."

Jacques se zmocnil kopí a Roger jakéhosi podivného obušku.

Vojíni se sklonili k Číňanovi. Nedýchal. Vojín zatáhl asi příliš silně,ale

to mu zřejmě nepůsobilo výčitek svědomí.

"Aspoň tenhle nám nebude překážet," pravil. "Ale teď se musíme

postarat, abychom se dostali odtud. Snadné to asi nebude, ale jsme

teď čtyři a ozbrojeni.

Kdo se proti nám postaví, bude mít těžkou práci."

"Jste tady již dlouho?" ptal se Jacques.

"Teprve od včerejška. A vy asi jste ti hoši, kteří upadli do rukou

Číňanů ?"

"Ano."

"Nu, a my jsme ti, kteří vás přišli osvobodit. Oddělili jsme se od

druhů, Číňané nás nenadále přepadli a zavlekli sem. Právě se

chystali nás mučit a pak zabít. Přišli jste opravdu v pravý čas. . . Ale

teď již odtud. . . Jste jistě stateční a s odvahou se člověk dostane ze

všeho. . . Pojďte!"

Když se přesvědčili, že u domku nikdo není, vyšli do zahrady.

Zahrada byla úplně klidná.

Vojíni chvíli poslouchali a pak jeden z nich pravil hochům:

"Tak kupředu! Mám dojem, že se přece jen odtud dostaneme."

Hoši a vojíni dokončili prohlídku zdi, ale zjistili, že zeď je všude

stejně hladká, stejně vysoká. A kromě toho zdi nestály rovně, nýbrž

skláněly se do zahrady, jak bývá obyčejem všech čínských zdí. Tudy

to prostě nešlo!

"Nezbývá než najít nějaké dveře a vyrazit zámek," rozhodl jeden z

vojínů.

V té chvíli zaslechli kroky. Nějaký muž přicházel k domku, kde

- 78 -

byli,alespoň jak se jistě domníval, zajatí vojíni.

"Pozor!" pravil tiše druhý z vojínů. "Ten muž nám možná opatří

prostředek, jak se dostat odtud. . . Skryjme se zde v křoví a vrhneme

se na něho, až půjde kolem nás."

Muž se blížil. . . Brzy dorazil ke křoví, kde se skrývali naši přátelé,

ale zde se náhle zastavil a pak rychle běžel zpět.

Spatřil snad něco? Nebo něco zaslechl?

"Nesmíme ho nechat utéci," rozhodl jeden z koloniálních vojínů.

"Možná, že by na nás přivedl tu svoji chásku. . . Za ním!"

Několika skoky dohonila naše čtveřice Číňana. Ten se sice pokusil o

obranu, která však neměla významu. Když viděl, že je zajat, jal se

koktat nějaká nesrozumitelná slov

"Ty darebáku!" pravil mu jeden z vojínů, třesa jím. "Jistě jsi nečekal, že jsme na svobodě. . . Dobře! Ale teď nám ukážeš cestu z této

zahrady, nebo jinak tě podřízneme jako tele!"

"Já ne zlý..." koktal Číňan. "Já ne nepřítel Francouzů..."

"Teď to říkáš, to se ví. Ale byl by ses s radostí pásl na našich

mukách,kdyby k nim bylo došlo."

"Ne, ne!Já ne. Věřte mi!"

"Tak dobře! Jsi-li náš přítel, ukážeš nám, kudy odtud ven."

"A nezabijete mě, až vás vyvedu?"

"Což jsme Číňani?"

"A nezatknete mě?"

"To se uvidí!"

"Pojďte tedy!"

Při těchto slovech se však Číňan vymkl ze sevření vojínova a jal se

ze všech sil něco čínsky volati.

Vojíni chytili Číňana za krk a tiskli ze všech sil. Byl to sice malý

člověk,ale bránil se tak, že vojíni musili vynaložiti všechny síly, aby

ho udrželi. Konečně mu došel dech a stal se hmotou, neschopnou

křiku nebo činu.

Ale jeho volání bylo zaslechnuto. Dveře domu se otevřely a v

jasném jejich obdélníku bylo viděti i stíny. Zbraně zachřestily a do

zahrady se vrhlo pět mužů. Spěchali směrem, odkud zaslechli volání

o pomoc. Vojíni pustili muže, který padl těžce k zemi.

"Odvahu nyní, hoši!" povzbuzoval jeden z vojínů skauty. "Jsou

ozbrojeni. Teď půjde do tuhého. . ."

"Jen se spolehněte," odpověděl Jacques.

"Dovedeme se bránit!" dodal Dubai!

Muži se blížili nedůvěřivě, neboť nevěděli, s jakým počtem vetřelců se

- 79 -

srazí.

Jeden z nich něco promluvil. Asi volal na toho, který prve žádal o

pomoc. Když se mu nedostalo odpovědi, zůstal i se svými druhy jako

přibit na místě.

Díky světlu, které proudilo z otevřených dveří, naši přátelé viděli

všech pět Číňanů, jak stojí bez pohnutí uprostřed zahradní cesty.

Zdálo se, že odvaha nebyla jejich rasovou vlastností, neboť se shlukli

dohromady jako lidé, kteří se nemohou rozhodnout.

Konečně se dali na postup. Ale za chvíli se zase zastavili.

Skauti i vojíni se skryli za křoví a nebylo je proto vidět.

Náhle zazněl hvizd píšťalky.

"Ti lupiči se neodvažují dále a volají píšťalkou o pomoc," pravil

jeden z vojínů.

"Měli jsme se na ně vrhnout. Teď je již pozdě. Brzy budeme mít

proti sobě celou tlupu. Skryjme se v křoví a vyčkejme."

Všech pět Číňanů se vrátilo k domu, z něhož vyšli. Zastavili se u jeho

dveří a opět hvízdali.

Tentokráte se jim dostalo odpovědi a bylo slyšeti rychlé kroky na

zahradní cestě.

Naši přátelé věděli, že budou míti co dělat s přesilou, ale zůstávali

klidni. Byli rozhodnuti brániti se až do posledního dechu. Kroky se

blížily. Ozvaly se hlasy a náhle zmlkly.

Číňané asi nalezli muže, kterého vojíni uškrtili.

Brzy se ozvaly zuřivé výkřiky a četní lidé se jali prohledávat zahradu.

Bylo jisté, že posléze musí objeviti naše přátele, ale prozatím se

neodvažovali ve tmě do křoví a prohledávali jen cesty a cestičky. To

je posléze omrzelo a vstoupili do domu, kam se uchýlilo prvých pět

Číňanů.

"Čekají na den," pravil jeden z vojínů.

"Co počíti?" ptal se druhý.

"Využít noci a pokusit se o útěk. . . Do rána zbývají asi ještě dvě

hodiny. Musíme jich využít! Pojďme, ale tiše, abychom nevzbudili

pozornost Číňanů."

Vystoupili z křoví a úzkou cestičkou se dostali k zahradní zdi. A

zde objevili branku, která jim nebyla nic platna, neboť byla opatřena

železnými vrátky, zajištěnými dvěma pevnými zámky. Nebylo ani

pomyšlení, že by mohli branku otevřít.

"Pokusím se alespoň po ní vyšplhat se nahoru na hřeben zdi,"

prohlásil Jacques.

- 80 -

"A potom ?'" ptal se jeden z vojínů.

"Pak se spustím do ulice a poběhnu zpravit nejbližší vojenskou

hlídku, která vás osvobodí."

"Dobrá myšlenka, hochu. Ale ta pomoc by mohla přijít pozdě.

Dostaneš-li se nahoru ty, dostaneme se i my. Z našich svázaných

opasků uděláme lano, které nám pomůže při sestupu do ulice. . .

Neztrácejme ani chvíle, neboť tam dole slyším nějaký hluk. . . Snad

nás zaslechli, ač jsme šli co nejtiššeji."

Vojíni si vzájemně stoupli na ramena a po nich oba skauti,

zachycujíce se výčnělků vrátek, se dostali na hřeben zdi, kam za

pomoci opasků vytáhli i vojíny. Všichni usedli jízdmo na hřeben zdi.

"Tak to by tedy bylo. Jsme. . ."

Nedokončil, neboť v té chvíli mu hvízdla kolem ucha kulka. "Objevili

nás," pravil. "Lehněme si na břicha."

Natáhli se na zdi, se kterou splynuli. Ale v tomto postavení, nebo lépe

řečeno položení, nemohli činiti přípravy k sestupu na druhou stranu.

"Nechme opasků," rozhodl se jeden z vojínů, "a pokusme se o

poslední. Chyťme se okraje a pusťme se dolů. Je to nějakých

šestmetrů, a to není k smrti."

Nejdříve skočili oba skauti a dostali se na zem bez úrazu. Jen nohy

měli chvíli jako zdřevěnělé.

Po nich se spustili vojíni, ale jeden z nich, značně tělnatý, si při

seskoku zlomil nohu.

"Ach," zvolal. "Jsem v kaši!"

Pokoušel se vstát, ale nemohl.

Druzí tři ho pozvedli a naložili si ho na ramena.

Přesto se hoši a nezraněný vojín nezbavili zbraní. Před seskokem je

shodili na zem a pak je sebrali. A bylo jim jich třeba.

Již za chvíli se na ně vyřítili čtyři Číňané, dosud skrytí za nějakými

dvířky. Naši přátelé položili rychle raněného na zem a vrhli se na

útočníky.

Jacques mistrnými ranami šavlí se brzy zbavil dvou Číňanů, kteří

ho napadli a vojín zranil třetího. Čtvrtý uprchl a cesta byla volná."

Naložili zase raněného a nyní se již dostali bez překážek do

kasáren koloniální pěchoty.

Podporučík, velitel strážní služby, je přivítal s podivem:

"Odkud přicházíte? A tady - to je přece Castera - a raněn?"

"Ano," odpověděl druhý vojín. "Zlomená noha - asi šest neděl v

nemocnici. Může však být rád, že to tak dopadlo. Bez těchto hochů

bychom v této chvíli - já i Castera - asi dodýchávali za hrozných muk.

- 81 -

Ach, ti čínští darebáci. . .! Kdo mohl tušiti, že ten nádherný dům, který

nazýváme Pevnost, je přeplněn žlutými, kteří zde čekají na příležitost,

aby se mohli zmocniti nějakého bělocha a umučiti ho. Nám by se to

bylo stalo, nebýt těchto dvou odvážných hochů, jak jsem již řekl."

Podporučík se zadíval na oba skauty.

"Ti vás tedy osvobodili?"

"Ano. Bez nich bychom tady nebyli. Ti jsou tvrdí, říkám vám. Bylo

třeba zatracené odvahy k rozhodnutí vniknouti do zahradního domku,

kde jsme čekali na poslední hodinku."

A vojín nyní vyprávěl podporučíkovi podrobně vše, co se přihodilo.

Podporučík poslouchal se zájmem, a pak se ptal skautů:

"Jste Francouzi?"

"Rozhodně," odpověděl hrdě Dubail.

"A jste ze Saigonu?"

"Já bydlím v Saigonu, ale můj přítel se zde octl jen náhodou... Je

námořník, ale jako řádný skaut dal se k disposici vládě, když toho

nutnost vyžadovala."

"Krátce, mladí přátelé, jste vojáci. . ." rozhodl podporučík. "Nejste dosti staří, abyste mohli vstoupiti do řádného vojska, a proto jste si

nalezli jinou cestu, jak sloužiti ohrožené vlasti. A dokázali jste, že jste

dobří služebníci."

"A doufáme, že budeme stále," dodal Jacques.

Nemocný byl dopraven do nemocnice a oba skauti se odebrali do

skautského shromaždiště, které, jak víme, bylo u residentského

paláce. Můžeme si snadno představiti radost Pilettovu, když spatřil

svého přítele. Vrhl se mu do náručí se slovy:

"Přece se vracíš, a zdráv. Všichni říkali, že jsi mrtev."

"Vidíš, že nikoli," odpověděl Jacques, "ale mnoho do toho

nechybělo. To bylo dobrodružství. Budu ti je vyprávěti později. A co

tys zatím dělal zde?"

"Já jsem byl na služební pochůzce a pak jsem se vrátil. Nic

vláštního se nepřihodilo. Jen resident zde byl a chválil nás, že jsme

se dali dobrovolně do služeb vlasti."

Vrchní náčelník skautů, který se zatím dověděl o návratu

našichhochů, povolal je k sobě. Musili mu vyprávěti podrobně celé

své dobrodružství, a když skončili, stiskl oběma ruku:

"Vidím," pravil, "že na vás se mohu spolehnouti. Jmenuji vás proto

vůdci oddílu. Zítra vás budu potřebovat. Teď si jděte odpočinout."

Po těchto slovech poklepal oběma hochům přátelsky na rameno a

- 82 -

hoši odešli do domku, který jim sloužil za prozatímní útulek. Tento

domek měl v přízemí jen jednu jedinou, velkou místnost,

osvětlovanou třemi velkými okny, vedoucími na náměstí Catinat, jež

je hlavním náměstím Saigonu. Nábytek byl kasárenský, což značí

prostý, ale sporý. Sestával z velkého, nenatřeného stolu, ze dvou

lavic a ze čtyřiadvaceti polních lůžek, u jejichž hlav byl umístěn

majetek skautů.

Dubail a Jacques se vrhli každý na jedno lůžko, aniž se odstrojili,

neboť bylo nutno, aby byli každé chvíle připraveni, kdyby jich bylo

třeba...

Pokládali se nyní za vojíny a dobrovolně se podrobovali tuhé

vojenské kázni, která se žádá od řádných členů vojska.

Toto nové povolání se Jacquesovi zcela líbilo, neboť byl

dobrodružné povahy a jeho srdce tíhlo k vojenským věcem

odedávna.

Pokud šlo o Piletta, ten šel ve stopách Jacquesových z přátelství k

němu, ale jeho povahové založení bylo spíše mírumilovné, což

všakmu nijak nevadilo, aby byl na místě, bylo-li toho třeba.

Rozhodující vládní činitelé saigonští zprvu nepřikládali povstání

příliš důležitosti a domnívali se, že zanikne stejně rychle jako tak

mnohá dřívější. Ale tentokráte pobuřování se strany čínských tajných

společností zapustilo již kořeny příliš hluboko. S Číňany se spojili i

Anamité, nebo alespoň některé jejich složky. V každém národě je

vždy dosti nespokojenců, kteří se rádi zúčastní jakéhokoli odboje bez

ohledu, komu tím slouží, a tak tomu bylo i zde.

Saigonský resident, když viděl, že povstání se rozrůstá do

nebezpečných rozměrů, rozhodl se potlačiti je všemi možnými

prostředky. Nejdříve dal všude vylepiti provolání, ve kterém hrozil

přísnými tresty všem, kdož by rušili veřejný pokoj. A skupiny vojínů se

zbraní na ramenou procházely ulicemi a zadržovaly všechny

podezřelé. Po nějakou chvíli se zdálo, že povstání tím bude zdoláno,

ale to doutnalo pod popelem.

Byla tím vinna především čínská tajná společnost "Rudá ruka" a její

vůdce, který se dával nazývati jménem Kuang, ač to nebylo jeho

pravé jméno, neboť nebyl vůbec Číňanem. Byl naopak velký,

světlovlasý, pravý typ Evropana.

Odkud přišel? Kdo to byl? Nikdo to nevěděl. Jednoho dne přišel do

Saigonu, dohodl se s několika vůdci čínského revolučního hnutí a

brzy získal hojně přivrženců.

Jaký cíl sledoval? V co doufal? Jen jedno bylo jisté, že pracuje pro

- 83 -

revoluci.

Jsa výborným řečníkem, a ovládaje výtečně nejen čínský jazyk, alei

různá indočínská nářečí, fascinoval prosté domorodce tak, že šli za

ním bez rozmýšlení, k jakému cíli je vede.

"Cizinci," říkával jim, "zmocnili se vaší země, v níž jste nyní otroky, ač podle práva máte být pány! Je třeba, abyste se za každou cenu

osvobodili, stali se pány!" Samozřejmě jim nikdy neřekl, že ti cizinci

naučili domorodce, jak těžiti z půdy tolik, že nejeň zamezili obvyklá

období hladu, ale dokonce se domohli i jakéhosi blahobytu. Tento

Kuang byl jedním z nejschopnějších lidí. Dovedl svou činnost skrývat

tak,

že dosud ušel pozornosti úřadů. Nikdo ho nepodezíral, že je vůdcem

povstání.

Byl dokonce i zván do residentova paláce, kde ho pokládali za

bohatého obchodníka, který přišel do Saigonu za obchodem. Ve

styku s Francouzi se dovedl tvářit jako přítel Francie a získal si mezi

nimi značné obliby.

Uvidíme však později, jakého druhu to byl člověk ve skutečnosti.

Jacques a Roger byli tak unaveni, že spali až do noci. Když se

probudili, rázem vyskočili s lůžek. Viděli totiž, že okna jsou rudá září

nějakého požáru.

"Podívej se," pravil Jacques, "co to tam je?"

"Řekl bych, že nějaký požár."

"Také myslím."

Rychle vyšli, aby se poptali, co se děje.

"Hoří budova v přístavních dokách. Rychle se připravte. Půjdeme

pomoci vojínům, kteří bojují s požárem."

Za několik chvil již všichni skauti poklusem ubíhali k místu požáru,

Když tam doběhli, spatřili obrovský dům, z něhož šlehaly plameny.

Hasiči byli proti nim bezmocni a omezili svou činnost na ochranu

sousedních budov.

Jacques, který šel vedle Dubaila, spatřil ve chvíli, když docházeli k

místu požáru dva muže, kteří se dívali na požár a hovořili spolu:

"To to hoří, co . . . Naši se v tom vyznají . . ."

Jacques byl jat podezřením, obrátil se a spatřil vysokého muže s

vyholenou tváří a kostěnými brlemi na očích.

Jacques řekl Dubailovi, co zaslechl.

"Věru, podivné. . . Jsi si jist, že to opravdu řekl?"

"Dokonale jist."

- 84 -

"Pak tedy nespouštějme oba dva s očí."

"Snad by bylo lépe, kdybychom na ně upozornili nějakého

policistu."

"Ano," souhlasil Dubail. "Počkej tady. Já půjdu najít některého

strážníka . . ."

Ale muži se zatím již vmísili do zástupu. Jacques je na chvíli ztratil s

očí a pak je zase spatřil.Sledoval je. Doufal, že spatří nějakého

strážníka, ale nestalo se tak. Šel tedy za oběma muži dále.

To, co jeden z nich pravil, bylo přece velmi závažné. Jistě to byli

nějací nepřátelé a znali i ty, kdož založili oheň. Ten vysoký běloch, ač

byl bělochem, jistě byl zrádcem bílých, a Jacques pokládal za svou

povinnost upozorniti na něho strážníka. Ale jak tomu pravidelně bývá,

strážníka nenacházíme právě tehdy, když ho nejvíce potřebujeme.

Na rohu ulice, kam podezřelí muži zamířili a kam je Jacques

sledoval,se muž s brýlemi rychle obrátil a přistoupil k Jacquesovi:

"Promiňte, mladý muži, mohl byste mi ukázati, kde je zde

residentův palác?"

"S radostí,"odpověděl Jacques. "Jdu tam právě, a chcete-li, dovedu

vás tam."

"Děkuji vám. Jste velice laskav."

Jacques neměl příliš důvěřovati, ale nenadál se, že by se mu zde

bylo čeho bát.

Kromě toho spoléhal na to, že u paláce residentova spatří strážníka,

kterého na podezřelé muže upozorní.

"Jste ze Saigonu?" ptal se ho muž.

"Ne," odpověděl Jacques.

"Ach, domníval jsem se. Ale náležíte ke skupině skautů, kteří

vykonávají v Saigonu hlídkovou službu?"

"To ano."

"A jste za ni placen?"

"Ne," odpověděl Jacques, kterému se zdály tyto otázky podivné.

"Tak vláda tedy není příliš uznalá, když vás nechává pracovati

zadarmo."

Jacques již nemohl odpověděti. Muž s brýlemi se totiž při těchto

slovech na něho vrhl a chopil ho za paži.

Mladý skaut se osvobodil prudkým trhnutím, skočil na druhou

stranu ulice, ale tu již oba mužové se na něho řítili. Ve vzdálenosti asi

dvaceti metrů stál na chodníku strážník. Jacques na něho zavolal a

oba muži zmizeli jako kouzlem. Stejně i muž s brýlemi.

"Co se děje?" ptal se strážník, který přiběhl k Jacquesovi.

- 85 -

"Sledoval jsem dva podezřelé muže," odpověděl Jacques, "a tady

mi pojednou zmizeli. Jistě se skryli v tomto domě nebo snad v onom."

"A co mám dělat?"

Jacques pochopil, že nelze učiniti nic, poděkoval strážníkovi a

odcházel.

Ale nebyl sám se sebou spokojen. Co slyšel, bylo jistě závažné. Ti

dva mužové, kteří tak náhle zmizeli, byli prostě nebezpeční lupiči,

které bylo nutno vystopovat za každou cenu.

Sotva došel na skautskou strážnici, ihned vyhledal vůdce a vyprávěl

mu, co se mu přihodilo.

"Jestliže tě neklamal sluch," pravil mu vůdce, "pak jde opravdu o

vážnou věc. Pojď se mnou k policejnímu řediteli. Možná, že tvá

zpráva mu bude k užitku. Jisté je, že přístavní skladiště bylo zapáleno

zločinnou rukou. Patnáct osob zahynulo v jeho troskách...Je třeba

vypátrat a potrestat vinníky a snad k tomu dojde tvou zásluhou. Pak

bys opravdu prokázal Saigonu a jeho obyvatelům nedocenitelnou

službu, neboť zákeřníci jsou nebezpečnější než všichni povstalci. . .

Pojď, neztrácejme času!"

Vůdce skautů s Jacquesem se odebrali na policii. Jacquesovi se

zdálo, že je sleduje nějaký muž, ale pak se domníval, že jde jen o

zdání, vyvolané přepjatými nervy. Jisté však bylo, že byli opravdu

stedováni. Právě, když vcházeli do budovy policejního ředitelství,

sledující je muž se v půli ulice rychle obrátil a pospíchal pryč.

Policejní ředitel byl přítomen v úřadě a přijal ihned oba návštěvníky.

Poslouchal se zájmem vyprávění Jacquesovo a kýval hlavou. Když

Jacques skončil, pravil:

"Zpráva, kterou mi tento mladý hoch přinesl, je velice cenná, neboť

se úplně shoduje se zprávou, které se mi dostalo již s jiné strany.

Někteří z našich detektivů mě již upozorňovali na muže s brýlemi,

jehož chování je více než podezřelé. . . Dal jsem pak hledati toho

muže, ale veškeré pátrání bylo marné. Je téměř jisté, že v našem

městě žijí zločinci, kteří zůstávají v skrytu, ale řídí veškeré hnutí,

jehož úkolem je podrýti společenský řád. To jsou ti, kteří jsou

původci všech nynějších zmatků. Pátrali jsme po nich, a nyní tento

mladý muž nás uvádí na stopu. Můžete si, mladý příteli, vzpomenouti,

ve které ulici jste viděl zmizeti oba podezřelé muže ?"

"Zajisté," odpověděl Jacques. "Mohu vás zavésti na místo, kde mi

náhle zmizeli."

"Dobře tedy. . . Přijďte sem asi v devět hodin večer. Za dne

bychom mnoho nesvedli. Nesmíme býti nápadní. Bydlí-li muži

- 86 -

skutečně v ulici, kde jste je viděl zmizeti, pak se jistě zmocníme

některého z nich, nebo alespoň některého z jejich pomocníků. Děkuji

vám. Prokázal jste nejen statečnost, ale i rozvahu. To, že se vás

chtěli zmocniti, dokazuje, že ti mužové nemají čisté svědomí. Snad by

vás byli i zabili. Jste pro ně nepříjemný svědek. . . jejich chování to

jasně prokazuje."

Policejní ředitel stiskl ruku mladému skautovi, který pak odešels

vůdcem. Proti své vůli se tak stal Jacques detektivem.

Toto nové povolání se mu docela líbilo, ale kdyby byl věděl, jakému

nebezpečí je tím vystaven, jistě by byl méně nadšen.

Jacques, jak je viděti, byl osudem určen, aby šel z dobrodružství do

dobrodružství.

Jsou-li hoši, jejichž život plyne klidně den za dnem, pak Jacques

nebyl z nich.

Vstoupil na dráhu dobrodružství a musil být připraven na vše.

IX.

UNESEN

Když se Jacques sešel na stanovišti s Pilettem a Dubailem a

vyprávěl jim o své příhodě , Piletto ho vzal za ruku:

"Myslím, Jacquesi, že bys byl učinil líp, kdyby ses byl poptal, kdy

pojede odtud nejdříve nějaká loď do Francie. Zde nejsme nijak

zvláště bezpečni. Mám předtuchu, jako by se nám mělo přihoditi něco

zlého."

"Bah'" odpověděl mu Jacques. "Čeho je se nám bát?"

"Málem bys byl již zavražděn, jen nezapomínej. Nemyslíš, že by to

bylo výhodnější, kdybychom odjeli co nejdříve do Francie?"

"To je také mé nejživější přání. Ale vstoupili jsme dobrovolně do

služeb vlasti a musíme vytrvati až do konce. Až se zhostím úkolu,

který na mne čeká dnes večer, pak uvidíme, co se dá dělat. I já hořím

touhou, abych se dostal domů, ale víš přece, že přístav je uzavřen.

Žádná loď nesmí odjet. Až bude zákaz zrušen, pak se zas staneme

námořníky."

"Poptám se sám," pravil Piletto. "Zítra půjdu zjistit do přístavu,

není-li tam nějaká loď, která by nás vzala na palubu."

"Pochybuji, že nějakou najdeš, ale poptej se přesto."

"Ty tedy pomýšlíš již na odchod od nás?" ptal se Dubail.

- 87 -

"Budu musit jít. . . Nemohu zůstat v Saigonu déle, než bude nutně

třeba. . . Ty zde máš rodiče, ale mě čeká ve Francii sestra. Dostal

jsem se sem jen náhodou, na kterou si však nestěžuji, neboť jsem

zde nalezl dobré skauty a dobré přátele. Doufám, že zůstaneme ve

styku i nadále, že si budeme psát."

"Francie'" povzdechl si Dubail. "I já bych si přál zase ji spatřit, ale letos to nebude možné, neboť můj otec nedostane dovolenou asi do

dvou let. Otec je totiž úředníkem a nemůže jednati vždy tak, jak by

chtěl. "

"A z Francie se vrátíš zase sem?" ptal se Jacques.

"Ano, vyjimaje případ, Že by otec byl přeložen. Pak by mě nechal v

Paříži, abych tam dokončil studia."

"Pak se tedy sejdeme v Paříži, kde tě představím přátelům

skautům. Přijmou tě s otevřenou náručí, až jim povím, jak jsi

odvážný."

Rozmluvu přerušil vůdce skupiny, který vešel do místnosti, aby

shromáždil skauty k pochůzce městem.

"Ty, Jacquesi, pravil, "nemáš dnes s!užbu, ale ostatní půjdou

semnou."

Jacques stiskl ruku Dubailovi a Pilettovi, kteří odešli. Jacques by byl

šel rád s nimi, ale večer ho čekal jiný, důležitější úkol. Možná, že

pátrání policejního ředitele nepovede k ničemu, ale pokus musí být

učiněn.

Byl úplně klidný. Vždyť přece ho nemohlo nic nepříjemného potkat,

když bude ve společnosti policie. A pak by byl velice rád přispěl k

tomu, aby byl vypátrán bídník, který má na svědqmí požár doků, kde

přišli o život lidé.

Měl však ještě dosti času do chvíle, kdy se měl odebrati do budovy

policejního ředitelství. . . a nudil se. Vyšel proto ven do široké třídy,

která vede k náměstí Catinat.

Vzduch byl těžký, dusný. . . Ani nej emnější vánek nebylo cítiti, a z

dálky bylo slyšeti temné hřmění. Brzy asi se přižene bouře, která

bude následována novými a novými. Blížila se totiž doba dešťů, která

v Indočíně trvá i několik měsíců, ve kterých bouří a prší téměř

bezpřestání.Jacques se téměř dusil.. . Rozepjal si skautskou bluzu a

klobouk nesl v ruce.

Ulice byla téměř liduprázdná, neboť kdo nemusil, nespěchal do její

výhně. A přispěla k tomu i revoluce. Běloši zůstávali pod ochranou

svých domovů a Číňané se střežili přicházeti příliš často ve styk s

- 88 -

policejními a vojenskými hlídkami.

Ale když Číňan nevychází, je to vždy špatné znamení. . . Je to

znamení, že se zabývá nějakými plány.

Číňané nevycházeli do ulic, ale přece byli stále přesně zpravováni

o všem, co se v ulicích děje. Oznamovali jim to vyzvědači, kteří jako

podomní obchodníci se dovedli vlouditi všude, aniž budili podezření. .

.

Jacques kráčel klidně a bezstarostně po chodníku, když pojednou

v těsné jeho blízkosti zastavilo auto, z něhož vyskočili dva muži. Než

mladý skaut pochopil, co se s ním děje, by uchopen a zatažen do

auta, které se ihned rozjelo.

Hoch sebou zmítal, ale marně. Ruce mu byly svázány provazem a

ústa uzavřena roubíkem.

"Marně se bráníš," pravil mu známý hlas. "Tentokráte nám

neunikneš."

Jacques se podíval na muže, který promluvil, a poněvadž v té chvíli

auto projíždělo světlým místem, poznal muže s brýlemi, jehož měl

večer pomoci vypátrat.

Tu pochopil.

Auto zatím zrychlilo jízdu, neboť se dostalo z vnitřního města a brzy

se zastavilo v jakési temné uličce. Oba muži se chopili svázaného

Jacquesa, vnesli ho do domu, pronesli jakousi zahradou a složili v

nízkém, zahradním domku v místnosti, kterou osvětlovala jen blíkavá

lampa, zavěšená na skobě zaražené ve zdi.

V místnosti byli již dva muži, Číňané. Kromě nich pak jeho únosci,

muž s brýlemi a pak onen druhý, oděný v koloniální šat, podle

vzhledu tváře míšenec.

"Co mi chcete?" ptal se Jacques, když byl zbaven roubíku. "Co

jsem vám udělal?

"To ti povíme," pravil muž v brýlích se šeredným úšklebkem.

Chvíli bylo ticho, a pak muž promluvil znova:

"Ptáš se, cos nám udělal, ty malý chytráku.? Vždyť to víš sám

dobře."

"Ne," odpověděl Jacques.

"Ovšem, že se k tomu nepřiznáš, ale nám je to jedno. Víme, že jsi

zrádce."

Jacques protestoval energicky.

"Řekl jsem zrádce," pravil muž, "a dokáži ti to...Předně jsi členem

- 89 -

skupiny kluků,kteří si říkají skauti a pod záminkou hlídkování na

ulicích provozují vyzvědačství nejhoršího rázu. Pro nás jsou to zrádci.

nic jiného než zrádci. Tys dokázal již jednou vymaniti se naší moci,

musím přiznati, že s nevšední odvahou, ale podruhé se ti to

nepovede. Tentokráte tě nejen máme, ale také si tě udržíme."

Jacques uznával, že je ztracen, ale neztrácel proto rozvahu.

"Mýlíte se," pravil, "když mě prohlašujete za zrádce. Koho bych měl

zradit?

Je pravda, že jsem členem skautské družiny, ale naším úkolem je

jen hlídkování v ulicích. A co je v tom špatného?"

"Nic," odpověděl muž s brýlemi., "to uznávám, ale nesmíš mě

pokládat za hlupáka. To, že jsem vynaložil čas na to, abych se tě

zmocnil, je důkazem, že jsem dobře zpraven. . . Byl jsi snad ve

službě, když jsi mě stopoval?"

"Já...a vás...? Vždyť vás vidím dnes po prvé?"

"Vím co říkám. . . Sledoval jsi mě a chystal ses dnes večer ve

společnosti policejního ředitele po mně pátrat. Jsem dobře zpraven,

neboť mám své lidi všude, dokonce i na policii. . . Viděl jsi mě zmizeti

v jedné ulici a nabídl ses, že policii označíš dům, do kterého jsi myslil,

že jsem utekl. Mohu ti říci, že ti, kteří budou po mně dnes pátrat,

dostanou také své podle zásluhy a že mě nevypátrají. Jsem z těch,

kteří se nedají zatknout, a proto Číňané mě nazývají jménem »Ten,

který se nedá chytit«nebo »Nepolapitelný«. Ví se dobře o mé

existenci, pátrá se po mně, a já zatím se klidně stýkám s těmi, kteří

po mně pasou, tisknu jim ruku a pohybuji se v jejich společnosti,

aniž ,kdo má proti mně jen stín podezření. Snad teď uznáš, že

dětským kalhotkám sotva odrostlý hoch není z těch, kteří by mě mohli

vypátrat - zradit!"

.

Jacques se stále jen stavěl, že nechápe.

"Ničemu z toho nerozumím," odpovídal stále.

Muž v brýlích přešel několikráte místnost a pak se zastavil před

skautem, kterému položil ruku na rameno.

"Jsi příliš inteligentní na svůj věk, ale také příliš zvědavý. . . A to ti

přijde draho. Či myslíš, že jsem si tě nevšiml tam u požáru v dokách?

Zaslechl jsi několik mých slov a proto jsi mě stopoval. Bylo to od tebe

vtipné, to přiznávám. Máš duši detektiva, tu poklonu ti musím složit.

Řekl sis: Hle, podezřelý muž! Toho nesmím spustit s očí! Šel jsi za

mnou, ale přece jsem ti unikl. Chtěl jsi mě znova najít za pomoci

policie...Můžeš si tedy gratulovat, našel jsi mě."

"To, co zde říkáte, je jen pouhý dohad. . . Nikdy jsem se nezabýval

- 90 -

vaší osobou, nikdy. . ."

"Vím, na čem s tebou jsem,"přerušil ho muž s brýlemi, "a dovíš se,

jak odměňuji ty, kdo se o mne příliš starají. . . To je vše, . . dopravte

ho tam, kam určeno. . ."

Po těchto slovech se oba Číňané chopili Jacquesa, zavřeli ho do

tmavého sklepa a odešli.

Hoch se pokládal za ztracena. Měl dosud svázané ruce, a kdyby je

i měl volné, nemohl by utéci, neboť ve zdech sklepa nebylo jediného

otvoru. Zmocnilo se ho zoufalství. Dal se do pláče.

Chápal, že je s ním konec. Kdo by ho mohl najít v tomto hnusném

vězení? Budou ho hledati, to je jisté, neboť policejní ředitel se

dovtípí, že byl unesen, když se nedostaví na schůzku, ale co bude

platné, budou-li prohledávat celou čínskou čtvrt? Zde ho nenalezne

nikdo!

A jistě zde zahyne nějakou hroznou smrtí. Nepochyboval, že

neznámý zločinec se ho nezmocnil jen proto, aby ho později

propustil.

Jeho myšlenky se přenesly k drahé sestře, k Magdaleně, která na

něho čekala daleko odtud, v Paříži. Proč jen loď, která je zachránila,

se zastavila v Saigonu? A proč je s sebou nevzala na další cestu do

Anglie? Teď by byl již.. .

Noc minula, aniž nepřátelé se ukázali nebo dali o sobě věděti. Ale

ráno vstoupil do sklepa muž v brýlích, nesa v rukou malou svítilnu.

"Nuže, jak ses vyspal? Neměl jsi těžké sny?"

A surovec se dal do smíchu.

"Pane," pravil Jacques, "co se mnou zamýšlíte?"

"Ale to je přece zcela prosté, zde jsi a zde zůstaneš! Mohl bych tě

odstranit hned ranou z revolveru, ale nemám rád násilných

prostředků." Jacques se podíval na svého věznitele:

"Chcete mě tedy nechat zde zavřeného?" pravil. "Chcete mě umučit

hladem v tomto sklepě?"

"Dosud přesně nevím, co s tebou udělám. .. Musím to předem

uvážit. . . Není ti zima?"

"Bídáku!" zvolal Jacques pln rozhořčení nad výsměchem, který byl

skryt v zdánlivě starostlivé otázce.

Muž s brýlemi prohlédl skautova pouta, vzal se země svítilnu a

odešel, pohvizduje si nějaký veselý pochod. Jacques by ho byl bez

výčitek svědomí zabil!

Když zločinec odešel, skaut byl zachvácen výbuchem bezmocného

- 91 -

vzteku. Válel se po zemi a zuby rval pouta, svírající mu zápěstí. Tím

se vyčerpal a oslabil, že zůstal ležeti polo v bezvědomí.

Náhle byl probuzen z mdloby lehkým hlukem. Zbystřil sluch a

zaslechl za sebou dupot drobných nožek. A pak nějaké tělo se opřelo

o jeho obličej.

Pochopil.

Byly to krysy, ohromné krysy, které se k němu sbíhaly, tušíce v něm

snadnou kořist.

Jejich počet, jak usoudil podle hluku stále se zvětšujícího, rostl asi od

minuty k minutě. A pak již krysy bez ostychu přebíhaly přes jeho tělo.

Záchvěv hnusu mu proběhl tělem. Pochopil, že někdo musil otevřít

nějaký otvor a jím vpustit krysy do sklepa, kde jich dříve nebylo. To

byla tedy smrt, kterou mu určili!

Povstal a ve tmě bez cíle kopal kolem sebe. Tato muka trvala již asi

hodinu, když se otevřely dveře vězení. Jasné světlo proniklo tmou a

Jacques spatřil Číňana, který ho pozoroval se smíchem ve žluté tváři.

"Zažeňte ta hnusná zvířata, zažeňte je!" volal Jacques.

Muž vstoupil a obešel několikráte se světlem sklep. Krysy zmizely.

Pak zavřel otvor v rohu sklepa a odešel, aniž promluvil jediné slovo.

Jacques téměř umíral hladem, ale ani si nevzpomněl na jídlo. Byl

totiž tak rozrušen, že neměl již přesného pojmu o věcech.Padl na

zem a usnul. Jeho spánek byl však vyplněn děsnými sny. Viděl kolem

sebe hrůzné obličeje, slyšel podivné skřeky a pak cítil, že padá do

propasti.

Když se probudil, slyšel nad hlavou bzukot hlasů.

Napínal sluch, ale nerozeznával slov. Dohadoval se, jak asi dlouhoje

zde již vězněn.

Ztratil již totiž úplně smysl pro čas. Síly ho opouštěly. Uvědomil si,

že pomalu nastává konec a po tvářích mu skanula slza.

Kolem něho nyní bylo již ticho, hrobové ticho.

Muž s brýlemi, asi již opustil dům a zanechal tu bezpochyby jen ony

dva Číňany, kteří byli jeho oddanými dušemi.

xxx

Na skautském stanovišti Piletto a Dubail byli zatím plni starostí,

když se jejich přítel tak dlouho nevracel. Upozornili vůdce skupiny a

ten se odešel přeptat na policejní ředitelství. Policejní ředitel byl

překvapen tímto dotazem. Domníval se, že skautovi zabránila nějaká

- 92 -

mimořádná služební událost, aby se dostavil k určené schůzce. Ihned

se však domyslil, co se událo, že Jacques byl unesen povstalci jako

nepohodlný svědek.

Ihned nařídil, aby po hochovi bylo pátráno. Po celé dva dny a dvě

noci vojíni a skauti prohledávali celou čínskou čtvrť, ale marně.

Pátrání bylo ukončeno dohadem, že Jacques byl zavražděn a

hozen do moře. . .

Mohli se domýšleti něčeho jiného?

Piletto, který měl Jacquesa velmi rád, vzpomněl si, v době, kdy

všichni již věřili v přítelovu smrt, na případ vypátrání vraha Bafulova.

Rek byl zde, ubytován v psinci, kde byli umístěni vojenští hlídací psi.

Nic nebylo snazšího, než se svěřiti se svým nápadem vůdci, který

ochotně pomohl, aby Rek byl zapůjčen k pátrání.

Piletto dal očichati psovi plášť, který patřil Jacquesovi, a pes bez

pobízení a vysvětlování, co se od něho žádá, se vrhl ke dveřím.

Piletto si tak pátrání nepředstavoval, chtěl, aby se psem šla alespoň

četa skautů, ale teď nebylo lze jinak, než jíti ihned, neměl-li Rek co

nevidět zmizet ve spleti ulic. Vyběhl proto za psem jen Piletto a

Dubail, kterému Piletto se již dříve svěřil se svým nápadem.

A oba hoši se brali za psem. Rek neváhal, volně ale jistě se bral

vpřed, jako by znal svůj cíl.

Když pes již je vyvedl ze středu města, na oba hochy padl neklid.

"Vystavujeme se nebezpečí," pravil Dubail, "že Číňané se zmocní i

nás."

"Ano, je to pravda," souhlasil Piletto. "Vraťme se a vyžádejme si

doprovod čety vojínů.'"

Ale nesouhlasil Rek. Marně ho volali, marně hvízdali. Šel stále

vpřed a jen chvílemi se zastavoval, jako by je vyzýval, aby šli za ním.

"Poslyš," pravil Piletto Rogerovi, "pojďme přece jen za ním až na

místo, kde se zastaví. Pak teprve se vrátíme a povoláme vojíny k

prohlídce."

Rozběhli se za psem, který asi po hodině chůze se zastavil před

domem, obklopeným zahradou. Bylo to již na periferi Saigonu, kde

bydlili nejchudší Číňané. Pak se dal před domem do štěkotu.

"Jacques je jistě tam. . ." pravil Piletto.

"To je jisté," odpověděl Roger Dubail.

"Vratme se tedy do města pro vojíny."

Hoši se právě obrátili k odchodu, když z nedalekého houští vyběhli

dva Číňané,a vrhli se k nim. Hoši se však měli na pozoru a měli

mladé, zdravé nohy, které mimoto byly podpořeny Rekovými zuby

- 93 -

takovým způsobem, že nohy pronásledujících je Číňanů se staly

nemocné, hodně nemocné.

Číňané se zastavili, aby se zbavili psa, ale Rek nyní náhle ztratil

chuť k dalšímu zápasu. Dal se do běhu za oběma hochy a brzy je

dohonil. To však hoši již proběhli spletí uliček čínského města a

dostali se do hlavní ulice..

Když je Rek dohonil, zastavili se, popadajíce dechu. "Myslím, že

jsme jednali nemoudře," pravil Dubail.

"Proč?" ptal se Piletto.

"Měli jsme si psa zajistiti a pustiti se do pátrání až v noci. Takto

Číňané již vědí, že jsme objevili Jacquesův úkryt a přenesou ho

jinam, nebo ho zavraždí."

"Pospěšme si tedy. . .! Vezmeme si auto. Snad se nám podaří

osvoboditi Jacquesa dříve, než se Číňané k něčemu rozhodnou."

Dali se do běhu a nezastavili se, až ve skautském stanovišti, kde jako

velká voda vpadli do vůdcovy kanceláře.

Vůdce byl přítomen.

"Víme již, kde je Jacques Dorval," hlásil udýchaný Dubail.

"Viděli jste ho?"

"Ne, ale jsme přesvědčeni, že je zavřen v jednom domku."

"Měli jsme s sebou psa. . . jeho psa. . ." vskočil Dubailovi do řeči

Piletto, "ten ho vypátral, je to skoro policejní pes, vypátral již jiné věci.

Ale honem, auto, vojáky, Číňané nás viděli."

Dubail několika ještě slovy doplnil málo srozumitelné hlášení Pilettovo

a vůdce okamžitě pochopil.

"Chápu již vše," pravil. "Opatřím ihned auto, A ty, Dubaile, opatři asi deset našich hochů, kteří budou chtít s sebou. Vojíny bychom dostali

příliš pozdě."

Hoši vyrazili z vůdcovy kanceláře a vřítili se do shromaždiště, kde byli

skauti, kteří právě neměli službu.

"Potřebujeme dobrovolníky!" volal Dubail již ve dveřích.

Všichni přítomní se hlásili:

"Ne všechny, jen deset!"

Dubail vybral deset hochů nejstarších a nejsilnějších a vyzval je, aby

šli s ním.

"Kam jdeme?" ptal se jeden ze skautů.

"Neptej se a pojď!"

"Pochůzka?"

"Něco lepšího..."

"Nějaká rvačka s Číňany?"

- 94 -

"Možná..."

"Pak tedy nám bude třeba zbraní."

"Promluvím o tom s vůdcem."

Při myšlence, že dojde k boji s Číňany, hoši, kteří dosud neměli

dostatečný věk, aby se mohli stát vojíny, byli plni nadšení a odvahy.

Byli to stateční hoši a skautská organisace mohla být na ně hrda.

Spolupůsobil tu však ještě i jiný činitel - nenávist proti žlutým. Právě

tohoto dne byl při pochůzce jeden ze skautů dosti těžce raněn

nožem, vrženým na něho z nějakého úkrytu. Nůž samozřejmě vrhl

Číňan, neboť jen ti dovedou zasáhnout na značnou vzdálenost

vrženým nožem cíl a hoši hořeli pomstychtivostí.

"Přátelé," promluvil k nim vůdce, když předstoupili před něho,

"jeden z vás, Jacques Dorval, byl unesen Číňany a podle dnešního

případu, který je všem znám, usoudíte, jak surově asi Číňané

nakládají s vaším přítelem. Dubailovi a Pilettovi se podařilo vypátrati,

dík dobrému čichu Jacquesova psa, na kterého jsme si v době

zmatku nikdo nevzpomněl, což nám není ke cti, kde je

pravděpodobně Dorval vězněn. Musíme odčiniti svou neskautskou

nedovtipnost a Dorvala osvobodit. Počítám s vámi!"

"Můžete!" ozvalo se jako z jedněch úst.

"Vím to," pokračoval vůdce. "Každé chvíle již přijede auto, ve

kterém odjedeme.

Je však možné, že dojde k potyčce. Proto každý z vás

dostane revolver. Vím dobře, že všichni s ním dovedete zacházet, ale

žádám vás, abyste s ním zacházeli opatrně, a předně použili ho jen v

případě opravdové nutnosti, to jest, budete-li opravdu ohroženi."

Hoši byli poděleni vojenskými revolvery, které si vůdce vyžádal

krátkou cestou z vojenské zbrojnice u residentova paláce. A již venku

se také ozval hluk auta.

Bylo to velké vojenské auto, u jehož volantu seděl vojín koloniální

pěchoty.

Hoši i se psem nasedli, Dubail vedle řidiče. A již se auto prudce

rozjelo.

Cestu, pro kterou hoši potřebovali téměř půl hodiny prudkého běhu,

urazilo auto v sedmi minutách.

"Zde to je!" hlásil Dubail.

Všichni sestoupili kromě vojína, který zůstal u auta.

"Přátelé," pravil vůdce, "nyní vyžaduji bezpodmínečnou poslušnost.

Nikdo nepodnikej nic o své újmě. Jen můj rozkaz platí!"

- 95 -

Po těchto slovech zamířil ke dveřím domku, který mu ukázal

Dubail, a proti očekávání všech dveře se ihned otevřely. Ve dveřích

se objevil Číňan, který mluvil velice dobře francouzsky.

"Čeho si přejete, pánové?" ptal se uctivě.

"To se ještě dovíte," odpověděl vůdce tvrdě.

Číňan se otrocky uklonil.

Všichni hoši s revolvery v rukou vstoupili za vůdcem do nízké chodby.

Piletto držel za obojek Reka.

"Jsi zde sám?" ptal se vůdce Číňana.

"Ano, samotinký, pane."

"Dej si pozor! Lžeš-li, neujdeš trestu!"

"Proč bych lhal, vznešený pane?"

"Dobře tedy. Odpovídej na mé otázky. Je zde nějaký zajatec?"

"Zajatec. . .? Ne, v tomto domě jsem jen já sám. Jsem malířem

vějířů a pracuji bez dělníků."

"Bylo mi oznámeno, že je zde vězněn mladý hoch, který byl unesen

zločinci."

"Mohu odpověděti jen jedno. Že jsem zde sám. Nevěříte-li,

prohlédněte můj dům. Uvidíte, že Li-Čao-Pe nelže nikdy. Nechť Fo,

náš bůh, mě ihned oněmí, jestliže něco jiného než pravda vychází z

mých úst."

Někdo jiný než vůdce skautů by se byl snad dal přesvědčiti touto

řečí, ale vůdce znal dobře Číňany i jejich lstivost a proradnost.

"Tedy mě ujišťuješ, že neskrýváš nikoho?"

"Více než ujišťuji, vznešený pane, přisahám!"

"Dej si pozor! Oklamal-li jsi mě, budeš toho litovat!"

"Jsem klidný...Můžete prohledat můj dům... všechny místnosti." A

Číňan, aniž dále dbal o nevítané návštěvníky, usedl ke stolku, který

byl pokryt štětečky a hrnečky s barvami.

"Doprovodíš nás. . .!"

"Podle vaší vůle," pravil muž a povstal.

Projevoval takový klid, že vůdce teď pochyboval, zda Dubail s

Pilettem se nezmýlili.

Obrátil se k nim a pravil tiše:

"Myslím, přátelé, že se asi mýlíte. . . Zde Dorvala nenalezneme."

Místo odpovědi Dubail ukázal na psa, který pobíhal po světnici se

svěšeným čenichem.

"Ten něco cítí!"

"Máš pravdu," odpověděl vůdce,

Pes nyní škrabal na malé dveře, které jistě vedly do sklepa.

- 96 -

"Otevři ty dveře!" nařídil vůdce Číňanovi.

Ten uposlechl bez nejmenší stopy váhání.

Rek okamžitě zmizel na schodech, vedoucích do sklepa.

Vůdce vytáhl z kapsy malou elektrickou svítilnu a posvítil před sebe.

Všichni sestoupili po schodech, Číňan vpředu.

Když vstoupili do sklepa, Číňan pravil:

"Vidíte, vznešený pane, že tu není nikdo."

Vůdce skautů se jal podpatkem boty proklepávati zdi i podlahu, ale

nikde se neozval dutý zvuk. Z tohoto sklepa tedy nevedl nikam tajný

východ.

"Vystupme," nařizoval vůdce. "Prohledáme ostatní místnosti."

Všichni se obrátili k odchodu, když jeden ze skautů náhle zvolal:

"Pohleďte, co ten pes naše!!"

Rek nesl v tlamě zelený šátek, skautský šátek.

Dubail vzal psovi šátek a prohlížel jej.

"Je to Jacquesův šátek," prohlásil."

"Jsi tím jist?" ptal se vůdce.

"Ano, pohleďte… zde v rohu je číslo 78, Je to číslo všech věcí,

které v mé skupině byly přiděleny Dorvalovi. Sám jsem mu je

předával." Rek, který očichal šátek, jal se podivně poštěkávati.

"Není tedy pochyby," pravil vůdce. "Jacques Dorval byl vězněn

zde."

Číňan stále si zachovával klidný, netečný zjev. Zdálo se, že

nerozumí, co zde bylo mluveno.

Chystal se právě vystoupiti po schodech, když vůdce přiskočil k němu

a uchopil ho za rameno.

"Lhal jsi, bídníče. Ten, kterého hledáme, byl skutečně vězněn zde.

Hned mi řekneš, kde je teď, nebo. . ."

"Ničemu z toho nerozumím, nic nechápu," vytáčel se Číňan.

"Teď tedy porozumíš!" pravil vůdce a přitiskl Číňanovi ke spánku

revolver.

"Ihned mi řekneš, kde je tvůj zajatec, nebo ti proženu kulku hlavou!"

Číňan se rozechvěl jaká suchý list.

"Nevím, pane, nevím. . ." koktal.

"Jak tedy se sem dostal ten šátek?"

Číňan v rozpacích koulel očima. Chápal, že již nemůže zapírat, ale

váhal označiti ty, kteří Jacquesa unesli a pak zavlekli jinam, když

poznali, že jsou prozrazeni. Snad se domníval, že vůdce nedokáže

splniti svou hrozbu. Když však hlaveň pevněji přilehla k jeho spánku,

- 97 -

pravil tichým hlasem:

"Ten šátek byl sem přinesen mým děckem. Nalezlo jej na ulici."

"A proč jsi jej ukryl ve sklepě?"

"Bál jsem se, že šátek byl někde ukraden. Bál jsem se trestu."

"To vše ti neprospěje! Vše jsou jen Iži! Chci pravdu, a rychle!"

Jelikož Číňan neodpovídal, vůdce přitiskl ještě pevněji revolver k jeho

spánku a praviI rozhodně:

"Mluv, nebo jsi synem smrti...! Jedna...Dvě..."

"Milost, milost, vznešený pane! Ano... ano...budu mluvit."

"Čekám!"

"Tedy včera. . . včera sem přišli dva mužové. . . a přivedli s sebou

mladého hocha, který je urazil."

"Znal jsi ty muže ?"

"Ano. Jsou to obchodníci s rybami. . . Byli plni zlosti a žádali mě,

abych jim hocha hlídal. Nemohl jsem jim odříci. . . Zavřeli ho do

sklepa a měli si pro něho přijít. Ale on, nevím jak, utekl. Snad jsem

zapomněl zavřít dveře na klíč."

Číňanovo vylíčení události bylo tak strojené, že bylo cítit lží na hony

cesty.

"Vůdce," pravil Dubail šeptem, "podívejte se na psa. Je netrpělivý a

chce ven. . . Jsem jist, že nás dovede k Dorvalovu úkrytu, půjdeme-li

za ním."

"Je-li ovšem dosud na živu."

"Myslíte?"

"Číňané jsou schopni všeho, znám je příliš dobře."

Dubail upozornil, že dosud neprohlédli půdu budovy.

"Tam Dorval jistě nebude," namítl vůdce.

"Přesvědčím se o tom, pojď, Piletto."

Oba skauti vylezli po příkrých schodech na půdu, chvíli bylo slyšet

jejich dupot a pak se vrátili dolů.

"Nic," hlásil Dubail.

"To jsem přece čekal," pravil vůdce.

"Co učiníme s tímto Číňanem?"

"Vezmeme ho s sebou. Je to společník únosců a snad i vrahů, byl-li

Dorval zabit, jak se domnívám. Nepodaří-li se nám vypátrat ostatní,

alespoň tenhle neujde zasloužené- mu trestu."

Rekův nepokoj zatím rostl. Zřejmě cítil novou stopu. Nezbývalo než

se dáti na novou cestu.

Ač bylo velmi nebezpečné odvážiti se do hloubi čínské čtvrti, vůdce

se k tomu přece odhodlal. Donutil Číňana, aby vstoupil do auta, dva

- 98 -

ozbrojení skauti usedli vedle něho a auto se dalo v pomalý pohyb.

Vůdce a ostatní skauti šli pěšky, jsouce vedeni psem.

Rek, jak se zdálo, nebyl si teď tak jist stopou, jako ještě před chvílí,

zastavoval se vracel, chvílemi prudce se rozběhl vpřed a pak se zase

zastavil.

Za vysokými ploty bylo viděti žluté tváře, které čas od času vyhlédly

přes plot a zase mizely.

"Myslím, že zde se musíme mít na pozoru," pravil Dubail. "Pohleďte

na ty podezřelé tváře kolem nás."

"Je jisté," pravil vůdce, "že by nás přepadli ihned, jakmile bychom

se rozdělili. Ale jsou zbabělí a neodváží se na celou skupinu."

Rek sledoval stopu stále, ale náhle ji ztratil. Zůstal stát s čumákem

vysoko zvednutým do vzduchu, jako by se domníval, že vítr k němu

donese pach hledaného.

"Obávám se, že se budeme musit vrátit, aniž co vypátráme," pravil

vůdce.

"Ubohý Jacques!" povzdechl si Piletto. "Jestliže ho zabili, proč jen

vycházel sám.

Kdyby byl někdo z nás s ním, nebylo by k tomu došlo."

"Snad ho najdeme, Nesmíme propadati zoufalství," rozhodl vůdce.

"Pojďme!"

Auto se dalo v pohyb.

Číňan seděl uprostřed svých dvou strážců se sklopenou hlavou.

Náhle však, když projížděli volným prostranstvím, kde stálo asi deset

Číňanů, se vztyčil a volal:

"Če li lai...! Če li lai...Ouo jao!" (Čínsky: Ke mně! Ke mně!) Číňané

hrozivě se blížili k autu, ale když spatřili namířené revolvery, nejdříve

pomalu ustoupili a pak rychle zmizeli, nedbajíce zoufalého volání

svého zatčeného druha.

"Ten darebák by nám mohl být nebezpečný," rozhodl vůdce.

"Musíme ho spoutat, dát mu roubík a položit ho na podlahu vozu,

aby ho nebylo vidět."

Tak se také stalo a to hned. Již za několik vteřin nebylo Číňana ani

vidět, ani slyšet.

Postupovali, ale bez nejmenšího úspěchu. Zdálo se, že Rek nalezl

znova stopu, ale tu již se rázem dostavila noc, bez soumraku, jak

tomu bývá v tropických a subtropických krajinách. Pátrání bylo téměř

nemožné.

Vůdce skautů skoro již litoval, že se odvážil tak daleko se skupinou

hochů.

- 99 -

Teď bylo třeba připraviti se na vše. Se západem slunce roste

odvaha Číňanů. Měl právo vydati v nebezpečí hochy, jejichž rodiče

bydlili v Saigonu, pro hocha, kterého sotva znal?

Již chtěl dáti rozkaz k nástupu do vozu, když si povšiml, že pes se

nechce hnouti od domu,který měl vzhled pagody.

Pes čichal na zem, obracel se k autu a poštěkával.

"Jistě něco cítí," pravil Dubail.

"O tom není'pochyby," odpověděl vůdce.

"A pohleďte! Skáče na dveře toho domu. Jacques je jistě tam. Co

budeme dělat ?"

"Pokusíme se o útok," rozhodl vůdce.

"To je jediný prostředek, který nás dovede k cíli. Kdybychom jeli

pro posilu, Dorval by byl zase již pryč, až bychom se navrátili."

Čekali ještě několik okamžiků. Dům byl dokonale klidný, ani jediný

záblesk světla se neobjevil v jeho oknech. Rekův neklid však vzrůstal.

Vůdce skautů přistoupil k autu, zbavil zajatého Číňana roubíku a

ptal se:

"Co je to za dům?"

"Nevím," dostalo se mu stroze v odpověď.

Vůdce rozvázal Číňanovi i pouta a donutil ho, aby sestoupil s vozu.

Číňan se chvěl jako list. Pochopil, že běloši se rozhodli vniknout do

domu.Ti, které naleznou a kteří mu nebyli neznámi, budou se

domnívat, že je zradil on.

A věděl dobře, jaký trest by ho čekal. Ne trest, ale hrozná muka.

Zvítězí-li Francouzi, pak je tu ještě naděje, že se z nemilé situace

dostane, ale zvítězí-li jeho přátelé - až se zachvěl při pomyšlení na to,

co by bylo jeho údělem.

"Nevstupujte tam!" vyrazil náhle. "Nedostali byste se odtamtud živi!"

"Myslíš?" ptal se vůdce.

"Ano...je jich tam mnoho...Zde se shromažďují členové tajné

společnosti »Hvězda jihu«."

"A jsi přesvědčen, že jsou právě této chvíle v domě?"

"Ano. . . ano. . . vím to."

"Vždyť není viděti světel."

"Mají schůze dole, v podzemí."

Bylo lze Číňanovi věřiti, nebo chtěl jen oklamati Francouze? Od

člověka jeho rázu se bylo lze nadíti všeho.

Vůdce chvíli váhal a pak se obrátil k Dubailovi:

"Myslím, že na tento podnik je nás málo. . . Pošlu pro posilu. Řidič

odjede do města s poselstvím k vojenskému veliteli. Vysvětlí mu vše

- 100 -

a požádá o četu vojínů. Až přijedou, což může býti za dvacet minut,

pokusíme se o útok. Dříve ne. To by bylo neprozřetelné."

"To je pravda. Počkáme."

Vůdce odešel k řidiči, dal mu krátce instrukce, a auto odjelo.

Rek nebyl již k udržení. Škrabal hlínu pod prahem dveří, jako by se

chtěl pod prahem podhrabati dovnitř.

Skauti ho násilím odvedli a ukryli se mezi křovím, kterého tu bylo

hojnost.

Čekali bez pohnutí s revolvery v ruce, připraveni na vše.

Neměli strachu. Naopak bylo lze říci, že nebezpečí je elektrisovalo.

To, co je čekalo, byl jejich prvý boj se zbraní v ruce, křest ohněm, a

chtěli dokázati, že se statečností vyrovntají dospělým.

Noc byla temná. . . bylo lze očekávati bouři. Po cestě přešlo několik

Číňanů, ale nemohli v temnotě spatřiti čekající hochy.

Minuty míjely, auto se nevracelo. A pojednou z hloubi domu k nim

zalehl zoufalý hlas:

"Pomoc! Pomoc!"

"To je hlas Jacquesův," pravil Dubail.

"Ano, je to on," dosvědčoval Piletto.

Rek jediným skokem se přemetl přes živý plot, obkličující zahradu

tajemného domu.

Vůdce pokynul.

Skauti se vrhli na dveře, vyrazili je a jako příval vnikli dovnitř.

"Odvahu, odvahu," volal Dubail. "Jsme zde!"

Vůdce uchopil Číňana za krk a strkal ho před sebou.

"Veď nás, nebo. . . běda tobě!"

Číňan se dal potácivě do chůze vpřed jako by byl opilý. Dva skauti

osvětlovali temné schodiště kapesními svítilnami.

Několik schodů vedlo do úzké chodby, jejíž stěny byly ozdobeny

podivnými zbraněmi. Na konci chodby byly dveře, jejichž skulinami

probleskovalo světlo. Ale dveře byly pevné a odolávaly prvým

náporům skautů.

Konečně byly vyraženy a zřítily se dolů po schodech, srážejíce

muže,který právě vystupoval.

Zaplálo oslňující světlo, ale hned pohaslo. Bylo slyšeti hluk

tlumených hlasů, dupot rychlých kroků, nárazy o nábytek a skřípění

podlahy.

Skauti posvítili svítilnami do místnosti a spatřili Číňany, kteří jako

krysy sestupovali jakýmsi padákem do podzemí.

V rohu místnosti bylo nějaké lůžko a na něm temná silueta lidského

- 101 -

těla.

Byl to Jacques.

Rek, který již také sem vnikl, poznal ho rázem, skočil k němu a jal se

mu olizovat tvář.

Dubail a Piletto přiskočili k příteli, zatím co ostatní skauti bránili

Číňanům vystoupiti zpět do místnosti, jak žlutí chtěli učiniti, když

zjistili, že nemají proti sobě vojsko.

"Jacquesi, Jacquesi," volal Piletto dojat až k slzám. "Konečně tě

nalézám. Jsi raněn?"

Jacques neodpovídal.

Oba hoši se sklonili nad ním.

Byl v bezvědomí.

"Co mu ti bídáci asi udělali?" pravil Dubail.

"Je snad mrtev?"

"Ne, srdce mu bije. . . Pomoz mi raději zbaviti ho pout."

Hoši zbavili Jacquesa pout, zatím co u vstupu do podzemí zuřila

bitka. Skauti byli nuceni užít střelných zbraní.

Náhle kdesi nahoře, v poschodí, se ozval hluk rychlých kroků.

"Nahoře jsou také lidé," pravil vůdce. "Prchají."

Vyběhl do chodby, kde zanechal Číňana, ale toho již zde nebylo.

"Utekl také," pravil vůdce. "Nevadí však. Nalezli jsme Dorvala a to je to hlavní.Vyneste ho ven. Na vzduchu přijde spíše k sobě.

Dubail a Piletto pozdvihli přítele. V té chvíli se však ve vytažených

dveřích objevily žluté tváře.

Byla to skupina Číňanů, která neprchala, jak se vůdce domníval,

nýbrž spěchala na pomoc svým druhům.

"Palte! Palte podle libosti!" rozkazoval vůdce.

Zatřeskly suché rány vojenských revolverů.

Několik mužů padlo, ale za nimi se objevili jiní a jiní. Skautům již

hrozilo, že podlehnou přesile, když venku odumřel hluk motoru. Vojíni

přijeli.

Číňani, kteří se tak dostali do dvojího ohně, nemohli dlouho

vzdorovati. Nezbývalo jim, než se vzdáti po marném odporu. Ale

zajatců bylo jen deset.

"Děkuji," vítal vůdce skautů důstojníka, který vedl vojíny. "Bez vaší pomoci bychom teď zde asi leželi místo těchto Číňanů."

"Učinili jsme vše, co bylo v naší moci," odpověděl důstojník. "A

není naší vinou, že jsme se trochu opozdili. Ve městě je zle. Číňané

se pokusili vyhoditi do povětří zbrojnici a na ulicích je plno povstalců.

- 102 -

Musili jsme si probíjeti cestu, když i na nás stříleli. Ale jak vidím, i vaši

hoši se drželi statečně. Nejsou již v domě žádní Číňané?"

"Myslím, že již jsou dávno v prachu," odpověděl vůdce.

"Jen tomu tak nevěřte! Jsou jako krysy. Dvacet jich zaženete a sto

jich vyleze odněkud z díry. Ale teď pojďte raději ven."

Vyšli do zahrady, nesouce s sebou Jacquesa. Položili hocha na

trávník a omývali ho vodou z nedaleké studně. Jacques však

nepřicházel k sobě.

Noční vzduch ochladil bojovou náladu skautů. Ba jeden z nich i

zalitoval, že byl nucen usmrtiti několik lidí.

Zaslechl ho důstojník.

"Nedívej se na to tak tragicky," uklidňoval hocha. "Ani já nejsem

přítelem zabíjení, ale zde není jiné pomoci. Musíš se bránit, jako by

ses bránil před šelmami nebo jedovatými hady. Tragické je na věci

jen to, že tu jde o svedené lidi, kteří nasazují život za hloupá hesla,

kterým ani nerozumějí a která jim hlásá několik dobře skrytých

darebáků, kteří jsou za svou podvratnou činnost placeni. Ty

kdybychom dostali, hned by bylo po revoluci a žádný z povstalců by

nám ani nemohl říci, co vlastně chtěl dosíti revolucí. Ale pohleďte, váš

kamarád otvírá oči"

Jacques skutečně přicházel k sobě.

Něco zablábolil . . . Rek, když uslyšel hlas svého pána, jal se

radostně štěkat a vrtět ocasem.

"Kde jsem?" ptal se Jacques.

Pokusil se zdvihnout, ale byl tak slabý, že klesl zpět. Široce

rozevřenýma očima spatřil Dubaila a Piletta. Nejdříve je nepoznával,

neboť jeho zrak byl zakalen.

"Ach," pravil po chvíli. "Roger a Piletto!"

"Ano, my jsme to, Jacquesi," pravil Piletto. "Už se nemusíš ničeho

bát. Jsi zachráněn."

"Zachráněn?"

"Ovšem. Jen se podívej, kolik je nás kolem tebe!"

Jacques učinil nový pokus, aby se posadil, ale podařilo se mu to

teprve tehdy, když ho přátelé podepřeli. Díval se kolem sebe. Když

vedle skautů spatřil i vojíny, uklidnil se.

Vůdce skautů přistoupi k Jacquesovi a vzal ho za ruku:

"Nuže, Jacquesi, tak mi připadá, jako by ses nám vracel z

nedozírné dálky."

"Ano. . . z dálky. . . jak pravíte. I mně tak připadá. . ."

Když spatřil na zemi mrtvoly Číňanů, ptal se:

- 103 -

"Je zabit i on?"

"Kdo?"

"Muž s brýlemi."

"Koho tím míníš?"

"Ach, ovšem, vy přece to nemůžete vědět. . . Muž s brýlemi není

Číňan. . . je to Evropan. . . bídák, který velí celé tlupě čínských

banditů a používá jí k provádění nejhorších činů. . . Je to on, kdo

nařídil zapálení doků, a poněvadž si všiml, že ho stopuji, unesl

mě . . ."

Vyčerpán úsilím dokončiti vyprávění, Jacques se zvrátil a zůstal

ležet se zavřenýma očima, jako by spal. Pak se však jeho oční víčka

náhle pozvedla, hoch se vztyčil a jal se vyprávěti dále hlasem, který

byl zprvu slabý, ale stále sílil a zpevňoval se.

"Ano. . . ten muž s brýlemi je nejnebezpečnější ze všech

banditů. . . Neznám jeho jména, ale zaslechl jsem ho oslovovati

jménem Kuang . . . Nevím, co to jméno znamená. Bude asi čínské.

Nedovedete si představit, jak je ten muž ukrutný. . . To ani není

člověk, to je divoká šelma. Když mě unesl, dal mě nejdříve zanésti do

nějakého sklepa, kde mě chtěl nechat zemřít hladem. Pak, nevím

proč, byl jsem kvapně přenesen sem. Asi někdo vypátral můj úkryt.

Pro mne to vlastně značilo smrt, o které Kuang již rozhodl. Zachránilo

mě jen to, že se rozhodl dříve mě mučit. . . rozumějte dobře, pravím

mučit."

"Ubohý hochu!" pravil vůdce.

"Číňané mě položili na jakýsi druh lůžka, na které mě přivázali a

jeden z nich se mě jal bodati dlouhou jehlou. . . Pak mi sevřeli tak

pevně zápěstí, že jsem se nemohl zdržeti bolestného výkřiku. . ."

"A tu jsme tě zaslechli my. Přišli jsme tedy opravdu ve svrchovaný

čas."

"Jistě. Jiný Číňan právě přinášel pánev se žhavým uhlím a železné

kleště. Nevím, jakým způsobem mě chtěli mučit s nimi. . . Muž s

brýlemi určoval postup muk, ale mluvil čínsky, takže jsem mu

nerozuměl... Nespatřili jste ho, když jste sem vtrhli?"

"Ne. . . Je ovšem možné, že je někde mezi mrtvolami. Počkej

chvíli,podívám se."

Vůdce skautů odešel a vrátil se za chvíli.

"Ne, neviděl jsem,mezi mrtvými ani jediného bělocha," pravil.

"Tak tedy prchl. Opravdová škoda! Je to nebezpečný muž, který

vede povstání a o němž nikdo nemůže říci, co učiní zítra."

"Buď klidný! Přijde den,kdy dostaneme i jeho...! Je ti již lépe?"

- 104 -

"Ano," odpověděl Jacques. "Ale mám strašný hlad."

"Počkej, však nějakou maličkost opatříme. . ."

Vůdce však mohl opatřiti vskutku jen maličkost, kousek chleba,

který jeden z vojínů měl v torbě. Jacques se musil spokojit s tímto

soustem. Pak, podporován Pilettem a Dubailem, vstoupil s ostatními

skauty do auta. Poněvadž však bylo nebezpečné odvážiti se noční

jízdy bez vojenského doprovodu, auto jelo jen krokem, aby mu vojíni

stačili.

Nastal již asi před půlhodinou den, když malá skupina spatřila tlupu

Číňanů, spějící jí v ústrety. Číňanů bylo asi třicet.

"Pozor" zvolal poddůstojník, který velel vojínům. "Ti chlapi tam mají něco nekalého v úmyslu. Poznám to na Číňanovi na sto honů.

Doufám, hoši," obrátil se ke skautům, "že se budete držet!"

"Bez obav," pravil vůdce skautů. "Jsou to jen hoši, ale dovedou se

bránit!"

Číňané postupovali. Byli rozděleni na dvě skupiny, z nichž jedna

šla po pravé a druhá po levé straně ulice. Vojíni obklopili těsněji auto

a byli připraveni k výstřelu při prvém projevu nepřátelství. Pokud šlo o

skauty, ti stáli ve voze s revolvery v rukou a čekali. Žádný z nich

neměl strach. Prošli již křtem ohně a zbavili se pocitu stísněnosti, jaký

se zmocňuje člověka, když slyší po prvé hvízdnout kulku kolem

ucha. I Jacques, ač byl ještě sláb, byl připraven podporovati své

drulhy celým zbytkem svých sil, ale neměl revolveru.

Vůdce skautů, který měl revolvery dva, vojenský a menší browning,

půjčil mu svůj vojenský.

Číňané byli již vzdáleni od vozu jen asi třicet metrů.

Napadnou průvod?

Rozhodné chování vojínů a skautů je pravděpodobně od útoku

odradilo. Neodpustili si sice několik šťavnatých nadávek "bílých psů",

ale násilí se neodvážili.

"Spadlo jim srdce do kalhot," pravil poddůstojník. "Škoda! Mohli

jsme jim ukázat, jaké tesáky mají bílí psi."

Cesta nyní uběhla klidně až do vnitřního města. Když se však

průvod dostal až tam, všichni si rázem všimli neklidu, který tam vládl.

Rolety obchodů byly uzavřeny, ulicemi procházely silné vojenské

hlídky a v pobočních uličkách se seskupovaly hloučky Číňanů.

Zatím, co skauti pátrali po zmizelém druhovi, přihodilo se v městě

mnoho vážných událostí. Na několika místech u veřejných budov

vybuchly pumy a mnoho osob bylo raněno. Byl vyhlášen stav

obležení a každé chvíle hrozilo vypuknouti povstání plnou silou.

- 105 -

Jacques snesl dobře převoz, ale byl nucen ulehnout, když se

dostali do skautského stanoviště a pak byl dopraven do vojenské

nemocnice, když se u něho objevila vysoká horečka.

Vojenský lékař ho pečlivě prohlédl, ale nezjistil nic vážného. Byla to

jen horečka, jaká vzniká po přepětí nervů a kterou může vyléčiti jen

několikadenní klid.

Piletto, a Dubail neopouštěli přítele a pravidelně mu donášeli

zprávy,co se děje venku.

I Rek dokázal oklamati bdělost ošetřovatelů a vlouditi se do

místnosti, ve které ležel jeho mladý pán. Skryl se pod lůžkem a

nejmenším pohybem neprozradil svou přítomnost.

Po osmačtyřiceti hodinách odpočinku statečný skaut prohlásil, že je

již zdráv a žádal o zařadění do služby. Ale to mu nepovolil lékař, který

mu předepsal ještě třídenní odpočinek. Jacques se musil podrobiti.

Rek vydržel pod postelí celé ty dny a Jacques byl nucen děliti se s

ním o svůj příděl jídla. Jeho přítomnost v nemocnici byla zpozorována

teprve posledního dne Jacquesova pobytu.

"Jakže? Pes zde v nemocnici?" zvolal vrchní ošetřovatel, když mu

oznámili přítomnost nežádoucího pacienta. "To by tak ještě chybělo.

Hned ho vyžeňte a dejte mu nějakou na pamětnou."

Ale Rek nečekal, až na něm bude proveden léčebný zákrok, který

předepsal vrchní ošetřovatel. Jakmile spatřil blížící se dva

ošetřovatele s košťaty v rukou, vyrazil jako blesk ze svého úkrytu, a

vrhl se přímo pod nohy jednoho z obou. Výsledkem byl nepředvídaný

pád postiženého a dokonalý zmatek. Než se překvapení ošetřovatelé

vzpamatovali, Rek již upaloval ze vrat nerpocnice na ulici, a jal se

hlídkovati před skautským stanovištěm, kde ses ním Jacques za dvě

hodiny sešel.

A od té doby Rek byl přidělen přímo ke hlídkové skupině skautů, ve

které byl jeho pán. Stal se skautem a to skautem dobrým, dík svému

psímu čichu.

Jacques byl šťasten, že je zase ve společnosti přátel a hned se

hlásil ke službě. Dověděl se však, že skauti byli po nějakou dobu

zbaveni hlídkové služby a přikázána jim pohotovost ve shromaždišti,

aby byli připraveni pro případ potřeby.

"To je hloupé!" pravil Jacques příteli Rogerovi. "Nebudu míti klidu,

dokud se nezmocním toho Kuanga, který mě chtěl dát umučit.

Neustanu, dokud ho nevypátrám!"

"Nech takového nápadu," varoval ho Dubail. "Je to prohnaný

ničema, na kterého nestačíš."

- 106 -

"A proč ne? Vystopoval jsem ho již jednou a nechybělo mnoho,

abych ho mohl dát zatknout."

"Tehdy tě ještě neznal. Dnes však tě nebude šetřiti, kdykoli a

kdekoli tě spatří."

"Dokáži vystříhat se ho a ve vhodné chvíli ho překvapit!"

"Podnikáš krkolomně odvážnou věc. . . Já na tvém místě bych si

tolik nevěřil."

"Mou povinností je alespoň vypátrát jeho bydliště. Jakmile se mi to

podaří, oznámím je policii, která snad bude mít šťastnější ruku."

Ve chvíli, kdy Jacques se svěřoval Rogeru Dubailovi se svým

plánem, Kuang dlel v malém domku, vzdáleném sotva pět set metrů

od místa, kde Jacques byl naposled vězněn. Právě debatoval s

dvěma Číňany, kteří byli jeho důvěrníky a zároveň i vykonavateli jeho

rozkazů, ať byly jakékoli.

"Přátelé," pravil Kuang, "je bezpodmínečně nutné, abychom se

zase zmocnili toho zlořečeného kluka, jemuž se podařilo zachrániti se

pomocí sobě rovných. Je pro nás velice nebezpečný, neboť mě zná a

podařilo se mu zachytit několik mých slov, která jsem pronesl při

požáru doků. V městě mě dosud nikdo nepodezříval, což mi

dovolovalo, abych se přímo stýkal s našimi nepřáteli a ihned se

dovídal vše, co proti nám chystají. Ten kluk však by mě mohl někdy

poznati ve společnosti, odkud, by mi nebylo lze uniknouti. Byl bych

zničen a se mnou by padla i naše svatá věc. Musí zmizeti za každou

cenu."

"Pokusíme se zmocniti se ho," pravil jeden z Kuangových

důvěrníků.

"To přece bude docela snadné," dodal druhý.

"Méně snadné, než si myslíte," varoval Kuang.

"Po posledních zkušenostech se jistě neodváží sám na ulici.

Musíme mu nastražiti nějakou léčku. "

Kuang chvíli uvažoval a pak pokračoval:

"Nejdříve musíte zjistit místo, kde nyní je. Patří ke tlupě těch

mladých kluků, kteří si říkají skauti a hrají si na vojáky.

Pravděpodobně bude ve skautském stanovišti, které je poblíže

residentova paláce."

"Ten je příliš dobře hlídán." namítal jeden z Číňanů. "Jistě

pochopíte, že se nemůžeme odvážiti vniknout do stanoviště a unésti

hocha odtud."

"Ukládám vám někdy nemožnosti? Kdo mluvi o vniknutí do

- 107 -

stanoviště? Musíte použíti lsti a ty, Li-Čangu, jsi přece dost chytrý pro

takový úkol. .. Nikdo tě nezná. Můžeš se proto pohybovat po městě,

aniž vzbudíš pozornost. Víš jak to provedeš?"

"Poslouchám, mistře!"

"Vyhledáš tedy důstojníka, kterému přísluší velení na stanovišti,"

Číňan vykulil oči zděšením.

"Ale ten mě přece dá zavřít!"

"Ne! Poslouchej jen! Vyhledáš ho a řekneš mu, že jsi viděl muže,

jak položil pumu na místě které ti ještě určím."

"Ale to je vážné."

"Ne tak, jak si myslíš. Ve městě je mnoho tvých krajanů, kteří

pracují pro bílé uchvatitele jako vyzvědači a donašeči. Jsou to

zrádcové, které naše pomsta také stihne jednoho dne. Budeš

pokládán za jednoho z nich a bude ti důvěřováno, až se zjistí, že tvé

oznámení bylo správné."

"Ale kdo položí tu pumu?"

"O to se nestarej! Zítra bude položena pod vchodem do Indočínské

banky."

"A nevybuchne?"

"Díky tobě nikoli," pravil Kuang se smíchem. "Vždyť jim oznámíš její

umístění včas, aby ji mohli zneškodnit. A kdo by pak podezříval

člověka, který přinesl tak důležitou zprávu. Budeš důstojníky

vyslýchán a řekneš jim, že se domníváš, že od vidění znáš toho, kdo

položil pumu. Tím si získáš úplnou důvěru, budeš moci volně vcházet

do vojenských budov, a tak se dostaneš i tam, kde je náš skaut. Při

vhodné příležitosti se s ním dáš do hovoru a pokusíš se získat si jeho

přátelství. Až toho dosáhneš, oznámíš mi to, a já ti pak povím, jak

jednati dále."

Li-Čang byl dalek přesvědčení, že úkol vykoná bez vady, ale věděl,

že jeho vůdce nesnese odmluv. Proto se jen uklonil a pravil:

"Stane se, jak jsi řekl, mistře'"

A za dva dny poté hlásil se u hlídky před residentovým palácem

chudě oděný Číňan, dopadající na levou nohu.

"Přál bych si mluvit s kapitánem."

"Ale kapitán ne s tebou," odbyl ho vojín.

"Nesu důležitou zprávu."

To ovšem byla již jiná věc. Vojíni však přece jen Číňanovi nevěřili a

- 108 -

pečlivě ho prohledali,než ho předvedli k veliteli.

"Co mi chce ?" ptal se velitel stroze.

"Nesu zprávu."

Důstojník pokrčil rameny.

"Zkusil jsem již, jak cenné jsou zprávy, které donášejí lidé tvého

druhu. "

Li-Čang předstíral rozhořčení a pravil:

"Dobře. Kdybych byl věděl, že mě takto přijmete, nebyl bych sem

chodil. Jdu. Ale brzy budete litovat, že jste mě nevyslechl."

Číňan se obrátil k odchodu.

"Mluv tedy!" zadržel ho velitel. "Bude-li tvá zpráva opravdu

cenná,postarám se, aby se ti dostalo zasloužené odměny. Ale jsem

přesvědčen, že mi budeš vyprávět historku, která nebude mít hlavy

ani paty. Oč jde?"

"Pane kapitáne, asi před dvaceti minutami jsem spatřil muže, který

umisťoval pumu pod vchod do Indočínské banky."

"Pumu?"

"Ano, kapitáne. . ."

"Přesvědčím se, zda mluvíš pravdu. . ."

Velitel stiskl knoflík elektrického zvonku.

Objevil se poddůstojník.

"Řekněte poručíku Charrosovi, aby ke mně ihned přišel."

Poručík přišel za malou chvíli.

"Tento člověk," pravil velitel, "oznamuje, že spatřil, jak nějaký Číňan umístil pekelný stroj u vchodu do Indočínské banky. Vezměte s sebou

dva muže a přezkoušejte jeho udání. A hned s místa mi telefonujte!"

Poručík pozdravil a rychle odešel.

"Pokud jde o tebe," pravil pak velitel Číňanovi, "přijde ti draho, zjistí-

li se, že jsi lhal."

"Řekl jsem jen pravdu," odpověděl Li-Čang a sklonil hlavu. "Já

nejsem revolucionář. Byl jsem vždy přítelem Francie a snažím se

sloužiti jí."

"Takových řečí jsem již slyšel! A pravidelně to byla jen přetvářka

nebo ctnost z nouze."

"Přesvědčíte-li se však, že má zpráva je pravdivá?"

"Pak dostaneš odměnu."

"Nechci nic . . .! Co jsem učinil, pokládám jen za svou povinnost."

"I takových řečí jsem již slyšel na st

Číňan se odmlčel.

"Sedni si tam na lavici a čekej," pravil velitel.

- 109 -

Číňan uposlechl a velitel se jal prohlížeti spisy, rozložené na svém

stole. Čas od času však pozvedal hlavu, aby se podíval na

návštěvníka, kterému nedůvěřoval.

Zazvonil telefon.

Důstojník se chopil sluchátka.

"To jste vy, poručíku...? Bylo to tedy pravda? Opravdu puma a

nebezpečná. . .? Hned jste ji odstranil? Samozřejmě. Dobře."

Velitel zavěsil sluchátko a obrátil se k Číňanovi.

"Mluvil jsi pravdu. Nezapomenu ti službu, kterou jsi nám prokázal.

Jak se jmenuješ?"

"Han-ku, kapitáne."

Samozřejmě, že to nebylo pravé jméno Číňanovo.

"Nuže, Han-ku, podám zprávu o tvém činu residentovi. S radostí

jsem zjistil, že všichni Číňané nejsou nám nepřátelští, že jsou i takoví,

kteří chtějí být našimi spojenci. Víš snad ještě něco?"

"Možná. "

"Nuže mluv!"

"Myslím, že od vidění znám muže, který položil onu pumu. Včera

jsem byl v baru a seděl jsem vedle dvou mužů, kteří spolu mluvili

šeptem. Mám však velmi dobrý sluch a zaslechl jsem slova:

»Indočínská banka« a pak »této noci«. A když jsem viděl toho muže u

banky, zdál se mi známým. Byl to jeden z těch z baru."

"A poznal bys ty muže?"

"Domnívám se, že ano."

"Byli to Číňané?"

"Nikoli, Anamité."

"Ach, to se shoduje úplně se zprávou, které se mi dostalo při jiné

příležitosti. Pusť se tedy do pátrání a až něco vypátráš, přijď mi to

říci."

"Můžete se na mne spolehnout, kapitáne. Ale bude třeba, abyste

nařídil svým lidem, aby mě k vám pustili, když toho bude třeba. . .

Stráže i poddůstojník se mnou nenakládali právě něžně. Asi mě

pokládali za vyzvědače."

"Buď pro příště bez starostí. Vyhotovím ti vlastnoručně

podepsanou propustku. Vykážeš-li se jí, nebudeš ani zadržen, ani

podezříván."

Po těchto slovech vzal velitel se stolu list papíru, napsal na něj

několik řádek a podal jej Li-Čangovi.

"Zde," pravil. "S tím tě propustí všude."

"Děkuji vám, pane kapitáne. Ihned se dám do pátrání po oněch

- 110 -

Anamitech. Ale co mám dělat, jestliže je najdu?"

"Sleduj je a ve vhodné chvíli je dej zatknout, ať již strážníky nebo

vojíny."

"Učiním tak, pane kapitáne. Spolehněte se na mne!"

" Li-Čang ,se hluboce uklonil a pozpátku, jak je čínským zvykem,

vyšel ze dveří. Když v chodbě se na něho strážní vojín podezřívavě

zahleděl, Li-Čang mu ukázal papír, který obdržel od velitele.

Přesvědčil se tak o hodnotě svého průkazu.

V této chvíli chodbou procházelo několik skautů. Ale nebyl mezi

nimi ten, kterého Li-Čang hledal. Vyšel z chodby a potuloval se ještě

chvíli po náměstí, až se nezvratně přesvědčil, že není nikým

sledován. Tu rychle zabočil do poboční ulice, kde na něho čekalo

auto, které se ihned rozjelo, jakmile do něho vstoupil.

Li-Čang jel k svému spoluvinníku Kuangovi.

Čas od času pozoroval zadním okénkem v autu, zda nejsou

sledováni.

Nebyli, Vše se událo tak, jak Kuang předvídal a mistr bude s ním

jistě spokojen. Jistě již brzy se zmocní onoho skauta, který se odvážil

křížit jejich plány. . . Kuang dosud nebyl podezříván úřady, které ho

pokládaly za významného obchodníka. A jen onen skaut by ho mohl

někdy usvědčit a přivésti třeba i na šibenici.

Po mnoha zajížďkách a objížďkách auto stanulo před Kuangovým

domem, ne oním čínským, nýbrž obchodním domem.

Li-Čang rychle vystoupil po schodišti a zaklepal podivným

způsobem na dveře, na nichž byla navštívenka: Jacques Seligman,

námořní pojištění.

Dveře se otevřely a Li-Čang vstoupil do předsíně, ve které dlel

žlutý sluha.

"Pán je doma?" ptal se Li-Čang.

"Ano, je ve své kanceláři."

"Sám ?"

"Ano."

"Mohu tedy vstoupit?"

"Počkejte. Předem vás ohlásím. Pán pravidelně žádá, abych mu

ohlašoval každou návštěvu."

"Tak rychle...! Spěchám. "

Muž, který zde zastával místo sluhy, vstoupil do úřadovny a v mžiku

se vrátil

"Pán vás očekává."¨

Li-Čang vstoupil do nádherně zařízené kanceláře. Kuang seděl před

- 111 -

psacím stolem, plným různých papírů. Vedle na menším stolku stál

telefon a v rohu místnosti radiová přijímací stanice.

"Nuže, Li-Čangu," pravil Kuang, nepozvednuv hlavy, "pořídil jsi

dobře ?"

"Ano, mistře. Lépe než jsem očekával."

"Vypravuj," vyzýval ho Kuang s probuzeným zájmem.

"Nuže, vykonal jsem vše dopodrobna podle plánu. Nejdříve jsem

položil u Indočínské banky pumu. Měl jsem štěstí, že mě nikdo

nespatřil. Pak jsem šel do residentova paláce a přál si mluviti s

velícím důstojníkem. Nebylo to tak snadné, ale posléze jsem byl

přece předveden před velitele strážní služby. I ten mi zprvu

nedůvěřoval, takže jsem si musil hrát na uraženého. To zapůsobilo,

že mě vyslechl. A pak našli tu bombu. To jsem měl již vyhráno na

celé čáře. Řekl jsem ještě veliteli, že vypátrám i pachatele atentátu a

dostal jsem tento list. Pohleďte!"

Kuang zkoumal pozorně papír a pak jej vrátil Li-Čangovi se slovy:

"Teď se dostaneš všude, kam jen budeš chtít. Stal jsi se vlastně

vládním detektivem. Přiznám se ti teď, že jsem nedoufal, že se vše

podaří v takové míře. Ba dokonce jsem se o tebe bál. . . Ale pozor!

Nebyl jsi sledován ?"

"Jsem úplně jist, že nikoli."

"Dobře. Ale příště, až budeš mít pro mne nějakou zprávu, nechoď

mi s ní nikdy sem.

To je příliš nebezpečné."

"Co tedy mám dělat?"

"Jdi do pagody Hang-Ču. Budu tam každého dne přesně ve tři

hodiny odpoledne."

"Nebude nápadné, že chodíte do pagody, ač nejste našeho

náboženství ?"

"Asi nevíš, že ta pagoda již dávno není chrámem. Dnes je z ní jen

skladiště bavlny a nikomu nemůže býti nápadné, jestliže jednatel

pojíštovací společnosti se jde podívat na zboží, které má pojistit."

"To je pravda."

"Nuže, každého dne ve tři."

"Budu-li však mít nějakou nutnou zprávu?"

"Pak pošleš ke mně Čena a on ti vyřídí, kde se setkáme."

"Důvěřujete plně Čenovi?"

"Ano, proč ne . . . ? Ví, že by byl umučen, kdyby mě zradil. . . A

pak, Čen je Číňan jako ty a stejně nenávidí !bílé vetřelce."

"Poslyšte, mistře. Nechci nikoho křivě obviňovat, ale nemám v

- 112 -

Čena té důvěry, jakou máte vy."

"Dověděl ses něco na něho ?"

"To nikoli. . . Ale je v něm něco, co se mi nelíbí."

Kuang chvíli uvažoval.

"Dobře, vyzkouším si ho. A nebudu ho posílat jako posla. Poslem

bude tvůj syn.".

"Trangovi můžete věřit stejně jako mně."

"Vím to, ale poslechni. Nejpřednějším naším úkolem je, abychom

se zmocnili toho skauta. Zde zase musíš pomoci ty. Pokus se ho

někam vylákat. Dej se s ním do rozmluvy a mluv o mně, ale jen tak,

jako bys mě někde náhodou vídal. Myslím, že na něco takového se

nejspíše chytí. A někde se ho zmocni."

"To by šlo snadno. Ale má u sebe toho psa, který ho neopouští ani

na krok."

"Tak ho otrav, toho psa. A kdyby snad ten skaut měl proti tobě

podezření, otrav i jeho. Ale opakuji ti, že raději bych se zmocnil toho

kluka živého."

Pak dal Kuang Li-Čangovi ještě instrukce o podrobnostech plánu a

doprovodil ho až ke dveřím.

Li-Čang byl rozradostněn, že vše šlo tak hladce. Ale obyčejně,

když se domníváme, že vše se nám daří podle plánu, dopouštíme se

chyb. A chyby se dopustil i Li-Čang.

Vyšel totiž z residentova paláce po rozmluvě s velitelem stráží tak

rychle, že vzbudil pozornost policisty, který měl nedaleko službu.

Strážník ho nespustil s očí a nedávaje najevo svůj zájem, sledoval Li-

Čanga až do chvíle, kdy ten vstoupil do auta.

"Hleďme, otrhaný Číňan a luxusní auto! To nejde nějak

dohromady," řekl si policista a hlásil případ svému nadřízenému. A

ten mu nařídil, aby onoho Číňana sledoval, jestliže ho ještě spatří.

Náhodou se pak stalo, že týž policista měl službu před palácem

residenta, když Li-Čang šel po druhé navštíviti velitele stráží.

Policista Li-Čanga zadržel, ale ten mu předložil propustku. Strážník

se sice neodvážil totožnost Číňanovu zjišťovati na ulici, ale vstoupil

za ním do budovy.

Li-Čang vstoupil do kanceláře velitele stráží, ale velitel nebyl

přítomen. Na jeho místě seděl poručík Charros, který sice Číňana u

kapitána viděl, ale nedůvěřoval mu.

"Co si přejete?" ptal se.

"Chci mluvit s panem kapitánem."

"Není zde. Přijde až zítra."

- 113 -

"Ale já mám pro něho důležitou zprávu."

"Tak ji můžete oznámiti mně."

Li-Čang chvíli váhal, neboť ve skutečnosti neměl co říci a do paláce

vešel jen proto, že před ním tam vstoupili dva skauti, z nichž jeden se

podobal postavou Jacquesovi. Brzy se přesvědčil o svém omylu, když

v chodbě paláce spatřil skauty tak, že jim viděl do tváří, ale nemohl

teď zpět, aniž nenavštívil kapitána, neboť věděl, že po případě mu

bude třeba velitelovy pomoci, kdyby ho před palácem zatkl policista,

který ho prve zastavil.

Konečně si vymyslil pro poručíka přijatelnou historku.

"Myslím, že jsem již našel muže, který položil onu pumu," pravil

váhavě.

"Kde je ?"

"Potuloval se zase kolem lndočínské banky."

"Proč jste ho nedal zatknout?"

"Pojednou mi zmizel, jako když se propadne do země."

Poručíkova tvář se zachmuřila.

"A to je vše, co jste přišel říci veliteli?"

"Chtěl jsem mu ještě říci, že Anamité zde mají klub, kde se scházejí

každého večera."

"To víme."

"Tak vy to víte?" zakoktal Li-Čang a odmlčel se.

Po chvíli ticha pokračoval poručík:

"A poznal byste toho Anamitu, kdybyste ho spatřil?"

"Myslím, že ano!"

"Tak ani tím si nejste jist!" vybuchl již poručík. "Proč jste sem tedy vůbec chodil. Po druhé přijďte jen tehdy, budete-li věděti něco

určitého a především důležitého."

V téže chvíli se ozvalo zaklepání na dveře a po vyzvání vstoupil do

kanceláře policista, který prve zadržel Li-Čanga před palácem. Když

spatřil Li-Čanga v kanceláři, pohlédl na poručíka, který pohled

opětoval a zamrkal.

Poručík pak ihned pokynul Číňanovi, aby odešel.

Když se tak stalo, policista hlásil své podezření.

"I mně je podezřelý," pravil poručík. "Proto rychle za ním. Vás

však zná. Proto bude lépe, když se mu zavěsí na paty jeden nebo

dva skauti. Rychle je opatřte a ukažte jim toho Číňana."

Policista ihned se odebral na skautské stanoviště a žádal

přidělení dvou skautů. Byli mu přiděleni Jacques a Dubail. Policista

- 114 -

je vedl k oknu, z něhož bylo viděti na náměstí, po němž právě kráčel

pomalu Li-Čang.

"Pohleďte tam na toho Číňana. . ." poučoval hochy policista.

"Opatmě ho sledujte, ale ať vám nezmizí. Mám ho oprávněně v

podezření, že je to nějaký vyzvědač."

"Stane se," pravil Jacques a oba hoši vyšli, provázeni psem.

Li-Čang již nebyl tak sebevědomý, jako po své prvé návštěvě v

paláci. Věděl, že jeho chování u poručíka musilo vzbuditi podezření.

A pak, co tam chtěl ten policista?

Li-Čang kráčel bez cíle ulicemi. Neměl co říci Kuangovi, nechtěl-li

se pochlubiti svým pochybnými úspěchem.

Když zahýbal kolem rohu jedné ulice, rychle se obrátil a spatřil oba

skauty. Byl příliš daleko, než aby mohl poznati Jacquese, ale byl mu

ihned nápadný pes. Co měl dělat? Neměl zde svého auta, či lépe

řečeno Kuangova auta a nebylo mu proto možné vzdáliti se tak

rychle, jak by si byl přál.

Rozhodl se proto vejíti do čínské čajovny a vyčkati tam, až oba

skauti zmizí.

Jacques a Dubail ho viděli vejíti do čajovny, ale střežili se, aby tam

vešli za ním.

Čekali proto, skryti za vraty nedalekého domu. Uplynula půlhodina a

pak již celá hodina.

Číňan nevycházel.

"Což jestliže ta ž!utá opice nám prchla někudy zadem?" napadlo

Dubaila.

"To by bylo zcela dobře možné," odpověděl Jacques, "zůstaň zde a

já se zatím trochu podívám na ten dům. Reka nech u sebe a jděte

hned za Číňanem, kdyby vyšel." Po těchto slovech Jacques odběhl a

byl vzdálen asi deset minut. Když se vrátil, oznamoval:

"Ne, dům má jen jediný východ. Ten ptáček nám neunikne."

"Jistě je to vyzvědač."

"Ovšem, a nedivil bych se, kdyby to byla stvůra mého muže s

brýlemi."

"Ale co by pak dělal v paláci?"

"To nevím, ale mohl. . ."

Čas od času vycházeli z čajovny lidé, ale sledovaný byl stále ještě

uvnitř, jak se Jacques přesvědčil letmým nahlédnutím do místnosti.

Pojednou nádherné auto zastavilo u chodníku, několik kroků od obou

hochů.

- 115 -

Jacques, který od doby svého únosu nedůvěřoval autům, uchopil

Rogera za paži a pravil:

"Nezůstávejme zde."

"Proč?"

"Pojď! Řeknu ti to potom."

Plížili se podél domů, o kus dále přešli ulici, a skryli se za rohem na

protilehlé straně.

"Chtěl jsem pryč proto," vysvětloval Jacques, "že to auto se podobá

onomu, kterým jsem byl unesen.'"

"Myslíš, že jde o stejné lidi, a že ten náš Číňan si je přivolal na

pomoc ?"

"Je to možné...Ale pohleď, tam již vychází náš Číňan... Je to

opravdu on. A dává znamení lidem v autu."

"Mějme se tedy na pozoru."

Li-Čang, neboť to byl skutečně on, otáčel se na všechny strany

hledaje skauty, ale ti byli dobře skryti. Když neviděl hledaných, vrátil

se zase do čajovny. Auto dosud stálo na témže místě u chodníku.

Pojednou se ve dvířkách auta objevila hlava muže, v němž

Jacques poznal muže s brýlemi.

"Je to on. Je!" zvolal. A chtěl se vrhnouti k vozu.Dubail ho zadržel.

"Co chceš dělat?" pravil. "Chceš se dát unést po druhé?"

V té chvíli z čajovny vyšel Li-Čang, několika skoky se octl u auta a

to se rozjelo.

Ve stejnou dobu pak došel k místu, kde byli skryti oba skauti, onen

policista, kterého jsme viděli v kanceláři velitele v residentově paláci.

Šel se podívat do ulic, zda někde uvidí skauty, které poslal sledovati

podezřelého Číňana.

Jacques k němu přiskočil a ukazoval na odjíždějící auto:

"Tam ujíždí muž s brýlemi..., zrádce...,vyzvědač! A s ním je ten váš

Číňan."

Policista zavolal strážníka, který stál nedaleko.

Kolem jelo auto. Policista je zabavil pro svou potřebu a vstoupil do

něho se svým kolegou, oběma skauty i Rekem.

Majitel auta, syn místního obchodníka, byl překvapen náhlým

vpádem do auta, ale uklidnil se ihned, když spatřil skauty a

uniformovaného strážníka.

"Promiňte nám, pane," omlouval se policista. "Musíme za každou

cenu dohoniti vůz, který ujíždí tam před námi. . . Dejte proto vozu

nejvyšší rychlost."

"Pronásledujete nějakého zločince?" ptal se majitel auta.

- 116 -

"Ano."

"Jste ozbrojeni?"

"Buďte bez obav."

"Mám s sebou také revolver."

"Jeďte tedy rychle, co nejrychleji můžete."

Muž přišlápl na plyn, ale pronásledované auto získávalo, neboť to byl

silný osmiválec. Pak se dostalo do shluku na křižovatce a

pronásledovatelé jižjiž doufali, že je dohoní. Překážka však pominula

dříve, než dojeli, a auto se dalo znova v let.

"Asi je těžko dohoníme," pravil mladý majitel auta.

"Snažme se tedy alespoň, aby nám zůstalo v dohledu," odpověděl

policista.

Policista, jménem Duval, byl vysloužilý seržant koloniálního vojska,

který po uplynutí vojenské služby vstoupil k státní policii, a stal se

detektivem. Byl to odvážný muž a stejně tak i bystrý. On to byl, komu

byly přidělovány spletité případy v policejní službě: a dosud ani jediný

nebyl nad jeho schopnosti. Měl-li nějakou chybu, byla to jen jeho

šílená odvaha, která někdy hraničila s nerozvážností.

"Prokletý Číňan!" zaklel, když prchající auto opět získávalo náskok.

"Měl jsem ho sebrat hned před palácem, když jsem nabyl

přesvědčení, že je to vyzvědač. To člověk ustoupí před nějakým

cárem papíru, a pak aby darebáka čert honil. Jsem přesvědčen, že je

to opravdu nebezpečný člověk. . ."

"Ne tak jako muž s brýlemi, který je s ním ve voze," namítal

Jacques. "Myslíte ?"

"Zajisté. . ., to je člověk všeho schopný. . . Nevíte, že mě unesl,

když jsem ho začal stopovat?"

"Ano, vzpomínám si, že jsem o tom slyšel. Ale můj případ to nebyl.

Ten si ponechal sám vrchní komisař, neboť se o vás zajímal policejní

ředitel. . . Kdybychom je dopadli, to by bylo něco. Dvě mouchy jedním

rázem!"

"Ale asi jich nedopadneme. Pohleďte jen, jak jejich auto se od nás

vzdaluje."

"Pokud je máme v dohledu, je dobře."

"Ano, ale až se dostaneme na silnici, ještě zrychlí jízdu, kdežto

naše auto již se vydalo z celé své možnosti."

"Nemyslím, že by mohli jeti ještě rychleji. A v každém případě

zbude po nich nějaká stopa."

"Neklamte se. Každé chvíle mohou vklouznout do některého domu

a je konec."

- 117 -

"Ano, ale auto tak rychle neodstraní. K tomu budou potřebovati

hochu více času. A pohleďte! Zdá se mi, že teď jedou pomaleji."

"Ano," odpověděl majitel auta. "Vypovídá jim asi motor."

"Snad se i zastaví."

"Ne. . ., již se rozjíždějí."

Auto vyzvědačů, které na chvíli zpomalilo jízdu, zase se rozjelo, ale

bylo lze pozorovati, že jeho chod je jaksi nepravidelný.

Cesta, která byla dosud rovná, se náhle zahýbala.

"Pozor," pravil policista. "Ať nás příliš nepředstihnou."

Mladý muž u volantu přišlápl na plyn, ale bez výsledku. Nebylo to

závodní auto.

A když auto našich přátel také zahnulo za záhyb, před nimi byla

prázdná silnice a po stíhaných ani stopy.

TAJEMNÁ STUDNA

"Tohle je opravdu trochu silný tabák!" zvolal policista, když nespatřil

ani stopy po pronásledovaných. "Kam ti darebáci jen zmizeli. Do

nebe přece odletět nemohli!"

"Jistě budou někde blízko." odpověděl Jacques.

"Vystupme a podívejme se po stopách jejich pneumatik. Jen tak

můžeme zjistit, kam se ukryli."

Všichni kromě majitele vozu vystoupili a jali se ohledávati půdu. Ta

byla však velice tvrdá a nejevil se na ní žádný otisk. Jen u jednoho

stromu, kde dík jeho stínu byla půda měkčí, zůstal otisk pneumatik,

ale to bylo vše.

Duval zuřil. . .

"Již jsme je měli… a pak přijde tahle prokletá zatáčka!" Rozhlédl se

kolem. "Nevidím nikde domu, kde by se mohli skrýti, a nevidím také,

že by odbočili do polí, jimiž by se také daleko nedostali, neboť teď

jsou rýžoviště pouhé bahno. Jeďme dále. Někde musí býti dům, který

je snad skryt za stromy."

Vstoupili do auta, které zvolna postupovalo.

"Zdá se mi," pravil Jacques, který na moři získal opravdu

námořnický dobrý zrak, "že vidím dům. Je vzdálen asi dvě stě metrů

a téměř skryt v listí stromů."

- 118 -

Co Jacques pokládal za dům, byl však jen čínský bůžek, hrubě

vytesaný ze dřeva, jakých nacházíme mnoho všude v krajích, kde

sídlí Číňané. Číňané tyto dřevěné bůžky jmenují "tien-ču", a v určitých

ročních dobách je ověnčují a konají k nim procesí. Tien-ču bývají

mnohdy až pět metrů vysocí a svým tvarem jsou v mnohém podobní

indiánským totemům. Mnozí pak jsou dutí a Číňané v jejich nitrech

pálí vonná koření.

Jacques i policista byli zklamáni.

"Musím přiznati, že jsou to skutečně obratní lidé," pravil policista

Duval. "Dokáží se skrýti i v místech, kde není úkrytu. Nebo to značí,

že jsou to opravdu nebezpeční lidé, kteří se již předem zajistili pro

všechny případy a připravili si na různých místech úkryty, dobře

maskované." "

Auto pomalu postupovalo.

"Pohleďte!" zvolal pojednou Jacques. "Tamhle odbočuje od silnice

pěšina. Jsem jist, že uprchli tamtudy."

"Také myslím," souhlasil Duval.

Sestoupil, ohledal půdu a vrátil se do auta.

"Skutečně tam zajeli. Přece jen nám tedy dosud neunikli!"

Pěšina byla nerovná a prudce klesala. A pak se stala nesjízdnou.

Nebylo možné, aby tudy projelo auto, ve kterém byl sledovaný Číňan

a muž s brýlemi.

Skauti i oba policisté byli nerozhodni, co mají dělat.

"Počkejte," rozhodl se náhle Jacques, "snad nám poradí můj pes.

Je to výborný stopař a jen jemu mohu děkovat, jsem-li dosud živ."

Při těch slovech vzal Reka za obojek a pobízel ho:

"Hledej...! hledej.. .!"

Pes zavrčel a sklonil hlavu. To, co na něm bylo žádáno, bylo přece

jen příliš. Kdyby šlo o stopování člověka a Rek dostal očichati nějaký

předmět, se kterým onen člověk přišel do styku, pak by byl jistě našel

stopu. Ale stopovati auto! Jistě však pes porozuměl, co jeho pán od

něho chce. Vytrhl se ze Jacquesových rukou a několika skoky zmizel

mezi stromy.

"Pojďme za ním!" navrhl Jacques.

Nebylo to tak snadné, neboť pes pronikne místy, kde člověk se

setkává s nepřekonatelnými překážkami.

Konečně se prodrali stromovím na malou mýtinu, ale neviděli

nikdeReka.

Kde byl?

- 119 -

Skauti a policisté přesto postupovali dále.

A pojednou zaslechli zahučení motoru.

"Tam jsou, tam jsou!" zvolal Jacques a dal se do běhu.

Jaké bylo jeho zklámání, když zjistil, že za stromy je jiná cesta,

která ústí také na silnici. Pochopil.

Nepřátelé, aby je oklamali, odbočili se silnice na tuto cestu a zde

vyčkávali. A teď se rozjeli na silnici. Dohoniti je nebylo možné, neboť

pronásledovaní budou již daleko, než se oni dostanou k autu. Byl to

jednoduchý, ale dobře uvážený plán - který se podařil.

"Myslím, že nám nezbývá než se vrátit do Saigonu," pravil

policista. "Brzy nastane noc a zde bychom se vydávali v nebezpečí,

že padneme do nějaké léčky. Bude lépe, připravíme-li na zítřek celou

výpravu, se kterou budeme pátrati dále. Musíme s sebou vzít alespoň

deset vojínů."

"Do té doby zločinci budou dávno v prachu," namítal Jacques.

"Nemyslím," odpověděl mu policista. "Ti lidé jsou zřejmě vůdci

nynějšího povstání, a proto se do města vrátí. Jsem jist, že se s nimi

ještě sejdeme."

"A nevrátí-li se ?"

"Pak jsme se zbavili dvou nebezpečných individuí, která však

nehrají hlavní úlohu v nynějším povstání, a proto nám na nich

nezáleží. Ale nerad se mýlím. Ti se jistě vrátí."

Jacques chtěl ještě něco namítati, ale Roger Dubail plně souhlasil s

policistou.

"Když si pomyslím, že jsme je skoro již měli," povzdechl si Jacques.

Zahvízdl na psa, ale Rek byl někde daleko, neboť neodpověděl

zaštěknutím, jak bylo jeho zvykem. Jistě nalezl nějakou stopu, kterou

nechtěl opustit.

"Ubohý Rek'" pravil Jacques. "Nechati ho zde nemůžeme, neboť

Číňané by ho jistě zabili. Vraťme se k autu a jeďme ještě kousek dále

po silnici. Snad ho tam někde spatříme."

Policista souhlasil s návrhem a všichni se vrátili k autu.

Nesouhlasil však majitel vozu, který tak ochotně sloužil

improvisované stihačce jako řidič. Namítal, že do večera musí být v

Saigonu.

Na žádost policistovu přece však posléze, svolil. Podíval se na své

náramkové hodinky a pravil:

"Je půl šesté. Nejpozději ve čtvrt na sedm musím být v Saigonu.

Pojedu ještě kousek, ale jen tak daleko, abychom mohli včas doraziti

- 120 -

do Saigonu zpět."

Auto se rozjelo. Ujeli však sotva čtyři kilometry, když v příkopě u

silnice spatřili převrácené auto.

"Že by se naši známí neznámí snad seznámili s příkopem?" pravil

Duval.

"Zdá se mi opravdu, že je to známé mi auto," pravil Jacques.

Dojeli k místu neštěstí.

Bylo to skutečně stíhané auto, které dostalo smyk při prasknutí

pneumatiky a převrátilo se do příkopu. Někdo z cestujících musil

utrpěti zranění, neboť na poduškách a podlaze auta byly stopy krve.

"Teď nám již neujdou," radostně pravil Jacques. "Rek je jim již na

stopě. "

Jacques sotva domluvil, když z dálky se ozvalo zaštěkání.

"Rychle, rychle!" rozhodl Duval. "Pes je vypátral a volá nás!"

Oba policisté se skauty se dali do běhu přes pole. Auto zůstalo stát

na silnici i s řidičem.

"Pospěšte si," volal za nimi majitel auta. "Jinak se vrátím bez vás."

"Počkejte jen ještě chvíli," v běhu mu odpovídal Duval.

Pole se měnila v pláň, pokrytou tu a tam řídkými křovisky. V dálce

asi dvou kilometrů bylo viděti obrys lesa.

Jistě do toho lesa se uchýlili zločinci, ale to bylo příliš daleko.

Jacques zahvízdl na Reka a byl nemálo překvapen, když se pes

ihned objevil. Rek vyskočil ze skupiny křoví, poodběhl a zase se ke

křoví vracel.

"Co jen ten pes tam má?" divil se Duval.

"Je na stopě," odpověděl Jacques. "Pojďme k němu."

Vstoupili do křoví, rozhrnovali je, ale nic neviděli.

"Nelze nic dělat," pravil policista. "Váš pes zde ztratil stopu."

"Tomu bych se velice divil," odpověděl Jacques.

"Ale vždyť vidíte, že tu nikdo není."

"Pes by nám mohl říci, co zde má, proč hrabe zem, ale zvířata

bohužel nemluví."

Po těchto slovech se Jacques sklonil, rozhrnul vysokou trávu a vykřikl

překvapením. Pod ním zel otvor studně, do které by byl spadl, kdyby

byl postoupil jen o krok dále.

"Vidíte, co tu má!"

"Myslíte, že jsou tam dole?"

"Určitě."

Policisté se sklonili nad otvor.

"Zdá se to hluboké...Ale zde jsou nějaké stopy. Ano, byl tu žebřík,

- 121 -

rozhodně žebřík."

"Je to pravda," Odpověděl jim Jacques, který také již spatřil stopy,

vytlačené do okraje studně. "Ti darebáci zřejmě znají velice dobře

kraj. Věděli, že je zde vhodný úkryt."

"Dolů za nimi nemůžeme," správně usuzoval policista Duval. "Ale

jsou v pasti. Nemohou zpět. Hlídejte zde. Já dojedu do Saigonu a

vrátím se s četou vojínů. Pak provětráme tu díru."

Poslední slova policista volal již v běhu k silnici.

Oba skauti a strážník se domnívali, že stíhaní jsou v pasti, ale velmi

se klamali.

Zatím co hlídali otvor studně, Kuang, Li-Čang a řidič jejich auta byli

již daleko.

Studna, která jim posloužila za úkryt, nebyla ve skutečnosti

studnou, nýbrž větrákem kaolinových dolů, od let již opuštěných. Doly

však znal dobře Li-Čang, neboť v nich pracoval, když byl ještě

prostým dělníkem. Teď již dávno nepracoval, neboť se stal

Kuangovým pobočníkem a agitátorem povstání podle Kuangova

návodu.

Jak se ti dva mužové setkali?

Když Kuang, vlastně Jacob Seligmann, přijel do Kočinčiny,učinil tak v

úmyslu, že vyvolá povstání Číňanů a Anamitů proti francouzské

vládě. Jaký cíl tím sledoval? Kdo ho platil? Za koho jednal? To věděl

jen on sám.

Jisté bylo toliko, že vždy měl dostatek peněz, které dostával

tajnými cestami z tajného pramene. Nejpravděpodobnější bylo, že

nevysychající tento pramen měl původ stejný jako idea, že všichni

lidé jsou si rovni a že i barevní národové mají právo na samostatnost.

Idea vskutku krásná - ale v praxi znamenající sebevraždu bílé rasy.

Bylo opravdu s podivem, že se nalezl běloch, který se propůjčil k

podobné práci - ale Jacob Seligmann byl takovým bělochem.

Když přišel do Saigonu, stal se obchodníkem s bavlnou a

jednatelem námořní pojišťovny, aby nevzbudil podezření. A byl tak

úspěšným obchodníkem, že brzy navázal hojné obchodní i

společenské styky. Měl přátele i v kruzích důstojníků a vládních

úředníků, a proto nemohl agitovati pro povstání přímo. Hledal proto

spolupracovníky v tajných čínských společnostech - a tam nalezl i Li-

Čanga.

Poznal brzy, že Číňan je ve srovnání se svými krajany značně

inteligentní a okolnost, že před ničím necouvl, byla jen k jeho

prospěchu pro práci, kterou mu jeho mistr, kterého všichni Číňané

- 122 -

znali pod jménem Kuang, určoval případ od případu.

Li-Čang byl kromě toho fanatickým přivržencem nauky, že žluté

rase patří vláda nad celým světem a tento jeho fanatismus, který

vylučoval možnost zrady, přispěl mu k tomu, že byl z mála těch, jimž

bylo dovoleno znáti, že Kuang a vážený obchodník Jacob Seligmann

jsou jednou a touže osobou.

A Kuang se v Li-Čangovi nezklamal.

Dík jeho čilosti a nemalému vlivu v čínských tajných společnostech,

podařilo se Kuangovi v krátkém čase vytvořiti revoluční organisaci,

která rostla den ode dne.Je zřejmé, že Kuang byl nadaným a

houževnatým mužem, ale byl to jeden z těch mezinárodních

vyzvědačů, kteří rozsévají neklid a boje všude, kudy jen je vede

cesta. Tajná společnost, kterou tak Kuang za pomoci Li-Čangovy

založil, jmenovala seCen-Hong, což značí Rudá ruka.

Když měla již dostatek členů, Kuang opatřil zbraně, dal povel a

povstání propuklo.

Kuangovi se vše dařilo podle plánu, než osud mu postavil do cesty

mladého hocha-skauta, který náhodou se dověděl tolik, že byl pro

Kuanga-Seligmanna stálým nebezpečím odhalení jeho podvojného

života. Proto se Kuang rozhodl zmocniti se Jacquesa, ale opět osud

si zahrál proti jeho plánům tak, že z kořisti se stal lovec.

V této chvíli Jacques a jeho společníci se domnívali, že mají

Kuanga v pasti. Hlídali vchod do studně a čekali jen na vojíny, kteří

měli slzotvorným plynem donutiti zločince ke vzdání se.

Kuang, Li-Čang a řidič jejich auta zatím však již vyšli jiným

východem z dolů a odebrali se do pagody, jejíž strážce byl jedním z

jejich přivrženců.

"Nyní, když jsme pronásledováni," pravil Kuang, "bylo by nemoudré

vrátiti se do Saigonu, alespoň v nynější podobě. Kong (tak se

jmenoval Kuangův řidič) odebéře se proto sám do města, přinese

nám čínské obleky, jakož i některé jiné věci, které určím. Až se

dokonale přestrojíme, vrátíme se do Saigonu a zde roznítíme zcela

povstání.

Prozatím stačí, zmocníme-li se policejních úřadů, drobnějších

vojenských posádek a důležitých úřadů. Až se tak stane, půjdeme

proti kasárnám. Těch se snadno zmocníme, neboť budeme proti

vojínům ve velké přesile."

Li-Čang schvaloval slova Kuangova, jako schvaloval vždy vše, co

řekl mistr. Když nastala noc, Kong odešel.

V pagodě se neměli čeho báti, neboť jim bylo známo, že vláda

- 123 -

dosud vždy se vystříhala prohlédnouti náboženské budovy. Odejdou

odtud až příští noci, a to v dokonalém přestrojení.

Nepočítali však s nepřítelem, proti kterému nezmůže nic ani

nejlepší přestrojení.

Policista Duval se konečně vrátil ze Saigonu k otvoru studně s

vojíny a hasiči, kteří měli s sebou zařízení pro vypouštění

slzotvorného plynu.

"Nic nového?" ptal se Duval.

"Nic," odpověděl Jacques.

"Naši ptáčci se tedy nepokusili o útěk?"

"Ne."

"Pak tedy budou za chvíli naši."

Vojíni a hasiči se pustili do práce. Spustili do studně hadice a plnili je

slzotvorným plynem. Ale ve studni bylo stále ticho.

"Asi neměli ani kdy dostati se ven," pravil velitel hasičů. "Musíme

pro ně. Mají jistě dost."

Hasiči si nasadili protiplynové masky a sestoupili do studně.

Brzy však se zase objevili nahoře - a sami.

"Co je?" ptal se nedočkavě Duval.

"Nic," dostalo se mu v odpověď. "Jen jsme vyplýtvali zbytečně plyn.

To není studna to je opuštěný důl, který má jistě několik východů.

Myslím, že policie by měla taková místa znát."

"To je trochu silné," rozhorlil se Duval. "Ale nezbývá nám skutečně,

než vrátit se s hanbou do Saigonu!"

"Počkejte," vskočil mu do řeči Jacques. "Co kdybychom sestoupili

dolů s Rekem? Jeho čich přece znáte."

"Snadno se to řekne," odpověděl velitel hasič, "ale hůře vykoná.

Důl je naplněn plynem a bude trvati nejméně půl hodiny, než plyn se

rozplyne. A to je ještě štěstí, že tam dole je značný průvan, jak jsem

zjistil. Nebýti toho , mohli bychom si počkati třeba i celý den. Ale tak

jako tak myslím, že plyn zničil každou stopu, kterou by pes mohl

ucítiti.

"Možné to je, ale za pokus to také stojí," trval na svém Jacques.

Duval byl shodného mínění s Jacquesem a rozhodl se pro pokus.

Hasiči však nechtěli déle čekati, tvrdíce, že ve městě je jich teď každé

chvíle třeba. Duval to uznal a vyžádal si jen, aby se cestou zastavili

na vojenském velitelství se žádostí, aby ke studni bylo posláno jiné

auto.

- 124 -

Hasiči odjeli, nastala noc.

Naši přátelé vyčkávali, až se rozptýlí plyn ve studni a pak do ní

sestoupili po lanech, která nahoře drželi vojíni, kteří měli za úkol pak

střežiti vchod do studně, aby skauti a policisté nebyli odtud přepadeni

a aby měli zajištěný východ, kdyby snad byli přepadeni v podzemí.

Jako prvý sestoupil Duval, kterému Roger zapůjčil elektrickou

svítilnu. Sestup byl lehčí, než se zdálo, neboť ve stěně studně byly

vydlabány otvory, které sloužily za oporu pro ruce i nohy. Provaz

opravdu byl při sestupu zajištěním.

Sestup Duvalův netrval dlouho a brzy se ozvalo jeho volání, aby ho

i ostatní následovali. Potíž však byla s Rekem. Jacques byl nucen

uvázati si provazy kolem pasu a pod rameny, a vzíti Reka do náručí.

Dostali se do dosti široké chodby. Její stěny byly oslnivě bílé a

mnohonásobně odrážely poměrně slabé světlo kapesních svítilen.

Dali se na pochod chodbou, Rek s Duvalem v čele.

"Pozor!" zvolal pojednou Duval. "Zde je ve stěně chodby nějaká

výduť. Nebylo by právě příjemné, kdybychom se náhle octli pod

vrstvou kaolinu."

Rek postupoval s čenichem skloněným k zemi. Plyn zřejmě nezničil

stopy po těch, kteří tudy prošli. Po plynu nebylo nejmenší stopy. Zato

bílý prach, který se vířil pod kroky chodců, dráždil sliznici v nose,

ústech i průduškách.

Pes posléze se zastavil u kolmé šachty, ve které bylo viděti stupně,

a dal se do štěkotu.

"Naši ptáčkové uprchli tudy..." pravil Duval. "Nebylo to tak daleko

od prvé studně, ale teď ovšem budou již daleko. Musíme tudy nahoru,

nic jiného nám nezbývá."

Výstup byl těžký, těžší, než se zdola zdálo, neboť stupně, vytesané

v kaolinové vrstvě, často se bortily. A obtíž působil zvláště Rek,

kterého musili před sebou postrkovati.

Konečně se dostali ven. Byli na pláni, zcela podobné oné, která

byla u prvé studně.

"Co teď?" ptal se Roger Dubail.

"Půjdeme za Rekem," odpověděl Jacques, "Ten nás dovede k

úkrytu našich ptáčků."

"Ale co vojíni u studně?" namítal Roger.

"O ty se nemusíme starat!" rozhodl Duval. "Ti se vrátí hned, jak pro

ně přijede auto. Kupředu!"

Rek, když byl několikráte oběhl otvor, zaštěkal a jal se postupovati,

často se zastavuje.

- 125 -

"Kampak nás vede?" ptal se Duval.

"To uvidíme," odpověděl Jacques. "Musíme však dbát, abychom ho

ve tmě neztratili s očí."

Dostali se až k pagodě, kde se ukryli Kuang a Li-Čang. Zde se Rek

zastavil a jal se škrabati na dveře.

"Není pochyby, že jsou tam," pravil mladý skaut,

Policista přitiskl ucho ke dveřím a zaslechl zvuk hlasů. Slabý paprsek

světla pronikal skulinou ve dveřích.

"Co budeme dělat?" ptal se Jacques.

"Zaklepeme," odpověděl Duval, "a uvidíme, co bude dále."

A slova hned uvedl ve skutek a zaklepal na dveře pažbou revolveru.

K nesmírnému podivu všech se dveře okamžitě otevřely a v nich se

objevil strážce pagody.

"Co si přejete?" ptal se.

"To ti povíme," pravil policista a vnikl do úzké, matně osvětlené

chodby. Když vstoupili všichni, Roger Dubail zavřel dveře...

Čínský strážce pagody zděšením koulel očima.

"Jsi zde sám?" ptal se Duval.

"Ano, velmožný pane," odpověděl strážce.

"Ale slyšel jsem zde nějaké hlasy."

"To jen já se modlil, vznešený pane."

"Nádherné. Mluvíš tedy dvěma hlasy, zvláštním pro otázky a jiným

pro odpovědi. Řekni raději, kdo byl s tebou!"

"Nikdo, ujišťuji vás."

"Dej si pozor... Lež ti přijde draho."

Při těchto slovech Duval namířil na Číňana revolver.

Číňan koktal, všecek se chvěje:

"Přisahám, že jsem zde sám..."

Rek, jak se zdálo, nebyl ochoten věřiti této přísaze. Slídil po všech

koutech, až se posléze zastavil přede dveřmi, pomalovanými

podivnými figurami.

Duval se pokusil otevřít dveře, ale byly zavřeny. Vrazil do nich

kolenem a dveře se ihned otevřely, neboť byly ze slabého dřeva.

Vedly do čtvercové místnosti, vyplněné podivným nábytkem. Podlahu

pokrývala mnohobarevná rohož.Rek vnikl do místnosti, oběhl ji a jal

se dorážeti na jiné dveře, vedoucí kamsi ze čtvercové místnosti.

"Tam jsou," pravil Jacques tiše.

"Ano,"'dpověděl Duval... "Pozor! Buďte připraveni."

Policista se pak pokusil vyrazit i tyto dveře, ale tentokráte dveře

odolaly.

- 126 -

"Pomozte mi," žádal.

Druhý policista, muž obrovského vzrůstu, opřel se o dveře a jedním

náporem je vyrazil z veřejí. Ale vyražené dveře ani nepadly. Opřely

se jen o další dveře. Tyto dveře byly dvojaté a druhý jejich díl byl

železný.

"Tohle bude těžké," povzdechl si Duval.

Zavolal strážce:

"Otevři ty dveře '" nařizoval.

"To je nemožné, velmožný pane," odpověděl strážce rozhodně.

"Proč ?"

"Nemám klíče. . . a i kdybych měl, nesměl bych dveře otevřít. Ta

brána je posvátná... Vede do místnosti, kam smí vstoupit jen

velekněz."

"Lžeš. . .! Dveře byly otevřeny před krátkou chvílí. . ."

A policista ukazoval na zem, kde v prachu se zřetelně rýsoval oblouk,

vykreslený dveřmi při otevření.

Strážce se však nedal zviklati. Jen pokrčil rameny a mlčel.

"Zabiji tě, jestliže jsi lhal!"

"Zabte mě! Nemohu vám říci to, čeho není. . . Nikdo do té míst nosti

nevstoupil jak před měsícem."

Bylo však jisté, že hlídač lže. Rek nepřestával dorážeti na dveře a

škrabati na ně.

Náhle policistu něco napadlo. Přitiskl hlaveň svého těžkého

revolveru ke klíčové dírce a stiskl spoušť.

Ozvala se ohlušující rána, něco na druhé straně padlo na podlahu a

dveře se otevřely... Za dveřmi byla opět čtvercová místnost, která

dosud byla naplněna kouřem cigaret.

"Ach, tentokráte je máme," vzkřikl Duval, který si všiml, že záclona

na druhé straně místnosti se pohybuje. Ale tu již se ozval suchý třesk.

Když Duval odhrnul záclonu, spatřil za ní jen okno, které bylo

chráněno oplechovanou okenicí. Okenice byla jen přivřena.

"Tudy nám utekli!" zlostně zvolal Duval. "Ale je to naše chyba. Měli

jsme nechat někoho na stráži venku. Teď je již konec!"

"Možná, že ještě ne." odpověděl mu Jacques.

Vyvedl Reka před pagodu a pobídl ho, aby hledal. Pes ihned zmizel v

noční tmě.

V téže chvíli se však od nedaleké silnice ozval výstřel a pak hluk

odjíždějícího auta. Kde jen zločinci vzali auto. . . Marné byly všechny

dohady, z nichž nejpřijatelnější byl ten, že zločinci mají vždy

připraven vůz v místech, která jim mohou sloužit za úkryt.

- 127 -

V místnosti nebylo nic, co by bylo nějak důležité. Duval se zde

zmocnil jen rudozelené vlajky, které použil jako pout pro hlídače

pagody.

Dali se na cestu k silnici v úmyslu, že půjdou pěšky do Saigonu,

neboť předpokládali, že vojíny již dávno odvezlo auto. Učinili však

jedva sto kroků k silnici, když spatřili před sebou temný předmět.

Jacques posvítil na předmět elektrickou svítilnou.

V prachu silnice leželo zde bezduché tělo vojína.

"Ti bídáci!" zvolal Duval. "Teď chápu, kde vzali tak najednou auto.

To je jeho řidič. Ti bídáci po útěku z pagody čekali u silnice a

dočkali se auta, které jelo pro vojíny. Pod nějakou záminkou zastavili

řidiče, zastřelili ho ranou z revolveru a pak se zmocnili auta. To byl

ten výstřel, který jsme zaslechli."

Jacques a Roger se naklonili nad vojínovo tělo. Vojín ještě dýchal,

ale slabě. Chtěl promluviti, ale jen zachrčel a vydechl naposled.

"Nešťastník," pravil Duval.

"A když si pomyslíme, že my jsme byli nepřímou příčinou jeho

smrti!" dodal Jacques.

"Co však budeme dělat?" ptal se Roger Dubail. "Nemůžeme s tělem

vojína a s naším zajatcem pěšky až do Saigonu."

"Zaneseme mrtvého alespoň ke studni k vojínům, kde také

necháme zajatce." rozhodl policista Duval. "Pak se vypravíme do

Saigonu a pošleme pro vojíny auto. Se zajatcem bychom neprošli, ale

samotným se nám to podaří. Počítám s tím, že naši nepřátelé si

nedopřáli tolik ztráty času, aby proti nám pobouřili obyvatele

předměstí kterým musíme projít. "

Stalo se podle plánu. Byla to namáhavá cesta s mrtvým tělem k

vojínům a proto, když se naši přátelé vydali na cestu k Saigonu, již

svítalo.

Hoši i policisté šli rychle a brzy dorazili k saigonskému př dměstí,

které bylo spíše vesnicí než čímkoli jiným. Po cestě nepotkali nikoho,

ale ve vesnici se již probouzel život. Číňané si však našich poutníků

nevšímali, ba dokonce se zdálo, že se jim vyhýbají s cesty.

Došli asi do středu vesnice, když Rek se pojednou dal do zuřivého

štěkotu proti dveřím jednoho domu, výstavnějšího než byly domy

druhé.

"Ukryli se snad naši zločinci zde?" ptal se nedůvěřivě Duval.

"Jistě alespoň jeden z nich," rozhodně prohlásil Jacques. "Na

Rekův čich se můžeme spolehnout."

"A hleďte, zde jsou otisky pneumatik," ukazoval Roger Dubail na

- 128 -

cestu těsně před domem.

To rozhodlo.

Dubail rozhodně zabušil na dveře domu pažbou revolveru.

Objevil se muž podivného zjevu, oděný v čínský šat, ale nemající

přesto nic společného s Číňanem.

"Dobrý den, nové," pravil. "Přejete si něčeho?"

"Ano," odpověděl Duval. "Chceme si trochu prohlédnout váš dům."

"Chcete si jej snad najmout? Pak vás musím upozornit, že zde

bydlím již tři měsíce."

"O to nejde... Skrýváte zde dva muže, se kterými bychom si chtěli

promluvit. " Muž se dal do smíchu.

"Tak tedy jen hledejte! Naleznete-li něhoho v mém domě, chci na

místě viset. Žiji zde sám se ženou a zabývám se nákupem a

prodejem rýže."

Muž pronesl tato slova s takovým klidem a jistotou, že Duval již

váhal, má-li trvati na prohlídce neb nikoli. Jelikož však Rek, který již

vnikl do chodby, dával najevo větší a větší neklid, rozhodl se Duval

prohlídku provésti.

"Ukažte nám všechny místnosti," nařídil mužovi.

Muž se klidně uklonil. Jeho klid byl přesvědčující. Buď to byl člověk s

vynikajícím hereckým nadáním, nebo opravdu mluvil pravdu. Otevřel

jedny dveře v chodbě a pravil:

"Nejdříve se podívejte sem, pánové. . . Pak si prohlédneme přízemí

a celé poschodí."

Duval s druhým policistou a oběma skauty vešli do místnosti, zatímco

Rek neustal pobíhati po chodbě. . .

Muž zůstal státi ve dveřích. A pojednou se dveře zavřely se suchým

třeskem a za nimi se ozval výbuch výsměšného smíchu.

"Měli jsme být opatrnější," pravil Duval. "Ten muž je spoluvinníkem

těch bídáků."

Místnost, ve které byli uzavřeni, byla dosti rozsáhlá a světlo do ní

vnikalo malým okénkem ve zdi u stropu. Měla vzhled nějaké sýpky

nebo něčeho podobného, ale nikoli vzhled místnosti obytné.

Na chodbě se nyní ozval hlas:

"Byli jste příliš zvědaví, pánové. . . A zvědavost vám přijde po

čertech draho."

Duval s policistou se vrhli proti dveřím a snažili se je vyrazit. Ale

dveře byly pevné, okované železem a dobře zapuštěné do zdí.

Pokusili se vyrazit zámek, ale i zde bylo jejich úsilí marné, neboť

dveře byly zvenčí zajištěny silnými závorami.

- 129 -

Jacques vytáhl z kapsy elektrickou svítilničku a jal se prohlížet

podlahu. Byla z takových parket, které se sbíhaly do středu tak, že

zde tvořily značně veliký čtverec. Zde mohl býti skrytý vchod do

podzemí. Jacques vytáhl nůž a pokusil se pozdvihnouti čtvercovou

desku. Zjistil, že čtverec je skutečnou deskou, ale nemohl jím

pohnout.

"Pohleďte sem," pravil Duvalovi.

"Ano, je to zřejmě padák, ale kdoví, jak se otvírá.“

"Asi zde někde v místnosti bude tlačítko, kterým se uvádí jeho

mechanismus do pohybu. Podívám se."

Jacques prohlížel stěny, ale nemohl nic najíti.

A pojednou všichni zaslechli hluk, jako když se železný řetěz tře o

nějaké kladky. Zároveň pak místnost se počala zatemňovat.

"Co to, u všech čertů, je!" zvolal Duval. "Hochu, rozsviťte zase tu

svoji svítilnu."

Jacques poslechl. Hluk stále pokračoval a zdálo se, že se přibližuje.

Jacques zamířil světelný paprsek ke stropu a zděšeně vzkřikl:

"Pohleďte! . . . Tam!"

Všichni pohlédli ke stropu a rázem pochopili. Otvor, kterým do

místnosti dříve vnikalo světlo, již zmizel, místnost se značně snížila. A

strop pomalu a nezadržitelně klesal.

Úzkost se zmocnila policistů i hochů. Ještě několik minut a budou

sestupujícím

stropem rozdrceni.

Strop sestupoval a sestupoval...

Brzy již musili sehnouti hlavy a pak pokleknouti.

Jacques neztrácel rozvahu. Se svítilnou v ruce ohledával stěny, aby

nalezl mechanismus, jímž se otvíral vchod do podzemí. Logickým

úsudkem dospěl k přesvědčení, že při zařízení padacího stropu musí

býti mechanismus co nejdoleji u podlahy.

Neklamal se. Pod prsty, těsně u paty zdi cítil výstupek. Stlačil jej a

vchod do podzemí

se bez hluku otevřel.

"Jsme zachráněni!" pravil tiše.

Bylo také již na čase. Strop byl vzdálen již jen metr od podlahy.

Všichni vklouzli do otvoru a seskočili, když pod nohama neucítili

opory. Pád byl značný, dobře s výše tří metrů, ale nikdo si neublížil.

Skřípění nad jejich hlavami zesílilo a pojednou bylo slyšet temný

náraz. To strop dosedl na podlahu...

V domě se ozvaly hlasy. A Jacques rozeznal hlas Kuangův, který

- 130 -

pravil:

"Konečně jsme se jich tedy zbavili."

Místnost, ve které byli nyní naši přátelé, byla ve skutečnosti sklepem,

jehož kamenné stěny se blýštěly vlhkostí.

Při svitu své svítilny Jacques spatřil silnou mříž s obrovským

zámkem, v němž s druhé strany trčel klíč.

Upozornil na svůj objev strážníka, který prostrčil mříží paži a

snadno dokázal klíčem otočit. Mříž se dala otevřít...

"Lze předpokládat," pravil Duval, "že ti bídáci, kteří nás chtěli

zavraždit, se půjdou přesvědčit, jak se jim jejich dílo povedlo.

Sestoupí sem. . . A jakmile se objeví, začneme do nich pálit."

Nad hlavami našich přátel se opět ozvalo skřípění, tentokráte

mnohem silnější.

Bídáci zvedali strop do původní polohy.

"Nečekejme, až půjdou sem," nevrhoval Jacques. "Pojďme za

nimi nahoru."

Bez hluku se jali vystupovati po vlhkých schodech a dostali se k

uzavřeným dveřím. Opřeli se o ně a dveře byly již blízko vylomení,

kdyžv chodbě za nimi se ozval hluk rychlých kročejů a pak hučení

automobilového motoru.

"Opět nám utíkají!" zvolal Duval.

Dveře povolily.

Všichni se vrhli do chodby a proběhli jí na silnici. V dálce mizelo

šedivé auto.

"Reku! Kde je Rek!" zvolal Jacques.

Psa zde nebylo. Zabili ho snad lupiči?

"Reku! Reku...ú...ú!" nepřestával volati Jacques.

Odpověděl mu přidušený štěkot.

Pes byl zavřen v komůrce, jejíž dveře vedly na chodbu. Když otevřely

tyto dveře, Rek vyběhl a radostně skákal na Jacquesa.

"Prohledejme dům," navrhoval Duval. "Snad v něm nalezneme

něco zajímavého." Prošli všemi místnostmi. Místnosti byly holé, bez

jediného kusu nábytku. Bylo zřejmé, že dům nebyl obýván, že byl

pouhou skrýší neb shromaždištěm zločinců.

V jedné z místností prvého poschodí objevili mechanismus, kterým

se spouštěl a zvedal strop. Mechanismus byl zcela prostý. Byl to

železný hřídel se čtyřmi kladkami, v jejich, vrubech byly čtyři řetězy

připevněné ke stropu. Stačilo pouze uvolniti zarážku, aby strop,

opatřený těžkými kameny, počal klesati dolů. Příliš rychlému pádu

bránila olověná závaží, která také, usnadňovala zvednutí stropu do

- 131 -

původní polohy.

"Tohle bychom měli zničit," pravil Roger Dubail."Takové pekelné

zařízení by mohlo státi ještě lidské životy."

"Nic snazšího," odpověděl Jacques. "Stačí sejmouti se řetězů tato

závaží. Strop se prudce zřítí a roztříští se."

Policista se strážníkem se hned jali odstraňovati závaží a pak

odstranili zarážku. Železný hřídel se prudce roztočil a strop s třeskem

spadl.

"Už nikomu neublíží," pravil Duval po vykonání úkolu. "Ale již zde

nemáme co pohledávat. Pojďme, abychom dorazili do Saigonu."

Kuang a Li-Čang se skutečně zmocnili vojenského auta, se kterým

nyní ujížděli k Saigonu, když se jim nepovedl úklad proti životům

našich přátel. Neprchali však před nimi. Určitě by se byli pokusili s

místními obyvateli zmocniti se jak policistů, tak i skautů, ale Kuang

nevěděl, kolik vojínů bylo za nimi vypraveno, a těch se obával.

Auto, kterého se Kuang zmocnil, bylo velkým typem vojenského

vozu, do kterého

se vešlo až čtyřicet mužů. Zločinci nemohli vědět, že auto bylo vzato

na cestu jen proto, že jiné právě nebylo po ruce. A Kuang se bál, že

vojíni, když auto pro ně nepřijelo, se mohou ve vesnici objeviti každé

chvíle pěšky. Věděl, že naši přátelé se budou bránit střelnou zbraní a

výstřely by mohly vojíny upozorniti.

Proto se rozhodl k rychlému návratu, ke kterému ho pobízelo i to,

že v ústředí povstalců měla býti pořádána porada o dalším postupu,

na které nesměl chyběti.

Nebude snad bezúčelné popsati dům ústředí organisace "Rudá

ruka", který členové tohoto spolku nazývali "Se-fang-ce", což značí

"Dům smrti." Dům patřil zručnému mechanikovi, jménem Yao,

kterému revoluční organisace vděčila za mnohé vynálezy, jako na

příklad za vynález padacího stropu, jímž odstraňováni byli nepohodlní

lidé a i členové tajného spolku, kteří byli v podezření ze zrady.

Yao se brzy stal Kuangovým přítelem a hlavním organisatorem

revolučního hnutí. Byl však zatčen a zastřelen. Kuang tak zdědil

nejen "Dům smrti", ve kterém bylo umístěno sídlo spolku v Saigonu,

ale i opravdový dům smrti v saigonském předměstí, o kterém nikdo

nevěděl, že je více domem smrti než dům tak nazývaný v Saigonu, ve

kterém bydlil umělecký tkadlec, jenž v domě také měl obchod se

svými výrobky. Tkadlec, jenž se jmenoval Ken, nebyl ani v nejmenším

- 132 -

podezírán, že by podporoval revoluční hnutí, dům byl pokládán za

jeho majetek a proto také mu policie nevěnovala pozornosti.

Sem uchýlili se Kuang a Li-Čang po svém příchodu do města,

skutečně příchodu, neboť z bezpečnostních důvodů musili opustiti

vojenské auto daleko před vnitřním městem.

"Teď je s námi zle," pravil Kuang, když konečně s Li-Čangem

usedli ve světnici, sloužící za shromaždiště předsednictva tajné

společnosti, "neboť policie nás již nespustí se zřetele. Tebe policie již

zná a já mohu bý každé chvíle prozrazen tím prokletým skautem,

který již dvakráte unikl z mé moci. Nebudu proto směti pohybovati se

nadále v městské koloniální společnosti, neboť nemohu vědět, kde se

ten kluk najednou objeví. Ale budeme beze zpráv. Budu musit chodit

v přestrojení i tehdy, půjdu-li jen do města."

"To bude nesnadné," namítl Li-Čang.

"Ne tak, jak si myslíš. A ostatně to poznáš na vlastní kůži. I ty musíš

změnit vzhled, když jsi znám policii. Můžeme míti jen útěchu, že to

nebude dlouho trvat. Vše je připraveno. Nejpozději do čtyř dnů dáme

pokyn k všeobecnému povstání."

"Ale zaslechl jsem, že do města přibyly četné skupiny vojska."

"Co to znamená několik pluků proti ozbrojenému národu, který ví

,že zápasí za svou svobodu a neodvislost."

Po těchto slovech se Kuang odmlčel a teprve za chvíli pokračoval:

"Teď však musíme odtud, abychom se dostali do svý,cvých bytů

dříve, než ti tam se dostanou do města."

Ti tam, kterýmiž slovy myslil Kuang Jacquesa a jeho druhy, zatím

se již blížili k střednímu městu po ostrém pochodu bez zastávek. Bez

jakékoli příhody se dostali na policejní ředitelství, kde Duval hlásil

vše, co zažili a zároveň žádal o auto pro vojíny u studně. Oba skauti

pak odešli na své stanoviště, kde ihned ulehli a v okamžiku také

usnuli.

Prospali celý den a byli by snad spali i následující noc, kdyby nebyli

vzbuzeni poplachem. V Saigonu totiž vypukl zároveň na několika

místech požár, k jehož zdolání byli povoláni hasiči, vojsko i skauti. A

to bylo cílem povstalců, kteří požár založili. Chtěli, aby vojsko se

vzdálilo z kasáren, která chtěli přepadnouti, jak nařídil mezitím

Kuang.

Ale útok se nepodařil. V kasárnách zůstala přece jen dosti silná

stráž, která kulomety mohla odolávati dlouhou dobu značnému počtu

nepřátel. Kulomety kosily po celých desítkách útočníky, kteří se dali

a útěk. K dovršení jejich zmatku se však s druhé strany blížilo vojsko,

- 133 -

které spěchalo od požárů ke kasárnám, když zaslechlo štěkot

kulometů. Povstalci se tak dostali do dvojího ohně a musili se vzdáti

na milost a nemilost, pokud se jim nepodařilo uprchnout.

S vojíny spěchali k bojišti i skauti, mezi nimiž i Jacques s

nerozlučným Rekem. Přišli však již pozdě, když vojsko už jen

odvádělo zajatce. Pojednou Rek vyrazil prudce vpřed a vrhl se k

jedné skupině zajatců. Začal útočiti na jednoho ze zajatců a ani

Jacquesem se nedal od něho odtrhnouti. Jacquesovi to bylo posléze

nápadné a upozornil poddůstojníka, který velel četě, odvádějící

zajatce, že onen zajatec bude pravděpodobně členem tajné

organisace "Rudá ruka". Poddůstojník skauta ochotně vyslechl a

nařídil dvěma vojínům, aby zajatce zavedli na policejní ředitelství.

Zde zajatec byl demaskován a objeven v něm Li-Čang. Poznal ho

nejen Jacques, ale i Duval, který právě byl na policejním ředitelství

přítomen.

Li-Čang, který věděl, že chycení se zbraní v ruce znamená smrt,

při výslechu ochotně pověděl vše, co věděl, aby si zachránil život. A

tak konečně bylo odhaleno tajemství muže s brýlemi, jinak

úspěšného Jacoba Seligmanna, který byl všeobecně tak ctěn, že se

mu dostalo nejen přátelství vynikajících úředníků, ale často i pozvání

k residentovi.

Policejní ředitel patřil mezi přátele tohoto muže, ale to mu nijak

nevadilo, aby proti němu okamžitě nezakročil. Ba spíše to ještě

zvýšilo jeho horlivost, s jakou nařídil připravení auta a čety policistů,

která v malé chvilce již ujížděla pod vedením ředitele k vile

domnělého obchodníka a pojišťovacího jednatele. Jacques byl vzat

na výpravu s sebou, neboť on jediný mohl prokázati, zda vůdce

"Rudé ruky" a Jacob Seligmann je touž osobností.

V ulicích byl všude již klid, až příliš velký klid proti jiným dnům.

Kdo nemusil, nevycházel a i Číňané se po nezdařeném útoku na

kasárna stáhli do svých domů. Jen vojsko bylo na ulicích, aby

zabránilo dalším útokům nebo aby odklidilo stopy útoku minulého.

Kuang, či lépe Seligmann, netušil, jak blízek je již trest za jeho činy.

Seděl klidně ve své kanceláři, kam rychle odjel, když viděl, že

povstání se nezdařilo. Zrady se nenadál ani v nejmenším a také

neučinil nejmenší opatření, aby k sobě povolal své přivržence, kteří

by ho hájili. Kromě sluhy, zastávajícího úřad dveřníka, nebylo ve vile

Číňana. Dveřník byl okamžitě spoután a odveden k autu, takže policie

měla volnou cestu.

Vila byla obklopena policisty a policejní ředitel se šesti muži a

- 134 -

Jacquesem vstoupil do domu. Policejní ředitel se v domě velice dobře

vyznal, neboť tu byl nejednou návštěvou, a věděl proto také dobře, že

do pracovny Seligmannovy lze vniknouti i přes sousední místnost, do

které vedl vchod z čekárny před Seligmannovou pracovnou.

Na tom založil svůj plán.

Od zatčeného dveřníka věděli, že pán je doma.

Policejní ředitel nařídil svým šesti mužům, aby vešli do oné místnosti

a vyčkali u portiery Seligmannovy pracovny až do vhodné chvíle k

zákroku. Za chvíli pak policejní ředitel zaklepal na dveře pracovny a

vešel.

"Promiňte, že vstupuji bez ohlášení," pravil. "Však mě nechtěl ten

váš sluha pustit, ač mě dobře zná. Myslím však, že mezi námi není

třeba takových obřadností."

Seligmann, který se při vstupu policejního ředitele znatelně zachvěl,

rychle nabyl sebedůvěry:

"Jste vítán, pane řediteli," rozplýval se Seligmann zdvořilostí. "Pro vás je samozřejmě můj dům otevřen ve dne i v noci. A čemu mám

děkovati za čest tak nenadálé vaší návštěvy."

"Přicházím s prosbou, příteli, jen s prosbou, kterou, jak doufám,

neoslyšíte."

"Milerád učiním vše, co je v mé moci."

"Nemožné bych nežádal. Nuže, jde o toto. Byl zde vyloděn mladý

hoch, trosečník, který byl odevzdán péči našich úřadlů, aby ho

dopravily do vlasti. Jak víte, je to teď nemožné. Pro hocha nemáme

místa teď, kdy vše je třeba pro vojsko. Vzpomněl jsem si na vás a

přicházím s prosbou, zda byste ho nemohl zaměstnat jako poslíčka

nebo sluhu ve svém obchodě. Je to hoch velmi čilý, ale příliš mladý,

než abychom ho mohli zařadit do pracovních oddíl i neb do vojenské

služby. Říkal jste mi kdysi, že hledáte mladého bílého hocha, který

by se později mohl u vás stát úředníkem. Tehdy jsem vám nemohl

doporučiti nikoho. Je to místo dosud volné?"

"Pro ono místo jsem se musil spokojit s Číňanem, ale pomocníka

mohu potřebovat vždy. Zvláště bílého pomocníka. Na Číňany není

spolehnutí, ,zvláště teď. Člověk aby se bál, aby takový zaměstnanec

zaměstnavateli z ničeho nic nevrazil do zad nůž. Pošlete toho hocha

jen sem."

"Přivedl jsem ho hned s sebou. Je vedle v čekárně. Jdu pro něho."

A policejní ředitel vstal dříve než Seligmann mohl stisknouti

tlačítkozvonku, kterým přivolával dveřníka.

Jacques vstoupil - a spatřil muže s brýlemi, jenomže tentokráte

- 135 -

neměl brýle. Přesto však okamžitě poznal svého nepřítele a vzkřikl:

"On, ano, je to on!"

I Seligmann poznal Jacquese. Věděl, co to znamená a jediným

skokem se octl ve vchodu do vedlejší místnosti, aby tam padl přímo

do náručí čekajících policistů.

Plán policejního ředitele se podařil, ba dokonce dokonaleji než byl

vymyšlen.

Policejního ředitele ani ve snu nenapadlo, že tak nebezpečný muž

bude tak snadno zneškodněn. A Seligmann pozdě nahlédl, jakou

udělal chybu, že příliš důvěřoval své obojetné hře.

To však byl již v poutech odváděn k autu, které s policejním

ředitelem, Jacquesem a polovinou policistů rychle odjelo. Druhá

polovina mužstva zůstala, aby provedlaprohlídku domu.

Seligmann nepromluvil a nepohnul se po celou dobu, po kterou

trvala jízda k vojenskému velitelství, kam musil býti odevzdán, neboť

jeho zločiny podléhaly vojenskému a nikoli civilnímu soudu.

XI.

DOBRODRUŽNÁ CESTA

Kuang byl odveden do vojenského vězení a příštího dne se objevil

před náhlým vojenským soudem, ke kterému jako svědek byl povolán

i Jacques. Byl vlastně hlavním svědkem, neboť Li-Čanga téhož rána

nalezli ve věznici otráveného. Zda se otrávil sám nebo zda neunikl

trestu tajné společnosti, ke které náležel, zůstalo nerozřešenou

záhadou.

Žaloba se proto mohla opírat jen o svědectví Jacquesovo a

Seligmann-Kuang se proti ní ze všech sil bránil. Jacques musil z jeho

úst vyslechnouti mnohokráte, že je lhář, ale obrana nebyla zločinci nic

platna. Byl jednomyslně odsouzen k smrti s určením, že poprava

bude provedena hned příštího dne.

Ač Jacques měl oprávněné důvody, aby Seligmanna nenáviděl,

přece jen nechtěl se zúčastniti jako divák popravy. Dubail a Piletto mu

schvalovali jeho rozhodnutí. Piletto pravil:

"Smrti si zaslouží, to je pravda, ale podívat bych se na to také

nešel. Vím, že mnohý člověk by ti draze odkoupil právo této

podívané, kdyby to bylo možné, ale já nechápu, co lidé na takových

podívaných mají."

- 136 -

"Já bych zvláště nechtěl vidět ho umírat," odpověděl Jacques,

"neboť jsem ho vlastně přivedl na smrt."

"A z toho si nic nedělej," horlivě vpadl do rozmluvy Roger Dubail.

"Alespoň teď bude pokoj. Takový člověk je jako jedovatý had.

Musíbýt zničen, nemá-li zničiti někoho jiného."

"Bude-li teď opravdu pokoj," zapochyboval Piletto. "Myslím, že na

jeho místo vstoupí ihned jiný agitátor, který nebude o nic lepší. Znám

takové z Jižní Ameriky. Lepí se lidem na paty a vykládají jim stálé, že

jsou neprávem vykořisťováni a svádějí k tomu nejhoršímu. I ke mně

přišel jeden kdysi do cirkusu. Zprvu jsem mu věřil, ale pak jsem

jednou spatřil, jak jezdeckým bičíkem spráskal do krve svého

míšeneckého sluhu. U všech u našeho cirku měl po agitaci. A co se

stalo? Asi za dva nebo tři dni se objevilagitátor jiný. Tak tomu bude i

zde."

"Pochybuji," pravil Jacques. "Snad přijde jiný agitátor, ale nebude

takového rázu jako tento Kuang, který byl opravdu geniem zla. . ."

Skauti se ještě chvíli bavili o Kuangovi a pak ulehli .k odpočinku.

Měli chuť podívati se do města, ale zdravý rozum jim radil, aby tak

nečinili, nleboť byli známi Číňanům, mezi kterými by se snadno mohl

najít nějaký mstitel svého vůdce.

Příštího rána se brzy probudili a čekali, až vojenská salva ze

sousedního dvora věznice jim prozradí, že Jacob Seligmann odpykal

své viny. Ale uplynulo několik hodin, aniž se salva ozvala.

"Je to podivné, ' pravil Jacques. "Vždyť měl být popraven dnes

ráno. Snad se odvolal a slíbil udati své společníky za cenu odložení

popravy . . ."

"Možné to je, ale pojďme se raději podívat."

Rychle se oblékli a vyšli. Ve věznici i v kasárnách byl nezvyklý ruch.

"Hrozí snad nějaký nový útok?" ptal se Jacques poddůstojníka,

majícího službu u brány.

"Ne," odpověděl tázaný. "Číňané dostali své a teď dají zase několik

let pokoj."

"Proč je tady takový rozruch?"

"Ten vězeň utekl."

"Který vězeň?"

"Ten, co měl být ráno zastřelen. . ."

"Vždyť byl přece střežen."

"Ano, a dobře. A přece utekl. Pomohli mu zvenčí. Okno jeho kobky

bylo opatřeno silnou mříží, která ráno byla nalezena přepilována. Vše

- 137 -

se událo bez nejmenšího hluku, takže útěk byl zpozorován teprve při

střídání se stráží ve čtyři hodiny. Vojsko i policie jsou na nohou,

prohlížejí činské domky, ale dosud vše marně. Proto je tady takový

ruch. Myslím. . ."

"Dorvale, Dorvale, " ozvalo se nyní volání od brány skautského

stanoviště. "Pojď hned domů, vůdce tě hledá."

Jacques s přáteli se klusem vrátili do skautského stanoviště, kde na

Jacquesa čekal s vůdcem skautů policejní ředitel.

"Hochu," začal policejní ředitel bez úvodu. "Slyšel jsem, jaký stopař je tvůj pes. Snad on nám pomůže najít uprchlíka. Inspektor Duval a

dva muži půjdou s tebou. A dejte se hned do práce."

Jacques nepotřeboval pobídky. Ve chvíli byl ve věznici s Rekem a

svými přáteli, Pilettem a Dubailem. Rek také ihned nalezl stopu a

sledoval ji bezpečně až na letiště. Zde došel až k jednomu místu, kde

zůstal bezradně stát.

"To nám stačí," pravil Duval. "Odletěl. Ale jak je to možné, když je

zakázán odlet všem civilním, letadlům?"

Záhada se brzy vysvětlila.

V jednom hangáru nalezli tělo zavražděného strážce a v hangáru

chybělo letadlo.

V okamžiku se dalá do práce radiotelegrafická stanice na letišti, která

hlásila popis vraha i letadla do světa.

"Myslím, že to bude málo platné," zapochyboval Jacques. "Ten

bude zatím již daleko."

"Ano. . . myslím též. Ale to je jedno. Jen když je pryč odtud. Svému

osudu neujde. Oblaží patrně nějakou jinou zemi svou přítomností a

historie se bude opakovat. Snad jen s tím rozdílem, že tam ho pověsí,

kdežto mi bychom ho byli jen zastřelili," filosoficky rozhodl inspektor

Duval a vydal se s hochy na zpáteční cestu.

Seligmann se však nedostal tak daleko, jak myslili naši přátelé a jak

asi doufal i on sám.

Již večer došla radiotelegrafická zpráva z Hanoi, že tam bylo

nalezeno letadlo S 74 s poškozeným pravým křídlem. Posádka

letadla zmizela. Jali se ihned pátrati, ale dosud bez výsledku.

Za nějakou dobu pak táž stanice hlásila:

Domněnka, že uprchlíci se uchýlili do džungle. Stop není.

A v deset hodin večer, když skauti již se ukládali na lůžka, vstoupil

pojednou do skautské místnosti seržant, který se ptal:

"Jacques Dorval?"

"To jsem já," pravil Jacques, který již byl na loži.

- 138 -

"Dobře. Máte přijít hned k veliteli."

"Co mi chce?" ptal se mladý skaut.

"Nevím. Jde však o nutnou záležitost. Oblekněte se a pojďte

rychle." Jacques se rychle oblékl a šel za poddůstojníkem do budovy

vojenského velitelství, kde byl ihned uveden k veliteli.

"Již jste tedy zde, mladý příteli. Po vojensku, tak to má být. Slyšel

jsem o vás ostatně jen chválu a o vašem psovi též. Mám pro vás

práci. Muž, kterého jste usvědčil ze zrady, utekl letadlem do Hanoi.

Tam musil nouzově přistat a podle radiotelegrafické zprávy zmizel v

džungli. Jen váš pes ho může vypátrat. Odletíte proto ihned s

podporučíkem Dupatym a seržantem Joliboisem do Hanoi, kde se

hned dáte do pátrání. Neskrývám před vámi, že je to nebezpečný

úkol, ale znám vaši odvahu a neptám se vás proto ani, zda úkol

přijímáte."

"Veliteli, jsem vám k službám. Učiním vše,abych vypátral toho

zločince, který, jak je vám snad známo, dvakráte učinil pokus mě

zavraždit."

"Vím o všem."

"Ale měl bych podmínku."

"Bude splněna, bude-li to v mé moci."

"Chtěl bych vzít s sebou přítele."

"Je to skaut?"

"Ano."

"Pak nemám námitek. Letadlo unese pohodlně čtyři osoby a v

případě potřeby i pět. Nebude na škodu, bude-li vás více, ale nutit

nikoho nesmíme."

"Ten půjde dobrovolně, a jak rád. A dovolil-li byste, vzal bych s

sebou dva."

"Máte mé svolení, přihlásí-li se jako dobrovolníci."

"Za chvíli jsem zde s nimi."

Jacques po vojensku pozdravil a odběhl. Piletto a Dubail již na něho

čekali s otázkou

ve zracích, oč jde.

Jacques místo dlouhého vysvětlování se ptal:

"Chcete jet se mnou?"

"Samozřejmě."

"Ale pozor! Není to obyčejná cesta. Nepojedeme totiž, poletíme."

"Poletíme!" vzkřikl radostně Dubail. "To přece je můj dávný sen."

"A já jsem na výšky zvyklý," dodal Piletto.

"Tak tedy se rychle připravte. Velitel již na vás čeká."

- 139 -

Hoši byli v okamžiku oblečeni a za malou chvíli již stáli před velitelem.

"Přátelé," oslovil je důstojník. "Nebudu vám dlouze vysvětlovat, oč

jde. To již učinil nebo učiní váš přítel, který projevil přání vzít vás s

sebou. Vím o vás, že jste odvážní a že jste vykonali za povstání

platné služby. Ale jsem povinnen vás upozornit, že jde o velice

nebezpečný podnik a žádati vaše prohlášení, že se k němu hlásíte

dobrovolně bez jakéhokoliv nátlaku."

"Já jdu s Jacquesem, ať se děje cokoliv." odpověděl Piletto.

"A já též," připojil se Roger Dubail.

"Dobře tedy. . . Dám rozkaz podporučíku Dupatymu a za čtvrt

hodiny pro vás přijede auto, které vás dopraví na letiště. Vezměte s

sebou vše, co se vám bude zdát nutné, kromě zbraní, neboť těch

najdete v letadle dostatek. . . A hlavně nezapomeňte na svého psa,

který jedině může uprchlíka vypátrati. Zajmete-li ho, oznamte mi to

radiotelegraficky, abych mohl hned vyslat druhé letadlo, které ho

dopraví do Saigonu. Další instrukce dám podporučíku Dupatymu,

který je vaším velitelem. To je vše, co jsem vám chtěl říci. Spoléhám

na vás a dokáži, abyste za námahu byli podle zásluh odměněni.

Šťastnou cestu."

Velitel podal každému z hochů ruku a hoši odešli.

"Nuže," pravil Jacques, když vyšli na ulici, "takovou rychlost jste

nečekali, viďte?"

"Jistě ne," odpověděl Dubail. "Ale čím dříve, tím líp. Já mám

odedávna zálibu v letectví a není vyloučeno, že se sám jednou stanu

letcem."

"Pospěšme si, aby auto na nás nečekalo."

Poklusem dorazili na stanoviště, kde se nudil Rek, uvázaný u nohy

lůžka. Hoši vzali své nepromokavé pláštěnky, do vaků nějaké

maličkosti, Jacques odvázal psa a byli připraveni.

Nečekali dlouho. Za chvíli již se před stanovištěm ozvala trubka

auta.

Vyšli. U chodníku stálo vojenské auto.

"Víte, kam nás máte odvézt?" ptal se Jacques řidiče.

"Ano," odpověděl řidič "Na letiště. Je to rozkaz velitelův."

V okamžiku, kdy hoši nastupovali do auta, Jacques si povšiml

Číňana, který se plížil podél zdi.

"Hleďme, copak tu ten chlapík asi chce?" pomyslil si Jacques. Ale

Číňan zatím již zmizel.

Řidič již spouštěl motor, když Jacques ho zastavil.

"Počkejte ještě chviličku..." A Jacques zmizel ve vchodu skautského

- 140 -

stanoviště.

"Asi něco zapomněl," hádal Piletto.

"Asi," přisvědčil Dubail.

Jacques se brzy vrátil, vskočil do vozu a vyzval řidiče:

"Jeďte!"

Auto se rozjelo. Tu Jacques vytáhl z kapsy dva revolvery. Podal po

jednom Dubailovi a Pilettovi.

"Pochopíte," pravil, "že musíme být stále na stráži. Právě jsem

spatřil podezřelého Číňana, který hned zmizel. Asi běžel zpravit

své...Je zcela možné, že budeme cestou přepadeni. Proto jsem se

vrátil pro revolvery."

"Myslíš na vše," chválil Dubail.

"Nedůvěřuji prostě Číňanům. Pokud jsme ve městě, musíme být při

praveni na vše."

Řidič zaslechl poslední slova.

"Myslíte, že budeme přepadeni?" ptal se.

"Nevím jistě, ale opatrnost není nikdy na škodu."

"Máte pravdu."

"Vy máte také revolver?" ptal se Jacques.

"A pořádný, to mi věřte," odpověděl řidič. "Colt kalibru 10: Kdo se s ní seznámí, už se po druhé neseznamuje s ničím. Ale snad jich ani

nebudeme potřebovat. Postaví-li se nám někdo na cestu, přišlápnu

na plyn a rád bych viděl toho, kdo by vydržel srážku s naším autem.

A vůbec pojedu rychle."

"Naopak, jeďte zcela zvolna," navrhoval Jacques.

"Proč to ?"

"Číňané jsou schopni vykopati nám na cestě příkop nebo zavléci na

silnici nějakou překážku."

"Doufejme, že se tak nestane..."

"Ale mějte oči otevřeny. A jeďte jen tak rychle, abyste mohl zastavit

na vzdálenost deseti metrů."

Jacques sotva pronesl tato slova, když řidič prudce zabrzdil...Spatřil

před sebou na silnici nějakou temnou hmotu.

"Měl jste pravdu," pravil Jacquesovi.

A již se objevila skupina Číňanů, počtem nejméně dvacet a

postupovali proti volně jedoucímu autu.

"Neváhejme,"pravil Jacques, "a vystřelme zároveň."

Řidič vystřelil prvý. Hoši ho napodobili.

Několik Číňanů padlo a ostatní se rozprchli. Nějaký drsný hlas s

okraje cesty je sice donutil ještě k jednomu útoku, ale jen proto, aby si

- 141 -

výstřely vyžádaly dalších obětí. Pak již Číňany neudržel nikdo.

Zmizeli v polích.

"Nuže, měl jsem pravdu?" ptal se Jacques.

Řidič se rozjel. Sjel ke straně silnice a objel tak překážku, která se

projevila jako několik silných trámů, které by byly dostačily k

převrácení auta.

"Teď již asi budeme mít pokoj," pochvaloval si řidič.

"Jeďte však stále pozorně."

Piletto se v té chvíli otočil, chtěje se podívat, zda Číňané se neobjeví

na cestě a spatřil jednoho z nich, který se zavěsil na zadek auta a

napřahoval již ruku s dlouhou dýkou. . . Než rána dopadla, Piletto

vystřelil. Muž byl zasažen do obličeje a zřítil se s auta na silnici.

"Výborně, Piletto," chválil Jacques přítele. "Je vidět, že se pomalu

stáváš také vojákem. Naposled se ti to ještě zalíbí."

"Líbit se mi to nebude nikdy, což o to," namítal Piletto. "A tobě patří zásluha, že jsi vzal s sebou revolvery."

"A dobře učiníte, jestliže vyměníte vypálené náboje," radil řidič. "Za chvíli se dostaneme k nebezpečnému místu. U záhybu silnice stojí

asi dvacet domků a nic bych se nedivil, kdyby i tam na nás čekali."

Hoši uposlechli výzvy, ale projeli nebezpečným místem bez

překážky a brzy se octli u vjezdu na letiště. Brána byla uzavřena a za

ní se objevila hlídka s napřaženým bajonetem.

"Kdo je?"

"Jedeme k podporučíku Dupatymu."

"Je zpraven o vašem příjezdu?"

"Ano."

"Čekejte tedy."

Stráž zvolala: "Do zbraně." Vojíni, kteří měli službu, se okamžitě

objevili se zbraněmi v rukou.

"Co je? " ptal se velitel stráže.

"Jsou tu lidé, na které podle jejich tvrzení čeká podporučík Dupaty."

"Dobře, uvidíme."

Od skupiny vojínů se oddělila temná silueta, kterou pohltila noc.

Za pět minut se vojín vrátil a s ním slabý muž střední postavy a

sympatické tváře, pokud bylo lze poznati při světle svítilen.

"Ach, už jste tady," vítal je podporučík. "Brzy, ale tím líp. Vstupte."

Jeden z vojínů otevřel bránu a auto vjelo na letiště. Podporučík

vyskočil na stupačku auta a udával řidiči směr.

Vůz zastavil u nízké, dřevěné stavby, v jejímž okně se mihotalo

- 142 -

světlo.

Hoši sestoupili.

Řidič se obrátil k podporučíkovi:

"Není-li to proti rozkazu, rád bych se vrátil až ráno."

"Jděte do vojenských ubikací a lehněte si tam. Auto nechte zde.

Řidič odešel a hoši vstoupili s podporučíkem do jeho prostého obydlí.

"Vy tedy pojedete se mnou ?"'ptal se podporučík.

"Ano."

"A ten pes také?"

"Ten hlavně. Bez něho bychom asi nesvedli nic. Je to stopař.

Podporučík zahvízdl.

"Aha, policejní, chápu. Ale netušil jsem, že pojedete vy. Velitel mě

zpravil o všem jen zběžně a řekl, že ostatní mi vysvětlí jakýsi Dorval.

Myslil jsem kapitán Dorval, neboť máme důstojníka toho jména."

"A zatím přijde jen hoch, viďte?" usmál se Jacques. "Ale já se

jmenuji také Dorval, ač nejsem s vaším kapitánem ani dost málo

příbuzný. Vše vám vysvětlím, ale velitelem výpravy jste vy."

"Náš velitel má tedy ve vás velkou důvěru, že vás poslal."

"Bezpochyby," odpověděl Jacques krátce.

"A letěli jste již v letadle?"

"Ne."

"A nebudete mít strach?"

"To vám zajistit nemohu," odpověděl Jacques hrdě. "Ale ujišťuji

vás, že to na nás nepoznáte."

Podporučík se zasmál.

"Začínám věřit, že mi byli opravdu posláni praví lidé. A velitel jistě

ví, co..."

Vstoupil seržant.

"Představuji vám Joliboise, našeho pilota...Jolibois se jmenuje, ale

slyší takto na jméno Roger Dobře, neboť vše je u něho »dobře«.' Vše,

béře s veselou myslí a nezkalenou náladou."

A poněvadž se seržant díval nechápavě na tři skauty, podporučík

Dupaty mu vysvětloval:

"To jsou naši průvodci a ochránci..."

Jolibois neodpověděl, ale Jacques poznal podle ironického úsměvu,

že je nebéře nijak vážně.

"Kdy odletíme," ptal se svého představeného.

"S rozbřeskem dne. Je letadlo připraveno?"

"Vše je v pořádku."

- 143 -

"Netřeba se tedy bát poruchy?"

"Což o to. Motory mají své mouchy. Ale kam vlastně letíme?"

"Do Hanoi."

"Pěkná procházka. Jen malých patnáct set kilometrů. A odtamtud?"

"Nad džungli. To se vše ještě uvidí. Pronásledujeme zločince, který

vyvolal v Saigonu

poslední povstání."

"Myslíte, podporučíku, že ho v džungli najdeme?"

"My ne, ale budeme mít s sebou průvodce."

"Nějakého Anamitu?"

"Ne, nýbrž tohoto psa."

Podporučík ukázal na Reka, který klidně ležel na zemi.

"To je dobré," zasmál se seržant. To je jako v románě. Četl jsem

jeden takový, kde pes vypátral zločince. Bylo toho asi sto sešitů. Jen

bude-li tento pes takový jako onen Toby z románu."

"Můj Rek," hájil Jacques svého psa, "je výborný stopař. Již

několikráte vystopoval člověka, kterého pronásledujeme a nevidím

tedy příčiny, proč by to nemohl dokázat opět."

"Ach, teď chápu,"pravil Jolibois, "je to váš pes a proto letíte s

sebou. A aby se vám nestýskalo, zmobilisoval jste ještě své dva

kamarády. Ale džungle, to není procházka. Tam dochází k nemilým

setkáním."

"Máme zbraně a dovedeme jich použít...Není tomu ani půl hodiny,

co jsme byli přepadeni tlupou Číňanů. Zeptejte se řidiče, co z nich

zbylo. "

"Tlupou Číňanů? To jste byli tedy vy? Slyšel jsem tu střelbu."

"Ano, to jsme byli my."

"Tak se mi zdá, že se ze mne stává ke stáří osel," posměšně pravil

o sobě seržant.

"Zapomínám, že dnešní mládí je pokročilejší než jsme byli my.

Jestliže Číňané vás přepadli, aby vám znemožnili cestu sem, pak ve

vás skutečně něco bude. Promiňte mi mé pochyby."

"Nic se nestalo," smiřlivě odpověděl Jacques. "Ale nebylo to po

prvé, kdy jsme se setkali s Číňany. Bylo toho víc než dost."

"Proto vás tedy velitel poslal. Teď záleží tedy na vašem psu...A jak

jste se dověděli, že ten zločinec utekl do džungle."

"Velitel nám to oznámil. Dověděl se to radiotelegraficky."

"Pak tam dlouho nevydrží. Znám džungli dobře. Tam se člověk

setká s málo pohostinými obyvateli. Hned do ruky nůž a hrabou se

člověku po krku. Myslím, že najdeme jen mrtvolu toho zločince."

- 144 -

"Neklamte se. Náš muž mluví čínsky i anamitsky stejně dobře jako

francouzsky. Byl vůdcem Anamitů a Číňanů v tomto povstání. Proto

jeho přijmou pohostinsky a budou ho proti nám bránit Máme však

výhodu, že budeme moci vždy odletět, kdybychom byli příliš

ohroženi."

"Ano," odpověděl Jolibois vesele. "Vyjímajíc ovšem případ, že

motor bude mít právě své »mouchy«. Ale na to nemysleme.

Odpočiňte si, neboť za čtyři hodiny již letíme."

Podporučík se zabalil do své pokrývky a skauti do pokrývek, které

jim přinesl Jolibois. Musili ovšem spát na podlaze. Rek se natáhl u

dveří a bděl nad spánkem všech.

Hoši se domnívali, že právě usnuli, když již byli buzeni

podporučíkem.

"Je čas, hoši, jdeme!"

Na letišti bylo ještě tma, ale tak tomu je v tropických krajinách, kde

den v noc přechází bez soumraku a noc v den bez svítání.

Šli přes letiště k místu, odkud se ozývalo vrčení motoru. To Jolibois

zkoušel své letadlo. Hoši neviděli letadla, neboť tma byla dosud

úplná. Ale na východě se již počal objevovati světlý pruh a brzy se

objevilo slunce. Teď viděli hangár, ze kterého Jolibois právě ještě se

třemi vojíny vytáhl své letadlo. Bylo to krásné letadlo, které se zdálo

být obrovských rozměrů.

Podporučík chvíli rozmlouval s pilotem a pak velel:

"Vzhůru !"

Hoši nasedli do letadla, ale kdo se bránil, byl Rek. Piletto s

Jacquesem ho musili do letadla vtáhnout násilím. A úděs Rekův se

jen stupňoval, když se motor rozeřval v plné síle.

"Mlč, hloupý," uklidňoval Jacques psa, který se jal skučeti. "Za chvíli se ti to bude líbit."

A Jacques měl pravdu, Rek za malou chvíli již začal vrtět ocasem a

projevovat zájem o vnitřek kabiny.

Piletto byl letem nadšen a Dubail ztratil vůbec zájem o vše jiné

kromě krajiny pod sebou.

Podporučík Dupaty také pozoroval krajinu, ale jen proto, aby mohl

dávati pilotovi pokyny o směru.

"Oh," zvolal pojednou Piletto. "Jsme nad mořem."

"Kdepak moře," odpověděl mu podporučík. "To není moře, to jsou

jen rýžová pole. Rýži lze pěstovat jen v bahnité půdě, která musí být

zavodněna tak, aby část rostliny byla stálé pod vodou. Má to

nepříjemný následek, že bahniska jsou plemeništěm komárů, kteří

- 145 -

roznášejí bacily zimnice. Proto nesmějí být rýžová pole u velkých

měst. Pěstitelé rýže jsou již od generací zvyklí životu v bažinách a

nepodléhají proto tak snadno bahenním nemocem. Ale přesto jsou

obyčejně slabé tělesné konstrukce a nedožívají se dlouhého věku."

"Nebylo by tedy nic příjemného, padnout do takového pole," pravil

Piletto."Zůstali bychom v něm."

"My ne, ale naše aero. To by bylo ztraceno."

"Doufejme, že se to nestane."

"Jsem o tom přesvědčen, hochu," usmál se podporučík, "ale

upozorňuji vás, že na palubě letadla se nesmí mluvit o neštěstí. Letci

jsou trochu pověrčiví a nemají to rádi. . . Je to nepsané pravidlo."

"Děkuji za poučení. Zapamatuji si je."

Pod letadlem ubíhala stále stejná pole. Hoši se konečně ndbažili

dívání na jednotvárnou krajinu a jali se baviti. Dostali se v zábavě i na

otázku, zda Roger Dubail by byl směl letět, kdyby to věděl jeho otec.

"Však jsem mu to oznámil po jednom vojínovi," bránil se Dubail.

"Ale než by ti byl mohl otec zakázat letět, to už jsi byl pryč, viď?"

popichoval Piletto.

"Jsem přesvědčen, že by mě byl dovolil. Dovolil mi také, abych se

přihlásil ke hlídkové službě, ač věděl, že není bezpečná. Můj otec je

staetečný muž, který nás děti nerozmazluje."

"Váš otec je opravdu statečný muž, hochu," vmísil se do rozhovoru

Dupaty, který zaslechl Rogerovu obranu. "Mohu vám dosvědčit, že

důstojnický řád Čestné legie nedostal jeln tak pro nic a za nic."

"Vy znáte otce?" divil se Roger.

"Ano, sloužili jsme spolu ve válce. Byl mým představeným,

kapitánem. Byl to lidský důstojník, který neváhal vynésti z válečné

vřavy těžce raněného vojína, ač i sám byl raněn. Nebyl to jeho jediný

chrabrý kousek a domnívám se, že vy jste si umínil kráčeti v jeho

šlépějích."

"Vynasnažím se," pravil Dubail, jsa dojat chválou svého otce.

"Již jste se začal snažiti," s úsměvem řekl Dupaty.

Další rozmluva byla přerušena prudkými výbuchy motoru.

"Co se děje?" ptal se poručík pilota.

Jolibois však neodpověděl. Uvědomil i si poruchu stroje a byl cele

zaujat hledáním vhodného místa k přistání... V dálce za rýžovými

polemi byla nevelká písečná pláň. Podaří-li se mu dostihnouti jí,

zachrání letadlo, které jinak by bylo pohlceno bahnem.

Pojednou vyrazil radostný výkřik:

"Přece tedy, přece! Ale byl již čas!"

- 146 -

Letadlo se snášelo na nevelký kus pevné země, ale byl skutečně čas.

Kdyby bylo doletělo jen sto metrů blíže, bylo by se stalo kořistí

bahnitých polí.

"Ano, mnoho nechybělo," odpověděl nyní Jolibois, seskakuje s

letadla na zem.

"Ale teď bude vše v pořádku," odpověděl mu Dupaty.

"To ještě nevím. Motoru něco chybí."

"Je to vážné?"

"Řeknu vám to za chvíli."

A Jolibois se jal prohlížeti motor.

"Není to vážné," pravil za chvíli radostně. "Za čtvrt hodiny to dám

dohromady a poletíme dále."

A hned se pustil do práce. Jolibois totiž nebyl jen dobrým letcem, ale

také výborným mechanikem. Kromě toho pak měl ještě jinou dobrou

vlastnost, nikdy se nevzdával a neztrácel odvahu. Čím větší byly

překážky, tím byl klidnější.

Podporučík byl jíž vznětlivější, nervosnější.

Vzájemně se oba tito vojíni výborně doplňovali a tvořili opravdu

vzornou posádku letadla. Za revoluce v Saigonu měli několikráte

příležitost k výzvědným letům, které nebyly bez nebezpečí, a vždy se

šťastně vrátili.

Zatím co Jolibois opravoval motor, skauti si prohlíželi místo, na

kterém přistali . . . Vpravo, asi ve vzdálenosti jednoho sta metrů, se

tyčily písečné kopečky, podobné dunám na mořském pobřeží. A

poněkud dále bylo jakési rozeklané pohoří. Pohoří snad nebylo

vysoké, ale zdálo se majestátním proto, že téměř náhle vystupovalo z

úplné roviny.

"Neveselý kraj," pravil Piletto.

"Nevadí," odpověděl mu Dubail. "Nezůstaneme v něm dlouho..."

"Hleďte," zvolal Jacques, který se rozhlížel po krajině, "nejsou

tamhle u toho písečného kopce lidé?"

"Skutečně. "

Podporučík se zadíval směrem ke kopci a v jeho tváři se objevil výraz

znepokojení.

"Jsi již hotov?" ptal se letce.

" Bude to trvat déle, než jsem myslil."

"Jak dlouho ještě?"

"Asi deset minut."

"Ještě deset minut. . .? To je trochu dlouho. . . Můžeš to dokázat za

pět ?"

- 147 -

"Pokusím se."

Hochům bylo divné, proč podporučík najednou tak naléhá na rychlý

odlet.

Podporučík však znal zdejší kraj a věděl dobře, že je rejdištěm

lupičů, které domorodé obyvatelstvo nazývá Kuo-Jen, to jest škrtiči.

Škrtiči tvoří v Indočíně jednu z nejobávanějších sekt, neboť nejraději

pátrají po cizincích, které vraždí a olupují.

Sekta ta se skládá většinou z uprchlých zločinců, kteří se nesmějí

vrátiti do měst a uchylují se proto do bažin, kde napadají všechny,

kdož se odváží cestovati krajem bez ozbrojeného průvodu.

Nevystavují se rádi nebezpečí boje, nýbrž zákeřně číhají na cestující

a vrhají se na ně v době, kdy nešťastníci se toho nejméně nadáli.

Podporučík chvíli pozoroval skupinu u pahorku a pak náhle zvolal:

"Pozor...! Blíží se k nám lupiči a jistě ne proto, aby nám přátelsky

stiskli ruku. Nesmíme jim dovoliti, aby se přiblížili."

Dupaty skočil do letadla a vynesl dvě karabiny.

"Kdo z vás je nejlepším střelcem?" ptal se.

"Myslím, že nestřílím špatně," přihlásil se Dubail.

"Tak si vezměte tuto pušku, ale vyčkejte mého povelu."

Jacques a Piletto již drželi v rukou své revolvery.

Rek, který psím pudem vytušil, že se blíží nebezpečí, zlostně vrčel.

Lupičů bylo asi dvacet... Postupovali v dlouhé řadě tak, aby se k

našim přátelům dostali se všech stran. Krátce, chtěli letce obklíčiti.

"Nemělo by smyslu vyjednávati s těmito lidmi," pravil podporučík.

"Zbytečně bychom jen plýtvali časem a vydávali se v nebezpečí

nějakého úskoku. Začněme! Jste připraven, Dubaile?"

"Ano," odpověděl mladý skaut.

"Tedy...,pal!"

Oba dva výstřely se slily v jedinou ránu. Dva lupiči padli.

"Výborně!"chválil Dupaty. "Teď střílejte bez povelu."

Lupiči však se nechtěli vystavovati ranám. Padli na břicha a plazili se

vpřed s udivující rychlostí.

"Hm, tohle je špatné," pravil Dupaty. "Střílejte však dále, ač není

mnoho naděje, že bychom někoho zasáhli. . ."

Postavení našich přátel bylo kritické.

Lupiči se brzy octnou v blízkosti letadla..., pak vyskočí a vrhnou se na

ně...

Na štěstí však Jolibois byl právě hotov s opravou.

"Hotovo!" zvolal. "Rychle do letadla."

- 148 -

Podporučík i skauti se octli rázem v letadle, ale ne tak Rek, který

nemohl tak vysoko skočiti. Postavil se před letadlo a jal se kňučeti.

Jacques, dávaje v sázku život, vyskočil z letadla, vzal psa do náručí,

podal jej druhům a pak skočil do letadla, které se již rozjíždělo.

Byl také čas neboť lupičí nebyli dále jak nějakých dvacet metrů.

Když se Jacques octl v letadle, stroj se již začínal odlepovati od

země.

"Takto je to lépe," pravil podporučík. "Ti by se byli na nás vrhli a zdolali nás svou přesilou. Pravda, že bychom jich byli několik zabili,

ale nakonec bychom byli jistě podlehli. Alespoň jste se přesvědčili,

že tento kraj není nijak pustý a že není radno zde přistávat."

"Škoda, povzdechl si Dubail, "že jsme nevzali s sebou strojní

pušku. Byla by nám velmi užitečná."

"Máte pravdu," odpověděl podporučík. "Ale doufejme, že se odtud

již nějak dostaneme. Vždy budeme moci vzlétnout, budeme-li

ohroženi. "

"Nebude-li ovšem zlobit motor."

"Nu, motory nemívají poruchy každé chvíle. Toto letadlo sice už

dlouho nebylo přezkoušeno v dílnách, ale myslím, že teď půjde již

vše dobře."

Podporučík se totiž domníval, že se dostanou do Hanoi dříve, než

nastane noc. Ale přepočítal se. Stmívalo se již a Dupaty byl v

rozpacích. Mají pokračovati v letu i za noci?

"Nebude-li mlha," pravil Jolibois, poletíme. Jinak však budeme

nuceni někde přistat."

Mlha však na sebe nedala dlouho čekat. Zprvu se válela při zemi,

ale s nastavší temnotou začala vystupovat. Musili přistat. Přes

temnotu a mlhu se přistání zdařilo bez nehody. Letadlo měkce

dosedlo na pevnou půdu.

Jolibois klel hlasitě na nepřízeň počasí, až Dupaty ho musil

okřikovat: "Mlč přece a měj rozum. Chceš, aby každý v okolí věděl,

že jsme zde ?"

"Kdo by neklel!" bránil se Jolibois. "Vždyť jsme zde uprostřed

pustiny. Ale právě

proto není nebezpečí."

"Víš to opravdu?"

"Dobře, podporučíku, už mlčím."

Jacques pravil tiše:

"Nemusíme se obávat přepadení. Máme s sebou výbornou stráž."

"Ano, tvého psa."

- 149 -

"Upozorní nás, kdyby se někdo blížil. Poněvadž teď je zticha, není

nebezpečí, že by nás někdo slyšel."

Letci tentokráte nesestoupili na zem, nýbrž zůstali v letadle, aby

mohli ined odletět, kdyby se blížil nepřítel. V takovém případě by byli

musili odvážiti se i do mlhy.

Bránili se však spánku. A když mluvili, hovořili přidušenými hlasy.

Kolem nich bylo ticho pouště. Chvílemi se nad nimi mihl nějaký noční

pták, který porušil hluboké ticho šumotem perutí, ale odletěl a ticho se

zase ujalo ničím nerušené vlády.

"Je zbytečné, abychom bděli všichni," pravil podporučík

Dupaty."Rozdělíme si stráže a odpočineme si všichni. V případě

nebezpečí nás jistě upozorní pes. Já si vezmu prvou hlídku."

Nebylo proti rozhodnutí námitek a podporučík pokračoval: "Ty,

Joliboisi, budeš bdít se mnou. "Chrápeš, jako když řeže pilou, a druzí

by neusnuli."

Jolibois souhlasil. Byl mu znám jeho z yk a nechtěl hochům rušiti

spánek.

Oba muži usedli vedle sebe v letadle, zatím co skauti ulehli a v

krátké chvíli usnuli.

Minula hodina a minula i druhá, aniž se co stalo. Po dvou hodinách

končila hlídka letců, ale Di paty nechtěl rušiti spánek skautů. Dohodl

se několika slovy s Joliboisem a oba bděli dále.

V té chvíli Rek, který dřímal s hlavou na prackách, vztyčil uši a jal

se vrčeti.

"Tedy přece," pravil Dupaty, "pozor!"

Chopil se jedné pušky a Jolibois se ujal druhé.

Rek nepřestával dávati najevo neklid.

"Zdá se mi, že slyším kroky," pravil Jolibois.

"Ano," potvrzoval Dupaty. "Také jsem zaslechl zvuk kroků." "Mám vzbudit hochy?"

"Počkejme ještě..."

Kroky nyní zněly již zcela jasně. Nebylo pochyby. Někdo zde

kráčel,zcela blízko u letadla.

A pak se ozval nářek...

"Pozor," velel Dupaty. "Může to být léčka. Ani se nehněme."

V té chvíli kroky utichly. Ale Rek byl stále neklidný. . .

Nic není tak hrozného, jako nejistota. Dupaty i Jolibois by se byli

rádi přesvědčili, kdo to chodil kolem letadla, ale rozum jim radil, aby

vyčkali svítání. Zůstali bez hnutí až do prvního rozbřesku dne.

Když mohli již jasně viděti, oba muži povstali v letadle a rozhlíželi

- 150 -

se. Nedaleko letadla spatřili muže, oděného v hnědý šat z látky khaki.

Seděl na zemi, hlavu měl zabořenou do dlaní a nehýbal se.

Dupaty zavolal.

Muž se vztyčil, ale zdálo se, že letadla nevidí.

Zavolali na něho znovu a tu muž se rozešel k nim kolísavým

krokem, jako by byl opilý.

"Kdo jste? Co tu děláte?" ptal se podporučík.

Neznámý rozuměl francouzsky,

"Hledám cestu," odpověděl.

"Co tím myslíte?"

"Chci se vrátit do Hanoi."

Muž se přiblížil, a tu viděli - že je slepý.

"Jste cestující nebo vojíni?" ptal se neznámý.

"Jsme letci."

"Prosím vás..., vezměte mě s sebou...Odvezte mě do

Hanoi...Odměním se vám. . ."

Řekl to vše tak bolestným hlasem, že i otrlí vojíni byli dojati.

"Pojďte blíž," pravil Dupaty.

Nešťastník se blížil, řídě se zvukem podporučíkova hlasu. Když se

rukama dotkl přídě letadla, pravil, pozdvihuje nevidomé zraky k těm,

které tušil před sebou:

"Slitujte se nade mnou, snažně prosím...Jestliže mě spatří, zabijí

mě...Smrt mě neděsí, vytrpěl jsem již tolik, ale chtěl bych se shledati

s těmi, kdož mi jsou drazí..., se ženou a dětmi...,v Hanoi."

Skauti, kteří se probudili při zvuku hlasů, pomohli slepci na palubu

letadla. Smutně se usmál a pravil:

"Děkuji!"

"Co se vám vlastně stalo?" ptal se podporučík.

"Ach, hrozná věc...Jsem obchodník z Hanoi... Přišel jsem do této

pustiny s lidmi, kterým jsem důvěřoval...Měl jsem od nich koupit jejich

zásoby rýže...Byli to však bídáci. Omráčili mě a pak prchli v mém

autu. To se stalo asi před třemi týdny...a pak, kdybyste věděli. Hledal

jsem cestu k domovu. Ale padl jsem do rukou Číňanů, uprchlých

zločinců. Nějaký čas mě vlekli s sebou, ale jednoho dne mě přivázali

ke kůlu a muž, který byl vůdcem těch lupičů, mi pravil výsměšně:

Prokletý bělochu! Myslíš si, ty i tvoji druhové, že jste našimi pány,

jednáte s námi jako s otroky a vykořisťujete nás. Dostal ses do našich

rukou a splatíš vše, za sebe i ty druhé. Myslil jsem, že mě zabijí, ale

vůdce jen cosi řekl svým druhům, kteří se na chvíli vzdálili. A

pak...pak se vrátili se šavlí, jejíž čepel byla rozžhavena. Vůdce lupičů

- 151 -

vzal šavli a podržel mi ji před očima. . . A hleďte, jsem slepý."

"Snad se uzdravíte," pravil podporučík, prohlížeje oči nešťastného

muže.

"Kdybyste tak mluvil pravdu!"

"Doufám, že ano. Jste přímo z Hanoi?"

"Ano. "

"Pak tedy již za tři hodiny budete doma a budete moci vyhledati

lékaře."

Usadili opatrně muže do letadla a Jolibois spustil motor. Letalo se

odlepilo od země.

Neštastný muž seděl v letadle a nepromluvil ani slova. Jacques ho

uchopil za ruku a těšil ho:

"Slyšel jste přece, co pravil podporučík. Ještě se uzdravíte."

"Nevěřím tomu, to by byl zázrak."

"Snad ani ne. Jistě asi nebudete viděti jako dřív, ale přece jen

budete viděti tolik, abyste rozpoznal své drahé. . ."

"Jste dobrý, děkuji vám...,ale již jsem se smířil s myšlenkou, že

kolem mne bude ustavičná noc...Jak hrozná věc být slepý."

A nešťastník se zase odmlčel. Vzlyky udusily jeho další slova.

Za chvíli se ovládl a pokračoval:

"Zázrakem bylo vlastně již to, že jsem se s vámi sešel uprostřed

pustiny . . . Bez vás bych byl zemřel hladem, neboť bych nenalezl

nikoho, kdo by se mne ujal."

V té chvíli se podporučík ptal nešťastníka:

"Kolik bylo těch mužů, kteří vás mučili ?"

"Deset."

"Vzpomínáte si, jak byli oblečeni?"

"Ano, zcela přesně. . . Měli na sobě modré a zelené, zmazané a

roztrhané šaty, a na hlavách měli klobouky jaké nosí Anamité. Jejich

vůdce měl zelený turban..."

"Myslil jsem si to... Vaši mučitelé jsou nedaleko odtud..."

"Och, bože!"

"Nebojte se! Nemohou vám nic udělat. . . Naopak, my vás teď

pomstíme."

Podporučík dal zvukovou trubkou rozkaz pilotovi a Jolibois přistal

asi na deset metrů od lupičů. Ti, když spatřili snášející se letadlo,

chtěli prchnouti, ale Dupaty zvolal:

"Ani se nehněte! Jinak vás postřílíme všechny!"

Jakmile letadlo dosedlo na zem, Dupaty se v něm vztyčil s

karabinou v ruce. Mířil na vůdce lupičů. Po jeho boku se postavili

- 152 -

skauti. Lupiči byli v jádru zbabělci. Padli na kolena a prosili o milost.

Tu Dupaty vzal slepce za paži, pozvedl ho a ptal se:

"Co vám učinil tento muž?"

"Toho my jsme přece ani neviděli," bránil se vůdce lupičů.

"Je to on! Je to on!" zvolal slepec. "Poznávám ho podle hlasu."

Lupiči vyskočili a dali se do běhu k nedalekému lesíku. Dupaty však

stiskl spoušť pušky. Muž s turbanem se zatočil a klesl k zemi.

"Spravedlnost je vykonána," pravil podporučík a stiskl slepci ruku.

"Právě jsem zastřelil toho, který vás dal mučit. . ."

A pak se obrátil k Joliboisovi:

"Teď na cestu!"

Za tři čtvrti hodiny již se dostali nad Hanoi, hlavní město Tonkinu.

Hanoi leží na pravém břehu řeky Song-Koi, kteréž jméno značí

Červenou řeku. Má asi sedmdesát tisíc obyvatel a je vlastně tvořeno

z několika vesnic, které se táhnou do vzdálenosti čtyř kilometrlů podél

řeky. Vlastní francouzské město tvoří skupina obchodních domů a

skupina vil, obklopených krásnými zahradami. Hanoi je obchodním a

průmyslovým střediskem Tonkinu. Je zde mnoho továren na zápalky,

přádelen vlny i hedvábí a továren na papír. Domorodý průmysl pak

sestává převážně z výroby vykládaného nábytku a intarsií, umělých

výšivek na hedvábí a z klenotnictví.

Je to město velmi staré, které bylo založeno již v roce 707. Až do

devatenáctého století bylo známo pod jménem Ké-Cho, což

anamitsky značí trh.

Letci přistali ve vzdálenosti jednoho kilometru od města na letišti

moderně vybudovaném.

Na letišti byli přijati domorodým dlistojníkem, kterému oznámili účel

své cesty. A důstojník, poručík, jim hned oznámil vše, co věděl.

Před několika málo dny bylo v džungli nalezeno letadlo bez

posádky, která beze stopy zmizela.

"Ve kterém směru je asi ono letadlo a jak je to daleko odtud?" ptal

se podporučík.

"Leží,asi deset mil od města severovýchodním směrem. Budete-li

se držeti přesně směru, nemůžete je nespatřiti."

"Dobře...Je zde na letišti nějaké auto, které by mohlo dovézti do

města nešťastníka, kterého lupiči zbavili zraku?"

"Je zde služební auto."

"Musíme tedy odvézti nejdříve toho muže nebo dáti ho odvézti. Je

nutno ho dopraviti do jeho bytu, jehož adresu nám udá..."

- 153 -

Služební auto předjelo v malé chvíli.

"Počkejte na mne zde," pravil Dupaty letci a skautům. "Odvezu

slepce."

Podporučík vstoupil s nešťastníkem do auta, které odjelo. Zatím co

čekali na jeho návrat, Jolibois pečlivě prohlížel motor svého letadla a

hoši se procházeli po letišti.

"Myslím, že asi těžko nalezneme Kuanga," pravil Dubail.“

"To se nedá říci," nevzdával se naděje Jacques. "Nejhorší by

ovšem bylo, kdyby se uchýlil do ochrany nějakého kmene dosud

nepodrobeného. "

"Máš pravdu...tam by bylo nebezpečné jíti za ním."

"Nebezpečné jen tehdy, kdyby nám vypovědělo službu letadlo.

Jinak budeme moci vždy před nebezpečím odletět."

"I to je pravda, ale zapomínáš, že bychom mohli být přepadeni

znenadání."

"Budeme se brániti. . . nebude to ostatně po prvé."

Tři mladí přátelé pokračovali v prohlídce letiště. Několik letců, kteří

byli na letišti zaměstnáni různými pracemi, si je zvědavě prohlíželo.

Piletto pojednou pravil Jacquesovi:

"Podívej se jen na toho člověka u hangaru, jak nás nespouští s

očí..."

"Může to být snad nějaký spojenec Kuangův," dodal Dubail.

"To 'by mě nijak nepřekvapovalo," klidně odpověděl Jacques. "Má

takovou zločineckou tvář... Ale myslím, že velitelství letiště zná dobře

své lidi a netrpělo by zde podezřelé živly. Zločineckou tvář může míti

konec konců i nejhodnější člověk."

Bandité rázu Kuangova jsou schopni dostati se všude," namítal

Dubail.

"Myslíš snad, že Kuang je dosud ve městě? Pro nás by bylo dobré,

kdyby tomu tak bylo, neboť bychom byli ušetřeni nebezpečné výpravy

do džungle."

"To by bylo příliš snadné. Takové štěstí zase nemáme!"

Muž, který byl Pilettovi podezřelý, zatím rychle zmizel. Byl to

Anamita, který byl oblečen ve stejnokroji letce.

Hoši se vrátili k Joliboisovi, který si při práci vesele prozpěvoval.

"Podle vaší nálady by se dalo soudit," promluvil na něho Jacques,

"že letadlo je ve výborném stavu. Je tomu tak opravdu?"

"Je...! Poslechněte si jen, jak motor bzučí..."

A Jolibois spustil motor. Ozval se jasný a pravidelný zvuk.

- 154 -

"Slyšíte sami. . .! Měli-li jsme včera poruchu, byl toho vinen přívod

benzinu... Nebylo to v celku nic vážného... Ale řekněte mi, přátelé,

nemáte také hlad jako já?"

V té chvíli šel kolem anamitský vojín. Jolibois na něho zavolal:

"Kamaráde, nemohl bys mi říci, kde se tady dostane něco na zub?"

Anamita na štěstí rozuměl francouzsky a ukazoval na nedaleký,

zeleně natřený domek.

"Tam je kuchyně. . ."

"Děkuji. . . pojďte hoši!"

"A necháte zde letadlo bez dozoru?" ptal se Jacques.

"Samo sebou se rozumí. Což nejsme na vojenském letišti? Přece

je nevezmu s sebou do kantiny."

"A nebojíte se, že někdo je zatím poškodí?"

"Ne...nejsme přece mezi divochy... Pojďme!"

Hoši šli za letcem. Brzy dorazili do kantiny, kde tou dobou dlelo asi

deset nebo dvanáct vojínů. Byli to Anamiti a pojídali statečně rýži,

jejich oblíbené jídlo. Jolibois se obrátil na hostinského s obvyklou

svou důvěrností:

"Poslyš, příteli, co bys nám tak mohl dát k jídlu...? Ale rýži nechci.

Té jsem se kdysi najedl tolik, že se na ni nemohu ani podívat."

Hostinský, asi čtyřicetiletý Anamita, odpověděl mu s úsměvem:

"Mohu ti přinést sardinky, salám nebo paštiku z jater."

"A to je vše, co máš? To toho moc zrovna není. Měl bych tak chuť

na nějaký řízek a v nouzi bych vzal zavděk i čerstvými vejci. Nemáš

něco takového ?"

Hostinský zavrtěl jen hlavou.

"Tak tedy přines sardinky, salám a tu paštiku. A k tomu nějakou

lahvičku dobrého vína.

"Víno není," odpověděl Anamita. "Zakázáno . . . jen pivo, chcete-li."

"Tak tedy pivo. . . To je mi pěkná hospoda. Sem ani nevkročím,

nebudu-li musit. Ale v nouzi čert i mouchy lapá a já sardinky."

Když Jolibois a skauti pojedli, letec zaplatil účet, který nebyl nijak

vysoký všichni se dalin na cestu k letadlu.

"Podporučík se jistě již vrátil a čeká na nás u letadla. Pospěšme si!"

Dupaty se již skutečně vrátil.

"Kde se touláte?" volal na ně z daleka. "Hledal jsem vás marně po

celém letišti!"

"Šli jsme si opatřit něco k jídlu," odpovídal za všechny letec.

"Chcete-li se řídit naším příkladem, je to tamhle v tom zeleném

- 155 -

domečku, ale moc toho tam nemají."

"Děkuji...Snědl jsem ve městě dva obložené chlebíčky a to mi

prozatím stačí. Za chvíli již nám přivezou zásobu potravin, neboť' do

džungle se bez zásob vydat nesmíme."

"A jak to bylo s tím slepcem?"

"Byla to radost, když se sešel s rodinou, a ještě větší, když lékař,

kterého hned zavolali, po prohlídce mu oznámil, že jde sice o vážný

zánět zrakavých nervů, ale že zrak bude zachráněn...Přeji mu ta ze

srdce...Pak jsem se zastavil na policii. Tam mi řekli jenam to, co už

víme. Pouze se domnívají, že prchl směrem k Tien-Tsu... Možná, že

ani jeho stopy nenalezneme. "

"Bylo by to nespravedlivé, kdyby takavý darebák unikl trestu," ozval

se Jacques.

"Bylo by to opravdu nespravedlivé, ale co bychom mohli dělat... A

tam již přijíždí náš vůz se zásobami... Musíme vše uložiti do letadla. "

"To si vezmu na starost," hlásil se Jalibois.

"A my vám pomůžeme," za všechny ujišťoval Dubail.

"Chcete-li, půjde to alespoň rychleji. . ."

Vůz byl vyložen v okamžiku a všechny zásoby byly srovnány v

letadle. . .

"Budeme alespoň jisti, že nezemřeme hladem," pravil Jolibois, "ale

po těch všech konservách jistě neztloustneme."

"Tím líp," odpověděl Dupaty se smíchem, "alespoň nebude

přetíženo letadlo... Vše je tedy v pořádku, zásoby . . . pušky,

náboje . . . Kdy tedy myslíte, Joliboisi, že..." Při této řeči podporučík

prohlížel letadlo.

"Pohleďte," zvolal pojednou, "toto lano nemá daleka do prasknutí a

zde to druhé též. . . Jak to, že jste si toho nevšiml, Joliboisi?"

Letec chvíli neodpovídal.

"Ale tohle je přece jen trochu silné," vyrazil pak ze sebe. "Ta lana

byla úplně v pořádku, když jsem před chvílí prohlížel stroj . . . To není

přirozené. Taková kovová lanka nemohou prasknout jen tak z ničeho

nic. Nu ovšem! Jen se podívejte! Jsou napilována!"

"Je to pravda," potvrzoval podporučík. "Och, tohle je již opravdu

vážné. A kdoví, nenalezneme-li i jiná poškození!"

Oba letci se jali prohlížeti podrobně letadlo a Jolibois brzy hrozně

zaklel:

"Ti podlí! Zatím co jsme byli v kantině, přepilovali nejen lana od

nosných ploch, ale dokonce i nařízli roury, které přivádějí do stroje

benzin a olej. . . Je to vše provedeno tak, abychom mohli, vzletět, ale

- 156 -

pak by nastala katastrofa. To by byl pád! Ten, kdo to udělal, rozuměl

dobře svému řemeslu. . . To mohl udělati jen letec!"

Podporučík zvážněl a pravil, když se znova přesvědčil o všech

škodách:

"Není pochyby. . . Za tím vězí Kuang. Má zde nějakého spojence,

kterého musíme

objevit stůj costůj!"

"To nebude tak snadné", jako pro sebe zahučel Jolibois.

"Snad ne, ale mám nápad. . . Tvařme se, jako bychom si ničeho

nevšimli. . . Všem zde na letišti řekneme, že vyčkáme razkazu k

odletu. . ."

"To vše je krásné, ale nepomůže nám to zjistit toho zločince..."

"Jsem jist, že nám vleze do pasti. . ."

"Ale jak?"

"Zcela jednoduše. . . Až nastane noc, odebéřeme se do Hanoi, ale

nepůjdeme daleko. Pod ochranou tmy se vrátíme a dostaneme se

sem, aniž nás kdo zpozoruje."

"To nepůjde tak lehko. Na letišti jsou stráže a nevíme, zda právě

někdo ze strážců není oním darebákem. A není-li, pak jístě vinníka

zpraví o našem návratu."

"Je to pravda, ale přece jen musíme dopadnout bídáka, který

poškodil naše letadlo. Dostaneme-li ho, snad ho donutíme, aby mluvil

a pověděl nám, kde je teď Kuang. Kdoví, zda Kuang teď právě se

nepotuluje kolem letiště. . ."

"Třebas to provedl on sám . . . "

"To jistě ne! Není tak hloupý, aby se vydával v takové nebezpečí.

Muž jako on má své pomocníky všude a i zde jistě použil služeb

některého ze svých stoupenců. Asi je mu známo, že ho

pronásledujeme. Snad ho zpravil někdo z jeho saigonských přátel. . .

Myslím, že Kuanga není správné hledat v džungli, nýbrž zde v městě.

. . Bezpochyby po nuceném přistání se odebral sem do města, kde

měl již od dřívějška pomahače. Jsem rád, že tomu tak asi bude,

neboť ho snadněji nalezneme. A poněvadž je odsouzen k smrti,

nebudeme nuceni vláčeti ho s sebou, nýbrž budeme oprávněni

zastřelit ho na místě jako nějakou divokou šelmu."

Podporučík měl pravdu.

Kuang se neuchýlil do džungle, nýbrž obratně dovedl za sebou

zanechati stopu, která ukazovala na útěk do džungle a zatím se vrátil

do Hanoi, odkud vesele telefonoval svým saigonským přátelům, aniž

- 157 -

vzbudil podezření. Tak se dověděl o svém pronásledování a včas

zpravil onoho anamitského letce, který mu pomohl při odcizení letadla

v Saigonu. A letec ten měl náhodou v Hanoi ve vojenské službě

bratra, také letce. Pro Kuanga nebylo nic snadnějšího než získati

pomocí svého Anamity valnou část posádky letiště. Připravoval se ke

krádeži letadla, se kterým byl připraven odletět do Birmy, když se mu

dostalo zprávy o příletu letadla našich přátel. Krádež letadla byla

ujednána právě na noc, před kterou přiletělo do Hanoi letadlo

Joliboisovo. Lupiči se chtěli zmocniti nejrychlejšího letadla z letiště,

ale saigonské letadlo se mu vyrovnalo, jestliže je dokonce rychlostí i

nepředčilo. Proto musilo být poškozeno, což provedl Anamita

Versino, bratr saigonského pilota Kuangova.

Versino mohl volně vcházeti na letiště i vycházeti z něho. A

spěchal hned ke Kuangovi, aby mu oznámil, že letadlo je poškozeno

a varovati ho, že jeho pronasledovatelé odjeli ve vojenském autu do

města.

Byla to pravda, ale přece nebyla, jak již víme. Auto odjelo, ale bez

našich přátel. Ti se ukryli v hangáru, kde bylo umístěno jejich letadlo,

aby tam vyčkali, zda přijde ničema, který letadlo poškodil. Čekali

dlouho, než se dočkali a dočkali se jen velkou náhodou.

Versina by bylo ani ve snu nenapadlo, aby ještě jednou se vrátil k

letadlu, o němž věděl, že je poškozeno důkladně. Na letiště však pod

ochranou tmy přibyl i Kuang s Versinovým bratrem, zmocnili se v

tichosti vyhlédnutého letadla, ale tu teprve si vzpomněli, že nemají

potřebných zásob potravy. Versino věděl, že v letadle saigonských

letců je uloženo dosti zásob a nabídl se, že nějaké přinese.

Bylo asi k půlnoci, když se potichu otevřely dveře hangáru, ve

kterém bylo letadlo našich přátel a k letadlu se pomalu blížila temná

postava. Nedošla však. Jolibois se na ni vrhl a pevně uchopil

nezvaného hosta. Než Versino nebyl nijakým slabochem. Obratným

pohybem se vykroutil ze sevření a prchal.

Jolibois vyběhl z hangaru a vystřelil za prchajícím z revolveru.

Netrefil ho však a spatřil jen, jak neznámý se přemetl přes ohradu

letiště.

Výstřel pobouřil celé letiště a postavy vojínů přibíhaly k hangaru

našich přátel.

Ale v téže chvíli se již ozval také rachot motoru odlétajícího letadla.

XII.

- 158 -

LETADLO ČÍSLO 712.

K hangaru saigonského letadla přibíhali vojíni a s nimi i důstojník,

velitel stráží. Zároveň s ním však doběhl i seržant, který veliteli hlásil,

že právě odletělo letadlo číslo 712, ač ve služebním rozvrhu nebyl

žádný jeho let hlášen.

"Hned zjistěte, kdo to letěl!" nařizoval důstojník.

"Neni třeba, povím vám to sám," přihlásil se podporučík Dupaty.

"Jak víte, přiletěli jsme sem stíhat zločince, odsouzeného na smrt,

který uprchl ze Saigonu. Nespatřil jsem ho zde, ale jsem jist, že se

zde někde skrýval, ukradl letadlo a odletěl s ním. Podobný kousek

provedl již v Saigonu. Má zde spojence, kteří poškodili naše letadlo,

jak jsem již oznámil veliteli letiště. Prosím, abyste šel se mnou k

němu, kde se vám dostane dalšího vysvětlení. "

Nebylo však třeba jíti k veliteli, neboť ten se právě také dostavil na

místo poplachu. Dupaty mu krátce vysvětlil, co se stalo a žádal ho,

aby mu dal k disposici nějaké letadlo, aby mohl zločince stíhat.

Velitel, který byl o poslání saigonských letců zpraven, neváhal ani

okamžik. Dal příslušné rozkazy a za chvíli již oba letci a tři skauti s

Rekem usedli do bombardovacího dvojplošníku, když do něho

přenesli ze svého letadla zásoby a zbraně. Opět se ozval motor a

bombardovací letadlo odletělo v záři reflektorů, jejichž paprsky

zaplavily letiště.

Bombardovací letadlo se nevyrovnalo onomu, které musili opustiti,

ale nebylo výběru. Bylo otázkou, zda toto noční stíhání povede k

nějakému výsledku. Dupaty se však nevzdával naděje, že zločince

dostihnou.

"Jistě chápete," pravil podporučík, "že ti bídáci zamířili k některému z nejbližších měst... A nejbližším městem je Čai-King. Doufám, že

tam je zastihneme a ujištuji vás, že je nebudu nijak šetřit. Tentokráte

jsme na bombardovacím letadle, které je lépe vyzbrojeno, než bylo

letadlo naše. Jakmile nám zločinci přijdou na dohled, pokropím je

střelami ze strojní pušky. Kuang je odsouzen k smrti a jeho pilot bude

také výlupek všech ctností. Nebude tedy moci nikdo nic namítat,

ušetřím-li práci katovi. . . Nejraději bych je ovšem dostal tak, abych

nezničil jejich letadlo. Pak Jolibois by se vrátil s jejich letadlem do

Hanoi a my bychom ho následovali v tomto."

Jak je viděti, Dupaty pomýšlel na všechny možnosti

pronásledování. Byl to odvážný muž, který slepě věřil svému štěstí,

- 159 -

které ho dosud nezklamalo. Prodělal celou světovou válku, téměř

stále v předních liniích a přece nebyl ani jedenkráte raněn. Nebylo to

snad proto, že se dobře kryl. Naopak se rád hlásil na hlídkové služby

a v boji se vrhal na místa nejnebezpečnější. Měl ve zvyku říkati: "Mne

se kulky bojí a smrt se mi vyhýbá." Pod dojmem tohoto svého rčení

se pouštěl do nejodvážnějších podniků a pustil se také i do

pronásledování zločinců ani si nevzpomenuv, že by ho mohlo potkati

nějaké neštěstí.

Jolibois, ač neméně odvážný a stále veselý, přece jen byl větším

škarohlídem. Říkával: "V letadle člověk se vždy vydává v nebezpečí,

že srazí si vaz."

Letadlo letělo nejvyšší rychlostí.

Dupaty, který nespouštěl očí s kompasu osvětlovaného malou

elektrickou žárovkou, snažil se udržovati letadlo v přímém směru, ale

letadlo nelze ve vzduchu udržovati tak, jako loď na moři.

"Za svítání budeme jistě v Čai Kingu a tam se nám dostane dalších

zpráv," prohlašoval podporučík. "Něco mi říká, že ten bídák přistane v

tom malém městě."

"Já bych tak nesoudil," namítal Jacques. "Jistě si uvědomil, že bude

pronásledován a vynasnaží se dostati se co nejdále."

"Opatříme si rychle zprávy a zvíme-li, že žádné letadlo v městě

nepřistalo, rychle zase odletíme...Ještě nás čeká hezký kousek cesty,

než se dostaneme nad město. Musíme přeletěti široký pás

neobdělané země a stejně široký pás rýžových polí."

"Nepotká-li nás ovšem nějaká nehoda," prohodil Dubail.

"Mladý příteli," káral ho Dupaty, "zvykněte si jednou pro vždy, že

podle nepsaného zákona letců se na palubě letadla nesmí mluviti o

neštěstí... Neříkám, že by to bylo s to, aby přineslo letadlu neštěstí,

ale zákon zachovávám...Zapamatujte si to."

"Rozumím," odpověděl Dubail. "zapamatuji si to. Odpusťte mi tu

poznámku."

To bylo signálem k ukončení hovoru a pak noční ticho již rušily jen

výbuchy motoru.

Byla temná, podmračná noc. Jen chvílemi se prodral mezi mraky

lesk některé hvězdy. Schylovalo se k dešti a v Indočíně, jak je známo,

neví kdy přestat, jakmile se jednou opravdu rozpršelo...Takový

tropický liják dovede někdy vydržeti v neochabujícím tempu i čtrnáct

dní bez přestávky.

Z deště však tentokráte nebylo nic. K ránu se mraky počaly trhati a

obloha se vyjasňovala. Nastával krásný den. Jakmile bylo v dohledu

- 160 -

městečko Čai-King, Dupaty udělil jakési pokyny Joliboisovi

akustickým vedením, které spojovalo pozorovatelovo místo s místem

řidiče. Jolibois opsal s letadlem protáhlou křivku a hladce přistál na

poli nedaleko města.

K letadlu se sbíhali Anamité.

"Přátelé," tázal se jich Dupaty, "neviděli jste přeletěti nad městem letadlo?"

"Ano," odpověděl jeden z diváků. '"Přistálo zde dnes v noci, ale

hned, zase odletělo."

"Kterým směrem letělo?"

"Tam," vysvětloval Anamita, ukazuje rukou k západu.

"Děkuji. . . Můžete mi říci, kolik asi bylo hodin, když odletělo?'" "Byly asi čtyři hodiny ráno."

"Vzhůru tedy, Joliboisi. . .! Snažte se, abychom letěli co nejrychleji."

"To se snadno řekne, podporučíku, ale hůře vykoná," bránil se

Jolibois. "Z téhle těžké bedny toho mnoho nedostanu. Tak nejvýš sto

osmdesát kilometrů za hodinu. . ."

"To stačí, když nelze víc," pravil Dupaty a rozdělil mezi Anamity

trochu drobných mincí. Pak letadlo vzlétlo.

Pronásledování, které nyní nastávalo, pronásledování bez určitého

cíle, bylo plno nebezpečí... Až se letci dostanou nad opravdovou

džungli, běda jim, kdyby došlo k nehodě. V džungli není vhodných

míst, kde by se mohlo letadlo snésti, aniž by se neroztříštilo...

Indočínská džungle se v mnohém podobá džungli indické a žijí v ní

nejnebezpečnější zvířata, tygři i jedovatí hadi. Zdejší tygři se zvlášť

vyznamenávají drzostí, často se odvažují až do vesnic, kde natropí

spousty jak mezi dobytkem, tak i mezi obyvateli.

Mladí skauti si uvědomovali nebezpečí, která jim budou hroziti, až

přistanou v džungli. Vždyť nebude nic divného, objeví-li se pojednou,

mezi křovím hlava tygra.

Nebáli se však a nemyslili na nebezpečí. Myslili jedině na svůj úkol,

vyhledati a zmocniti se Kuanga.

A doufali, ne byli přesvědčeni, že zločince dostihnou!

Letadlo se nyní neslo nad rýžovými poli, na nichž slunce vytvářelo

lesklé skvrny, jak se jeho paprsky odrážely od vody, kterou pole byla

zaplavena. V polích se pohybovali lidé, polonazí lidé, jejichž hlavy

byly kryty anamitskými klobouky, podobajícími se stinítkům lampy.

Pojednou se ozval Piletto, který od letu dosud nepromluvil.

"Pohleďte!" volal, ukazuje na temný bod na obzoru. "To je jistě

letadlo."

- 161 -

Dupaty vzal dalekohled a pozorně se za díval na temný bod.

"Ne, to není letadlo," pravil. "Ale je dobře, že jste si toho bodu všiml.

Je to obrovský orel, který by zle zřídil naši vrtuli, kdyby byl k ní stržen

vírem vzduchu...Takto se mu alespoň vyhneme."

A zvukovou rourou volal na Joliboise:

"Pozor na toho orla. . .! Třeba se mu vyhnout!"

Jolibois ihned zaměřil letadlo stranou, ale temný bod se zvětšoval.

Orel zřejmě pokládal letadlo za nějakého opeřence a rychle se k

němu blížil. Jolibois opět uhnul, ale pták se stále blížil.

"Tohle je již nebezpečné," pravil Dupaty a chopil se pušky.

"Musíme ho sraziti dříve, než se dostane k letadlu. Nuže, skauti...!

Chopte se karabin a ukažte, co dovedete!"

Hoši se chopili pušek a poklekli v loďce letadla podle

podporučíkova vzoru.

"To by v tom musil být čert," bručel si Dupaty, "aby někdo z nás

netrefil. Nestřílejte však příliš brzy. Čekejte, až bude vzdálen asi

dvacet metrů!"

Jolibois opsal s letadlem kruh, čímž donutil orla, že se obrátil k

letadlu bokem, kde byl nejzranitelnější.

"Palte!" velel Dupaty.

Všechny pušky vystřelily, ale bylo velice obtížné zamířiti na

pohyblivý cíl s neklidného letadla, které se nadto rychle pohybovalo.

"Chybili jsme. . .!" vzkřikl Dupaty.

"Palte! Palte! Podle možnosti a bez povelu!"

V té chvíli se ozval prudký náraz a letadlo se otřáslo.

Orel, ohromný orel narazil na loďku letadla a náraz byl ta prudký, že

pták byl rázem zabit.Bylo viděti, jak se točí padaje k zemi.

Dupaty usoudil, že nejmoudřejší bude přistat. Chtěl právě dáti

rozkaz pilotovi, když letadlo se začlo již snášeti. Jolibois vycítil, že

rovnováha letadla je porušena a nebylo mu třeba rozkazu.

Teď záleželo jen na tom, zda v blízkosti bude místo, na které se

letadlo bude moci snést. Na štěstí byla půda tvrdá a pevná.

"Prokletý pták!" zvolal Jolibois, když již vyskakoval z letadla..."Ten nám tak právě chyběl. . . Ještě štěstí, že nevlétl do vrtule! To bychom

byli jíž hotovi."

Prohlížel letadlo a za chvíli oznamoval vesele:

"Nic vážného. . . Ale bude třeba dobrých dvou hodin na opravu."

"Pospěš si tedy," vybízel Dupaty.

"To mi nemusíte doporučovat...! Vím, že záleží na každé chvilce."

- 162 -

Podporučík i skauti sestoupili též na zem.

"My zde pěkně trčíme na pevné zemi, zatím co naše kořist letí

vzduchem. Ti budou již hezky daleko. Myslím, že je již neuvidíme."

"Možná, že také ne,'" namítl Jolibois. "Jim stačí malá nehoda, aby

byli hotovi, neboť žádný z nich není mechanik."

"Přál bych si, aby se něco přihodilo i jim, ale pro takové ničemy platí

přísloví, že čím větší darebák, tím větší štěstí."

"Štěstí se obrací...na ně není spolehnutí," zahučel Jolibois.

"Já tím nejsem zrovna jist..."

"To tedy uvidíme... Kdoví, zda se také nepotkali s nějakým orlem!"

"To není pravděpodobné...Orlové nemívají ve zvyku vrážeti do

každého letadla..."

Zatím co Jolibois opravoval stroj, Dupaty se skauty obhlíželi krajinu.

Ve vzdálenosti asi padesáti metrů od nich byly vysoké, suché

traviny a o kus dále vlevo se začínal hustý les, táhnoucí se v oblouku.

Dubail se chtěl pustiti k lesu, ale Dupaty ho zadržel:

"Zůstaňte zde, mladý příteli! Tyhle krajiny nejsou vhodné k

procházkám. Vy neznáte indočínskou džungli. Tam v té trávě před

námi je jistě plno jedovatých hadů... Kdyby vás některý uštkl,

znamenalo by to vaši smrt, neboť nemáme s sebou serum proti

uštknutí. Anamité, jsou-li nuceni jíti do džungle, vždy béřou s sebou

mungy, což jsou zviřátka podobná našim lasičkám a strašní lovci

hadů."

Dupaty měl pravdu pokud šlo o hady i mungy. V těchto krajinách

jenom mungové jsou domorodcům záštitou proti hadům. Proto také v

Indočíně jako v Indi je v každé domácnosti chován nejméně jeden

mungo. Snadno se ochočí a vytrvale prohledává celý dům, aby

vypátral hady, kteří sem snad zalezli. Nalezne-li nějakého, svede s

ním zápas, ze kterého dík své mrštnosti pravidelně vychází jako

vítěz.

"Škoda, že jsme si nevzali také nějakého munga s sebou,"

povzdychl si Dubail.

V té chvíli Jolibois zaklel.

"Co se děje?" ptal se Dupaty.

"Škoda je větší, než jsem myslil. Nalezl jsem ještě dvě prasklá

lanka. Dá se to spravit, ale bude to déle trvat."

"Bude to dříve, než nastane noc?" ptal se Dupaty.

"Ani pomyšlení," dostalo se mu v odpověď.

Dupaty se na chvíli zamyslil a pak pravil:

"Tak se tedy alespoň v klidu najíme. Jiného se nedá nic dělat."

- 163 -

Otevřeli několik konserv a dali se do jídla...

"Mnoho zásob jsme s sebou nevzali," nadhodil Dubail.

"Nevadí," odpověděl klidný podporučík. "Vždyť tu přece

nezůstaneme týdny! A snad také nalezneme nějaké ovoce. Pro

všechno však šetřme zásobami."

Když se najedli, všichni se dali na malou procházku v nejbližším

okolí letadla, aby se trochu prošli po nepřetržitém sedění.

"Jen jedno mne mrzí," pravil podporučík. "Brzy nastane noc a já

nerad tábořím ve tmě."

"Což není v letadle reflektor?" ptal se Jacques.

"Jistě bude, ale je otázka, zda bude svítit."

"Můžeme se přesvědčit."

"Pojďme."

Dupaty vstoupil do letadla a pohnul tam nějakou pákou.

"Jde to," pravil, "ale světlo prozrazuje, že akumulátory nejsou právě čerstvě nabité. Stačí nám to však, jen musíme šetřit."

Rek, který po celou dobu se nehnul od Jacquesa, pojednou začal

projevovat nepokoj.

"Co je tomu psovi?" pravil Dubail. "Zdá se, jako by něco cítil."

"Ano," souhlasil Jacques. "Snad spatřil nějakého hada."

"To není had. Kdyby byl zde v okolí, musili bychom ho již spatřit."

"To není tak jisté. Může být skryt někde v trhlině půdy, kterých je

zde dost."

"Kdyby tomu bylo tak," namítl Dubail, "pak by Rek obíhal kolem

místa, kde je had skryt...To musí být něco jiného."

Dupaty zaslechl jejich rozmluvu.

"Dubail má pravdu. Pes je všecek vyděšen a otáčí se k lesu...dejme

dobře pozor tím směrem. Odtamtud něco hrozí."

Rek nyní ulehl na zem a temně vrčel. Chlupy měl zježené a stále se

obracel na svého pána.

"Měli bychom se podívat, co v lese je," navrhoval Dubail.

"Chraňte se toho!" varoval Dupaty. "Jsou-li to nějací nepřátelé,

vběhli bychom jim pěkně na jistý dostřel. Ale spíše by to mohl být

tygr."

Zatím již nastala noc a Jolibois byl nucen rozsvítiti žárovku, aby

viděl na práci.Stále však huboval a konečně zavolal, aby mu někdo

šel svítit.

Piletto skočil na letadlo, vzal žárovku a svítil na místa, kde Jolibois

právě pracoval.

"Jak dlouho to bude ještě trvat?" ptal se Dupaty.

- 164 -

"Asi dvě nebo tři hodiny, nevím přesně..."

V té chvíli Rek prudčeji zavrčel.

"Snad by bylo dobře rozsvítit reflektor," navrhoval Jacques.

Dupaty stiskl vypinač, ale světlo reflektoru bylo žluté a neproráželo

daleko v temnotu. A již se také ozval hlas Joliboisův:

"Nechte toho, mám-li dokončiti práci. Žárovky v reflektoru by

spořebovaly zbytek proudu za několik minut."

Čekali tedy ve světle poměrně slabé žárovky. Psí nepokoj se

nemešil, ale nic se nedělo.

Pojednou se strany od lesa ozvalo se silné zamňoukání. Pes začal

se třást po celém těle.

"Myslil jsem si to," zvolal podporučík. "Chopte se pušek a miřte

dobře, neboť se blíží tygr!"

V té chvíli ke všemu ještě zhaslo světlo. Jolibois s Pilettem seskočili

s letadla a chopili se také pušek.

Jacques vytáhl z kapsy elektrickou svítilnu a rozsvítil ji. V jejím

světle Dupaty postřehl ve vzdálenosti asi třiceti metrů žlutavou hmotu.

Ukázal ho hochům.

Dubail chtěl na tygra vystřelit, ale podporučík mu v tom zabránil:

"Ve dne bychom se toho mohli odvážit, ale teď musíme vyčkati, až

se přiblíží... Posviťte lépe na něj."

Piletto vzal od Jacquesa svítilnu a zamířil její paprsek na místo, kde

před chvílí byl tygr. Tygra tam však již nebylo.

"Snad uprchl před světlem," pravil Jacques.

V odpověď se mu ozvalo nové zamňoukání, tentokráte více vpravo.

Šelma změnila místo.

"Poslyšte," pravil podporučík, "vstupme do letadla. Mohl bys,

Jolibois, uvést je v pohyb na nějakých dvě stě metrů po zemi?"

"Vyloučeno."

"Dobře, ale do letadla se uchylme stejně...Budeme tam bezpečnější

než na zemi. Tygr nedovede tak dobře skákat jako pardál a

pravděpodobně nedoskočí. Bude pak muset se zachytit stěny letadla

a tehdy nám poskytne bezpečný cíl."

Byla to dobrá rada.

Ve vteřině se celá posádka již shromáždila v letadle. Jelikož Rek

nemohl vyskočiti až do letadla, Jacques a Dubail ho vtáhli dovnitř.

Dupaty posvítil kolem letadla kapesní svítilnou, ale šelmy nespatřil.

Bylo však jisté, že je stále ještě v okolí, neboť pes nepřestával

projevovati známky neklidu.

Minuty míjely. Všude nastalo ticho ničím nerušené.

- 165 -

"Podivné," šeptal Dupaty.

"Vidím ho...vidím," pravil pojednou Jacques. "Tam... trochu vpravo."

Skutečně. Nedaleko letadla se něco žlutavého tisklo k zemi, jako

když se kočka hotoví ke skoku... Aniž vyčkal podporučíkova rozkazu,

Jacques stiskl spoušť pušky. Suchý třesk výstřelu byl následován

zařváním a nyní bylo zřetelně viděti tygra, jak se válí po zemi se

všemi čtyřmi tlapami ve vzduchu.

"Trefil jsem ho! Trefi!!" radostně zvolal Jacques.

Trefil skutečně šelmu, a to tak dobře, že tygr po několika záchvěvech

zůstal ležeti bez pohnutí.

"Myslím, že má dost," pravil Jolibois, "ale pro jistotu mu pošlu do

kožichu ještě několik kulek. Pak alespoň budeme jisti, že je

doopravdy po něm..."

A vystřelil třikrát za sebou.

"Teď již to není tygr," pravil pak, "nýbrž praobyčejná mrcha..."

Aspoň jsme ho poučili, co to znamená, napadat klidné pocestné!"

Dupaty poklepal Jacquesovi na rameno:

"Hochu, byla to mistrná rána... Zasloužil bys opravdu lovecké

vyznamenání. Kdyby ses byl minul cíle, tygr by byl na nás skočil, a

kdo může říci, co by se bylo stalo. Jistě bychom ho zdolali, ale někdo

z nás by to byl odnesl... Ale skončilo to dobře... Joliboisi, můžeš

pokračovati v opravě..."

Pilot seskočil s letadla, ale sotva rozsvítil svítilnu, již se ozvalo opět

zamňoukání.

"U všech čertů!" klel Jolibois a rychle vskočil do letadla. "Ta šelma není mrtva. Jásali jsme předčasně."

"Ba ne," odpověděl podporučík, který si posvítil na místo, kde ležel

zastřelený tygr.

"Ten je dokonale mrtev. Ozývá se jiný tygr. Asi jsme zabili pana

tygra a paní tygrové to teď není vhod."

"Je to zde opravdu hloupý kraj, když je všade plno tygrů!"

Rek se opět začal chvěti. Nebylo pochyby, že se k nim blíží jiná

šelma...Její mňoukání se přibližovalo.

Letci vyčkávali s puškami v rukou. A na neštěstí dohořela baterie v

kapesní svítilně.

Teď byli opravdu v hrozivé situaci, když nemohli zjistiti, odkud se

šelma blíží.

"Kdybych sem byl alespoň vzal tu žárovku, kterou jsem si svítil při

opravě," povzdychl si Jolibois. "V akumulátoru je jistě energie alespoň

na půl hodiny!"

- 166 -

"Ano, musíme ji najít," pravil Dupaty.

"Kde je?" ptal se Jacques.

"Před letadlem na zemi. Nechal jsem ji tam, když se ozval druhý

tygr," vysvětloval Jolibois.

Jacques již seskočil na zem, nedbaje nebezpečí, že může být

napaden tygrem.

"Ten nerozvážlivec!" zvolal Dupaty.

Ale to již Jacques opět lezl do letadla, drže šňůru žárovky v zubech.

"Výborně, hochu!" chválil nyní Dupaty. "Ty jistě nemáš nervů a

hlavu musíš mít ze žuly."

"To je pravda," přizvukoval Dubail. "Co si umíní, to provede."

"Jacques je nejodvážnější ze všech lidí, které jsem kdy poznal,"

dodával Piletto. "Však je také již vyznamenán."

"Je vyznamenán?" divil se podporučík.

"Ano," vysvětloval Piletto. "Dostal medail i za záchranu lidského

života.

"Je to pravda, Jacquesi?"

"Ano."

"A proč ji tedy nenosíte?"

"Vždyť ji nosím, ale není jí vidět. Mám ji v kapsičce skautské bluzy,

takže je vidět jen kousek stuhy. Vlastně bylo. Teď stuha ztratila barvu

a je skoro tak hnědá jako skautská košile."

"Až se vrátíme do Saigonu, musíte mi dovolit, abych vám koupil

medaili s úplně novou stuhou. Kdo má právo nosit vyznamenání, ať je

nosí tak, aby bylo vidět!"

Nové zamňoukánj ukončilo tento rozhovor.

"Mějme otevřené oči!" varoval podporučík.

Pokusil se posvítiti žárovkou kolem letadla, ale zde chyběl reflektor,

jaký je u slabších zdrojů kapesních svítilen. Žárovka osvětlila jen

vnitřek letadla, ale nic víc. Ale její světlo mělo přece účinek. Tygr

nepřestával sice mňoukati, ale jeho hlas se neblížil. Zřejmě ho děsilo

světlo.

"Tenhle tygr je kapánek měkčí," neodpustil si Jolibois poznámku na

tygrovu zbabělost.

To se se ještě neví," napomínal Dupaty. "Najednou může na nás

padnout jako blesk. Nesmíme příliš důvěřovat v jeho zbabělost. A

hlavně nezůstávejme všichni na jednom místě... Joliboisi, Dubaile a

Piletto, vy sedržte na pravé straně letadla, my s Jacquesem

zůstaneme na straně levé."

"A napadne-li nás tygr zpředu neb zezadu?" namítal Jolibois.

- 167 -

"Zpředu je to nemožné, ale obě skupiny musí dávati pozor na zadek

letadla. Tygr by se mohl snadno pokusiti o zlezení letadla po jeho

kormidle."

Letci čekali tak celou noc.

Když nastal den, po tygrovi nebylo ani památky. Vrátil se asi do

pralesa.

"Konečně teď bude trochu klidu," pochvaloval si svítání Jolibois.

"Teď alespoň dokončím opravu."

Rek byl nyní zcela klidný. Nebylo se čeho obávat.

"Teď bychom si tedy mohli dopřát trochu spánku...Vy to načněte,

hoši!"

Tři skauti se nedali příliš pobízet. Ulehli na podlahu letadla a v té

chvíli usnuli zdravým spánkem mládí.

Jolibois však klidu příliš nevěřil. Při opravě měl pušku neustále na

dosah ruky a čas od času se neopomíjel rozhlédnout po okolí.

Pojednou zaslechl za sebou lehké kroky. Otočil se a div neklesl, přes

svou vyzkoušenou chladnokrevnost.

Ve vzdálenosti několika metrů od něho stál v trávě velký tygr, který

ho upřeně pozoroval.

Jiný člověk by byl ztratil rozvahu úplně, ale Jolibois se ihned

vzpamatoval z úleku. Bleskurychle se chopil pušky, padl na koleno a

vystřelil na tygra, který se již skrčil, chystaje se ke skoku. Šťastnou

náhodou trefil tygra přímo do levého oka. Šelma ještě vyskočila, ale

hned padla k zemi, kde zůstala ležeti bez hnutí. Pilot nyní položil

pušku a pokračoval v práci, jako by se nic nestalo.

Výstřel však probudil podporučíka a skauty.

"Co se děje?" ptal se podporučík, vykláněje sez letadla.

"Ale celkem nic," klidně odpovídal Jolibois. "Přišel sem jen tygr,

který se mermomocí chtěl dívat, jak se opravuje letadlo. Vyrušovalo

mě to z práce, a tak jsem se ho zbavil."

"Tygr?" tázal se poručík nedůvěřivě, pokládaje pilotova slova za

žert.

"A kde je ?"

"Tamhle leží!"

"Opravdu!" zvolal podporučík. "Gratuluji ti, hochu. Nevěděl jsem, že

střílíš tygry jako jiný králíky."

Skauti sestoupili s letadla, aby blahopřáli pilotovi...a aby se podívali

na tygra.

Byl to opravdu obrovský druh. Hoši s podivem si prolíželi jeho tesáky

a drápy.

- 168 -

"Pohleďte, kdyby tak byl skočil na nás!"

"V celku to vlastně není nic jiného, než velká kočka," praviI Dubail.

"Hm, jen kočka, ale nechtěl bych ji pohladit."

"Ale krotitelé přece dokáží zkrotit i tygra."

"Ale přijde den, kdy tygr napadne i krotitele."

Přátelskou hádku hochů ukončilo zavrčení motoru. Letadlo bylo

opraveno, byl čas k odletu.

"Tak, hoši, nahoru!"volal již také Dupaty.

Hoši nepotřebovali druhé výzvy. Několika skoky se octli v letadle.

"A ty, Joliboisi, potřebuješ trochu odpočinku. Lehni si v letadle, a já

převezmu pilotování," navrhoval podporučík.

"Ne, to ne," bránil se pilot. "Nejsem unaven a uposlechnu jen

rozkazu. "

"Rozkazovat ti nebudu. Nechceš-li, je to tvá věc!"

Jolibois usedl na své sedátko a za chvíli se letadlo již vznášelo ve

vzduchu.

"Zamiř nízko nad les," nařizoval podporučík pilotovi zvukovodem."

Musíme se na něj podívat."

Letadlo letělo nízko nad stromy a Dupaty se z něho vykláněl.

Nespatřil však nic, z čeho by bylo lze usuzovat, že stíhaní se uchýlili

do pralesa.

Dupaty se přesto nevzdával naděje, že stíhané dostihnou. Byla to

však těžká práce. Jde-li o stíhání v autu, mohou stihatelé sledovati

stopu nebo se doptati, ale letadlo nepotřebuje cest a nebývá vždy

spatřeno. Byl to tedy opravdu těžký úkol. Bylo proto nutno svěřiti vše

náhodě.

"Myslím,"pravil Dupaty, "že naši ptáčkové zamířili asi do Hoang-li,

dosti velké vesnice vzdálené odtud asi sto mil. Tam si

pravděpodobně odpočinou, než se pustí dále do Birmy. Nepodaří-li

se nám dostihnouti jich dříve, než se dostanou přes hranice, pak jich

asi již nespatříme... Ale jakýsi vnitřní hlas mi říká, že neopustí Tonkin.

Jejich poslání zde nebylo ukončeno a musí se jistě předem

dohodnouti se svými spojenci v Hanoi, než opustí francouzskou

půdu...Je také možné, že vědí, že jsou pronásledováni."

"Myslíte, že by mohli býti stále ve styku se spiklenci?" ptal se

Jacques.

"Proč ne. Kuang je jistě schopný člověk a také odvážný. Nevylučuji,

že se vrátil do Saigonu, zatím co mi se za ním pachtíme zde. To se

však uvidí."

Asi ke čtvrté hodině odpoledne přistáli. Jolibois se konečně přiznal,

- 169 -

že je unaven. Snesli se na písčitou pláň v sousedství horského

hřebenu.

"Uf!" oddychl si Jolibois, když sestoupil na zem. "Už to bylo nejvýš

nutné. Oči se mi zavíraly a nemoh jsem přemoci spánek. Teď mne již

přešel, ale zato mám strašný hlad. Nemohli bychom si trochu

prohlédnout konservy?"

Skauti připravili jídlo. Nebyla to nijak těžká příprava. Ohřáli uzené

konservované maso, přidali k němu trochu sucharů a jídlo bylo

hotovo. Chutnalo však všem dobře.

Když dojídali, spatřili pojednou, jak nad nimi letí hejno velkých

ptáků, kteří táhli k jihu.

"Škoda, že jsem si nevzal sem pušku," povzdechl Jolibois. "To by

bylo jiné jídélko než to uzené. Vždyť jsou to divoké husy," dodal, vida

nechápavé pohledy skautů.

"Pohleďte, tam letí další!" zvolal Jacques a skokem se octl v

letadle a vracel se s puškou.

Jolibois ulehl na znak, neboť, jak pravil, tak se střílejí divoké husy

nejpohodlněji.

Nové hejno se blížilo.

"Vezměte si také pušky, hoši!" radil Jolibois. "Čím více jich

pobijeme, tím pro nás líp!'"

Hoši uposlechli a vystřelili všichni zároveň, když hejno letělo nad

jejich hlavami.

K zemi spadly tři tučné husy.

"Tak tady by byl náš oběd!" vesele pravil Jolibois. "Hoši, upečte to a já si zatím zchrupnu. Až se probudím, budu mít hlad jako vlk."

Ale nebylo nic ani z oběda, ani ze spánku. Výstřely přivábily

pozornost a k letadlu přibíhali lidé.

"Hleďte, tam přibíhají nějací divoši!" zvolal Piletto.

"Zde není divochů," uklidňoval ho podporučík. "Jsou to asi neškodní

pastýři..."

"Pak by tady musila být vesnice."

"Asi také bude. Snad je za lesem a proto ji nevidíme."

Přibíhající mužové byli vzdáleni již jen dvacet kroků. Podle oděvu to

byli Anamité a nebyli ozbrojeni. Když doběhli k letcům, uctivě

pozdravili a jeden z nich se ptal:

"Můžeme vám v něčem pomoci?"

"Děkujeme vám za ochotu," odpověděl podporučík. "Jen byste nám

mohli říci, zda jste nespatřili v posledních dnech nějaké letadlo."

"Ano, ano"... Letci dokonce zde přistali a nakoupili od nás

- 170 -

potravin... Odletěli prý bez dostatečných zásob... Když jsme jim

prodali, čeho si přáli, hned zase odletěli... Ale zdá se mi, že neletěli

daleko, ač velice spěchali. Jeden z našich pastýřů donesl zprávu, že

prý to letadlo se zase sneslo u lesa ve Fu-ong-tay. Odletět prý je

neviděl."

"Jak daleko je ten les odtud?"

"Asi čtyři míle. Chcete-li k němu, zamiřte tam k tomu pískovému

kopci. Až se dostanete nad něj, spatříte již les.Dupaty poděkoval a

podělil domorodce penězi za tak vítanou zprávu. "A teď na cestu"

pravil, "Joliboisi, dokážeš letět, nebo mám řídit sám?"

"Poletím. Byl to hlad a ne spánek, co mi chybělo."

Letadlo ihned odletělo, ale když se dostali nad místo, určené jim

domorodcem, spatřili jiné letadlo, jak vzletělo.

"Příliš pozdě!" zvolal Dupaty. "Ale přece jen jsme je našli. Teď co

nejrychleji za nimi."

Dal rozkaz pilotovi a pak se obrátil k hochům:

"Dostihneme-li toho letadla, pak stranou všechen cit. Miřte tak,

abyste zasáhli buď pilota nebo nádrž. Pak se letadlo určitě zřítí.

Nedostaneme je sice živé, ale i tak prokážeme cennou službu vlasti."

Ale rada byla zbytečná. Letadlo uprchlíků bylo rychlejší, vzdalovalo

se, ač se Joliboisnamáhal, aby ze svého stroje dostal vše.

"Mají rychlejší stroj než my," povzdychl si podporučík. "A pak jsou v něm jen dva, kdežto nás je pět. To něco znamená."

Jolibois musil zmírniti rychlost, nebot slyšel, že motor mu

vynechává. Byl zřejmě přehřát a musil si odpočinouti, nemělo-li dojíti

k nějaké nehodě. A letadlo Kuangovo se zmenšovalo a zmenšovalo.

Posléze bylo již jen lesklým bodem na obzoru.

"Však je ještě dostaneme," utěšoval se podporučík. "Hlavně, když

jsme je vypátrali. Soudil jsem dobře, že jejich cílem je Hoang-li...Mám

v úmyslu přistat a pokračovaťv letu v noci."

Zavolal na Joliboise zvukovodem a letadlo brzy zase dosedlo na

pevnou půdu.

"Nic nevadí, podporučíku," pravil Jolibois. "Ti budou brzy mít zase

nehodu. Poznal jsem, že mají stroj značky Mirador. Jsou to velice

rychlé stroje, ale brzy jsou hotovy. Jako stíhačka na tři čtyři hodiny

letu je to dobré, ale pak je konec a letci aby dělali poslední vůli.

Jakmile vypoví motor, takový stroj přechází hned do vývtky, ze které

se nedá vyrovnat."

Jolibois ulehl v letadle k odpočinku a skauti se jali připravovat

kachny. Než byla pečínka hotova, nastala již dávno noc. A při jídle se

- 171 -

podporučík s Joliboisem, který zase již byl dokonale svěží, radili, zda

mají letěti v noci dále. Jolibois chtěl letět, ale podporučík váhal.

"Vždyť v noci je můžeme snadno minouti. Třebas také někde přistáli

a pak je nespatříme, ač od půlnoci bude svítit měsíc."

To bylo pravda a proto konečně bylo stanoveno, že vyčkají s

odletem až do rána.

"Jen nedostaneme-li zase nějakou divokou návštěvu," namítal

Jolibois.

I to bylo možné a proto bylo stanoveno, že posádka letadla bude

rozdělena na dvě části a že vždy jedna část bude bdíti. Pořadí bylo

určeno losem a prvá hlídka padla na Jacquese a Joliboise.

Dupaty, Dubail a Piletto se uložili do kabiny letadla ke spánku a

Jolibois s Jacquesem zůstali na stráži s puškami v rukou.

"Hochu," pravil Jolibois, "musíme mít otevřené oči. Podporučík sice

tvrdí, že zde není šelem, ale čert tomu věř. Hoďme si pušky přes

rameno a obcházejme letadlo jako vojíni na stráži."

"Budiž," souhlasil Jacques. "Bude-li se někdo nebo něco blížit, Rek

nás upozorní. Teď je docela klidný a proto teď nebezpečí nehrozí."

"Věřím. Ale jsou-li v kraji šelmy, ucítí nás a neopominou nás

navštíviti. Tentokráte jsme ovšem ve výhodě, že můžeme kdykoliv

odletět a nemusíme hlídati pana tygra celou noc. "

"Ale Kuang asi bude již daleko."

"To se teprve pozná. Kdo spěchá příliš na letadle jejich druhu,

obyčejně na to doplatí. Přál bych si, abychom je dostihli jen z toho

důvodu, že bych chtěl ušetřiti jejich letadlo, které je také majetkem

národa."

Rozmlouvali tak asi dvě hodiny, když vyšel měsíc. A krátce poté se

jasně ozval hluk motoru.

"Snad se vrací," soudil Jacques.

"Nikoli, hluk se vzdaluje. Asi opravovali stroj nedaleko od nás a teď

letí pryč. . . Proklatá smůla."

Jolibois probudil podporučíka, kterému oznámil co se stalo.

Podporučík ostatně mohl ještě zaslechnouti bzukot vzdalujícího se

letadla.

"Ale teď vzhůru na cestu!" nařizoval Dupaty. "Mohou-li letět oni v

noci, můžeme i my."

Jolibois již byl na svém místě a spouštěl motor. Jeho zvuk probudil i

Dubaila a Piletta, kterým se však dostalo vysvětlení, co se stalo, když

letadlo se již zase vznášelo ve výši.

- 172 -

Letěli celou noc, ačkoli nikde nespatřili letadlo uprchlíků. A nespatřili

je ani, když nastal nový den.

"Zdá se, že mají štěstí, mnohem větší než my!" pravil podporučík.

"Ale štěstí se obrací," namítal Jacques. "Stačí zcela malá nehoda,

abychom je dostihli!"

"Při jejich štěstí však k takové nehodě nedojde! Spíše potká nějaká

nás. Ale ať se stane cokoli, můžeme teď býti jisti, že se Kuang

nevrátí. Zbavili jsme aspoň francouzské kolonie nebezpečného

muže."

Po těchto slovech rozhovor již nebyl navázán. Jolibois zmírnil

rychlost stroje, chtěje šetřiti motor.

Pojednou Jacques vykřikl a ukazoval něco podporučíkovi, který seděl

v loďce letadla s triedrem na kolenou a který ztratil zájem o vše.

"Tam. . . tam! Podívejte se!"

"Tentokráte to není pták skutečně letadlo," potvrzoval Dubail.

Podporučík se probral ze ztrnulosti a zamířil na bod dalekohledem.

"Ano, je to letadlo - a to letadlo Kuangovo," prohlásil za okamžik

pozorování.

Chtěl zavolati na Joliboise, aby zrychlil let, ale ten již také spatřil

letadlo a pustil na plno plyn.

"Tentokráte je opravdu máme," zvolal Dupaty, který nepřestával

sledovati nepřátelské letadlo. "Jejich letadlo se kymácí, každé chvíle

může nastati katastrofa."

Sotva dokončil, již Kuangovo letadlo přešlo do vývrtky a řítilo se k

zemi.

"Z posádky se nezachrání nikdo," pravil Jacques. Kuangovo letadlo

dopadlo k zemi v malé vzdálenosti od kraje pralesa. Jolibois zamířil

se svým letadlem také okamžitě k zemi, ale jak je známo, přistání

letadla nelze provésti rázem. Podporučík a skauti se dívali dolů,

vyklonivše se z letadla. Ze zříceného letadla vystupoval bílý kouř a

stoupal k obloze.

"Teď jsou v tom pěkně," pravil podporučík. "Nezabili-li se pádem,

teď uhoří...Takový osud jsem jim přece jen nepřál...Ne, ne, dostanou

se z katastrofy bez úrazu. Pohleďte...! Teď právě vyskočili z letadla a

utíkají k lesu...Dostihnou-li ho dříve, než přistaneme, nespatříme jich

již."

S výše skutečně bylo lze pozorovati dva muže - zdáli se jako dvě

krysy - kteří o překot běželi k lesu.

Když se Joliboisovi konečně podařilo přistát, obě postavy již

zmizely.

- 173 -

"Vždy se opozdíme o několik minut," pravil Dupaty a v jeho hlase

bylo znáti, jak velké zklamání to pro něho bylo. "Jsou však, ztraceni

tak jako tak, neboť se jim jistě nepodaří probíti se beze zbraní a

potravy až k nějaké osadě."

Všichni letci vystoupili z letadla.

Ve vzdálenosti asi sta metrů od nich dohořívaly zbytky Kuangova

letadla. Z trosek ještě občas vyšlehovaly plamenné jazyky.

"Co teď budeme dělat?" ptal se Jolibois. "Tak se mi zdá, že nám

nezbude než obrátit."

Dupaty zatřásl hlavou a neodpověděl. Uvažoval. Nebyl ještě

rozhodnut, zda se má vrátit, nebo se dát na pronásledování.

"Kdyby se bylo jednalo jen o pronásledování letadlem, pak jsme

nemusili letět také my s Rekem. Přece jsme nebyli posláni jen na

výlet."

"Máte pravdu, hochu," souhlasil podporučík. "Pustíme se za nimi, a

to hned! Vpřed!"

"A letadlo zde necháme?" ptal se Jacques.

"Já pak pro jistotu upravím motor tak, že nebude lze letadla použít.

Mohlo by se stát, že Kuang a jeho společník by se k němu dostali. Já

je upravím k letu za několik minut. Je to snadné, ale je třeba vědět

kde...Pokud jde o letadlo, můžeme být zcela bez starostí."

"Bylo by snad lepší, kdybychom nechali někoho u letadla," namítal

Jacques.

"Také jsem na to myslil, ale nechtěl jsem to navrhnout. Ten, kdo

zůstane u letadla, bude tak, jako kdybychom ho opustili. Nevíme, kam

nás pronásledování zanese. Jacques musí se mnou a psem.

Joliboise také nemohu postrádat. Musili by zde tedy zůstat' Dubail a

Piletto. Chcete tak učiniti, hoši?"

Dvojnásobné ano se ozvalo jako z jedněch úst.

"Dobře tedy! V letadle máte pušky a použijte jich bez soucitu, kdyby

se lupiči chtěli zmocniti letadla. A ostatní na pochod!"

Jolibois s Jacquesem se kvapně ozbrojili a opatřili zásobami. Ale tu

podporučík se rozhodl jinak.

"Přece jen bude lépe, zůstane-li tu s hochy Jolibois a půjdeme-li jen

já a Jacques. Tak bude nejen postaráno o stráž u etadla, ale i o jeho

dopravu zpět, kdybychom se snad nevrátili!"

Jolibois, ač nerad, uznal tento rozumný důvod a uložil svou pušku i

vak zpátky, do letadla.

"Hleďte se vrátiti dříve, než nastane noc!" volal ještě za

odcházejícími.

- 174 -

Podporučík a Jacques pomalu postupovali pralesem, který kladl

pochodu velké překážky. Rek kráčel před nimi s čenichem svěšeným

k zemi.

"Neujdou nám," navázal Dupaty rozhovor. "Ale musíme se míti na

pozoru. Pušek s sebou nemají, ale mohou mít revolvery. Proto,

nezvednou-li na výzvu ihned ruce, střelte bez váhání!"

"Ale jak je dopravíme do Saigonu, dostaneme-li je živé?"

zapochyboval Jacques. "Unese letadlo sedm osob?"

"Zcela snadno. Je to bombardovací letadlo, které je stavěno pro

celou tunu bomb kromě letce a pozorovatele."

Postupovali dále, když Rek se pojednou zastavil a vztyčil uši.

"Zaslechl jsem praskot lámaných větví," šeptal Jacques.

"Já též! Rychle za stromy a připravit pušky!"

Výzva nepřišla ani o chvíli pozdě. Mezi stromy se pojednou objevili

Kuang a anamitský pilot s revolvery v rukou. A hned také se kulka

zaryla do stromu, za kterým se kryl Dupaty.

Jacques s podporučíkem opětovali výstřely - a s lepším zdarem.

Kuangův pilot s výkřikem padl k zemi.

Kuang střílel stále, ale pojednou ustal a bylo slyšeti praskot větví.

"Nemá již nábojů, za ním!" zvolal Dupaty.

"Reku, chyť ho, trhej !"'Štval Jacques v běhu psa.

Pes se pustil za zločincem, dostihl ho několika skoky a zakousl se mu

do lýtka.

Kuang se bránil, ale nemohl se zbaviti psa. Když Rek něco chytil,

držel pevně.

"Nezmítej sebou zbytečně!" volal Dupaty a namířil na zločince

revolver.

"Konečně jsme se tedy zase sešli," dodal Jacques.

Kuang zlostí zrudl...Mocným trhnutím se mu podařilo zbaviti se psa,

ale již tu byl podporučík, který srazil zločince pěstí k zemi a spoutal

ho opaskem dříve, než se Kuang vzpamatoval.

Když se pak vraceli se zajatcem a přišli k tělu anamitského letce,

Dupaty se nad ně naklonil.

"Ten již zaplatil svůj dluh," pravil. "Pojďme!"

Netrvalo dlouho a dostali se z lesa na pláň. Překvapení Joliboisovo

a obou skautů, když spatřili zajatce, nelze popsati.

"Tak jste ho dostali? A nějak rychle," konečně ze sebe vypravil

Jolibois.

"Dostali, a už nám neuteče!" odpověděl Dupaty. "Druhý je mrtev."

"To se ještě pozná!" zahučel Kuang.

- 175 -

Vytáhli zajatce do letadla, kde podporučík ho ještě důkladněji

spoutal přes Kuangovy protesty a odvolávání se na lidskost.

"Jen si vzpomeňte, jak jste lidsky cítil se mnou!" nezdržel se

Jacques.

"Já se s kluky nebavím," dostalo se mu hrubě v odpověď. "A tebe

vidím dnes po prvé."

Podporučík nyní zajatce důkladně prohledal.

Kromě automatické pistole, jejíž zásobník byl prázdný a několika

drobností objevil podporučík list papíru, který byl nálezem velice

cenným.

"To se resident podiví, až dostane tohle do rukou," pravil Dupaty,

když prohlédl papír.

"Co to je?" ptal se Dubail.

"Seznam všech Kuangových spoluvinníků v Saigonu," odpověděl

podporučík. A je tam i jméno muže, kterého resident pokládá za

nejspolehlivějšího ze všech."

Letci se trochu posilnili ze zásob a pak se vydali na cestu. Spěchali

nyní, aby co nejdříve se dostali do Hanoi a odtud do Saigonu.

Za letu Jacques nepřestával pohledem střežiti Kuanga. Znal

zločincovu houževnatost a proto nedůvěřoval. A jeho bedlivost byla

na místě.Asi po dvou hodinách letu zpozoroval, že zločinci se

podařilo osvoboditi si pravou ruku z pout. Jacques to hned hlásil

podporučíkovi, který Kuanga spoutal pevněji a bezohledněji."

"Snad se mne nebojíte, že bych vás srazil i s letadlem k zemi?" ptal

se posměšně Kuang. "Smrti neujde stejně nikdo z vás, neboť moji

druzi mě pomstí!"

"Budou-li totiž ještě živi, než se dostaneme do Saigonu," stejně

ironicky odpověděl podporučík. "Jsem přesvědčen, že tam zatím

kuloIomety vykonaly pěkný kousek práce."

"Však také v Saigonu ještě nejsme," odpověděl Kuang.

Nikdo mu neodpověděl, ale zato nespouštěli se zločince oka. Když

nastala noc, byl vždy jeden z posádky určen, aby střídavě zajatce

střežil.

Dupaty počítal, že asi ve dvě hodiny v noci dorazí do Hanoi, ale

osud určil jinak... Bylo asi deset hodin, když motor začal vynechávati

a letadlo se prudce obrátilo k zemi.

Bylo to znamení vážné nehody, když se Jolibois rozhodl přistat tak

rychle v noci a v neznámé krajině.

Neviděli, kam se řítí. Nevěděl toho ani Jolibois, který poznal jen

tolik, že musí co nejrychleji k zemi, nemá-li letadlo ztratiti rychlost, což

- 176 -

se rovná pádu, ze kterého není záchrany.

A pak zaslechli již jen náraz, po kterém do loďky letadla

vstříklavoda. Padli do rýžového pole.

Kdo nezná čínské rýžové pole, ten si nemůže dobře představiti, co

to značí, musí li na nich nouzově přistati letadlo. Rýžová pole, stále

zavodňovaná, jsou obrovským bahništěm, ze kterého nedostane

letadlo ani nejsilnější motor. Má-li býti letadlo zachráněno, musí býti

rozebráno a po částech dopraveno na pevnější půdu.

"Nemohl jsem jinak," ozval se Jolibois.

Nikdo mu neodpověděl. Všichni chápali, jaké neštěstí je potkalo.

"Tohle nám ještě chybělo," teprve po chvíli pravil Dupaty. "My se

odtud dostaneme, ale letadlo zde zůstane...Hleďte, jak se zabořuje

stále hlouběji a hlouběji...Za chvíli voda již dostoupí až ke spodku

kabiny."

A do tohoto smutného zjišťování skutečnosti se ozval drsný smích:

"Řekl jsem přece, že ještě nejsme v Saigonu..."

"Ty mlč," obořil se na Kuanga Dupaty..."Nebo zapomenu, že

nejsem kat a proženu ti hlavu kulí!"

Kuang poznal, že podporučík mluví smrtelně vážně a ztichl.

Tak se konečně dostal k slovu Jolibois, který opakoval svou omluvu:

"Nemohl jsem jinak..."

"Nikdo ti nic nevyčítá," odpověděl mu podporučík. "Vím, že to byl

jediný způsob, jak zabrániti hroznému pádu. Horší by bylo, kdyby byl

býval pod námi les. Můžeme být rádi, že to dopadlo alespoň takto.

Musíme ovšem vyčkati v letadle až do rozednění. Pak uvidíme, co se

dá dělat."

Když se konečně rozbřesklo, letci se rozhlédli...Kolem nich byla

jediná, nesmírná bažina, protkná jen tu a tam úzkými stuhami

pěšinek, které slouží Anamitům jako přechody v jejich bahnitých

polích.

Nezbývalo než opustiti letadlo. Než však se tak stalo, již se kolem

letadla shromáždilo dosti Anamitů, kteří vycházejí časně za svou

prací do polí.

Kuang toho ihned využil a anamitsky je prosil o pomoc, tvrdě, že je

zajatcem lupičů. Zástup Anamitů se tvářil hrozivě.

Dupaty rozuměl i mluvil indočínsky, ale marně vysvětloval

domorodcům, že jsou francouzští vojíni, kteří odvádějí lupiče. Snad i

právě pro toto vysvětlení se Anamité tvářili ještě hrozivěji, takže

letcům nezbývalo, než pohroziti jim zbraní.

To působilo. Zástup se rozešel a Anamité se pustili do své práce,

- 177 -

nedbajíce již ani Kuanga, ani letců.

Brodíce se bahnem dostali se naši přátelé na úzkou pěšinku, po

které musili jíti husím pochodem. A po čtvrthodinné chůzi jejich nohy

konečně spočinuly na pevné půdě.

XIII.

HROZNÝ OBJEV

Aby se dostali do Hanoi, byli nuceni projíti třemi nebo čtyřmi

vesnicemi, kde Kuang mohl nalézti obránce. Odolají pak Dupaty a

jeho společníci útoku tlupy domorodců?

Šli celý den a Kuang, který již dávno si odvykl pochodům, vždyť se

vozil stále v autu, vlekl se již jen s obtíží vpřed. Jeho salonní botky ho

tlačily a při každém kroku se šklebil bolestí.

Pro něho to byl začátek křížové cesty.

A bylo správné, že konečně trpěl i on, jehož vinou trpělo tolik jiných.

Dupaty a jeho druhové málo dbali jeho nářků a strkali ho před sebou.

Zbavili ho původních pout a jen ruce mu svázali flanelovým pasem.

Když nastala noc, letci si rozprostřeli pokrývky na planině, kde je

noc zastihla, a ulehli.

Kuang se ochotně řídil jejich příkladem a jen žádal, aby ho zbavili

pout, aby si mohl zouti střevíce.

"To je zbytečné," odpověděl na jeho žádost Jolibois. "Mohl bys

nastydnout od nohou, a to znamená zlou rýmu..."

"Bídáku!" zabručel Kuang. "Však přijde i tvůj den."

"Snad přijde," nedal se Jolibois, "ale myslím, že ty se ho dočkáš

dříve. Zaslouženému trestu určitě neujdeš... Musím tě upozornit, že

dostaneš kuli do hlavy, jestliže se pokusíš o útěk. Rozuměl jsi?"

"Vím přece, že jsem mezi vrahy!"

"Ten darebák je tak drzý," stěžoval si Jolibois, "že nás prohlašuje za vrahy. Asi již zapomněl na své viny...Člověk by skoro řekl, že je to

beránek a ne lev!"

"Nevšímej si toho, co říká," odpověděl Dupaty, "a nech ho mluvit!

Vždyť stejně nebude mluvit dlouho. Je však jisté, že někdo z nás

musí bdít. Chceš převzít prvou hlídku ?"

"Ovšem."

"Vezmi si tedy pušku a měj oči otevřeny. Za dvě hodiny mě vzbuď a

po mně přijde na řadu Jacques."

- 178 -

"Rozumím...Spěte klidně, budu bdít."

Jolibois s puškou na rameni se jal přecházeti kolem ležení. Kráčel

tak vždy deset kroků vpřed a zase deset vzad. Nechtěl pustiti zajatce

s očí. Zdálo se sice, že Kuang spí, ale nebylo radno mu důvěřovat.

Asi za půl hodiny Jolibois usedl, ale hned zase povstal, neboť se

obával, že v sedě by se neubránil spánku.

Měsíc prorazil mraky, které jej dosud zakrývaly a zalil pláň bledým

světlem. Všude kolem bylo ticho a jen chvílemi slabý vánek zašustil v

bažinách. Pojednou se Joliboisovi zdálo, že v trávě spatřil temný,

pohybující se předmět.

Chvíli poslouchal a nechtěl probuditi hned druhy. Za chvíli však již

zřetelně rozeznával přicházející lidi.

Tu již neváhal a vzbudil všechny společníky, kteří vyskočili a chopili

se zbraní.

"Co se děje?" šeptem se ptal Dupaty.

"Pohleďte tam dolů, trochu vlevo!" vysvětloval Jolibois. "Nevidíte

lidi?"

"Skutečně, někdo sem jde!"

"Lehněte si, snad přejdou, aniž nás zpozorují."

Ač se vše událo za naprostého ticha, Kuang se přece probudil a

zaslechl vše.

Okamžitě se zvedl a jal se hlasitě volati:

"Lai, lai! Di, dunglai...Pomoc, pomoc! Pojďte rychle..."

Jolibois se vrhl na zločince a zabalil mu hlavu pokrývkou...Mužové

však zaslechli již volání, neboť jeden z nich odpověděl:

"Lai dé! Ai o day? Ka su gi? - Pomůžeme, kde jsi, co je?"

Kuang odpověď nezaslechl, ale dobře rozuměl Dupaty.

"Pozor!" varoval. "Napadnou nás. Jsou to Anamité." "Promluvíte-li s nimi...“, namítal Jolibois.

"Také jsem na to myslil, ale nesmíme jim vůbec dovolit, aby se

přiblížili."

Dupaty pronesl anamitsky někalik slov a blížící se zastavili.

"Co jste jim řekl?" ptal se Jolibois.

"Že je přivítáme výstřely, nepůjdou-li svou cestou."

"To je jistě zastrašilo."

"Myslím..."

Ale Kuangavi se zatím podařila zbaviti se pokrývky. Opět se vztyčil

a jal se volati ze všech sil...Tentokráte však v řeči, které Dupaty

nerozuměl. Mluvil patrně v nějakém dialektu, který byl zde běžný,

- 179 -

neboť mužové porozuměli a dali se do běhu směrem k ležení

Dupatyho.

Mužů bylo asi tucet, ale nebylo lze rozeznat, zda jsou ozbrojeni.

"Tím hůře pro ně," pravil podporučík. "Sami tomu chtějí. Palte!"

Všechny pušky promluvily. Ve skupině útočících kleslo několik lidí k

zemi. Ostatní uprchli.

"Ach, ach!" pravil Jolibois. "To ochladilo jejich horlivost."

"Neběží-li totiž pro pomoc," namítl podporučík.

"Tomu bych se divil. V nejbližším okolí není žádné vesnice."

Kuang vybuchl ve smích.

"Pušky vám nepomohou...jste ztraceni tak jako tak."

"A ty s námi," odpověděl Dupaty rozhodně. "Ty budeš mrtev dřív

než my."

"To není tak jisté."

Dupaty jen pokrčil rameny.

Letci nyní již nepomýšleli na spánek. Vždyť mohli být přepadeni

každé chvíle. Bděli až do rána, bedlivě poslouchajíce a zkoumajíce

každý šustot.

"Nejhorší pro nás bude," mínil Dupaty, "pobouří-li proti nám

obyvatele vesnic, kterými musíme projíti. Toho se nejvíc obávám,

neboť přepadu ve vesnici neodoláme."

"To lze snadno napraviti," odpověděl Jolibois prostoduše . . .

"Každou vesnici prostě obejdeme. Bude-li se k nám někdo blížiti,

spatříme ho již z dálky a budeme se moci brániti."

"To všechno je hezké," namítl Dupaty. "Ale stále ještě tu bude

možnost nočního přepadu."

"Bah! Tomu se již ubráníme, stejně jako dnes."

"Doufejme"! Ale jistě to bude zázrak, dostaneme-li našeho zajatce

až do Saigonu."

"Snad jste chtěl říci do Hanoi? Tam přece máme své letadlo."

"Bude-li ovšem opraveno, v což nedoufám."

"Tak nám půjčí jiné."

"To asi teprve nikoli. Letiště ztratilo již dvě nejlepší svá letadla při

našem podniku. Budou se střežiti, aby vydali v nebezpečí ještě jiné,

kterého mohou sami dobře potřebovati, kdyby se povstání rozšířilo i

na Hanoi. "

"Vyžádáme si tedy z Hanoi telefonicky aero ze Saigonu. Až

oznámíme, že jsme dostali Kuanga, jistě nám pošlou letadlo zcela

ochotně. Největší nesnází bude dostihnouti Hanoi ve zdraví a se

- 180 -

zajatcem. Kdybychom mohli jíti přímo, byli bychom tam brzy, ale

musíme obcházeti rýžová pole a teď dokonce i vesnice."

"Nu, snad přece vše dopadne dobře."

Když nastal den, dali se na pochod.

Kuang se však po krátké době pochodu zastavil a odmítal jíti dále,

tvrdě, že nemůže již ani vléci nohy.

"To je opravdu smutné...pro tebe," pravil Jolibois. "Půjde se ti

špatně."

Kuang padl na zem.

Věděl dobře, proč tak jedná. Nedaleko byla totiž vesnice, ze které asi

byli Anamité, které v noci žádal o pomoc.

"Zvedneš se nebo ne vyzýval Kuanga pilot.

Kuang neodpovídal.

Jolibois s Dupatym ho vzali pod pažemi, zvedli ho a vlekli kupředu.

Kuang sebou zmítal a bránil se, ale oba letci byli silní mužové. Byl

nucen volky nevolky posléze vykročiti, byv pobídnut ranou Joliboisovy

pěsti.

Za dvacet minut zpozoroval i Jolibois blízkou vesnici.

"Tamhle je vesnice!" hlásil.

"Všiml jsem si jí již," odpověděl podporučík. "Obejděme ji!"

"To půjde těžko. Podívejte se, že po obou jejích stranách jsou

rýžová pole. "

"To nám tedy ještě chybělo! Ale není vyhnutí. Půjdeme vesnicí,

staň se co staň!"

Nyní Kuanga nemuseli pobízeti ke kroku. Naopak ho musili zdržovat.

Kuang nechtěl jíti jen na místě, kde bylo lze odbočiti tak, že mohli

vesnici obejíti. Nyní to již nebylo možné a Kuang spěchal, aby již byl

mezi domorodci.

"Nebylo by prospěšné, aby Kuang mohl mluviti, neboť zná i nářečí

nám nesrozumitelná. Proto mu raději dejme roubík!"

Jolibois přešel nenápadně za Kuanga a rychle mu otočil kolem úst

flanelový pás.

Přicházeli již k prvým domům vesnice, která byla obývána Anamity

zaměstnanými na rýžových polích.

Když letci s Kuangem vešli do vesnice, na prazích domků se

objevili lidé.

"Jde to dobře..." pochvaloval si Jolibois. "Zde Kuang jistě nenajde

obránců."

"Buďme však přece jen na stráži."

Vesnice se skládala z dvou řad dřevěných domků, postavených

- 181 -

podlecesty. Velká budova, která asi sloužila za sýpku, zvedala se na

konci vesnice a zasahovala až i do cesty, která se zde značně úžila.

Naši přátelé byli nuceni jíti těsně podél sýpky, jejíž vrata byla

otevřená dokořán. Sotva je přešli, vrhli se zezadu na ně domorodci,

vyrvali jim Kuanga a prchli s ním. Vše bylo provedeno tak rychle, že

Dupaty a Jolibois se nemohli brániti. Pokud šlo o skauty, ti šli vpředu

a vůbec o ničem ani nevěděli. Obrátili se teprve tehdy, když zaslechli

za sebou volání podporučíkovo.

Rychle běželi zpět i s Rekem... Ale v té chvíli se vrata sýpky

zavřela.

"Ach, ti ničemové!" volal Dupaty.

Jolibois jediným nárazem vyvrátil vrata a vnikl do sýpky s ručnicí

přpravenou k výstřelu.

Nespatřili však již nikoho.

"Musím přiznati, že je to dobře sehráno," pravil Jolibois. "Ti žlutí

chlapíci nepostrádají rozumu a vtipu. Ale Kuanga objevím, kdybych je

měl postříleti jednoho po druhém."

"Ano, musíme ho najíti," souhlasil podporučík. "I kdybychom zde

měli nechat vlastní kůži."

Všichni vešli do sýpky. Sýpka byla přeplněna pytli nastavěnými

jeden na druhý a jen úzké uličky byly mezi nimi volné.

"Hledej, hledej!" pobízel Jacques Reka.

Pes pobíhal s místa na místo, ale nenacházel stopy. Posléze se

zastavil před malou, nenápadnou brankou a začal na ni škrabat.

"Tudy, tudy..." volal Jacques.

Branka nebyla příliš pevná a byla vyražena bez námahy. Vedla ze

sýpky ven. Nedaleko byl malý lesík. Domnívali se, že pes zamíří k

tomuto lesu, ale klamali se. Rek obešel sýpku a dal se cestou do

vesnice. Konečně se zastavil před sešlým domkem, jehož střecha

byla z velké části rozbořená.

"Je jistě zde, Rek se nemýli," pravil Jacques.

Jolibois zaklepal na dveře domku. Dveře se otevřely a objevil se starý

domorodec.

"Co si přejete?" ptal se.

"Skrýváš zločince ve své chatě," pravil podporučík.

"Proč bych měl někoho skrývat?"

"Nehraj si na hloupého. Víš dobře, co tím míním."

"Ne...nerozumím."

Všichni vstoupili do chaty. Rek byl čím dále tím útočnější. Nebylo

pochyby, že uprchlík zde někde byl. Jali se prohledávati chatu i její

- 182 -

dvorek.

Pojednou Piletto divoce vzkřikl...Kolem krku se mu ovinul provaz,

kterým domorodci, skrytí na schodišti, vrhli po letcích jako lasem.

Jolibois vystřelil, Dupaty též. Dva Anamité padli. Ostatní zmizeli

rázem, jako by se pod nimi otevřelo propadliště.

Vysvobodili Piletta, který se již dusil, neboť provaz byl na schodišti

připevněn k trámu a nohy hochovy se sotva dotýkaly země.

Rek zmizel. Brzy se však objevil a jal se zuřivě na jednom místě

hrabati zem.

Dupaty a Jolibois šli ke psu.

"Pohleďte," zvolal Jolibois. "Jsou tam dole...Hleďte, zde pod námi je padák."

"Otevřeme jej," pravil podporučík.

Všichni se sklonili, ale dvířka odolávala jejich spojenému úsilí. Mohli

je otevříti teprve tehdy, když se jim podařilo vyštípnouti je u jednohob

rohu. Pes se vrhl do díry, v níž se matně rýsovaly schody.

Letci chvíli váhali sestoupiti za Rekem...Jacques vytáhl z kapsy

elektrickou svítilnu a osvítil schody... Viděli Reka pobíhajícího po nich

nahoru a dolů a očichávajícího půdu.

"Sestupme," velel Dupaty. "Poklop je rozbit a nebudou nás proto

moci uzavřít."

A zmizel prvý v otvoru. Ostatní ho následovali. Dole zjistili, že jsou

ve sklepě, v jakém se suší rýže. Prohledali celý sklep, ale nenašli

nikoho.

"Jsou ve druhém sklepě za těmito dveřmi," pravil Jacques, ukazuje

na dvířka, která dosud ušla jejich pozornosti.

Dali se do vylamování těchto dveří, když se nad nimi ozvaly tupé

údery...Rychle vystoupili po schodech, ale nemohli dále. Anamité

zakryli otvor prkny, která nyní zatěžovali těžkými kameny...Nebylo lze

prkny ani pohnouti. Marně se Jolibois opíral zády o poklop ze všech

sil...

"Darebáci!" zvolal Dupaty. "Vlákali nás do léčky."

Dupaty se skauty přispěli Joliboisovi svými silami, ale vše to

nestačilo...

"Tudy se ven nedostaneme," pravil podporučík. "Muži, kteří nás zde

uzavřeli, musili se dostati ven dveřmi, které jsme viděli dole ve

sklepě. Ty musíme vyrazit...! Pojďme!"

Znova sestoupili a za slabého svitu dohasínající elektrické

svítilničky se pustili do dveří. Dveře byly pevné a odolávaly, neboť

byly zapuštěny do žulových veřejí a s druhé strany byly asi upevněny

- 183 -

železnými závorami.

"Dostali jsme se do opravdové pasti," pravil podporučík.

"Ano, ale dostaneme se také z ní," neztrácel důvěru v sebe Jolibois.

"To nebude tak snadné."

"Uvidíme...Sviťte mi někdo!"

Hmatal po dveřích a brzy ucítil pod prsty ploché hlavy čtyř hřebíků.

Tyto hřebíky asi držely závory na druhé straně.

"Trpělivost!" pravil..."Uvidíte."

Chopil se pušky a třikrát vystřelil. Slyšeli, jak kulky narazily na druhé

straně o kov. A již také závory padly na zem.

Dveře však přece ještě odolávaly spojeným silám všech.

Jolibois spatřil na zemi trám, kterého domorodci asi užívali jako

páky. Chopil se ho a pravil:

"Pomozte mi! Použijeme trámu jako berana. Nevyrazíme-li ani tak

dveře, pak se již opravdu nedá nic dělat. Pozor! Jedna...dvě...tři!"

Prudký náraz otřásl dveřmi...

"Znova!" pobízel Jolibois. "Půjde to...! Jeden... dva... tři...!"

Po druhém nárazu dveře zapraskaly a vypadly ze závěsů. Za nimi

bylo viděti kamenné schodiště.

"Tak to šlo přece!" zvolal Jolibois. "Ale co to stálo potu!"

Nyní mohli snadno vyjíti ze sklepa na schůdky.

"Chtěl bych vědět, co se nám postaví do cesty nyní?" pravil Dupaty.

"Budou-li to zase nějaké dveře, vrátíme se pro berana," rozhodl

otázku prostě Jolibois.

Prošli schodištěm a dostali se k dřevěné mříži. Otevřela se, když do

ní strčili. Nebyla zavřená. Vyšli do ulice, jen několik metrů nad

sýpkou.

Jolibois hluboce vdechoval:

"Jak je příjemný ten čerstvý vzduch. Ve sklepě se člověk skoro

dusil. A ta vůně...! Teď půjde jen o to, najíti co nejdříve pana

Kuanga.Ten ničema si jistě myslí, že je zcela bezpečen a brzy zjistí

svůj omyl. Musí býti v některém z domů. Rek nám pomůže ho najít."

Rek se však stále točil na jediném místě. Očichával zem, ale

nemohl se rozhodnout, na kterou stranu se dát.

"Hm, tohle je nějak divné," pravil Jacques. "Zdá se, že Rek nemůže

najít stopu."

"Však on ji najde," ujišťoval Jolibois.

Rek však jen štěkal, díval se na svého pána, ale nehýbal se s

místa. Za okamžik se Dupaty rozhodl, že se dají do hledání sami.

Vykročili.. . Rek proti svému zvyku neběžel před nimi, nýbrž

- 184 -

zůstával u svého pána.

Podporučík si všiml domorodce, sedícího před domkem. Přistoupil k

němu a položil

mu ruku na rameno:

"Kde je náš zajatec?"

"Nevím," odpověděl Anamita.

Z domku vystoupil hoch asi sedmiletý. Dupaty ho oslovil. Hoch se

na něho díval vyděšenýma očima. Jistě něco věděl, neboť se

nepřestával ohlížeti na Anamitu, jako by žádal o dovolení, aby směl

promluvit.

"Nuže, odbudeme to zkrátka," pravil pojednou Dupaty, vytahuje

zpouzdra revolver. "Buď mi řekneš, co víš, nebo dostaneš kuli do

hlavy. Rozhodni se!"

Hrozba na domorodce nepůsobila, ale zato tím více na chlapce,

který se bálo otce.

S tím podporučík právě počítal.

"Tam je! Tam!" vzkřikl chlapec a ukazoval na dům, který se zdál býti

neobývaným.

Letci se vrhli proti dveřím onoho domu, snadno je vyvrátili a octli se

přímo u skupiny čtyř mužů, kteří stáli nad dřevěnou bednou, do jaké

se obyčejně ukládá obilí nebo mouka.

Jolibois a Dupaty odstrčili domorodce a pozvedli víko truhly. Kuang

byl v truhle.

"Konečně tě tedy zase máme!" zvolal Dupaty. "Trvalo to sice chvíli,

ale přesvědčil ses, že nám neunikneš..."

Muži, kteří prve byli u truhly, zatím zmizeli.

"Tak vzhůru!" pobízel podporučík Kuanga. "Přece tu nechceš

zůstat, když víš, jak netrpělivě jsi očekáván v Saigonu."

Kuang se poslušně zvedl a pravil:.

"Čekají na mne v Saigonu, ale nedočkají se."

Rek, který banditu poznal, pozorně ho očichával. Z Kuanga totiž

vycházela aromatická vůně, něco tak mezi valeriánem a dymiánem.

"Teď chápu, proč ho pes nemohl vystopovat," zvolal Jolibois. "Je to

ale lišák! Natřel se nějakou voňavou mastí. Bylo to opravdu chytré.

Nevím, zda bych přišel sám na takový nápad."

"Teď však na cestu," dodal Dupa y.

Postoupil ke dveřím... a hned ucouvl... Před domkem byl velký

zástup mužů a se všech stran se sem sbíhali lidé.

"Tohle může být divoké!" pravil podporučík. "Máte všichni ještě dost

nábojů?"

- 185 -

"Ano," odpověděli skauti.

"A já mám ještě dvě plné nábojnice," hlásil Jolibois.

"Dobře...Uvidíme, co se dá dělat."

A Dupaty jasným hlasem volal k Anamitům:

"Vzdalte se...! Nechte nás odejít...! Jinak budeme nuceni střílet!"

Hrozný křik mu byl odpovědí. Ze zástupu vyletěl kámen, který trefil

podporučíka do čela. Dupaty zakolísal pod nárazem, ale hned se

zase vzchopil. Nové kameny dopadly a nezasáhly. Jen jeden lehce

zavadil o ucho pilotovo.

"Je na čase, abychom jim poskytli utišující lék," pravil Jolibois.

"Když nechtějí rozumět slovům, snad porozumějí výstřelům..."

"Ano," souhlasil Dupaty. "Ale šetřme náboji."

Oba vojíni i tři skauti se skryli za dveřmi i pod oknem a připravili si

pušky k výstřelu.

Podporučík však nedal dosud povel k palbě. Stále ještě doufal, že

jejich rozhodný postoj zastraší nepřítele. Ale domorodci, jsouce

podněcováni mužem, který zřejmě nebyl jedním z nich, vrhli se proti

domku.

Kuang, který již

viděl svou záchranu uskutečněnou, jal se volati. Dveře zapraskaly

pod náporem mnohých. A mezi veřejemi se objevily žluté tváře.

"Pal!" velel podporučík.

Všichni vystřelili rázem. Podporučík si vzal na mušku onoho

podněcovatele. Muž padl a zástup se rozprchl.

"Vidíš, že přece jen půjdeš do Saigonu," neodpustil si Jolibois

poznámku na účet Kuangův.

"Ještě tam nejsme," klidně mu odpověděl Kuang. "Do Saigonu je

daleká cesta a na ní všude jsou moji dobří přátelé."

"Tvoji přátelé nedokáží, aby tě osvobodili. Víš přece, co jsme ti

slíbili pro případ, že bychom byli nuceni ustoupiti před přesilou."

Kuang se jen zlomyslně usmál a neodpověděl.

Ve vesnici byl nyní již úplný klid.

Domorodci zmizeli. Kde byli? Bezpochyby uzavřeni ve svých

domcích. Asi již pochopili, že by bylo zbytečné dát se zabít pro

muže, kterého neznali a který jim byl jen označen jako spasitel

žlutých.

Bylo skoro jisté, že se teď dostanou do Hanoi bez překážek.

"Pojďme!" velel Dupaty. "A pojďme rychle!"

Jolibois uchopil Kuanga za límec a bez okolků ho strkal před sebou.

Rek byl již dávno na ulici.

Ulice byla pustá. Jen uprostřed ní ležela mrtvola muže v čínském

- 186 -

oděvu. Jacques neodolal, aby se nesklonil k muži, kterého

podporučík zastřelil.

"Běloch! Je to běloch!" zvolal překvapeně.

"Tomu se nedivím," odpověděl mu Dupaty. "Kdyby nebylo bílých

štváčů, byl by zde všude klid. Domorodci by žili po svém způsobu a

nechtěli by bojovat o jakousi pomyslnou svobodu, které ve

skutečnosti mají mnohem více, než kterýkoli Evropan. Chtějí-li,

pracují, a nechtějí-li, uživí se i bez práce. Ti, kdož je podněcují, nečiní

tak pro dobro jejich, jako pro svou kapsu, do které plynou z

neznámých pramenů tučné odměny za jejich »práci«. Jsem rád, že

naši srážku odnesl jen tento štváč, ač ve válce. . ."

Kulka hvízdla podporučíkovi kolem ucha.

Podporučík viděl muže, který vystřelil, také tentokráte Číňana.

Oplatil ránu výstřelem z revolveru a trefil střelce přímo do středu čela.

"Nedal bych za to nic, že i to byl falešný Číňan," pravil podporučík.

"Teď však již rychle pryč."

Kdo však nemínil jíti pryč, byl Kuang. Zastřelený byl asi jeho

poslední nadějí, a proto Kuang se nyní položil na zem. Nepřímo tím

potyrdil Dupatyovo mínění o falešném Číňanu. Ať již to byl běloch

nebo Číňan, jisté bylo, že to byl placený rozsevač nepokojů.

Na koho však neplatila umíněnost, byl Jolibois. S klidem vyňal

revolver a ještě klidněji pravil:

"Podporučíku, teď přece uznáte, že bude nejlépe, když se toho

darebáka zbavíme krátkou cestou. Odsouzen k smrti je tak jako tak a

alespoň uspořím práci katovi."

Tato lest pomohla. Kuang rychle vyskočil a nijak již nezdržoval

ostatní v pochodu.

Jen čas od času pohlédl zlostně na pilota. Kdyby jeho zrak byl

dýkou, pak Jolibois by byl jistě okamžitě mrtev.

Vyšli z vesnice na planinu, zprvu suchou, ale čím dál tím mokřejší.

"Jen abychom se zas nedostali do nějakého bahna," projevil obavu

Jolibois.

"Snad je to zas nějaké rýžové pole."

"Ne, rýžoviště to není," odpověděl Dupaty. "Ta vlhkost pochází asi

od nějakého vodního toku, který se rozlilpo posledních deštích."

Podporučík se neklamal. Brzy spatřili řeku, která se vinula planinou

a rozlévala se z původního úzkého koryta do šíře několika desítek

metrů.

Byla to překážka se kterou nepočítali. A musili přes řeku, chtěli-li se

- 187 -

dostati do Hanoi.

"Safra, safra, to je hloupé!" povzdychl si Jolibois. "Nenajdeme-li

nějaký brod, budeme musit plovat."

"Snad tu bude někde most," namítl Dubail.

"Což o most, těch tu je dost, či spíše bylo," odpověděl podporučík.

"Nesmíme si představovat most podle evropského pojmu. Několik

poražených klád přes řeku a most je hotov. Ale povodeň takové

mosty již jistě dávno odnesla."

I tentokráte měl podporučík pravdu.

Šli asi půl hodiny podél břehu řeky, když konečně objevili most,

nebo lépe řečeno jeho zbytek. Jen u břehu bylo několik vespolek

spojených klád.

"Toho jsem se bál," pravil Jolibois. "Zmáčení nás nemine!"

"Snad přece mine," odpověděl mu Dupaty. "Jak se tak dívám na ten

zbytek, zdá se mi, že by to byl výborný vor, který by nás unesl

všechny. Dejme se do práce."

Zbytek mostu však držel pevně v zemi. Bylo třeba tři čtvrtí hodiny

perné práce, než zbytek uvolnili. Pak nasedli na improvisovaný vor a

tyčemi jej dostali do proudu velmi prudkého.

Dalo jim mnoho práce, než se dostali ke druhému břehu, ale nikoli

ještě na druhý břeh. Vor totiž narazil na dno řeky ve vzdálenosti

dvaceti metrů od pevné půdy.

"Přece jen to bude koupel," trpce pravil Jolibois. "Mne obyčejně

tušení neklame."

Bylo to však něco horšího než koupel, něco, co ani Joliboisovi

neřeklo jeho tušení. Jakmile totiž sestoupili s voru, zapadli až po

kolena do hustého bahna, které svíralo nohy jako železná pouta. Jen

s nesmírnou námahou a vzájemně si pomáhajíce, se konečně dostali

na pevnou půdu. Jolibois měl nejtěžší práci, neboť měl na starosti

Kuanga, ale přece jen on to byl, kdo se prvý dotkl nohou pevné půdy

- či doopravdy to nebyl on, nýbrž Kuang, kterého Jolibois postrkoval

před sebou. Ale Jolibois následoval hned za ním, dříve než tak

dokázal podporučík nebo některý ze skautů.

"Tak konečně bychom tedy zde byli!" zvolal pilot radostně. "Je to

prvá a poslední řeka na naší cestě do Hanoi, takže teď už se

nemusíme bát leč nějakého toho bahniska, kterým se musíme

vyhnouti."

Vyhnouti se bahniskům se sice snadno řeklo, ale těžko vykonalo.

Naši přátelé do nich často znenadání zapadali. Dostali se sice vždy

zase z nich, ale v jakém stavu. Bláto se jim nalepilo na nohy a

- 188 -

nohavice, a drželo jako nejlepší ševcovský lep. Stále je oškrabovali,

aby hned se jim zase nalepilo jiné.

Konečně se dostali na písečnou půdu, kde však se jim

nepostupovalo o mnoho lépe.

Když se na krajinu snášel soumrak, utábořili se v roklině, kterou

dříve prohledali. Nenalezli v ní nic podezřelého.

Jolibois se přihlásil o prvou hlídku a ostatní se zavinuli do pokrývek.

Byli zmoženi útrapami dne a okamžitě usnuli. I Kuang spal, nebo se

tak tvářil. Jolibois ho nespouštěl s očí. Kolem bylo nerušene ticho, až

bolestné ticho rozsáhlých asijských pustin.

Jolibois však již věděl, že nesmí takovému tichu příliš důvěřovat.

Napínal proto sluch a pojednou se mu zdálo, že slyší šustění písku.

Pohlédl na Reka, ale ten tiše spal.

Šustění však pokračovalo a zesilovalo se. Rek se probudil a počal

jeviti nepokoj.

A pojednou vyskočil a zmizel v témnotách.

Jolibois vytrhl revolver z pouzdra a jal se buditi své druhy.

"Co se děje? ptal se Dupaty.

"Nevím," odpověděl Jolibois."Myslím však, že se k nám někdo blíží.

Rek je již venku."

Kuang povstal.

"Lehni si!" nařizoval mu Jolibois.

Poněvadž pak Kuang neuposlechl, Jolibois ho prostě srazil k zemi.

V té chvíli se vrátil Rek a nesl v tlamě nočního rušitele, který sebou

ještě zmítal.

Byl to obrovský stepní zajíc. Jolibois ho vzal psovi a jednou ranou

za uši ho dobil.

"Nu, tenhle nepřítel nám přichází docela vhod," pravil se smíchem.

"Již jsem si lámal hlavu otázkou, co bude k snídani a Rek ji krátce

rozluštil. Opravdu hodný, rozumný psík. Ze zajíce bude prima

pečínka. Ale teď zas spěte!"

"Myslím, že teď je na mně řada hlídat," namítl Dupaty.

"Co vás to napadá, podporučíku! Vždyť držím hlídku teprve tři čtvrti

hodiny. Až bude na vás řada, tak vás probudím."

Podporučík nenaléhal a nepřesvědčil se pohledem na hodinky, jak

to s tou čtvrthodinou vlastně vypadá. Příčina, proč Jolibois chtěl

zůstati na hlídce byla ta, že za chvíli vyjde měsíc. Chtěl při jeho svitu

stáhnouti a vykuchati zajíce.

Tato práce se však protáhla až do chvíle, kdy červánky oslabily svit

měsíce. Jolibois vzhlédl nyní od práce a spatřil v dálce dvě vozidla.

- 189 -

Byly to domorodé vozy, řečené "tilba", tažené mulami.

Zároveň s pilotem spatřil vozy podporučík, který se s úsvitem

probudil.

"Proč jsi mě nevzbudil? A co je to tamhle?"

"Vozy...a jedou sem k nám!"

"Snad zase nějací nepřátelé."

"S těmi si již poradíme...Přiznám se vám, že bych byl rád, kdyby to

byli skutečně nepřátelé..."

"Jsi blázen?"

"Ne...Vím co říkám. Jestliže se ti chlapi do nás dají, seženeme je s

vozů a zmocníme se jich sami. Nevím, zda i vám, ale mně stálá

chůze pěšky už leze z krku. Takový pěkný vozíček, to by přece bylo

něco!"

"Dobrý nápad by to byl. Ale spíše to budou pokojní cestující."

Tilby se přiblížily asi na čtyřicet metrů. Tu začal Kuang volati.

Domorodci zastavili, seskákali s vozů a běželi k ležení.

Dupaty se podíval na Joliboise.

"Tak tedy přece. Vypravili se, aby osvobodili Kuanga. Je jich asi

dvacet, a proto se na nás tak ženou."

"Někteří mají dokonce pušky."

"Ale neumějí s nimi zacházet. Ostatně nesmíme čekat, až se

dostanou příliš blízko. Miřte na ty, kteří mají pušky!"

Anamité se zastavili a oni čtyři, kteří měli pušky, vystřelili. Kulky

však hvízdaly vysoko nad našimi přáteli.

A teď se ozvala odpověď. Oni muži s puškami padli a ostatní

uprchli, zanechavše vozy osudu. Pravděpodobně se pro ně chtěli

vrátiti až nebezpečí pomine. Ale Jolibois se již zatím jednoho vozu

zmocnil a u druhého přeřezal postroje mul. Naložili Kuanga do vozu,

nasedli a jeli.

Jolibois řídil muly, které byly zcela krotké a poslušné.

"Lepšího nás nic nemohlo potkat," pochvaloval si. "Teď již můžeme

býti jisti, že pozítří večer budeme v Hanoi.

Jolibois se těšil příliš záhy. Postupovaly-li muly rychle na rovině,

jízda se o mnoho zmírnila, když se vůz dostal na neschůdnější půdu.

Místo aby postupovaly bez ohledu na překážky, vždy předem

vyzkoušely místo, kam měly vstoupiti. Jol bois se snažil přiměti je k

rychlejší jízdě, ale muly se nemínily vzdát své opatrnosti.

"Hrozná zvířata!" klel Jolibois. "Člověk by řekl, že jsou to tahouni z nějakého pohřebního ústavu... Tvrdohlavějších tvorů jsem dosud

neviděl..."

- 190 -

"Jen trpělivost," nabádal podporučík. "Až se dostaneme na rovnější

půdu, dají se samy do klusu. Zde by to také nemělo významu. Ještě

bychom se někde vyklopili."

"To je možné, ale pěšky bychom postupovali rychleji."

"Nic přece nebrání, abys šel pěšky," smál se Dupaty.

"To zas neudělám. Jsem pamětliv rady své babičky, která říkávala,

že je lepší špatně se vézt, než jít pěkně pěšky..."

Nerovnost půdy bránila ještě asi dvě hodiny v rychlejším postupu.

Pak se půda vyrovnala a muly přešly do klusu.

"Tak konečně!" radostně zvolal Jolibois. "Snad se přece jen

dostaneme do Hanoi zítra."

"V to nedoufej. Víš, jak máme ještě daleko?"

"Jak bych to mohl vědět, když zdejší silniční správa neuznává za

vhodné postavit na cestách milníky."

"Toho se zde také ještě dlouho nedočkáš... Ale pozor! Proti nám

jedou nějací lidé."

"Není jich mnoho a nejsou to Anamité," namítl Jolibois. "Těch se

nemusíme bát."

"Kdoví. Opatrnost neškodí."

Mužové, jichž bylo celkem osm, nebyli skutečně Anamity a

neprojevovali nepřátelských úmyslů. Když se však dostali těsně k

vozu, dva z nich se zavěsili na uzdy mul a ostatní se snažili vzíti vůz

útokem.

Podporučík však byl připraven. Výstřelem z revolveru srazil

prvního, který se vyšvihl na vůz.

To působilo - ale jinak, než se domnívali. Oni dva na uzdách nejen

nepustili, ale ostatní se ukryli pod vozem.

"Nezbývá, než abychom seskočili," pravil Dupaty tiše. "Seskočím na

jednu stranu a Jacques na druhou. Samozřejmě s revolvery.

Připravte se, teď !"

Podporučík i skaut skočili zároveň a ve skoku se obrátili tak, že při

dopadu na zem byli již obráceni čelem k vozu.

Lupiči nyní viděli, že jsou ztraceni a prosili o milost.

"Proč jste nás napadli?" vyslýchal je podporučík.

"Máme hlad. Již den jsme nejedli. Dejte nám něco k jídlu!"

"Máme sami málo. Hleďte, at jste pryč. Kdo se otočí, dostane kuli!"

Lupiči se rozběhli a Jolibois pobídl muly, když podporučík s

Jacquesem vyskočili na vůz. Cesta byla rovná a muly se daly do

ostrého klusu.

Jeli tak asi dvě hodiny. Slunce vystoupilo k nadhlavníku a žár se

- 191 -

stával nesnesitelným.

"Až se dostaneme tam k tomu bambusovému lesíku, který je trochu

vpravo od cesty, odpočineme si," pravil Dupaty.

"Však už jsem se chtěl ptát, kdy zastavíme," pravil Jolibois. "Nebyl

bych proti další jízdě, ale žaludek protestuje. Nutí vzpomínat na toho

zajíce,kterého jsem tak pěkně stáhl a neměl již kdy upéci."

"Také jsem si vzpomněl na naši kořist," přiznával se podporučík. "A

proto se zastavíme."

Jolibois pobídl muly a za chvíli již se vůz zastavil před skupinou

bambusů.

"Rychle dolů, hoši, a přineste nějaké palivo," nařizoval Jolibois

vesele skautům.

Jacques, Dubail a Piletto bez meškání vnikli do bambusového

houští, kde sbírali suché dříví a trhali vyschlou trávu na podpal. Když

nasbírali dosti, vrátili se k vozu, kde Jolibois zatím již připravil

primitivníohniště. Z přinesených větví bambusu utvořil rožeň, napíchl

na něj zajíce a za chvíli již vůně pečeně naplnila vzduch. Obě muly se

klidně pásly nedaleko.

Spoutaný Kuang ležel ve stínu stromů a u něho seděl Dupaty,

pokuřující cigaretu.

"Poslouchejte, podporučíku," oslovil Kuang svého strážce, "zakazují

vám snad vaše předpisy, abyste mi dal cigaretu?"

Podporučík neodpověděl a jen pokrčil rameny. Kuang však naléhal.

"Nejde tak o cigaretu, jako o to, že bys chtěl, abych ti rozvázal

ruce.O takových nápadech jsem četl již jako chlapec v dobrodružných

románech."

"Tak mě tedy necháte umřít také hladem?" ironicky se ptal Kuang.

"To ne, ale budeme tě krmit!" odpověděl podporučík a odvrátil se,

dávaje zajatci na srozuměnou, že již mu nebude odpovídat.

Vůně pečeně zesilovala. Rek ležel nedaleko ohně a olizoval se v

blahých předtuchách.

Pojednou bylo ticho přerušeno podivným výkřikem, vycházejícím

z bambusového houští.

"Co to bylo?" ptal se Jolibois.

Všichni napínali sluch, ale výkřik se již neopakoval.

"Vypadalo to, jako by tam někdo stenal," pravil Jacques.

"Ano, ale může to býti také nějaké zvíře...Jsou zvířata, která tak

křičí," odpověděl Dupaty.

Čekali několik vteřin a zvuk se ozval opět.

"Teď bych řekl, že to bylo lidské zastenání," pravil Jolibois. "Není-li

- 192 -

to ovšem nějaká léčka!"

"Ani bych nemyslil," odpověděl podporučík. "A ostatně učiníme

důkladné opatření k ochraně zajatcově. Ty zůstaneš zde u něho a

my, to jest já, Jacques a Dubail půjdeme se podívat, co to je. Piletto

zatím s puškou v ruce bude střežit příchod k lesíku, abys nemohl býti

překvapen. "

Piletto nastoupil svou stráž a Dupaty s oběma zbylými skauty vešli

do lesa.

Nebyl to příliš rozsáhlý les, tedy nikoli prales, ale byla v něm místa,

kde byl tak hustý, že naši přátelé si jím musili prosekávati cestu, což

je nemálo zdržovalo.

"Je podezřelé," pravil po chvíli podporučík, "že teď již neslyšíme

nic...Šálily nás snad smysly?...To přece není možné...Ale hlas se zdál

být tak blízko. Budeme ještě chvíli postupovat a vrátíme se, jestliže

do čtvrt hodiny něco neobjevíme."

Sotva pronesl tato slova, když nářek se ozval znova. Tentokráte již

nebylo lze pochybovat, že je to lidský hlas.

"Tudy!" pravil podporučík."

Za pomoci skautů prorazil si cestu houštinou na malou mýtinu...

Zprvu neviděli nic, ale pak, když jejich zraky zamířily k zemi, spatřili

lidskou hlavu, ležící na písku.

XlV.

PŘES POSLEDNÍ PŘEKÁŽKY

Dupaty a oba skauti se zastavili a v němém údivu pohlíželi na onu

lidskou hlavu. V jejím obličeji byl tak podivně bolestný výraz a zdálo

se, že její oči se pohybují a že její rty šeptají nehlasná slova. Všichni

tři zprvu shodně byli přesvědčeni, že jsou hříčkou přeludu.

Pak ale zaslechli zřetelný sten, vycházející ze rtů oné domněle

uťaté hlavy. Podporučík přistoupil k hlavě a sklonil se k ní. Slyšel nyní

zřetelně slabá slova:

"Vysvoboďte mě!... ach, jak trpím!"

Teprve nyní Dupaty pochopil, že nejde o uťatou hlavu, nýbrž o

člověka, který byl za živa pohřben.

Jen hlava nešťastníkova se vynořovala ze země...Podporučík již

slyšel vyprávěti o hrozných způsobech mučení, kterého používají

Číňané a domorodci, ale dosud se osobně nepřesvědčil, co je na

- 193 -

těchto pověstech pravdy. Teprve teď měl před sebou důkaz, že na

světě jsou tak krutí lidé, kteří skutečně používají podobného způsobu

muk.

Naši přátelé, nikoli bez nesnází a značné námahy, odhrabali zem

kolem nešťastníkova těla. Dalo jim to však celou půlhodinu práce.

Pak teprve vytáhli nešťastníka, který byl pevně spoután, zbavili ho

pout a položili na trávu.

Dýchal těžce, nebot jeho prsa byla v zemi svírána strašným tlakem.

Jistě by byl nežil déle než dvě hodiny, kdyby nebyl osvobozen ze

svého hrobu. Tak byl zesláblý.

Nešťastník se díval na své zachránce očima, ve kterých se tkvěl

ještě odlesk přestálého děsu. Byl to běloch, Francouz...Jak se sem

dostal?

Proč mu byl domorodci určen tak hrozný trest?

"Kdo jste?" ptal se ho Dupaty.

"Byl jsem ředitelem dolů na měď u Han-hanai...Několik domorodců

se mi chtělo pomstít, zmocnili se mne a zde mě zakopali do

jámy...Musím vám říci..."

Tolik slov však bylo pro nešťastníka příliš. Místo pokračování v

rozmluvě pojednou vydechl a omdlel.

"Odnesme ho," pravil podporučík.

Jacques a Dubail nařezali bambusů a v krátké chvíli zhotovili nosítka,

na která položili nešťastníka a dali se s ním na zpáteční pochod,

sledováni jsouce Rekem.

Můžeme si snadno představiti úděs Joliboisův a Pil etův, když viděli

přátele se vraceti s nosítky a s lidskou postavou ležící na nich.

"Ale vždyť ten člověk je mrtev!" pravil Jolibois.

"Ne, jen v bezvědomí, ale do smrti neměl daleko," odpověděl

podporučík a pak vyprávěl o mukách, kterým nešťastníka podrobili

domorodci.

"Na něco takového jsi nepřišel ani ty, viď?" obrátil se podporučík na

Kuanga.

Kuang neodpověděl. Nepřestával však pozorovati nešťastníka. Znal

ho snad? Nebylo by to nic divného, neboť se zdálo, že Kuang měl

spojení s lidmi po celé Indočíně a všemi byl pokládán za čestného a

úspěšného obchodníka.

Pak usedli všichni kolem ohně a pustili se do jídla. Kuangovi se

také dostalo přiměřeného dílu, ale byl skutečně nakrmen Joliboisem.

- 194 -

"A teď by byl čas k odjezdu," nařizoval po jídle Dupaty. "Ve stínu se sice pěkně odpočívá, ale Hanoi je ještě daleko. Nuže, do vozu!"

Pozvedli nešťastníka, který se dosud neprobral k vědomí, naložili

ho do vozu a pak Jolibois, který byl stejně dobrým řidičem potahu

jako pilotem letadla, pobídl muly.

Asi po hodině jízdy nešťastník otevřel oči. Díval se kolem sebe jako

člověk, který se náhle probudil ze sna. A jeho pohled se zastavil na

Kuangovi:

"Ten...opět on!" zvolal.

"Což znáte našeho zajatce?" ptal se Dupaty.

"Znám...dobře znám. Je to on, který navštěvoval dělníky našeho

závodu a který je pobouřil svými řečmi tak, že napadli se zbraněmi v

rukou bělochy."

"To mě nijak nepřekvapuje. Ale buďte jist, že již dohrál svou hru.

Vezeme ho do Saigonu, kde ho vojenský soud odsoudil k trestu

smrti."

"Ach," oddychl si muž. "Myslil jsem..."

"Což jste si nevšiml jeho pout...? Myslil jste asi, že my jsme jemu

podobní. Ale ve skutečnosti jsme francouzští vojíni, kteří byli vysláni

za tímto zločincem, když se mu podařilo prchnouti z vězení."

Muž se pozvedl a opřel se o stěnu vozu.

Dupaty poznal, že je již dosti zotaven, aby mohl mluviti a požádal ho,

aby vyprávěl svůj příběh. Muž byl okamžitě ochoten:

"Jmenuji se Hersant a jsem báňský inženýr. Jsem již sedm let v

Indočíně a byl jsem zaměstnán v dolech na měď, posledně jako

ředitel. Až do minulého roku byli naši dělníci klidní. Ale loni jsem mezi

nimi zpozoroval, byli to většinou Číňané, podezřelý neklid, jehož

původ jsem si nedovedl vysvětlit. Vždyť v našem závodě se s nimi

nakládalo vždycky lidsky a platy měli takové, že po nějakých pěti až

desíti letech se vraceli do své domoviny jako zámožní mužové.

Nebyly to snad nějak ohromné platy, ale znáte přece čínskou

skromnost. Nemohl jsem proto pochopit, co jim stouplo do hlavy, a

ještě méně jsem chápal příčinu stávky, která pak najednou vypukla v

našem závodě. Myslím, že ani Číňané tu příčinu neznali. Podařilo se

mi stávku zlomiti tím, že jsem zvýšil plat až do nejvyšší možné míry

všem dělníkům... Šest měsíců byl pokoj. Ale pak stávkovali zase a

jejich požadavky byly takové, že jsem jim plně nemohl vyhověti. Při

obou stávkách jsem však vypozoroval, že vznikly vždy bezprostředně

po návštěvě několika cizinců, jejichž vůdcem se zdál být člověk, který

je zde přede mnou. On to byl, který přemlouval a sváděl dílovedoucí

- 195 -

jednotlivých skupin...Když jsem to zjistil, chtěl jsem ho vyhnat. Ale to

již popletl hlavu mnoha lidem a získal si mnoho přivrženců svými

stálými výklady o vykořisťování dělníků...A posléze, je tomu asi pět

dní, byl jsem přepaden dělníky naší společnosti přímo v kanceláři.

Bránili jsme se s mým tajemníkem, ale co jsme zmohli proti přesile.

Tajemník byl zabit a mně hrozil podobný osud, když vůdce

stávkujících, Číňan jménem Pen-Hoan nařídil, abych byl spoután a

pravil svým druhům: "Pohřbíme ho za živa! Prostá smrt je příliš

lehká!" Zavlekli mě do lesa, kde jste mě nalezli, a tam mě zahrabali

až po krk. Pak odešli...Rozhodně musíte změnit směr své cesty.

Tímto směrem byste se dostali k našim podnikům, kde by hrozila smrt

mně i vám... Jste příliš slabí, abyste se mohli brániti."

Touto dlouhou řečí byl inženýr vyčerpán tak, že upadl do jakéhosi

stavu duševní tuposti.

"Ubožák!" šeptl Dupaty.

"Opět jedna oběť bídáka Kuanga," dodal Jolibois. "Ten má na

svědomí již tolik zločinů, že by zasloužil, aby byl pohřben na místě,

odkud jsme vysvobodili Hersanta."

Kuang se smál. Nepřestával doufati, že se mu podaří uniknouti.

Věděl dobře, že před Hanoi musíme projeti krajem hustě obydleným

Číňany, od kterých očekával vysvobození.

Dupaty se naklonil k inženýrovi.

"Je váš podnik daleko odtud?"

"Nikoli. Sotva dvě míle...Musíte se mu vyhnout. Odbočte vpravo a

brzy přijdete na sjízdnou cestu, která vede také do Hanoi. Musím vás

však upozornit, že mnoho Číňanů se potuluje krajem...Vás nechají

projít, ale spatří-li mne... pak budeme na tom asi všichni stejně."

Dupaty chvíli přemýšlel a pak vyzval pilota, aby zastavil. A když se

tak stalo, pravil skautům:

"Sestupte, hoši, a posbírejte všechnu svěžejší trávu, kterou

naleznete!"

Hoši seskočili s vozu, aniž se ptali po příčině rozkazu a brzy se

jeden po druhém vracel s náručí trávy, kterou nakládali do vozu.

Když Dupaty usoudil, že trávy je již dost, pravil:

"To stačí, vylezte zase nahoru!"

Pak rozestřel trávu tak, že pod ní dokonale ukryl inženýra. A

Joliboisovi pravil:

"Teď mi pomoz ty!"

Spojenými silami opatřili Kuanga roubíkem přes jeho zoufalý odpor,

pevně ho svázali a skryli pod trávu.

- 196 -

"Takhle bídák nebude moci volat o pomoc a také ho nikdo

nespatří." Kuang sebou zmítal ze všech sil, ale vyneslo mu to jen

přivázání k vozu. Opatření Dupatyho se brzy objevilo jako nutné.

Začali totiž potkávati skupiny Číňanů, které se ubíraly k lesíku.

Bezpochyby se šli podívat, co dělá pohřbený za živa. Vozu si ani

nepovšimli.

Posléze však potkali skupinu asi dvanácti Číňanů, kteří byli již

méně mírumilovní.

Jeden z nich přistoupil k vozu a ptal se:

"Kam jedete?"

"Do Hanoi," odpověděl Dupaty.

"A co tam chcete?"

"Do toho nikomu nic není!"

"Snad přece...Což jedete-li pro vojáky do stanice Sai-Nian..."

"Nevím, co bychom tam dělali."

"Pro pomoc proti nám! Však to známe."

Po těchto slovech Číňané nebezpečně obklopili vůz a bylo viděti, že

se chystají k útoku.

Dupaty namířil na ně revolver a zvolal:

"Nechte nás projeti, nebo běda vám!"

Namířená zbraň, kterou podporovaly jiné v rukou skautů, působila

lépe než slova.

Číňani již nenaléhali a odešli.

Jolibois pobídl muly a vůz se rozjel po hrbolaté cestě.

"Pozor!" varoval Dupaty. "Proti nám jde jiná tlupa Číňanů, a pak

také pojedeme kolem lesa, kde jich může být ukryto na sta."

"Nebojte se...Poletíme jako ďábli a nábojů máme také ještě až do

Hanoi dost."

A Jolibois začal strašně falešně zpívati jakousi vojenskou písničku.

Pilot byl totiž pln sebedůvěry a Číňané ho nemohli zastrašiti. Byl

přesvědčen, že dostačí, ukáží-li jim hlavně revolverů.

Dupaty, který znal lépe duši synů nebes, nebyl tak plně o tom

přesvědčen. Věděl sice též, že Číňan je lstivý a zbabělý, ale stejně

dobře věděl, že zbabělec se stává odvážným a krutým, je-li v přesile.

"Musíme být stále na stráži..." varoval. "Jeďme co nejrychleji."

"Nebude třeba," zabručel Jolibois, ale pobídl muly.

Dupaty se nyní obrátil ke skautům:

"Hoši, počítám s vámi! Myslím, že ještě něco zažijeme, než se

dostaneme do Hanoi."

Vůz se blížil k Číňanům...Brzy musí jimi již projeti. Byli uprostřed

- 197 -

cesty a nejevili chuti vyhnouti se.

"Tím hůře pro ně," pravil Jolibois. "Nevyhnou-li se, vjedu do nich.To je naučí pro příště."

Inženýr, skrytý pod travou, se odvážil pohledu na krajinu a pravil:

"Blížíme se nejnebezpečnějšímu místu. A ti Číňané před námi jsou

vesměs horníci. Je-li mezi nimi Pen-Hoan, pak určitě něco

podniknou."

"Pak tedy uvidíte, jak jim to spočítáme," pravil Jolibois.

"Bylo by lépe, kdybychom se dostali bez překážky dále. Sotva

deset mil odtud je vojenská posádka, která by nás ochránila."

"Kde je ta stanice?" ptal se Dupaty.

"Poněkud více vpravo. Měli jsme odbočiti asi před pěti minutami na

cestu, která vede k ní."

"Teď již je pozdě," odpověděl Dupaty. "Kdybychom obrátili, Číňané

by nás jistě hned napadli, neboť by musili poznat náš úmysl."

Vůz byl již v malé vzdálenosti od Číňanů.

"Haló!" volal Jolibois. "Vyhněte se přece!"

Číňané se ani nepohnuli...

"Jste hluší!" volal statečný pilot.

Číňané se rozestoupili, ale když vůz jel mezi nimi, vrhli se na něj,

zatím co někteří zastavili muly.

"Palte! Palte!" velel Dupaty.

Ale útočníci byli již vítězi. Padlo sice několik ran z revolverů, ale co to

bylo proti hordě Číňanů, které stále přibíhaly posily. Došlo k zápasu

muže proti muži.

Jolibois se rval jako lev a klel při tom jako pohán.

Při zápasu se však traviny svezly a Číňané spatřili jak inženýra, tak i

spoutaného Kuanga.

"Ach, hleďme!" zvolal jeden z Číňanů, který se hned chopil

inženýra.

"Vstal z hrobu, ale zase se tam vrátí."

Bylo po boji. Naši přátelé byli přemoženi a spoutáni, a Kuang byl

osvobozen.

"Tentokráte jsme v kaši," pravil Jolibois.

"Taky myslím," prostě odpověděl Dupaty.

Kuang se okamžitě chopil vedení Číňanů a dal rozkaz, aby zajatci byli

odvedeni a uzavřeni v dřevěném domku nedalekých dolů.

Když za našimi přáteli zapadly dveře, Jolibois pravil:

"Myslím, že nás nezabili jen proto, aby nás mohli podrobiti stejným

mukám jako inženýra."

- 198 -

"To se nestane," odpověděl Dupaty rozhodně. "Zapomněli mi

odebrat malou, ale výkonnou automatickou pistoli. Je v ní sedm ran.

To stačí pro nás všechny...a ještě někoho asi vezmu s sebou, dojde-li

k nejhoršímu. Lepší smrt než muka. . .! Ale kde je Jacques...? Není

tady?"

"Nebyl sem dopraven s námi. Asi ho v bitce zabili."

"Ubohý hoch...!"

Venku se ozval hluk mnoha hlasů. Dveře chaty se pak otevřely a

vstoupil Kuang.

"Vidíte, že došlo na má slova," pravil výsměšně. "Nejsme ještě v

Saigonu. Já se tam možná ještě podívám, ale vy se tam nedostanete

nikdy. Ušetřím vám námahu tak daleké cesty...Odpočinete si zde...

ano, zde naleznete odpočinek, ale dříve zakusíte několik trpkých

okamžiků...!"

Při této řeči se Kuang díval s jednoho zajatce na druhého a povšiml

si, že chybí Jacques.

Otevřel dveře a velel k Číňanům:

"Jeden chybí, a to právě ten, na němž mi nejvíce záleží. Asi se mu

podařilo při zápasu uskočit někam do lesa. Hned se rozběhněte za

ním! Nemůže být daleko a nezná zdejší kraj."

Číňané sé rozběhli a Kuang se opět obrátil k zajatcům:

"Nyní jsem nucen od vás odejíti, ale zítra si trochu promluvíme. Na

shledanou! Nechám vám tu čtyři muže, kteří vás budou bavit, aby

vám nebyla dlouhá chvíle."

Odešel.

Prvou prací čtyř strážců bylo, že se zmocnili všech předmětů, které

měli zajatci v kapsách. Tak přišel Dupaty o svou poslední naději-

pistoli.

"Ještě štěstí, že se Jacquesovi podařilo uniknout," pravil.

Jedva však dořekl, již se na jeho hlavu snesla rána holí.

"Mluvit zakázáno," pravil strážce.

A aby ostatní nepřišli zkrátka, Číňané vyčastovali ranami všechny

zajatce bez rozdílu, jednoho po druhém.

To byla tedy zábava, pro kterou Kuang zde zanechal čtyři strážce.

Můžeme si snadno představiti noc, kterou zajatci prožili. A ke všemu

ještě tu přistupovala myšlenka na zítřek. Věděli, že Číňané jich

neušetří, že je jistě podrobí krutým mukám.

Když nastal nový den, vyměnili se strážci. Byli-li však dřívější hrubí,

tito byli suroví. Když prohlédli pouta zajatců, hned je zbili holemi a

nijak nešetřili ranami až do chvíle, kdy vešel do chýše zajatých

- 199 -

Kuang. Kuang byl oděn v čínský šat a jeho tvář byla zkřivena

vítězoslavným úsměvem"

"Tak, jak jste se vyspinkali, pánové? Musíte odpustit, že jsem vám

přidělil tak nepohodlnou ložnici...Ale nejsme přece v městě. A

doufám, že jste se bavili dobře s mými lidmi. Co tomu říkáte?"

"Abys nám dal pokoj, ty bestie!" neohroženě odpověděl Jolibois.

"Hned, hned, příteli! Chci se s vámi jen poraditi o vašem budoucím

osudu. Měl bych sice právo dát vás zastřelit, ale - to je příliš krásná

smrt... Mohl bych vás také dát umrskat, ale to je trest příliš obvyklý a

já jsem rád vynalézavý... Co byste říkali pozvolné smrti, při které se

umírá každou minutou a přece neumírá? Líbila by se vám smrt

hladem? Co byste rádi?"

"Abys nám tady neznečišťoval vzduch, ty prašivý pse!" opět

odpověděl Jolibois.

"Nuže, odvoláváte-li se na bratrství, musím dáti voliti někomu

jinému. Ty jsi vynalézavý, Pen-Hoane," obrátil se k jednomu z

Číňanů, "co ty bys radil?"

"Tismayu," odpověděl Číňan.

"Tismaya je opravdu málo užívaný trest," odpověděl Kuang, "ale

trvá příliš krátce. Trestaný zmírá obyčejně ve čtvrt hodině...Já však

chci, aby měli kdy přemýšleti o svých hříších a vzbuditi dokonalou

lítost, než se odebéřou ke svému bohu...Hahaha!"

"Tedy hozanai," navrhoval Číňan.

"Hozanai, nemýlím-li se, je trest, při kterém je odsouzenec pomalu

drcen těžkým závažím, ale ani ten trest netrvá déle půl hodiny, a

kromě toho odsouzenci prý cítí bolest jen prvých deset minut. To také

není nic. Musíme najít něco lepšího...Proč bychom je nezavedli do

nějakého hezkého lesíka a tam je zapustili do země a jen hlavy jim

nechali volné...Ušetříme si tak práci, že nebudeme musit kopat hrob,

až zemrou... Opravdu!... Myslím, že se rozhodnu pro tento trest .. Pan

inženýr jej již částečně zakusil a zná tedy jeho krásy...Ví, jak pomalu

se umírá, ale při tom člověk vdechuje čerstvý vzduch, vidí kolem sebe

zdravou zeleň a nekazí si oči. Co myslíte, pánové?"

"Bídáku!" odpověděl tentokráte Dupaty.

"Jsem potěšen, že jste dosud nezměnili dobré mínění o mně. Tedy

rozhodnuto! Zasadíme vás pěkně do země! Pochybuji ovšem, že

zapustíte kořeny a budete dále růst. Pokud jde o ty mladé hochy, ty

prostě pověsíme, neboť byli zataženi do celé záležitosti bez dobré

rozvahy, co činí. Ačli, ovšem, nedávají přednost zastřelení... To platí

o jejich kamarádu, který sice není přítomen, ale kterého brzy dodáme

- 200 -

do společnosti, kam patří...Ten sice mi učinil mnoho zlého, ale aspoň

vidíte, že nejsem mstivý člověk...Nebudu ho mučit, to nikoli. Pro

dospělé tedy zasadění do země, a pro hochy provaz nebo kulka.

Mohl bych dát rozkaz k provedení trestu hned, ale dlím rád ve vaší

společnosti...Počkáme tedy dva dni...Bude to však zato slavnostní...

Všichni vesničané vás doprovodí s hudbou...S lidmi zasloužilými

nesmí být jednáno jako s obyčejnou chátrou. Viďte, pane inženýre...?

Vím, že jste stateční lidé a že nepokazíte

slavnost nářkem. Zatím na shledanou."

Kuang se uklonil se stejnou vážností a vyšel v doprovodu dvou

Číňanů.

Po jeho odchodu nastalo v chatě hluboké ticho. Teprve za několik

minut se ozvaly vzlyky. Byl to Piletto, který plakal a kterého Dubail

marně těšil:

"Teď přece není kdy na nářek, Piletto. Vždyť není ještě všechno

ztraceno!"

Ale ubohý hoch nepřestával vzlykat.

Jolibois se pracně dovlekl k němu a laskavými slovy mu chtěl dodati

odvahy. Ale ani to nepomáhalo.

Hodiny míjely a zajatci zakoušeli hrozné útrapy od pout, těsně

utažených. Až konečně se před chatou ozval hluk a vešli Číňané,

oblečení v podivné obleky, kteří začali prozpěvovat podivnou, táhlou

píseň, ve které se jednotlivá slova neustále opakovala.

Byli to čínští kněží, kteří přišli zpívat nad odsouzenci zpěvy mrtvých.

Když dokončili, poklekli, a mezi ně vkročil Kuang, který divadelním

gestem rozepjal ruce a jal se mluviti:

"Ať velký Fo, pán nebeské říše, odpustí odsouzeným..."

To bylo příliš pro Joliboise. Pozvedl se a zvolal:

"Budeš mlčet, ty komediante!"

Kuang se však nedal vyrušit a pokračoval:

"Nechť je mír s nimi a nechť odstoupí od nich zlé myšlenky,které je

zavedly na cestu hříchu...Odpouštím jim a svolávám na ně milost

velkého Fo...Vykonáme trest nad zrádci, ale doporučujeme je milosti

pána nebes, který jedině může posouditi skutky lidské..."

Dupaty až do té chvíle mlčel, ale nyní se s vynaložením všech sil

vztyčil a volal na Kuanga:

"Tím jsi se odsoudil, bídníče!... Snad zemřeme, ale i tvé dni jsou

sečteny!"

Kuang se však nedal vyrušiti.

"Přátelé," pravil obrátiv se k Číňanům, "nezbývá nám než odejít a

- 201 -

zanechat zde pobloudilé, aby se káli ze svých zločinů..."

Všichni vyšli z chaty, kde zůstali jen strážcové.

Venku zpěv pokračoval, ale vzdaloval se, slábl...Jolibois se pokusil

přetrhnouti pouta, ale ta byla příliš pevná.

Pomalu míjela minuta za minutou. Zajatci nemluvili. Slova nemohla

zkrátiti toto hrozné čekání...Uplynulo již hodně hodin, ale přece ještě

nějaká zbývala.

Posléze Dupaty se dokoulel k Joliboisovi:

"Jisté je, že nedostali Jacquesa," pravil.

"Kdoví," odpověděl letec.

"Byli by ho jistě přivedli k nám."

"Co se s ním asi stalo?"

"Nebyl-li zabit již při potyčce, pak se mu podařilo někde se skrýt a

za tmy uprchnout. Ale v obou případech to značí pro něho štěstí.

Alespoň ušel nejistotě a mukám."

Odmlčeli se a pak již nedošlo k opětnému navázání rozhovoru až

do chvíle, kdy vesnice se ozvala nebývalým shonem.

Všichni vesničané, většinou horníci, shromažďovali se před chatou

odsouzenců, aby je doprovodili na jejich poslední cestě, jak určil

Kuang, který chtěl při této příležitosti rozvinouti veškeru nádheru.

Věděl dobře, co dělá. Chtěl tím Číňanům dokázat, že jako oni je

nepřítelem bělochů,ke kterým však nepřestával proto náležet.

Pokračoval tak ve své zločinné agitaci, neboť se nevzdával naděje,

že se vrátí jednou do Saigonu včele stotisícové armády, která by

snadno přemohla koloniální vojsko a občanskou obranu. Byly to

odvážné plány a plány těžko proveditelné, neboť do Saigonu zatím

připlulo mnoho francouzského vojska, vyzbrojeného nejmodernějšími

válečnými zbraněmi, ano i tanky.

Zde nemohly nic svésti ani tisícové zástupy.

Číňané, kteří byli určeni za popravčí, vešli pak do chaty zajatců.

Rozvázali jejich pouta na nohou a donutili je, aby povstali a vyšli.

Jakmile se odsouzenci objevili před chatou, Číňané se dali do

nekonečného jásotu, provázeného podivnou hudbou, která ve svém

jádře byla chmurná a děsivá. Průvod se seřadil.

V čele kráčeli kněží a za nimi odsouzenci, vedení katy. Pak šel Kuang

se sklopenou hlavou a s líčeným smutkem v tváři, jako by se účastnil

pohřbu nejlepšího přítele. Za ním šli hudebníci, zpěváci a ostatní

účastníci slavnosti.

Před východem z vesnice dal Kuang povel a průvod se zastavil.

Zde Kuang vystoupil na připravenou tribunu a pronesl dlouhou řeč, ve

- 202 -

které mluvil o svobodě, volnosti, vyšší životní úrovni a o blahobytu,

tedy o všem tom, co podněcovatelé nepokojů pravidelně slibují lidem,

ve skutečnosti již počítajíce s tím, že blahobytu se domohou jen oni

sami na účet těch, které zahrnují sliby. A ze slibů přešel na pojednání

o zradě a spravedlivém trestu zrádcům...

Když ukončil, ozvaly se výkřiky souhlasu. Kuang vážně sestoupil s

tribuny.

V téže chvíli však bylo lze zříti mezi zástupem rozruch. Číňané se

rozptylovali podél zdí a někteří dokonce utíkali pryč.

Kuang nechápal, co se stalo.

Ptal se na příčinu rozruchu dvou kněží, kteří zůstali u něho, ale

náhle vyrazil výkřik.

Spatřil četu anamitských vojínů, vedených bílým poručíkem, která

poklusem přibíhala s napřaženými bajonety. A jeho údiv se ještě

zvětšil, když vedle poručíka spatřil hocha, který pravděpodobně

přivedl vojíny.

Tím mladým hochem byl... Jacques. Jacques, který byl pokládán

za mrtvého a který se pojednou objevil v nejvyšší čas jako

zachránce. Jaques již z dálky spatřil Kuanga a dal se do běhu k němu

s puškou v ruce.

Zločinec chtěl utéci. Jacques se obával, že zase zmizí, namířil na

něho a stiskl spoušť. Kuang klesl k zemi. Kulka ho stihla do pravé

nohy.

"Jacques! Jacques!" zvolali zároveň Piletto a Dubail.

"Zachráněni, jsme zachráněni!" radostně vzkřikl Jolibois.

"Ano," přitakal Dupaty, "a to zásluhou toho hocha, ke kterému jsi

kdysi neměl důvěru."

Všichni Číňané uprchli... I katové opustili své oběti.

"Nuže," pravil ]acques, přiběhnuv k druhům, "tak přece jsem ještě

přišel včas...Však jsme také spěchali. Nepochyboval jsem ani chvíli,

že Kuang vás neušetří."

"Drahý ]acquesi," pravil Piletto se slzami v očích, "jak se ti podařilo přivésti vojíny?"

"To ti vysvětlím později," odpověděl Jacques. "Teď si musíme dáti

pozor na Číňany, aby nám neprovedli ještě nějakou neplechu."

"Toho se nemusíte báti," pravil poručík anamitských střelců. "Ti teď

zalezou jako krysy...Je však nutné, aby někdo byl pro výstrahu

potrestán. Ti lidé vás odsoudili k smrti, že ano?"

"Ano," odpověděl Dupaty. "A to k strašné smrti. Rozhodli, že nás

zavedou do lesa a tam pohřbí za živa."

- 203 -

"Já a Dubail jsme měli býti pověšeni," pravil Piletto.

Mezitím se Kuang dovlekl k nedalekému domu, v němž chtěl

zmizeti. Ale Jacques ho nespouštěl s očí, rychle k němu přiběhl a

strhl ho zpět:

"Hneš-li se ještě, střelím!" pravil.

Kuang zbledl.

Třásl se jako osika, neboť otrlý zločinec byl v hloubi duše zbabělec.

Pokud byl u moci, byl krutý a chvástavý, ale ve chvíli neštěstí se z

něho stal hnusný, zbabělý tvor.

"Tak vidíš," pravil Jolibois, který k němu přistoupil, "že přece jen půjdeš do Saigonu. Povezeš se ovšem, neboť máš zlomený běháček.

V Saigonu tě uzdraví, abys mohl rovně stát. Ani to snad nebude

dlouho trvat. Kdoví, zda rána zasáhla kost. A tam tě čeká spravedlivá

odplata."

Kuang jen sklonil hlavu a sténal.

"Odneste ho, nemohu se na něho dívat," pravil Jolibois.

"Ne, nesmíme ho pustit s očí, ale dříve musíme ošetřit jeho ránu." A

hned se Jacques dal do díla. Jako řádný skaut měl s sebou kapesní

lékárničku s potřebnými obvazy. Rána skutečně nezasáhla kost.

Projela jen svalem, ale ochromila nohu na několik dní.

Zatím Hersant vyprávěl poručíkovi střelců o svém dobrodružství.

"Musíme najíti Pen-Hoana," pravil. "Ten je původcem všech

zmatků!"

Jacques použil chvíle a vyprávěl společníkům, jak se mu podařilo

přivésti vojsko.

"Když Číňané napadli vůz, octl jsem se pojednou na zemi a

útočníci po mně šlapali. Podařilo se mi proklouznouti mezi nimi i s

Rekem a skrýti se...Nevěděl jsem, co se s vámi stalo, ale věděl jsem,

že podlehnete přesile. Nejdříve mne napadlo, abych šel za vámi, ale

pak jsem si vzpomněl, že bylo mluveno o vojenské posádce v Sai-

Nianu... Posádka byla dosti vzdálena, ale běžel jsem a běžel. Trochu

jsem zbloudil, ale pak jsem přece spatřil domky, které se stavbou

lišily od čínských obydlí. Byl to Sai-Nian. Vyhledal jsem ihned

poručíka, kterému jsem oznámil, co se stalo. Byli jsme však nuceni

čekati, než se vrátila nějaká hlídka. Můžete si představiti, jaký strach

jsem měl o vás. Myslil jsem, že jste třeba již zabiti. Ale přece jen

jsme přišli včas, a to je to hlavní!"

"Ano, statečný hochu," pravil Jolibois. "Ale bylo to opravdu jen tak

tak."

"Pak jsem spatřil, že Kuang chce prchnout. Střelil jsem proto.

- 204 -

Nechtěl jsem ho zabít a mířil jsem mu na nohu. Ostatní již víte."

"A díky vaší ráně nám teď již neunikne," pravil Dupaty.

"Ale jak se teď dostaneme do Hanoi?" namítl Jolibois.

"Přece na voze, na kterém jsme přijeli," pravil Dupaty.

"Jestliže jej Číňané již nezničili!"

"Pak si opatříme něco jiného. V dolech musí přece být vozy a

potahy."

"Jdu se zeptat," pravil Jolibois.

"Ne, zůstaneš tady," rozkázal mu podporučík. "Číňané by mohli

využíti příležitosti a pomstíti se na tobě za všechny."

"Máte pravdu, ale chci jen najít anamitské vojíny. Ti nebudou

daleko. Přivedu je sem, aby nám pomohli hlídat zajatce. Jistě

nebudou daleko. "

Vojíni nebyli skutečně daleko. Jolibois je nalezl za nejbližším

rohem. Vyzval je, aby přešli k místu, kde ležel zajatec, a jednoho z

nich poslal pro jejich velitele.

Když Anamité přišli, Kuang se okamžitě chopil příležitosti a jal se k

nim mluviti v domorodém nářečí. Vojíni však nejevili o jeho řeč valný

zájem.

"Co vám říkal?" ptal se podporučík.

"Říkal, že je přítelem Anamitů, které chce osvobodit od jha

bílých,"vysvětloval domorodý seržant. "Ale jen ať mluví! Na nás to

neplatí. Jsem dosti stár, abych dovedl poznati, že naši lidé se mají

dnes lépe než dříve. Kdo teď pamatuje, aby celé krajiny vymřely

hladem, jak se stávalo dříve, než kraj obsadili běloši. A kdo nás

vydírá? Jen Číňan, když se mezi námi usadí jako obchodník. To

všichni dobře víme, a proto nesedneme na lep nějakému příteli

Číňanů. Buďte ujištěni, že ho budeme střežiti dobře."

Přišel poručík a vypravil se s Dupatym a Joliboisem hledati vůz. Za

chvíli již byli zase zpět.

Nalezli vůz, jejich vůz, který byl neporušen, i muly.

"Teď ještě poslední povinnost a budeme se moci dáti na cestu,"

pravil poručík.

"Jaká je to povinnost?" ptal se Dupaty.

"Poprava pro výstrahu! Musíme najíti Pen-Hoana."

"Vydají-li ho ovšem Číňané," namítl podporučík.

"Budou musit! Pojďte se mnou a uvidíte, jak se to dělá." Podporučík

vedl Dupatyho do nejbližší chaty, kde našli Číňana.

"Kde je Pen-Hoan?" ptal se poručík.

"Nevím."

- 205 -

"Tedy opravdu zlé pro vás a vaši vesnici. Vy a ještě devět jiných

vesničanů budete okamžitě zastřeleni na výstrahu druhým.

Kdybychom ovšem našli Pen-Hoana, popravíme jen jeho!"

"Je skryt v posledním domě vesnice," pospíšil si s odpovědí Číňan.

"Nemáme ho zde rádi, ale musíme ho poslouchati, neboť je vůdcem

Rudé ruky, která je všemocná. Prosím, nezraďte mne!"

"Dobře. Mluvil-li jsi pravdu, nic se ti nestane."

Poručík zavolal několik vojínů a vypravil se s nimi k naznačené

chyši.

Vešli do chyše, ale ta byla prázdná. Poručík se však nedal oklamat.

Znal zařízení čínských chat. Odstrčil prostě lůžko, pod kterým se

objevil poklop. Vojíni odklopili poklop a objevil se Pen-Hoan, který byl

stěsnán v malém sklípku.

Jakmile spatřil vojíny, vyrazil ven a snažil se proraziti. Byl silný

muž, ale byl brzy spoután a odváděn k místu, kde byli shromážděni

naši přátelé.

Když inženýr Hersant spatřil Číňana, zvolal:

"To je ten bídník, který zabil dílovedoucího a mě odsoudil k

pohřbení za živa!"

"To stačí jako obvinění," pravil poručík. "Ze své moci, jako správce

kraje v době výjimečného stavu, který byl předevčírem vyhlášen,

mohu ho souditi. Jmenuji přísedícími soudu podporučíka Dupatyho a

seržanta Joliboise. Inženýr Hersant je žalobcem a Pen-Hoan si může

voliti obhájce buď z přítomných nebo z obyvatel vesnice. Koho volíš?"

"Nepotřebuji obhájce! Jednal jsem právem utlačovaných!

Dílovedoucí Ti-Bah byl zrádcem žlutých a byl námi odsouzen k smrti!

Hersant nás vykořisťoval a zasluhoval také smrt! Co je mi do zákona

bílých!"

"To je tedy plné přiznání," pravil poručík. "Žádám pány přísedící,na

svědomí, zda pokládají Pen-Hoana vinným?"

"Ano," ozvalo se z dvojích úst.

"Odsuzuji proto Pen-Hoana jménem náhlého soudu k smrti

zastřelením!"

"Budete-li mít co střílet!" zasmál se Pen-Hoan, zapotácel se a padl

k zemi.

Poručík se k němu sklonil a položil mu ruku na prsa. Srdce nebilo.

Pen-Hoan se otrávil.

"Vidíš, ty ses nezmohl ani na něco takového," pravil Jolibois ke

Kuangovi. "Oč stál ten Číňan výše nad tebou!'"

Kuang neodpověděl.

- 206 -

Zatím již nastal večer. Teď nebylo možno se vydati na cestu. Naši

přátelé se uchýlili do nejbližšího skladiště, kam vojíni přenesli i

Kuanga. Dupaty, který dobře znal lstivost zločincovu, nechtěl ho

svěřiti vojínům.

Dveře skladiště se zavřely a naši přátelé se uložili ke spánku.

Všichni usnuli za chvíli, spoléhajíce se na anamitské stráže přede

dveřmi, jen Jacques nemohl. Obracel se se strany na stranu, ale

spánek ho míjel, ač byl k smrti unaven.

Jacques se zadíval po chvíli na Kuanga a protíral si oči. Byl to

klam nebo skutečnost? Zdálo se mu, že Kuang není na svém místě a

že se zvolna posunuje k rohu chyše, kde byl jakýsi temný předmět. A

teď se onen temný předmět pohnul.

Jacques již neváhal a zavolal.

Všichni byli okamžitě na nohou a do chaty vrazil anamitský vojín s

puškou v ruce.

V rohu místnosti byla postava muže, který právě chtěl prchnouti

otvorem, povstalým vytržením prkna.

Vojín vystřelil, ozval se výkřik a postava se zhroutila.

Jaké bylo překvapení všech, když v zastřeleném, který chtěl pomoci

Kuangovi k útěku, poznali Pen-Hoana, který se přece večer otrávil.

Nejdříve byl Kuang opět dobře spoután a pak vojíni odběhli zpravit

svého velitele.

"To bylo dobře sehráno," pravil poručík. "To jsou čínská kouzla, na

která nestačíme. Srdce mu netlouklo, když jsem vydal jeho mrtvolu

Číňanům k pohřbení. A ti asi dobře znají protijed proti jedu, který Pen-

Hoan požil. Kdyby nebylo vaší obezřelosti, byl by si Pen-Hoan naložil

Kuanga na záda a zmizel s ním."

Brzy se měli přesvědčiti, že vše bylo sehráno ještě lépe, než si

myslili. Nedaleko nalezli totiž připravený povoz, na kterém měl býti

Dupaty ráno odvezen do Hanoi.

"Je vidět, že mezi Číňany jsou ještě Pen-Hoanovi spoluvinníci,"

pravil poručík. Ještě si otom s nimi promluvím. Ale dříve musím

zajistiti, abyste se dostali se zajatcem do Hanoi. Teď můžete klidně

spát, neboť dám obklopit skladiště vojíny."

Naši přátelé ulehli, ale tentokráte spal zase jen Jacques. Ale ani

tomu nebyl popřán dlouhý spánek. Ještě před svítáním přišel do

chyše poručík a vyzýval k odchodu.

V noci opatřil zatím jiný vůz, který již čekal s deseti střelci, aby

doprovodil naše přátele do Hanoi.

Dupaty se vřele rozloučil s poručíkem a děkoval mu za pomoc.

- 207 -

Inženýr Hersant se rozhodl jeti s nimi do Hanoi, neboť zde by nebyl

bezpečen a také v práci nemohlo býti pokračováno.

Naložili Kuanga na vůz, nasedli a odjeli.

Cesta do Hanoi minula bez jakékoli příhody. Ještě téhož dne

dorazili do Hanoi, kde zamířili přímo na letiště. Jakmile vozy dojely k

letišti, vůz vojínů hned obrátil a odjel.

Dupaty se ohlásil u velitele letiště a hlásil mu vše, co se přihodilo.

"Přivádíte nám skutečně významného zajatce," pravil důstojník,

"ale stojí nás to dvě letadla."

"Nešlo to jinak. Šetřili jsme letadlo, a ostatně je ještě dostanete

zpět, ovšem rozebrané. Chtěli bychom se však dostat co nejdříve

odtud. Zatelegrafujte do Saigonu."

"To se stane. Asi za dvě hodiny sem přibude poštovní letadlo, které

vás do Saigonu dopraví i se zajatcem."

"Nezapomínejte, že je nás dohromady šest a pes."

"Letadlo je typu Goliath. Unese deset cestujících."

"To je tedy výborné. Ale jak je v Saigonu? Máte zprávy?"

"Již úplný klid. Před třemi dny sice povstání opět propuklo, ale bylo

potlačeno v několika hodinách. Ale kde máte zajatce?"

"Je před kantinou. Je raněn a leží tam na trávníku. Hlídají ho

skauti."

"Ano, vzpomínám si, to jsou ti tři mladí hoši, kteří letěli s vámi. Jak

se osvědčili?"

"Výborně. Zvláště Jacques Dorval, ten se psem. Nebýti jeho, nebyli

bychom teď tady. Ten hoch má nervy. Škoda, že chce být

námořníkem a ne letcem. To by byla brzy hvězda francouzského

letectví."

"Snad i bude. Dnešní mládež jde přece s duchem doby. Ten váš

skaut již ochutnal létání a lodi se mu budou brzy zdát pomalé.

Uvidíte, že dojde na má slova, byť i se stal námořním letcem..."

"A druhý dobrý, Roger Dubail, syn zasloužilého kapitána ze

světové války, ten se již pro letectví rozhodl. Jsou s Dorvalem přátelé

a snad..."

"Půjdeme se podívat na ty hochy!"

Když veÍitel s podporučíkem došli k místu, kde skauti střežili

Kuanga, velitel vzkřikl překvapením:

"To je tedy ten zločinec! Toho znám! Asi před třemi měsíci přišel do

mé kanceláře s doporučujícími listy residenta, abych mu umožnil

prohlídku letiště. Nelíbil se mi, a proto toho mnoho neviděl. Teď

vidím, že jsem jednal dobře."

- 208 -

Velitel si dal představiti skauty a blahopřál jim k úspěchu.

Za několik hodin naši přátelé po rozloučení se s velitem a

inženýrem Hersantem, vsedli do nádherného letadla, které je do rána

dopravilo do Saigonu.

Jak pravil velitel letiště v Hanoi, v Saigonu byl již dokonalý klid.

Můžeme si snadno představiti radost skautů, když se zase sešli se

svými třemi druhy, tak dlouho nepřítomnými. Byla to opravdová

slavnost... Resident si dal představiti Jacquesa, Rogera i Piletta a

vřele jim poděkoval za prokázané služby.

A příští noci naši tři skauti konečně zase spali na skutečném lůžku,

jemuž pomalu již odvykli.

Ráno byli vzbuzeni silnou ranou.

"Co se děje?" zvolal Jacques.

Rychle se oblékli a vyběhli ven přeptati se po příčině rány. Strážní

poddůstojník jim na dotaz pravil:

"Zastřelili právě toho zločince... toho, co již jednou utekl. V noci byl

opět učiněn pokus o jeho vysvobození. To pohnulo vojenský soud k

tomu, že dal provésti rozsudek okamžitě."

Byla to pravda. Rozsudek smrti byl dosud v platnosti a jelikož při

novém pokusu o osvobození byl zabit opět vojín, vojenská správa

nemínila čekati na uzdravení vězňovo. A Kuang se prý při popravě

nechoval nijak hrdinně.

Když se hoši vraceli k shromaždišti, potkali vojenského velitele.

Když velitel spatřil Jacquesa, stiskl mu ruku a pravil:

"Podporučík Dupaty mi již oznámil vše o vašem statečném chování.

Je to chvályhodné. A ve tři hodiny je přehlídka vojska i skautů na

náměstí Catinat. To vám bude ostatně ještě oznámeno. Těším se, že

vás tam uvidím."

Velitel se záhadně usmál a odešel.

"Půjde bezpochyby o nějakou přehlídku," pravil Dubail.

"Ano," pravil velitelův pobočník, který slyšel Dubailovy dohady.

"A na jednoho z vás čeká příjemné překvapení."

Jacques se marně dohadoval, jakého druhu překvapení by to asi

mohlo být. Konečně usoudil, že resident chce zvláště poděkovati

skautům a podporučíku Dupatymu.

Přehlídka byla konána před residentovým palácem a skautům bylo

zde vyhrazeno místo jako nějaké pravidelné setnině vojska. Stáli

mezi praporem koloniálního vojska a dragounů. Když se objevil

resident, hudba spustila "marseil aisu".

"Zbraní čest!" velel plukovník, který přibyl do Saigonu s pomocnými

- 209 -

oddíly, aby zde potlačil povstání.

Resident se pak ujal slova. Začal s poděkováním vojínům za

chrabrost, se kterou se bili proti přesile a ukončil výzvou ke skautům:

"Vám, drazí hoši, jsem povinen poděkovati zvlášť. Ač nikdo z vás

dosud nemá věk pro pravoplatný nástup vojenské služby, chovali jste

se za všech okolností jako dospělí muži a udatní vojíni. A zvláště

jeden z vás se vyznamenal a několikráte dal v sázku život...Jacquesi

Dorvale, vystupte z řady!"

"Příteli," oslovil ho resident, "vidím na vašich prsou medaili za

záchranu lidského života... Byl jsem již zpraven, za jaký čin se vám

jídostalo... Jste statečný hoch a pokládám si za čest, že vám mohu

uděliti ještě vojenskou medail i za statečnost... Pan plukovník vám

vlastnoručně připne vyznamenání, na které může být právem hrd

každý francouzský vojín a na kterou můžete být dvojnásobně hrd vy,

neboť jste nejmladší, kdo ji smí nosit!"

Bylo to závažné vyznamenání, ale Jacques tonul v rozpacích.

Třesoucím se hlasem poděkoval residentovi, když mu plukovník

připjal na prsa medail i na žlutozelené stuze. Pak se obrátil, aby

zaujal místo ve své skupině, zatím co vojenská hudba vyhrávala řízný

pochod.

Když byl dán povel k rozchodu, Jacquesa obklopili nejen skauti, ale

i mnozí důstojníci a vojíni, aby mu blahopřáli. Samozřejmě nechyběl

ani Dupaty a Jolibois, kteří pokládali Jacquesovo vyznamenání i za

svůj úspěch, jehož potvrzení se jim ostatně také dostalo v podobě

povýšení. Nebyl to již podporučík, nýbrž poručík Dupaty a vedle něho

ne již seržant, ale podporučík Jolibois, jejichž distinkce zářily stejně

novotou, jako tváře obou jejich nositelů radostí.

Jolibois pokládal pak za svou povinnost, aby se Jacquesovi omluvil:

"Víte, já jsem si o vás moc nemyslel," pravil prostoduše, "když jsem

vás po prvé spatřil. Ani ve snu mne nenapadlo, že vy mi dopomůžete

ke splnění mého snu, abych se stal jednou důstojníkem. Za dvě léta

se již ukončí moje služba v koloniích a půjdu do Francie. A půjdu tam

jako důstojník, na vzdory všem těm, kteří v rodné obci vždy o mně

říkali, že ze mne nebude nikdy nic. Vím, že můj postup nepůjde

daleko, neboť postrádám vzdělání, že třeba vy se jednou stanete

mým představeným, ale mně stačí do smrti to, co mám dnes. Děkuji

vám za to a promiňte mi, že jsem o vás kdysi pochyboval."

Jacques rád stiskl podávanou ruku a byl by raději Joliboise objal,

kdyby to nebylo na náměstí. Takto mohl projeviti jen naději, že se

ještě setkají ve Francii, a že Jolibois bude v té době již kapitánem.

- 210 -

Francie, ano, Francie - domovina.

Povstání bylo již potlačeno a nebylo již překážek, aby se nemohl

vrátit domů, kde jeho sestra na něho již jistě netrpělivě čekala.

Co se asi s ní stalo od doby, kdy se Jacques vydal na bludnou pouť

kolem světa?

To se mohl dověděti jen tehdy, vrátí-li se k ní co nejdříve.

Proto již příštího dne se Jacques odebral k vojenskému veliteli,

který byl k němu vždy tak dobrý, a žádal ho o propuštění domů:

"Pane kapitáne," pravil, "přicházím žádati o svolení, abych mohl

nastoupiti zpáteční cestu do Francie... Pokud to bylo třeba, zůstával

jsem zde, abych plně dostál úkolu, který mi byl svěřen, ale nyní mne

již nemůžete potřebovati a myslím proto, že nebude námitek, abych

mohl jeti domů. A prosím o přímluvu u přístavního kapitána, aby mně

a mému společníkovi zajistil místo plavčíka na některé lodi."

"Vaše žádost je plně oprávněna, hochu, ale nemohu vám opatřiti

místo, o které žádáte. Ba myslím, že se nedostanete domů po moři,

alespoň ne teď."

"A proč ne, pane kapitáne?"

"Vypukla válka mezi Japonskem a Čínou a lodi by se vydávaly v

nebezpečí, že budou třeba i potopeny. Jak víte, pojišťovna by v

takovém případě nevyplatila majiteli lodi náhradu. Proto se nikdo

neodvážívyjet. Některé lodi se také vrátily do Saigonu a jiné byly

nuceny se ukrýti v Singapuru."

"To tedy nebudu moci opustiti Indočínu...?"

"To jsem neřekl...Prokázal jste nám tolik služeb, že se postaráme,

abyste se dostal do Francie a pohodlně. Musíte však počkat, až

přijede sem nějaká válečná loď, která popluje zpět do Francie...Nebo

snad spěcháte ?"

"Ano, pane kapitáne...Mám v Paříži sestru, o které nemám zpráv.

Psal jsem jí a nedostal odpovědi. . . Musím k ní."

"Chápu. " Počkejte tedy jen do zítřka...Zítra vám oznámím, co jsem

mohl pro vás učinit."

Jacques poděkoval důstojníkovi a odešel. Nebyl však nijak klidný...

Co jiného než loď by mohl velitel opatřit? A nepodaří-li se mu to?"

"Nuže, Jacquesi," pravil Dubail, když viděl smutnou tvář přítelovu.

"Měl by ses radovat, když jsi dostal vojenskou medail i."

"Zajisté, že mám z toho radost," odpověděl Jacques. "Ale chtěl

jsem odjet do Francie a zjistil jsem, že to nejde. Lodi nemohou z

přístavu."

- 211 -

"Ano, je válka mezi Čínou a Japonskem. Ale nejde-li to, nemusíš

proto věšet hlavu. Však to jednou půjde. A třeba dřív, než si myslíš."

"Doufám..."

"A budu já moci jet s tebou?" ptal se Piletto.

"Samozřejmě! Bez tebe bych nejel!"

"Děkuji. Bál jsem se, že budeme rozděleni..."

Rozmluvu přerušil velitel skautů, který vešel do místnosti.

"Přátelé," pravil, "byl jsem požádán residentem o pomoc a doufám,

že jsem jednal správně, když jsem ji přislíbil vaším jménem. Počítáme

hlavně s Dorvalem a jeho psem, kteří nám mohou prokázat

neocenitelné služby. Rek dokáže najít to, co hledáme."

"Vy někoho pronásledujete?" ptal se Jacques.

"Ano, bídníky,kteří unesli obě residentovy dítky, dva hošíky ve věku

šesti a osmi let."

"A kapitán, se kterým jsem mluvil před chvílí, mi o tom nic

neřekl,"poznamenal Jacques.

"Poněvadž to asi ještě nevěděl. Zmizení obou dětí bylo objeveno

teprve před půlhodinou...Ráno si hrály v parku, který obklopuje

palác...A v deset hodin je jejich vychovatelka již nenašla...Hledali je,

volali, prohledávali palác, ale vše marné. Pak bylo však zjištěno, že

malá vrátka, vedoucí do parku paláce z ulice, jsou vylomena. Tudy

vnikli do parku únosci. A není pochyb, že pachatelé byli Číňané..."

"A chtějí snad zabít ty děti!" vzkřikl rozhořčeně Jacques.

"Lze se toho obrávat, neunesli-li dítky jako rukojmí...Člověk nikdy

neví, co žlutí mají za lubem. Jsou schopni všeho."

"Potom však nesmíme ztratit ani okamžiku... Bojím se však, že

pátrání nepovede k cíli..."

"A což váš pes?"

"Najde stopu člověka, ale Číňané teď budou jistě již opatrnější,

když o Rekovi se v čínském městě vypravují celé bajky. Jistě se

vynasnaží, aby stopy zahladili. Ostatně uvidíme!"

XIV.

OTROKEM

Jacques s vůdcem skautů a s několika vojíny se vypravili hned do

parku. Rekovi byl dán k očichání pul over jednoho z hochů a pes

- 212 -

ihned zamířil k vyražené brance, prošel jí a rozběhl se úzkou uličkou.

"Musíme za ním," pravil Jacques.

Vůdce, Jacques, Piletto a Dubail se pustili za psem, kdežto vojíni

zůstali v parku, kde byli určeni vykonávati stráž.

Pes klusal dosti rychle s čenichem svěšeným k zemi. Na rohu

uličky se chvíli zastavil, ale pak se dal zase do klusu po široké cestě,

vedoucí na periferi města. Domy již řídly a byly obklopeny stále větší

a větší plochou zahrady.

Pojednou se však pes zastavil, krátce zaštěkl, ohlédl se na svého

pána a zhroutil se k zemi.

"Bože, co se mu stalo?" zvolal Jacques a běžel k Rekovi.

Rek se nehýbal. Byl mrtev. V jeho boku trčel krátký šíp...

"Ti bídáci! Zabili ho...! Zabili mého hodného Reka," v zoufalství

zvolal Jacques.

"Je to jistě otrávený šíp," pravil Dubail, který první doběhl k

Jacquesovi.

Jacques neodpověděl, neboť byl zaměstnán něčím jiným. Spatřil

totiž za nedalekým plotem Číňana. Byl přesvědčen, že ten vystřelil na

Reka, přeskočil plot a pustil se za Číňanem, který utíkal o překot pryč.

Jižjiž Jacques Číňana dostihoval, když pojednou cítil, že půda mu

povoluje pod nohama. . . Padal do prázdna. Omámen pádem, zůstal

chvíli ležeti. Když přišel k sobě, byl již spoután a v ústech měl roubík.

Snesla se na něho sprška ran. Ztratil vědomí.

Když opět přišel k sobě, viděl, že leží v malé, špinavé místnosti.

Nedaleko něho seděl muž.

Jacques se chtěl pozvednouti, ale nemohl.

"Měj trochu strpení," pravil k němu muž. "Za chvíli ti budou pouta

sňata."

"Kde jsem?" ptal se hoch.

"Jsi v podzemí pagody. Co nevidět tě přijde navštívit vrchní kněz."

Jacques si ještě neuvědomoval, co se přihodilo. Nechápavě se

rozhlížel kolem sebe.

Teprve po chvíli se rozpomenul...Padl do nějaké díry a

omdlel...Zároveň si vzpomněl na smrt Rekovu, který mu tolikráte

zachránil život a z hrdla se mu vydral vzlyk.

"Ty pláčeš už teď?" pravil mu strážce. "Již teď tě opouští odvaha? A

přece to je jen začátek."

Jacquesa se zmocnila zlost...Kroutil se, snažil se přervati pouta a

vyrážel nesrozumitelné výkřiky.

"Mlč!" nařizoval mu Číňan. "Rušíš obřad, který se právě koná

- 213 -

nahoře...Nepřestaneš-li křičet, dám ti zase roubík."

Poněvadž Jacques nedbal příkazu, Číňan se na něho vrhl a obalil

mu hlavu silnou černou látkou.

Ubohý hoch se dosud nepokládal za ztracena. Nepochyboval, že

mu přispěchají přátelé na pomoc. Snad již brzy je spatří. Tato

myšlenka mu dodávala naděje.

Pojednou schody zavrzaly pod těžkými kroky a nějaký hlas

pronášel slova,kterým Jacques nerozuměl.

Strážce ho zbavil obalu hlavy a pozvedl ho.

Jacques spatřil před sebou Číňana oděného v modré hedvábí,

pomalované podivnými figurami.

Číňan se na něho upřeně díval a v jeho očích bylo cosi děsivého.

Rozkázal a dva muži vynesli Jacquesa do místnosti v poschodí.

Uprostřed místnosti se zdvíhala vysoká dřevěná socha. Stěny

místnosti byly pokryty červeným hedvábím a strop mizel v záplavě

květů a ratolestí.

Muži položili Jacquesa na lavici a zbavili ho pout. Když se to stalo,

velekněz zaklepal ebenovou hůlkou na zem a rozkázal:

"Vstaň!"

Jacques poslechl.

Tu spatřil po každém boku sochy dítě. Děti měly spoutané ruce.

Jacques neznal těchto dětí, ale snadno se domyslil, kdo to asi je. Byli

to titíž hoši, které hledali s Pilettem, Dubailem a vůdcem skautů. Děti

plakaly a chvílemi se zděšeně zadívaly na velekněze.

Ten se dotkl Jacquese ebenovou hůlkou a pravil:

"Francouzský pse! Byl jsi jedním z nejhorších našich nepřátel.

Poznávám tě. Měl bych tě mučit a pak zabít, ale jsem knězem

Buddhy, který zakázal prolévati krev.

Zůstaneš proto mezi námi. Nemysli si, že se ti podaří utéci, neboť

místo, kde nyní jsi, je daleko od města a nikoho nenapadne, aby tě

zde hledal. Tvoji soukmenovci chtěli nadělat z nás otroky, a proto

budeš teď ty otrokem naším, spolu s oběma dětmi, které zde vidíš.

Jsou to synové našeho utlačovatele, tyrana, který pošlapal staré

tradice naší rasy...Jeho synové zůstanou mezi námi a vyrostou z

nich služebníci našeho boha, který jednoho dne snad vám bělochům

odpustí viny, které jste napáchali proti jeho vůli."

"A jaké zločiny spáchaly ty děti?" vzkřikl Jacques.

"Činím je odpovědny za viny jejich rodičů...Ale ty mlč, podlý pse!

Nemáš práva mluviti zde, neboť jsi ve chrámu velkého Fo, který řídí

- 214 -

celý svět."

Po těchto slovech velekněz pokynul a dva Číňané uchopili hocha.

Odvedli ho do malého domku, kde bylo několik lidí s hrozivými

tvářemi. Jeden z nich měl v ruce kleště. Nařídil druhému, aby přinesl

řetěz. Jacques se ptal, co s ním budou asi dělat. Bude snad mučen

přesto, co mu řekl, velekněz? Nikoli. Číňané mu přikovali na nohy

pouta, která spojili řetězem, takže mohl dělat jen malé kroky. Připadal

si nyní jako těžký zločinec. Nemohl již počítati s tím, že se mu podaří

uniknout. Mohl se spoléhati jen na pomoc přátel, ale vypátrají jeho

nynější vězení, když již nebylo Reka?

Jacques nedovedl nijak určiti, v kterém kraji asi byl. Byl opravdu

daleko od města, jak mu řekl velekněz v modré říze?

Když jeho pouta byla pevně zakována, Číňan ho vzal za ruku a

odvedl na planinu, která s jedné strany byla věnčena rozervaným

pohořím. Na planině bylo dřevěné kolo s ojí, podobné žentouru.

"Tvým úkolem bude," pravil mu Číňan, "pečovati o to, aby cisterna

byla stále plná vody. Vidíš ji zde a zde je kolo, kterým se do ní čerpá

voda. Dbej toho, aby byla vždy plná až po okraj... Nebude-li,

dostaneš pětadvacet ran holí!"

Jacquesovi nezbývalo než poslechnout. Zapřáhl se k oji a jal se

točiti žentourem. Byla to namáhavá práce, neboť voda byla čerpána

ze značné hloubky a tekla jen slabým praménkem do cisterny.

Po hodině kruté práce se z něho lil pot potokem. Chtěl si

odpočinout, ale již tu byl hlídač se silným provazem v ruce.

"Proč nepracuješ?" ptal se hrozivě.

"Jsem unaven," odpověděl Jacques.

"To se poddá...! Rychle do díla!"

Jacquesovi nezbývalo než zase točiti dřevěným kolem, pod

dohledem nelítostného Číňana.

Při těžké své práci Jacques však přece neopominul časem se

podívat kolem sebe. Snažil se orientovati se a stanoviti, na které

straně od Saigonu je, ale marně. Obloha byla pokryta mraky a

nemohl se proto orientovati podle slunce.

Když nastála noc a cisterna byla plná, strážce odvedl Jacquesa do

malé, špinavé chýše, kam mu za chvíli přinesl mísu s rýží.

Jacques téměř umíral hladem. Proto chutě snědl málo vábný

pokrm. Jeho strážce pak ukázal na otýpku suchých listů v koutě. To

bylo lůžko otrokovo.

Těžká denní práce unavila Jacquesa tou měrou, že hoch ihned

usnul. Nespal však klidným spánkem, nýbrž plným děsných snů.

- 215 -

Pojednou se probudil.

Při svitu luny, který tenounkým paprskem vnikal do chyše, spatřil

vedle sebe na rohoži ležeti svého žalářníka.

Ráno se Jacques musil znova dát do těžké práce. Toho dne byla

obloha jasná a Jacques mohl zjistiti, ve kterém směru je od Saigonu.

Ale co mu to bylo platno. Jakmile spatřil na planině nějaké lidi,

domníval se, že to budou jeho přátelé, ale vždy to byli lidé cizí -

Číňané.

Od chvíle skonu dobrého Reka skauti nemohli nalézti stopu svého

druha.

Když Jacques zmizel, Piletto, Dubail a vůdce skautů se ho jali

hledati. Spatřili díru, ve které ležel Jacques, ale nenapadlo je, že by

tam mohl být jejich společník. Volali, ale nikdo jim neodpovídal.

Jacques nemohl na sebe upozorniti, neboť byl v bezvědomí.

Pátrání skautů se přeneslo jiným směrem a toho využili Číňané,

aby Jacquesa rychle vytáhli, naložili na vůz a zavezli daleko od města

na úpatí hor.

Skauti po marném pátrání se vrátili do Saigonu. Resident, který se

spoléhal jen a jen na jejich pomoc, byl zarmoucen, když mu podali

zprávu, že nejen nenalezli jeho dětí, ale ztratili i svého druha a jeho

psa, který jedině mohl vystopovati úkryt dětí.

Po čtyři dni vojenské hlídky procházely okolím města a vyšetřovaly

Číňany, ale bez úspěchu. Bylo zatčeno několik Číňanů, kteří měli

odvahu postaviti se přímo proti vojínům, byla na nich vynucena různá

přiznání, ale s únosem dětí neměli nic společného.

Pátrání se účastnila i letadla, ale ani ta neměla většího úspěchu.

Několikráte přeletěla nad místem, kde byly děti i Jacques, ale nikdy

ho nespatřila.

A Číňané používali pátrání, aby zasypávali residenta falešnými

zprávami. Tak bylo oznámeno, že ve vesnici na opačné straně od

Saigonu jsou dvě bílé děti. Resident se vypravil sám v autu na určené

místo a děti našel - ale byly to děti francouzského osadníka, který již

léta žil v Indočíně.

Dubail a Piletto také nezaháleli po prvém neúspěchu. Vypůjčili si

motocykly a den co den objížděli v širém okruhu saigonské okolí,

nedbajíce nebezpečí, že snadno mohou padnouti do nějaké léčky a

býti zabiti.

Nebylo by jim bývalo nic platno, kdyby se byli dostali do vesnice,

kde Jacques byl držen v zajetí. Zvědové Číňanů zpravovali velekňěze

o každém hnutí pátracích oddílů a ve vesnici bylo vše připraveno,

- 216 -

aby zajatci byli dopraveni dále do hor, kdyby se blížil nějaký pátrací

oddíl.

Pagoda velekněze Hiana, jak se budhistický kněz jmenoval, nebyla

také vládními orgány nijak podezírána. Vědělo se dobře, že Hian

nebyl členem organisace "Rudé ruky" nýbrž spolku "Služebníků

božích", který měl za úkol hájiti klid a mír, tedy úkol právě opačný,

než měla organisace Kuangova. Nevědělo se však, že Hian byl

důvěrným přítelem Kuangovým. A Kuang to byl, který Hianovi

vyprávěl vše o Jacquesov i a projevil obavu, "že ten kluk bude jeho

zkázou." Hiana také žádal, aby ho pomstil, kdyby se tak skutečně

stalo.

Hian slíbil a slib vyplnil, ovšem po svém způsobu, neboť Služebníci

boží nesměli zabíjeti nebo vůbec prolévati krev.

Pagoda Hianova byla pak úplně osamělá. V Indočíně to tak bývá.

Přijde čínský kněz, usadí se v kraji a místní osadníci mu pomohou

vystavěti pagodu a obydlí. Číňan pak si přizve dvacet až třicet

služebníků, kteří se starají o vedení domu a celé hospodářství.

Takových pagod je v Indočíně velký počet a až donedávna nebyly

podezírány, že jsou tím, čím skutečně byly, totiž ohnisky všech

nespokojeností a vzpour.

Od chvíle, kdy se stal otrokem budhistického velekněze, Jacques

nespatřil dětí residentových. Byly snad zabity? To nebylo lze

očekávati.

Pak je konečně Jacques uviděl. Ale v jakém stavu byly! Byly

otrhané a hubené. Hian jim vzal jejich oděv a přikázal jim dáti staré

čínské hadry. Stejně jako Jacques i ony musily pracovati přes útlý

věk. Jednoho dne oba hošíci byli přivedeni k vodnímu kolu a nuceni,

aby jím točili místo Jacquesa, který měl za úkol vynášeti z cisterny

vodu a zalévati jí vyprahlou půdu. Tento úkol však byl nad síly obou

hošíků. Mladší brzy vysílen padl k zemi a byl odnesen Jacquesem do

chyše. Starší, silnější, se jakž takž držel s pomocí Jacquesovou, který

se pro hocha vydával v nebezpečí ran a nabíral do džberů vody jen

na dno. Hlídač pohodlně ležel nedaleko cisterny a stačilo mu, když

cisterna byla neustále plná. Když pak na chvíli usnul, Jacques

střídavě točil vodu a zaléval.

Číňan se probudil a šel se podívat na Jacquesovu práci. Byl

spokojen, neboť půda byla mokrá. Byla mokrá ovšem proto, že

Jacques ji teprve nedávno trochu pokropil, ale Číňan se domníval, že

bylo zalito tak důkladně, že voda se dosud nemohla vsáknouti do

země.

- 217 -

Večer pak byli oba malí hoši dáni do chýše k Jacquesovi. Jacques

již si nalezl příležitost, aby se starším hochem promluvil v době, kdy

Číňan byl pryč. Co slyšel, to ho pohnulo, že se rozhodl, že učiní

pokus o útěk.

Ohledal pouta hochů a zjistil, že jejich nohy jsou prostě jen svázány

provazy a nikoli ukovány do železných pout. Hochy mohl tedy snadno

zprostiti pout.

A kteréhosi odpoledne se mu podařilo pěkně využíti dne. Jejich

strážce se vzdálil a Jacques se vypravil na prohlídku jeho chyše,

která stála nedaleko. K velké své radosti tam nalezl svůj skautský

nůž.

A hned ještě odběhl do lesa, kde si uřízl řádný obušek, který

uschoval pod suché listí v chýši.

Staršímu synovi residentovu, který zvědavě pozoroval jeho

počínání, řekl na vysvětlenou:

"Dnes v noci uprchneme..."

"Výborně. Hned to řeknu bratrovi."

"Neříkej nic! Na to je vždycky dost času."

Zatím Jacques si vypracoval plán k útěku.

Celý den se namáhal co nejlépe mohl, aby vykonal svou práci. Když

však se k večeru vrátil strážce, pojednou klesl k zemi.

Strážce přiběhl a zprvu slovy, později provazem pobízel Jacquesa

k práci. Když neměl účinku ani provaz a strážce se přesvědčil, že

hoši v jeho nepřítomnosti nezaháleli, usoudil, že Jacques bude

opravdu vážně nemocen. Zatáhl ho proto na suché listí do chýše a

více se o něho nestaral.

Když přišli do chýše i oba hošíci, strážce jako obyčejně ulehl podle

nich na rohož a brzy usnul.

Na tento okamžik čekal Jacques. Vytáhl zpod listí svůj obušek,

vztyčil se a pak se potichu odplížil k místu, kde spal jejich strážce.

Zvedl obušek a ze všech sil jím udeřil strážce do hlavy... Strážce se

pozvedl, ale tu již ho stihla rána druhá, silnější předešlé. Strážce padl

zpět na zem a Jacques mu pro jistotu zasadil ještě třetí ránu.

Zabil snad strážce? O to se valně nestaral. Chtěl se zbaviti jen

svého mučitele,a to se mu podařilo.

Nyní pomalu otevřel dveře chýše, aby se přesvědčil, zda venku je

klid. Byla měsíčná noc a v okoIi nebylo člověka.

"Pojďte za mnou," vybídl Jacques hochy, když je zbavil

provazových pout.

- 218 -

Vyšli a plížili se podél lesa. Jacques si dobře pamatoval směr, ve

kterém ležel Saigon a chtěl se přes noc dostati co nejdále od pagody.

Hochům se kráčelo dobře, ale Jacquesa trápila železná pouta,

která mu dovolovala jíti jen velmi pomalu. Nedal však na sobě nic

znáti.

Pojednou zaslechli hlasy.

"Rychle na zem do trávy!"nařizoval Jacques, předcházeje hochům

dobrým příkladem.

Leželi skryti a srdce jim prudce bušila. Byl snad již objeven jejich

útěk a vysláni za nimi slidiči? Jacques byl připraven na vše. Vedle

sebe položil nejen obušek, ale i nůž, jsa hotov raději se dáti zabíti v

boji, než se vrátit do potupného zajetí.

Hlasy se blížily a brzy se již objevily siluety čtyř mužů. Číňané však

přešli ve vzdálenosti dvaceti kroků od úkrytu hochů, aniž se přestali

hlasitě baviti.

Nebyli to tedy stihatelé.

Bez překážek šli dále až do rána. K ránu byl mladší hošík unaven

tak, že nemohl jíti a Jacques si ho musil vzít na záda.

Nešli již daleko. Došli k lesu a Jacques rozhodl, že se zde ukryjí,

neboť nemohli ve dne se bráti krajinou.

Hoši usnuli ihned, jakmile ulehli a Jacques hlídal. Celý den se

zabýval prací, jak otevříti skautským nožem články řetězu. Zlomil

čepel nože, ale řetězu se přece jen zbavil.

Vrátila se mu naděje. Teď bude moci jíti rychleji a po případě i

střídavě nésti hochy kdyby nemohli jíti.

Nevěděl, jak daleko od Saigonu jsou, ale skupina světélek, kterou

viděl v dálce, dala mu možnost souditi, že do Saigonu není dále, jak

devět neb deset mil.

Dostihnouti města za dvě neb nejvýše tři noci nebylo nic těžkého.

Ale v pagodě si jistě již všimli útěku vězňů a vyslali pronasledovatele.

Podaří-li se jim uniknouti stihatelům to byla hlavní otázka.

Setmělo se a Jacques budil hochy, když se dříve přesvědčil, že v

kraji není nic podezřelého. Starší z hochů si hned všiml, že Jacques

již nemá na nohou řetězů.

"Vy jste se jich zbavil?" ptal se. "Jak se vám to podařilo?"

Jacques mu vyprávěl, jak rozevřel články řetězu nožem.

"To je dobře, pane," pravil hošík. "Budeme moci utíkat. Uvidíte, jak

to umím. Jean nám snad nestačí, ale vezmeme ho za ruce a

potáhneme za sebou. Budeme alespoň dříve u tatínka, který má jistě

- 219 -

již velkou starost."

"Není třeba, abychom Jeana vlekli za sebou. Ponesu ho. Ale proč

mluvíš jen o tatínkovi a ne o mamince?"

"Nemám maminku, pane," odvětil hoch.

Jacques hocha objal.

"Neříkej mi pane, říkej Jacquesi a tykej mi."

"Jacques, to si zapamatuji. Tatínek se také jmenuje Jacques.

Slečna vychovatelka nás naučila básničku k jeho svátku, ale byli jsme

zatím uloupeni těmi ošklivými Číňany. Učil jsem se zbytečně."

"Proč zbytečně? Básničku ještě odříkáš."

"Ale kdy?"

"Zítra."

"Zítra? Opravdu...? To je štěstí! Víš, Jacquesi, bez tebe bychom

byli zůstali u těch Číňanů věčně...Jak ti bude tatínek

vděčen...Zůstaneš u nás... Budeme tě mít rádi jako staršího bratra."

"Zůstal bych s vámi rád, ale musím co nejdříve do Francie.”

"Máš tam tatínka a maminku ?" vyzvídal hošík.

"Nemám nikoho, jen sestru," odpověděl Jacques.

Šli bez překážek celou noc. Světélka v dálce se značně přiblížila. A

před svítáním došli ke skupině křovisk, na jejímž pokraji se skryli.

Tentokráte usnuli všichni tři. Jacques se probudil k poledni a hned

opatrně rozhrnul křoví. Jeho pozornost byla upoutána vzdalující se

skupinou jezdců. Jezdců bylo asi deset - a byli to vojíni.

Jacques vyběhl ze křoví a jal se volati ze všech sil. Jezdci ho však

neslyšeli.

Křik Jacquesův probudil i oba hochy a starší přistoupil k

Jacquesovi:

"Proč voláš na ty Číňany?" ptal se Jacquesa.

"To nejsou Číňané, to jsou přece dragouni."

"Kdepak dragouni, Číňani to jsou. Vždyť také nemají koně."

Teď teprve si Jacques všiml, že hošík ukazuje na opačnou stranu,

než kde jeli jezdci. Tam byli skutečně Číňané a byli vzdáleni jen půl

kilometru.

"Běží, spatřili nás šeptal hošík.

"Poběžme také," pravil Jacques, vysadil si Jeana na záda a jeho

bratra se chopil za ruku.

Rozběhli se po pláni jako vítr. Ze začátku byli rychlejší než Číňané,

ale pak pomalu ztráceli náskok. Malý Jean byl přece jen těžkým

břemenem. A tři Číňané předběhli své druhy. Jacques uznal, že

neuniknou a hotovil se k obraně.

- 220 -

Připravil si obušek a když prvý Číňan se na něho vrhl, srazil ho k

zemi. Stejně se stalo i druhému, ale zatím již doběhli ostatní a

Jacques byl přemožen.

Nastala noc.

Číňané svázali své tři zajatce za ruce provazem a dali se na

pochod.

Nešli daleko. Jen k onomu křoví, kde ještě nedávno byl skryt

Jacques a jeho průvodci. Zde hoši byli spoutáni a vše se uložilo ke

spánku.

Jakmile se objevil prvý sluneční paprsek, hoši byli surovým

způsobem vzbuzeni a skupina se vydala na cestu. Jacques v té chvíli

však za sebou zaslechl dupot kopyt. Dusot sílil. Jezdci přijížděli v

jejich směru. Jacques tušil, že jsou to vojíni, které spatřil včera a byl o

tom přesvědčen, když Číňané je obklopili tak, aby jich jezdci nemohli

spatřiti. Nepočítali však s Jacquesem, který se jal hned volati o

pomoc. Residentovi hoši mu statečně pomáhali.

Jezdci zaslechli křik a zamířili ke skupině Číňanů. Číňané chtěli

utéci, ale s druhé strany proti nim vyrazila jiná skupina dragounů.

Odpor byl marný a odvážil se k němu také jen jediný z Číňanů, který

však odměnou obdržel ránu plochou šavlí přes hlavu a padl k zemi.

Číňané již nečekali. Rozprchli se, zanechavše zajatce vítězi.

Seržant, který vedl dragouny, seskočil s koně. Zprvu nepoznal

residentovy děti pod čínskými hadry. Ale Jacques mu pravil:

"Je to opravdu to, co hledáte."

"To jsou ty uloupené děti?"

"Ano."

"Konečně tedy! Však jsme se nahledali...Ale kdo jste vy? Také

zajatec ?"

"Ano," odpověděl za Jacquesa starší syn guvernérův, Henri. A jemu

děkujeme, že se nám podařilo utéci."

"Jsme daleko od Saigonu?" ptal se Jacques.

"Nikoli. Sotva pět kilometrů...Vysadím vás za své jezdce a za

hodinu jsme ve městě. To se resident zaraduje..."

Malá četa se dala na pochod a za hodinu již vjížděla do Saigonu.

Zatím co seržant odváděl chlapce do paláce, Jacques spěchal ke

svým druhům.

Můžeme si představiti s jakým nadšením byl uvítán.

"Ale kde je Piletto a Dubail?" ptal se Jacques skautů, když se dostal

ke slovu.

"Dosud tě hledají," dostalo se mu v odpověď.

- 221 -

"A jsou již dlouho pryč?"

"Ano. Několikráte se sice vrátili na noc, ale pak odešli s naším

vůdcem. V noci již doma nebyli."

"Snad se jim něco přihodilo."

"Vyloučeno. Mají s sebou vojíny. A budou mít radost, až se vrátí.

Vždyť jsme všichni myslili, že jsi byl zabit."

Za několik hodin vešel do skautského stanoviště důstojník.

"Jacques Dorval!" volal.

"Zde jsem," odpověděl Jacques povstav.

"Resident vás prosí o návštěvu. Pojďte hned se mnou!"

Jacques šel s důstojníkem.

Resident ho očekával s oběma hochy.

"Hoši mi vřele vyprávěli, co jste pro ně učinil. Projevili přání, abyste

u nich zůstal, ale hned řekli, že chcete co nejdříve do Francie. Nechci

vám nabízeti peníze, neboť co jste pro mne učinil, nelze zaplatiti

penězi. Máte-li však nějaké přání, řekněte je bez obalu, a splním je,

bude-li to v mých silách."

"Ať zůstane s námi!" volal malý Jean.

Jacques mlčel.

"Nuže, mladý příteli! Co byste si přál?"

"Chtěl bych se dostati co nejdříve do Francie."

"To není tak snadné dnes. Snad víte, že Japonsko se utkalo s

Čínou. Právě předevčírem byl potopen švédský parník, který se

náhodou octl na bojišti mezi čínskými a japonskými válečnými loďmi.

Za tohoto stavu se žádná loď neodváží z přístavu, a zvláště proto, že

obě válčící strany nakladly do moře plno min. Nevím, jak dlouho bude

trvati tento stav, ale může se protáhnouti na dva až tři měsíce."

Resident zpozoroval zklamání, které se zračilo na skautově tváři.

Chvíli uvažoval a pak pokračoval:

"Snad bude však lze přece jen něco zařídit...Velitel mi již vyprávěl o

vaší touze vrátiti se domů a vyslovil dobrý nápad. Francouzský letec,

který je na cestě kolem světa, musí doraziti do Saigonu ve dvou neb

třech dnech...Pokusím se přemluviti ho, aby vás vzal s sebou."

"Děkuji vám, pane residente!"

"Dosud mi neděkujte, příteli. Nevíme ještě, co tomu řekne letec.

Ten rozhodne."

"Ale ještě bych chtěl něco říci," váhavě pravil Jacques. "Kdyby

letec měl jen jedno místo volné, pak nepoletím. Mám zde s sebou

přítele, kterého nemohu opustit. Bez něho nepojedu."

"Výborně, hochu! Tomu říkám přátelství. Tedy ujednáno. Bud' dvě

- 222 -

nebo nic. Nebudete-li moci letěti s tímto letcem, pokusím se pro vás

vymoci svolení, abyste mohli odletěti ve vojenském letadle, které

udržje spojení Saigonu se světem. To by vás ovšem mohlo dopravit

jen do Suezu a dále byste musili lodí...Nemohu ovšem nic slibovati,

leda to,"že využiji svého vlivu, aby bylo splněno přání zachránce

mých dětí." Jacques poděkoval a chtěl odejít, ale resident a jeho

chlapci to tak nemyslili.

Resident pravil:

"A já naopak poprosím o něco teď vás. Abyste byl mým hostem až

do doby vašeho odjezdu. Samozřejmě to platí i pro vašeho přítele."

"Děkuji za pozvání, kterého využiji," pravil Jacques. "Ale pokud jde

o mého přítele, toho musím dříve najít. Vypravil se na pátrání po mně

a dosud se nevrátil. Zajisté pochopíte..."

"Ovšem, že ho půjdete najít. Ale s podmínkou, že vezmete s

sebou, četu vojínů, kteří vás budou chrániti."

"Děkuji. Chtěl jsem požádati skauty, aby šli se mnou, ale nemohu

dostat svolení, neboť náš vůdce se ztratil zároveň s mým přítelem

Pilettem a zdejším skautem Rogerem Dubailem."

"Vůdce i syn Dubailův, kterého dobře znám? A že mi to nikdo

nehlásil. Dobře! Až do návratu vůdcova převezmete velení skautů vy!

Prozatím jich nepotřebujeme a můžete s nimi naložiti, jak uznáte za

dobré. Četa vojínů je vám však vždy k disposici. Dám příslušný

rozkaz místnímu veliteli."

Jacques opět poděkoval, ale ještě se nesměl vzdáliti. Musil s

residentem a jeho dětmi posvačiti, než byl propuštěn.

Jacques pak spěchal do skautského stanoviště, kde jeho

jmenování prozatímním vůdcem bylo přijato s jásotem, stejně jako

plán záchranné výpravy. Hlásili se všichni skauti do jednoho. Bylo jich

celkem dvaadvacet, byli dobře ozbrojeni a nepotřebovali proto

vojenského doprovodu.

"Ale kam se vlastně vůdce vydal?" teprve nyní se ptal Jacques.

"Říkali, že půjdou na sever."

Dvě hodiny uplynuly v přípravách výpravě, ale s jejich uplynutím

uplynula i doba Jacquesova vůdcovství.

Dveře stanoviště se pojednou otevřely a jimi vešel vůdce s oběma

průvodci.

Roger Dubail přiskočil k Jacquesovi a bouřlivě ho objal.

"Ach, Jacquesi! Již jsme věřili, že tě nespatříme a ty jsi zatím zde.

Kdybys věděl, co jsme se tě nahledali...Ale vidím, že jste připraveni k

- 223 -

odchodu. Co se stalo ?"

"Nic. Chtěli jsme jít vás hledat."

"Dobře, že jste nešli," pravil vůdce. "Teď bychom se zase mohli za

vámi vypravit my a mohli jsme tak hledati jedni druhé až do soudného

dne. Jsme všichni pohromadě a to je to hlavní. Vlast nás již

nepotřebuje a zítra se rozejdeme, každý za svou prací a svým

studiem."

"Kdybys však jen věděl, co jsme zakusili, Jacquesi," pravil Piletto.

"Tak vyprávěj!"

"Ať vypráví Roger. Umí to lépe."

"Vyprávěj, Dubaile!" ozvalo se ze všech úst.

Dubail chvíli sbíral myšlenky a pak spustil:

"Když jsi zmizel po zabití Rekově, pustili jsme se hned po tvé stopě.

Spatřili jsme tě, jak jsi přeskočil plot. Přeskočili jsme jej také a doufali

jsme, že tě spatříme. Ale ty jako by ses propadl do země.

Prohledávali jsme křoviny a volali jsme tě. Neozýval jsi se. Pak Piletto

by byl málem spadl do díry..."

"A byl by spadl přímo na mne," přerušil ho Jacques. "Vyprávěj

však dále !"

"V té chvíli mi cosi hvízdlo kolem ucha. Otočil jsem se a spatřil

prchajícího Číňana. Neohlížel jsem se ani na vůdce, ani na Piletta a

pustil jsem se za ním. Číňan se najednou zastavil a viděl jsem, že má

v ruce luk a chce po mně střeliti šípem. Teď jsem již věděl, co mi prve

hvízdlo kolem ucha a nečekal jsem, až mě stihne snad druhý šíp. Můj

revolver byl rychlejší a Číňan klesl k zemi s prostřelenou hrudí...Byl to

jistě ten bídník, který zabil tvého psa. Tak byl Rek pomstěn. Číňan

měl v toulci ještě čtyři šípy a na jejich špičkáéh bylo viděti, že jsou

napuštěny jedem. Když jsme se přesvědčili, že je mrtev, pokračovali

jsme v pátrání. Objevili jsme dřevěný domek, který byl uzavřen.

Domnívali jsme se, že jsi vězněn v té chyši. Vyvrátili jsme dveře, ale

nebyl tam nikdo. Šli jsme dále a stále jsme volali. Jedné chvíle se

nám zdálo, že jsme zaslechli tvůj hlas, ale bylo to jen mámení

smyslů. Bloudili jsme sem a tam až do soumraku. Náš vůdce se

nechtěl vrátiti bez tebe, ale musil. Rozhodl však," pokračoval Dubail,

"že příštího dne začneme dále pátrati s tohoto místa. Tak se také

stalo. Nepátrali jsme však dlouho. Když jsme se dostali ke křovinám,

kde jsme skončili pátrání předešlého dne, byli jsme pojednou sraženi

k zemi a spoutáni, než jsme se mohli zmoci na jakoukoli obranu.

Číňané nás zavlekli do jakéhosi domku, kde nás uzavřeli. Byli jsme

spoutáni, ale Piletto se brzy pout zbavil. Prý se tomu naučil v cirku.

- 224 -

Na tom však nezáleží, kde se tomu naučil. Hlavní bylo, že zbavil pout

i nás. Byli jsme volni, ale neměli jsme zbraní, které nám Číňané

odebrali. Zapomněli však na náboje a náš vůdce měl skvostný nápad.

Zuby jsme vytahali z patron kulky, prach nasypali do kapesníku a

utvořili jakousi pumu. Vůdce ji umístil pod dveře a zapálil. Rychle

uskočil zpět, ale puma nevybuchla. Již se chtěl jít podívat, co je toho

příčinou, když se ozvala prudká rána a dveře vylétly, jako by je vyrazil

sekerou. Číňané byli tak poděšeni výbuchem, že uprchli. Alespoň

jsme nespatřili ani jediného, když jsme vyrazili z chyše. Samozřejmě,

že jsme nečekali, až se vzpamatují. V prudkém běhu jsme dorazili do

nedalekého lesa, kde jsme se rozhodli vyčkati noci. Jsouce dobře

ukryti, viděli jsme, jak nás Číňané hledají."

"A jak se vám podařilo uniknouti jim?" ptal se Jacques.

"Když jsme spatřili, že se blíží k našemu úkrytu, zapálili jsme

podrost,který se vzňal jako sláma. Oheň vytvořil hradbu mezi námi a

stihateli a my spěchali pryč. Na útěku jsme však byli nuceni

vzdalovati se od Saigonu. Dostali jsme se hodně daleko a za denního

světla jsme se skrývali jako zvěř. Naposled jsme se dostali až k

jakémusi pohoří, podle jehož úpatí jsme došli na cestu, o které vůdce

věděl, že vede do Saigonu. Poté jsme se vraceli, takže jsme se

přiblížili k městu z východu, ač jsme z něho vyšli severním směrem.

Ale nedaleko před městem jsme narazili opět na Číňany, kteří se nás

jali pronásledovati. V pravý čas se objevila četa dragounů, jejichž

hlídky projíždějí v okolí města. Číňané se ztratili a my byli zachráněni.

To je vše!"

Vyprávění Dubailovo, třebas prosté, bylo přijato se všeobecným

zájmem. A pak přišla řada na Jacquesa, aby vyprávěl. Krátce jim

vyložil své příhody a pak se loučil se skauty. Musil k residentovi.

"Není to od tebe pěkné, že nám utíkáš, sotva jsme se sešli," vytýkal

Dubail.

"Musím k residentovi. A možná, že brzy již se rozloučíme navždy."

"To si ještě počkáš," namítl jeden ze skautů. "Lodi nemohou z

přístavu pro čínsko-japonskou válku. Snad to nevíš."

"Vím to. Ale nepojedeme asi lodí. Piletto totiž půjde se mnou. Asi

poletíme. Není to ovšem tak docela ještě jisté."

Do místnosti vstoupil vůdce, který odešel, když Dubail začal

vyprávěti, aniž si hoši povšimli jeho odchodu.

"Ty se nemůžeš nabažiti vůdcovství, viď?" s úsměvem pravil k

Jacquesovi.

"Ale obdržel jsem rozkaz od residenta, abych tě zde zastoupil. Máš

- 225 -

přijít ihned k němu."

Jacques jen vyletěl po schodech paláce k residentově kanceláři.

Resident nebyl sám, byl ve společnosti statného muže, oděného v

oblek letce.

"Drahý hochu," pravil resident, "zde vám představuji pana

Lancelina, slavného francouzského letce, který je ochoten vzíti vás a

vašeho druha na palubu letadla. Vrací se přímo do Francie. Zítra ráno

letí."

Letec stiskl Jacquesovi ruku a pravil:

"Mám rád odvážné lidi a o vás mi pan resident vyprávěl pravé divy

odvahy a udatenství. A váš přítel prý není horší. Dokonce jste prý již

prodělali letecký křest

s různými nehodami, takže vás nemůže nic překvapiti. Snad se sám

stanete letcem."

"Nikoli, jen námořníkem. Jakmile se dostanu do Francie, vstoupím

hned do vojenské námořní školy v Brestu."

"Nu, budete jistě podivným žákem, když již máte medailli za

záchranu lidského života a dokonce i vojenskou medail i za

statečnost, před kterou musí zdraviti i poddůstojník. A mezi vašimi

učiteli budou také asi poddůstojníci, kterým se to nebude líbit."

"Snadná pomoc," vyhrkl Jacques. "Schovám svá vyznamenání."

"Pročpak?" pravil resident. "Zasloužil jste si jich a musíte je nosit stále. Budete alespoň dobrým příkladem ostatním žákům. Teď se

jděte ještě rozloučit s mými hochy, kteří na vás již netrpělivě čekají.

Přes noc zůstanete u nich. Odpočinete si lépe než na stanovišti.

Letíte zítra až v osm a budete míti tedy dosti času, abyste se rozloučil

se svými druhy. Vašeho přítele dám zpraviti, aby se připravil. My se

ještě uvidíme po ukončení mých úředních hodin."

Resident ukázal Jacquesovi na dveře, za nimiž již na něho čekali

Henri a Jean. Jacques si musil prohlédnouti všechny jejich hračky a

vyprávěti o sobě, když mezi ně později přišel i resident. Než mu bylo

dovoleno ulehnouti, musil slíbiti, že bude často psáti z Francie a

přijmouti drobné dárky na památku. Henri mu daroval svůj

nejcennější majetek, krásné náramkové, vodotěsné hodinky a

resident skvostný čínský nůž starobylé práce.

XV.

NA CESTU K DOMOVU

- 226 -

Příštího dne po rozloučení se s residentem, jeho dětmi i skauty

vstoupili Jacques s Pilettem do auta, které je mělo dovézti na letiště,

kde na ně již čekal letec Lancelin se svým strojem.

Všichni skauti se shromáždili před residentovým palácem, kde

Jacques s Pilettem nastupovali do auta. Byla to pohnutá chvíle.

Všichni skauti se tlačili k vozu, aby ještě naposled stiskli ruku svým

druhům, než se auto rozjelo. A pak auto bylo ještě daleko provázeno

mohutným "hurá!"

Pan Lancelin čekal na ně na letišti u letadla nádherného vzhledu.

Vedle něho stál jeho pilot.

"Bomparde," pravil Lancelin pilotovi, "představuji ti zde naše dva

nové spolucestující." pilot stiskl ruku skautům, kteří ani pro tuto cestu

neodložili skautský kroj.

Přípravy k odletu trvaly jen okamžik.

"Vzhůru, letíme!" nařizoval Lancelin.

Hoši se usadili v Ioďce letadla a motor zahučel. Několik skoků na

trávě letiště a již letadlo stoupalo do čistého vzduchu.

Letec Lancelin usedl do Ioďky k hochům a odtud řídil let. Byl ta asi

osmatřicetiletý muž, energické tváře, bývalý důstojník-Ietec ze

světové války. Pro zranění musil opustiti činnou službu, ale nevzdal

se letectví. Naopak, vynaložil vše, aby organisoval a propagoval

letectví civilní a sportovní a posléze stal se letcem pro velké letecké

továrny, na jejichž strojích dobýval rekordu za rekordem. V této chvíli

právě dokončoval propagační let kolem světa. Vzletěl v Bourgetu ve

Francii, přeletěl Atlantický oceán do New Yorku, odtud letěl do

Panamy a pak přes Tichý oceán do Australie. Celý let přes nesmírné

moře absolvoval bez jediné nehody. Z Australie do Japonska byl pro

něho již jen pouhý skok a stejně tak i z Japonska do Saigonu. Nyní

zamýšlel letěti přes Birmu, Bengalsko, Beludžistan, Persii, Malou Asii,

Turecko, Řecko a Itali do Francie.

Je tedy zřejmé, že Jacques a Piletto musili uraziti ještě pěknou

řádku kilometrů, než se dostanou do své otčiny.

Bompard, Lancelinův pilot, byl také vysloužilým letcem ze světavé

války, za níž se mnohokráte vyznamenal. Ve vystupování byl však

skromný, takže nikdo by v něm byl netušil hrdinu.

Letadlo, které řídil, bylo pak nádherným jednoplošníkem s dvěma

motory a s vyměnitelným podvozkem, který mohl být uzpůsoben jak

pro přistání na zemi, tak i na moři.

- 227 -

Jeho Ioďka byla obsažná a vše v ní bylo tak uspořádáno, že vše

bylo pro cestující po ruce.

"Hleďme, vy máte na palubě i zbraně," všiml si Jacques.

"Ano," odpověděl Lancelin, "karabiny i revolvery. Letíme přece

často nad neprozkoumanými dosud kraji a nevíme, zda nebudeme

nuceni přistati. Pak musíme mít po ruce prostředky k obraně."

"Byli jste již napadeni?"

"Ano, a dokonce čtyřikrát."

"Šelmami?"

"Šelmami a i lidmi."

"Ale ubránili jste se. "

"Ano, ale nikoli bez námahy...V Australi jsme byli nuceni přistáti na

křovinaté planině, které tam říkají »buš« a ve které sídlili domorodci,

úplní divoši...Když nás spatřili, podnikli útok na letadlo, ale přijali jsme

je jak se patří. Byli nuceni prchnouti a my se domnívali, že nebezpečí

je zažehnáno. Ale v noci se neslyšně připlížili k letadlu a dvěma

chlapíkům vyzbrojeným dlouhými noži se podařilo dostat se do loďky.

Dalo nám hodně práce, než jsme se jich zbavili a byli bychom zůstali

navždy v buši, kdyby naše letadlo nebylo již tak dalece opraveno, že

se mohlo vznést.

Vyprávění bylo přerušeno náhlým výbuchem.

"Co se děje?" ptal se Jacques.

Lancelin se dal do smíchu.

"Není nebezpečí. To jen vylétla zátka z láhve šampaňského. Jistě

jste již myslil, že je to nějaký útok? Zde se nám není čeho bát. Ale

víno bude v pekle."

Letěli nad krajinou, kterou Jacques a Piletto již znali, neboť ji

přeletěli s Dupatym.

Pokračovali v cestě až do soumraku, kdy Lancelin dal rozkaz k

přistání.

Těžké letadlo se sneslo k zemi s lehkostí ptáka.

"Jsme v divoké krajině," upozorňoval Jacques.

"Myslíte ?"

"Ano. Přistali jsme zde již a dostalo se nám nevítané návštěvy v

podobě dvou tygrů."

"Tygrů? A já se těším na chvíli, kdy budu moci nějakého zastřelit.

Miluji lov šelem. . . Doufal jsem však, že se mi podaří zastřeliti

nějakého tygra teprve v Indi . Letec také potřebuje nějakého

rozptýlení. Vždyť cesta letadlem je tak nudná. . . Myslíte, že jsou zde

opravdu tygři ?"

- 228 -

"Tygři jsou zde určitě a prý i pardálové, kteří jsou horší tygrů. Divil

bych se opravdu, kdyby ti dva tygři, které jsme zde zastřelili, byli

jediní z celého kraje."

"Také bych se divil. Budeme s Bompardem na stráži. Budeme se

střídati."

"My se můžeme střídat s vámi též. . . Při předešlé cestě jsme byli

ve výhodnějším postavení, neboť jsme měli s sebou psa, který hlásil

každé nebezpečí...ale chudák Rek byl zabit Číňany. . . Překážel jim,

neboť to byl výtečný stopař, který vypátral a na popraviště přivedl

jejich vůdce..."

"Pravda. Resident mi vyprávěl, že v Saigonu bylo povstání."

"A velké povstání. Skoro revoluce."

"Při které jste se vyznamenal."

"Snažil jsem se konati povinnost a musím přiznati, že lví podíl na

mých úspěších patřil chudáku Rekovi, který padl, kdežto já jsem živ a

zdráv."

"Nechme smutných vzpomínek," pravil Lancelin, "a starejme se o

věci příjemnější, především o žaludek."

Letadlo bylo vybaveno hojností zásob a to zásob dobrých, jak se

hoši přesvědčili, když Bompard otevřel konservy i láhve s vínem.

Letci se rozsedli v loďce letadla a pustili se do jídla. Lancelin

rozsvítil malou svítilnu.

Kolem nich bylo hluboké ticho pustiny.

"Jsem zvědav," začal zase rozmluvu Lancelin, "zda nás poctí

návštěvou nějaký pan tygr nebo pardál."

"Dal bych přednost tygrovi," odpověděl Jacques. "To je slušný tvor,

který se před útokem ohlásí. Ale pardál prý přepadává své oběti bez

výstrahy. A když dopadne, bývá pozdě na obranu. Musíme se míti na

pozoru."

Když dojedli, Lancelin navrhl, aby se odebrali na čekání. Vyšli z

letadla. Jacques najednou zvolal:

"Och, podívejte se!"

Viděl pruh ohně, který se rychle blížil k letadlu.

"Co to je?" ptal se Lancelin.

Nezůstal dlouho na pochybách. Všichni brzy spatřili temné

postavy,které se pohybovaly po pláni.

"Bože, chtějí nás vykouřit! Pohleďte tamto! To jsou ti, kteří zapálili

křoviny. Rychle, rychle, Bomparde! Musíme se vznésti, než nás

dostihnou plameny."

Všichni vskočili do letadla, které se mžikem vzneslo. A byl

- 229 -

svrchovaný čas, neboť plameny hnané větrem byly od letadla již jen

na několik kroků.

"Tak se mi zdá, že ten klidný zdejší kraj je obydlen pěknými

ničemy,"pravil Lancelin.

"Proč

právě ničemy? Jsou to svedení lidé. V Saigonu bylo povstání již

potlačeno, ale zde dosud nikoli. Pokládali nás asi za vojenské letadlo.

Boj je boj!"

Letadlo rychle dostihlo vyšších vrstev vzduchu, ale byl to

nebezpečný let v temné noci. Ve výši bylo příliš zima a níže se snésti

nesměli, neboť mohli naraziti nenadále na vrch nějakého pohoří.

"Špatná noc pro nás," pravil Lancelin a zvukovodem vyzval

Bomparda, aby vzlétl ještě výše.

Pilot poslechl a tlakoměr ukazoval výši dvou tisíc metrů, ve které

setrval.

"Poněvadž si v noci neodpočineme," pravil Lancelin, "budeme

nuceni přistat ráno a vyspati se..."

Rozbřeskl se den, ale nebylo lze přistáti. Pod nimi byla rozervaná

krajina, tu a tam porostlá skupinami stromů.

"Prokletý kraj!" klel Lancelin.

A byli nuceni letěti až do poledne, než objevili místo vhodné k

přistání.

"Doufám, že zde snad nebudeme rušeni," pravil Lancelin. "Ale

nelíbí se mi to blízké sousedství lesa po pravé straně. Člověk nikdy

neví, co z takového lesa může náhle vyrazit. Musíme býti připraveni

odletět každé minuty."

Sotva domluvil, když na pokraji lesa se objevily postavy.

"Viděl jste?" ptal se Jacques.

"Ano. Jsou tam lidé, kteří se na nás dívají, ale neodvažují se blíže.

Jen aby po nás nestříleli."

"To by bylo možnější než co jiného," pravil Bompard. "Nebylo by

lépe trochu se dostati od lesa?"

"Ano," svoloval Lancelin.

Bompard spustil motor a letadlo se rozběhlo po pláni. Popojelo asi

sto metrů do leva a zastavilo se.

Lancelin vzal dalekohled a zadíval se k lesu.

"Hm...hm..." pravil po chvíli. "Tohle nechápu. Ty postavy se dosud

nepohnuly od chvíle, co jsme je spatřili. Vidím jasně čtyři muže

žlutých tváří, ale jejich těla jsou nehybná. To je podivné."

Opět se díval několik minut.

"Opravdu se nehýbou. Co myslíte?"

- 230 -

"Mně se zdá, jako by se čas od času zakymácely," pravil Jacques,

který měl výborný zrak.

"Máte pravdu. To je pro mne příliš. Nebudu mít pokoje, dokud se

nepřesvědčím, co za tím vězí...Hoši, vezměte si pušky a pojďte se

mnou."

Jacques a Piletto si vzali po karabině, nabili je a s Lancelinem

zamířili k lesu.

"Víte snad, že nesmíte váhati s výstřelem, kdybychom byli nějak

ohroženi," nabádal Lancelin.

"Buďte bez starostí," pravil Jacques. "Příhody nedávných dob z nás

učinily muže, kteří dovedou cenit lidský život, ale nezastaví se před

ranou, jde-li o život vlastní."

Čím více se blížili k lesu, tím volnější byl jejich krok.

Konečně došli k prvým stromům a nemohli se zdržeti výkřiku při

hrozné podívané, která se jim naskytla. Čtyři muži s křečovitě

staženými tvářemi viseli pověšeni na stromech...

"Jsou již dlouho mrtví," zjišťoval Lancelin. "A nemyslím, že by šlo o sebevrahy... Byli asi odsouzeni k smrti...Snad jsou to lupiči a

vrahové."

"Nebo cestující pouští, které bandité oloupili a pak pověsili."

Pojednou se objevilo několik lidí, kteří byli dosud skryti v lese. Dívali

se na letce a jeden z nich pravil:

"Bezpochyby se ptáte, proč byli pověšeni. Řeknu vám to. Jsou to

bídáci, kteří v nedaleké vsi zabili deset lidí. Zabili je a oloupili. Pustili

jsme se za nimi a zde jsme je dostihli. Dostalo se jim trestu podle

zákona pustiny. "

Lancelin se obrátil ke skautům:

"Pojďte..”

Jakmile se však otočili zády k lesu, zaslechli praštění lámaných

větví.

Jiní mužové se objevili a byli ozbrojeni. Zřejmě se chtěli pustiti za

letci.

"Pozor," zvolal Lancelin.

"Těch lidí se nemusíme bát," mínil Jacques, "nemají pušek."

Jedva však pronesl tato slova, již nedaleko něho se zabodlo do

země kopí.

"Tak vidíte," pravil Lancelin a namířil na útočníky pušku.

To stačilo.

Lupiči okamžitě se skryli v lese.

"Nuže, teď teprve víme, kdo jsou ti oběšenci. Jistě ne vrahové,

- 231 -

nýbrž oběti vrahů. Měl jsem chut poslati těm darebákům olověný

pozdrav, ale i kulky je pro ně škoda..."

Když se vrátili k letadlu, Bompard se tázal:

"Co to je?"

"Ty postavy, které jsme spatřili, jsou oběšenci."

"Opravdu ?"

"Ano. Jsou to nějací ubožáci, kteří padli do rukou lupičům..."

"Doufejme, že se něco podobného nepřihodí nám."

"Málem by se bylo již přihodilo."

"Přihodilo ?"

"Ano, byli jsme napadeni."

"Napadeni? Vždyt jsem nic neviděl!"

"Nemohl jsi nic vidět. Ti bídáci jen po nás vrhli kopím a hned se

zase skryli v lese, když jsem na ně namířil. Jejich kopí nás na štěstí

nezasáhlo. Ale nesmíme zde zůstávat dlouho. Mohli by si opatřit

posilu. Proto vzhůru na cestu!"

"Hm, to se snáze řekne, než vykoná," řekl rozpačitě Bompard.

"Použil jsem vaší vycházky, abych přezkoušel motory. Na jednom

byla malá vada, a tak je teď rozebrán."

"Nevadí. Doufám však, že to nebude dlouho trvat."

"Záleží na tom, co pokládáte za dlouho. Nejméně čtvrt hodiny však

budu potřebovat, než motor zase sestavím."

"Lepší teď čtvrt hodiny, než později celý den."

Lancelin a oba skauti nespouštěli les s očí.

"Nemyslím," pravil letec, "že nás napadnou i zde."

"Ani já ne," přisvědčoval Jacques. "Jistě netouží po zastřelení.

Kdyby měli pušky, to by bylo jiné."

Uplynula čtvrthodina, "ale oprava dosud nebyla skončena.

"Je tu jedna závada, která by nás mohla vyplatit," vysvětloval

Bompard. "Náhodou jsem na ni přišel a nemohu ji nechat bez opravy,

neboť by se čím dále zvětšovala. Bude to trvat déle, ale pospíším si."

Lancelin usedl do trávy. Jacques a Piletto sledovali postup

Bompardovy práce.

"Pojďte, hoši," volal skauty Lancelin. "Využijeme zastávky k jídlu a

podíváme se trochu na konservy. A ty, Bomparde, pojď též."

"Děkuji," odpověděl pilot. "Dokud to nedodělám, tak se od stroje

nehnu."

Lancelin nenaléhal, ale byl překvapen. Věděl nyní, že oprava je

vážnější, než jak Bompard doznával. A také ve skutečnosti byla.

- 232 -

Hřídel jednoho motoru byla trochu ohnuta a musila býti vyměněna,

neměl-li býti zničen celý motor. Proto tak dlouho Bompardovi trvala

ona malá oprava.

Dali se do jídla tedy jen Lancelin a oba skauti...

"Podívejte se, podívejte se tam!" zvolal pojednou Jacques. "Tam k

tomu výběžku lesa. Vidíte?"

"Ano," odpověděl Lancelin.

Asi dvanáct Číňanů pozorovalo letce.

Číňané také postřehli, že byli zpozorováni. Od lesa k letadlu doléhal

jejich křik a letci jasně viděli jejich hrozící, napřažené paže.

"Bezpochyby nám nadávají," pravil Lancelin. "Ale obyčejně mnoho

nekouše pes, který příliš štěká."

"Co kdybychom se pustili proti nim a poslali jim přes hlavy několik

kulí?" navrhoval Jacques.

"Máte pravdu. Jejich pozornost mě také již mrzí," pravil Lancelin a

chopil se karabiny.

Zazněl výstřel a od lesa se ozval bolestný výkřik.

"Někoho jste zasáhl," pravil Jacques.

"Vím to," odpověděl Lancelin. "Paži toho dareby, který ji zvedal

nejvýše a nejzuřivěji hrozil. Musil bych býti opravdu nemotora,

kdybych chybil na tak krátkou vzdálenost. Touto puškou je jistá rána

až na osm set metrů."

"A mělo to výsledek. Číňané zmizeli," hlásil Jacques.

"Budeme tedy mít snad konečně pokoj," odpověděl Lancelin,

ukládaje karabinu do letadla.

Nastal však soumrak a výměna hřídele nebyla dosud provedena.

"Kdy to asi bude?" ptal se Lancelin Bomparda.

"Myslím tak, za dvě, tři hodiny. Dříve nemohu zaručiti ukončení

opravy, má-li být provedena dokonale. Ale ručím za to, že motor pak

poběží jako nový."

Rychle nastala noc, temná noc, neboť měsíc nedokázal prodrati se

hustými mraky.

"Je tma jako v peci," pravil Lancelin. "Musíme zase mít celou noc

otevřeny oči. Číňané jsou schopni podniknouti proti nám něco pod

záštitou tmy. Nejlépe bude, budeme-li bdíti všichni. Ulehněme na

zem kolem letadla a přitiskněme ucho na zem.Tak uslyšíme i

nejmenší hluk. Kdo něco uslyší, zavolá na poplach."

Bompard chtěl mermomocí pokračovati v opravě při světle svítilny,

ale Lancelin nesvolil.

"Ne, ne," pravil. "Musíme všichni hlídati, tebe v to počítaje."

- 233 -

"Dobře, budeme tedy hlídat," souhlasil pilot.

Vzal pušku a posadil se k letadlu tak, že se zády opřel o jeho

podvozek.

"Myslím, že dostaneme bouřku," pravil po chvíli. "Kápla mi na ruku

kapka."

Lancelin neodpovídal.

"Ale nemyslím, že Číňané proti nám něco podniknou. Dobře vědí,

že by se jim to nevyplatilo."

"Tiše," nařizoval Lancelin. "Sluch nám teď prospěje více než jazyk."

Hodiny míjely: ne, vlekly se nekonečné hodiny. Letcům se zdálo, že

den snad již nikdy nenastane. . . Dosti citelný chlad je na štěstí

udržoval při bdělosti, neboť jinak, po takové únavě předešlé noci, by

jistě byli podlehli spánku.

Noc postupovala a myslili jíž, že bděli marně, že Číňané se

neodváží nějakého podniku. Pojednou se však ozval výkřik,

zastenání a ohlas rychlých kroků, vzdalujících se do tmy.

"Haló, co je?" volal Lancelin.

"Nevím," odpověděl Jacques.

"Jistě se něco stalo," dodal Bompard.

Jacques se vztyčil a volal:

"Piletto...! Piletto!"

Nedostalo se mu odpovědi.

"Och!" zvolal. "Ti bídáci unesli mého přítele. Rychle! Rychle za

nimi!"

"Teď v noci to není možné," mírnil jeho horlivost Lancelin. "Sami

bychom padli do nějaké léčky...Vyčkejme dne!"

Ale Jacques již zmizel, nedbaje moudrého rozhodnutí Lancelinova.

"Nerozvážlivec!" zvolal Lancelin. "Běží vstříc smrti!"

"Což kdybychom se pustili za ním?" navrhoval Bompard.

"A Číňané zatím, kteří jistě jsou skryti kdesi v okolí, zničí naše

letadlo."

"Přece však nemůžeme nechat ty hochy bez pomoci."

"Vždyť také již nastává den...Zůstaneš u letadla a já se podívám k

lesu."

"Dejte si dobrý pozor..."

"Buď bez starosti...Teď již nemám důvodu, proč ještě šetřit těch

darebáků a víš přece, jak dovedu střílet. Kterého uvidím, běda mu."

"Jen přijdete-li ještě včas! Nebudou-li zatím oba hoši již pověšeni."

Bompard se rozhlédl kolem letadla.

"Pohleďte," pravil. "Ten hoch, kterého odvlekli, byl přepaden tak

- 234 -

náhle, že se ani nemohl bránit. Puška zde zůstala."

Při těchto slovech pilot došel pro zbraň, zvedl ji a opřel o letadlo.

"Budu-li napaden, zatím co budete pryč, budu se aspoň moci

důkladněji brániti. Dvě opakovačky, po sedmi ranách každá, to již

něco vydá. Ručím za to, že všech čtrnáct umístím jak náleží. Nechám

je dojít tak na třicet metrů a pak začnu střílet. Víte, že na takovou

vzdálenost také neminu cíl, ač nejsem takovým střelcem jako vy."

Lancelin vzal s sebou balíček nábojů, který vsunul do kapsy. Pak

odjistil pušku a pustil se k lesu.

Když došel na místo, kde na stromech se kymáceli čtyři oběšenci,

zastavil se a naslouchal.

Kolem něho byl ničím nerušený klid.

Zůstal tak několik vteřin a pak odhodlaně vnikl do lesa,

neopomínajese dobře krýti stromy.

Když ušel asi dvacet kroků, zastavil se a prohlížel zem. Byla vlhká

a snadno rozeznával stopy, mezi nimi i otisky skautských bot

Jacquesových. Šel po stopách a došel na mýtinu, kde se stopy

vzájemně mísily.

Tam se zastavil a pozoroval. Všiml si člověka, který se kryl za

stromem.

V té chvíli však padla rána a Číňan se svezl na zem. Lancelin

pochopil, že to vystřelil Jacques.

Zavolal.

Hoch mu odpověděl a objevil se mezi křovím.

"Co teď?" ptal se Lancelin.

"Dosud jsem nic neobjevil, ale jsem jist, že Číňané zde někde jsou.

Před chvílí jsem zaslechl nějaké hlasy.

"Nečekejme tedy a napadněme je hned!"

"To jsem chtěl také udělat, ale dlříve je musíme najít...Jen nezabili-li

ubohého Piletta!"

"Doufejme, že nikoli."

"Poslouchejte...Neslyšíte nic?"

"Ano...Někdo šel kolem nás nedaleko odtud."

"Nedejme se překvapit..."

Oba dva se opřeli o týž strom a naslouchali. Po chvíli zaslechli

výkřik a rozběhli se v jeho směru. Mezi větvemi stromů spatřili osm

prchajících Číňanů, kteří unášeli s sebou Piletta.

"Nízko mířit, abychom neublížili vašemu příteli!" nařizoval Lancelin.

"Zpřerážejte jim nohy."

Lancelin i Jacques vystřelili zároveň.

- 235 -

Dva muži padli.

Oni dva, kteří nesli Piletta, chtěli uskočiti do křoví, ale neměli již

kdy.

Třeskly dva nové výstřely a oba klesli k zemi i se zajatcem.

Jacques se vrhl vpřed, zatím co Lancelin střílel na ostatní Číňany,

aby jim zahnal chuť k návratu.

Piletto byl v bezvědomí...Surovci ho nešetřili, jak prozrazoval jeho

obličej,který byl plný krevních podlitin.

"Pohleďte, jak ho zřídili," pravil Jacques. "Jen přijde-li vůbec k

sobě!"

"Jistě...! Ale teď ho odneseme co nejrychleji pryč!"

Lancelin si naložil Piletta na záda, a Jacques kryl karabinou ústup.

"A co s raněnými Číňany?" ptal se Lancelina.

"Nechte je, ať se o ně postarají jejich společníci. Snad trpí, ale je to

pro ně zasloužený trest. Alespoň se odnaučí přepadat cizince, kteří

jim nijak neublížili. Ostatně beztak to jsou lupiči a vrahové."

Když Lancelin se svým břemenem došel k letadlu, společně s

Jacquesem položili Piletta na zem a nakapali mu do úst koňaku, aby

ho přivedli k sobě.

Hoch otevřel oči, ale hned je zase zavřel.

"Snad je raněn," starostlivě pravil Jacques.

Otevřel blůzu svého přítele, ale nikde nespatřil hlubší rány.

"Necháme ho trochu odpočinout. Uvidíte, že pak přijde k sobě."

Přišel k nim Bompard.

"Ubohý hoch! Ti mu dali! Dosud jsem měl za zlé těm, kdož pokládali

Číňany za méně než lidi. Dnešek však mě dokonale vyléčil. Škoda,

že jsem nespatřil ani jediného."

"Což o to! Vypořádali jsme se s nimi sami, a důkladně. Jistě mají

jednoho mrtvého a raněných několik...Ty jsme nechali ležet..."

"A dobře jste udělali...Mám citlivé srdce, ale darebáci, kteří mučí i

děti, nezasluhují soucitu."

Piletto znova otevřel oči. A tentokrát je již nezavřel. Chopil

Jacquesa za ruku a koktal:

"Myslil jsem, že mě zabili."

"Ne, nic se ti nestalo, kromě snad několika boulí a šrámů...Brzy

budeš na nohou."

"A nevrátí se?"

"Bud' bez starosti. Dostali na pamětnou tak, že na návrat jistě

nepomyslí."

Piletto však nebyl těmito slovy dokonale ujištěn, jak bylo viděti z

- 236 -

jeho pohledů na všechny strany, plných hrůzy a děsu.

Teprve po delší chvíli se uklidnil.

"Je ti již lépe?" ptal se Jacques.

"Ano," odpověděl Piletto a vřele tiskl přítelovu ruku.

Po těchto slovech se Piletto pokusil zvednouti se. Šlo to těžko, ale

konečně se mu to přece jen podařilo.

"Kdo by si to byl pomyslil..." začal. "Dával jsem dobrý pozor, ujišťuji tě, a nic jsem neslyšel. Pojednou cosi na mne padlo. Nejdříve mne

napadlo, že je to snad pardál, ale pak jsem si uvědomil, že na ústa se

mi tiskne lidská ruka. Bránil jsem se ze všech sil, abych se zbavil té

ruky a mohl zavolat, a pak mi jiná ruka sevřela hrdlo...Když jsem

přišel k sobě, byl jsem na mýtině v lese a kolem mne byli Číňané,

ozbrojení kopími. Bili mě celou noc - proč, to nevím, nebot nechtěli

nic vědět. Ráno se mě chystali pověsit, tak jako ony čtyři muže na

pokraji lesa... Na štěstí jste přišli vy...Nepochyboval jsem ani chvíli, že

Jacques mě neopustí, ale bál jsem se, že přijdete pozdě."

"A přece jsme přišli včas," pravil Jacques.

"Ano... A bránili se Číňané?"

"Neměli ani kdy...Pustili jsme se do nich dříve, než se zmohli na

obranu.

"Tím lépe!"

Piletto usedl a děkoval Lancelinovi.

"Ujišťuji vás, že jsem hlídal dobře! Ale byla taková tma!"

"Není třeba omluv. Stejně jako vám se vedlo nám všem. A mohli

odvléci snadno někoho z nás. Ostatně už je to pryč! Odpočiňte si a

pak odletíme. To bude nejlepší záruka, že se něco takového nebude

již opakovat"

Letadlo bylo již v dokonalém stavu. Po několika minutách všichni

nasedli a vznesli se do výše.

Obloha byla již zatažena, hrozila bouře. Ale letadlo letělo rychle, a

tak brzy opustilin kraj, nad nímž se snášela bouře.

Dostali se do na místa, kde obloha byla modrá a kde svítilo slunce.

Bompard chtěl získati promarněný čas a letěl co nejrychleji.

Posléze zvýšil rychlost tak, že Lancelin uznal za vhodné mírniti jeho

horlivost.

Až dosud se letci málo starali o kraje, nad nimiž letěli. Jen Lancelin

se chvílemi díval dolů a zase na kompas. Určoval směr.

Najednou pravil.

"Opouštíme Tonkin a právě letíme přes hranice Birmy...Jsme stále

- 237 -

ještě nad Indočínou, ale nyní nad Indočínou anglickou... Birma je

hornatý kraj, kraj pralesů a pouští. Je dělena na dvě části, horní a

dolní. Hlavním městem dolní části je Ragún a horní Mandalay. V

některých částech je krajina urodná a hodně vzdělávána, ale naopak

jsou celá území dokonale pustá. V Birmě se pěstuje nejvíce rýže,

indigo, cukrová třtina,tabák a bavlna."

"A obyvatelé jsou všade civilisovaní?" ptal se Jacques.

"Lze říci většinou... Ale stejně jako v Číně se mezi nimi najdou

fanatikové, kteří nejsou přátelsky nakloněni bělochům. Doufejme, že

s obyvatelstvem nepřijdeme vůbec do styku."

"A žijí tam též divoká zvířata?"

"Ano. Tygr, slon a nosorožec jsou tam dosud četní."

"Slon snad přece není divoké zvíře. A nosorožec též ne."

"Jen se neklamte, příteli, Jde-li o divokého slona, je třeba se mít na

pozoru. Zvláště v některých ročních dobách, kdy sloni samotáři jsou

zachvacováni jakýmsi šílenstvím. Tehdy se takový slon stává

nebezpečným. Napadá i vesnice a působí hrůzu mezi domorodci."

"Snad se s takovým slonem vůbec nesetkáme."

"Přál bych si to...Než takový slon, to by mi byl opravdu milejší tygr."

"A nosorožec?"

"Také zvíře, ve kterém se člověk nevyzná. Někdy před ním prchá již

zdaleka a jindy útočí bez nejmenší příčiny. Proto je radno jíti mu z

cesty."

"Budeme tedy musit přistávat opravdu pozorně."

"Bohužel, někdy je letadlo nuceno přistat tak, že není čas hledati

vhodné místo... Ale to je opravdu vysoká hora...! Bompard také jde již

do výšky..."

Piletto se již úplně zotavil a trpěl jen následky ran, které mu uštědřili

Číňané...

Nejvíce ho bolela hlava a málo pomáhal studený obklad.

"Natáhni se v loďce!" radil mu Jacques.

Piletto uposlechl rady.

Jacques se opřel o okraj loďky a díval se na krajinu, která

ustupovala pod letadlem.

Pojednou Jacques zvolal:

"Pane Lanceline, podívejte se dolů! To je jistě letadlo."

Letec nasadil k očím triedr.

"Ano, je to letadlo...A letí přímo k nám."

Letadlo se blížilo.

"Člověk by řekl skoro, že v letadlu jsou lidé, kteří si chtějí s námi

- 238 -

promluvit," pravil Jacques.

"Máte pravdu," potvrdil Lancelin skautovo mínění. "Právě rozvinuli

vlajku, která znamená, že se chtějí s námi dorozumět."

"Co učiníme?"

"Přistaneme...Ti lidé nám chtějí oznámit nějakou závažnou zprávu."

"Což, chtějí-li nás napadnout?"

"To je vyloučeno. Může to být jen anglické vojenské neb policejní

letadlo."

Ale letadlo, které se již dostalo zcela blízko, zamířilo pojednou na

letadlo Lancelinovo kulometem. Asi s jim zdálo, že Bompard

nepřistává dosti rychle.

"Co to znamená?" divil se Lancelin. "Vždyť je to opravdu anglické

letadlo."

Bompard přistal a taktéž i cizí letadlo.

Vystoupil z něho muž, který přistoupil k Lancelinovi.

"Pánové," ptal se, "kam letíte?

"Vracíme se do Francie," odpověděl Lancelin.

"Proč touto cestou?"

"Zdála se mi nejkratší."

"Nemáte jiných důvodů?"

"Co tím chcete říci?"

"Není důvodem vašeho přeletu nad Birmou nějaký politický účel?"

"Opravdu vám nerozumím, pane! Vysvětlete mi podrobněji důvod

vašeho podezření."

"Nevíte snad, že v Birmě vypuklo povstání?"

"Povstání? Odkud bychom to věděli. Vždyť se nám i časopisy

dostanou zřídka do rukou. Přiletěli jsme do Tonkinu z Tokia a pak

přímo sem. Jde o cestu kolem světa."

"Taková odpověď mě neuspokojuje."

"Co mám tedy dělat?"

"Jste zde blízko Muong-Yongu... Můžete letět dále, ale přistanete

ihned, jakmile vám dáme s letadla znamení. Neuposlechnete-li,

sestřelíme vás!"

"Opakuji, že ničemu z tohe, nerozumím..."

"Brzy porozumíte..."

Hádati se nemělo ceny. Lancelin neměl na palubě letadla kulomet a

nemohl se také dáti na útěk před anglickým letadlem, které bylo

zřéjmě rychlejší.

"Dobře..." pravil Lancelin.

A dodal, obrátiv se k Bompardovi: "Přistaneš ihned, jakmile ti dám

- 239 -

znamení."

Letadlo našich přátel se vzneslo a anglické je sledovalo ve

vzdálenosti dvou set metrů.

Asi za čtvrt hodiny však předletěli a na boku letadla se objevila

vlajka, vyzývající k přistání.

"K zemi!" zvolal Lancelin do zvukovodu.

Bompard se snesl k zemi a anglické letadlo za ním. Zastavilo se

nedaleko letadla Lancelinova.

Byli nedaleko nějakého města.

"Tohle je opravdu podivné," pravil Lancelin. "Doufejme, že situace

se brzy vysvětlí."

"Pokládají nás asi za vyzvědače," mínil Jacques.

"Při nejmenším za šiřitele revolucí," odpověděl Lancelin. "Až se vše

vysvětlí, dají nám pokoj."

Angličtí letci přistoupili k Lancelinovu letadlu.

"Pánové, račte jíti s námi..."

"Prosím, ale někdo musí zastat na stráži u letadla..."

"Není třeba...Hlídku postavíme my. Pojďte všichni"

"Prosím, pánové. Ale jsou to opravdu způsoby, které mě naplňují

podivem."

Angličan neodpověděl.

"Tak dobře! Pojďte všichni," obrátil se Lancelin ke svým

společníkům.

Na konci pláně, na které přistali, zvedala se dřevěná budova, s jejíž

střechy vlála anglická vlajka.

Sotva Lancelin, Bompard a oba skauti vešli do budovy a vstoupili

do místnosti v přízemí, jak jim průvodce nařídil, vešel již také muž v

uniformě anglického ddstojníka.

"Ach, konečně jste je dostali. Ale není to brzy!"

"Promiňte," ozval se Lancelin anglicky. "Za koho nás pokládáte?"

"Nedělejte hloupého! Vždyť to víte dobře."

"Ujišťuji vás, že si nedovedu vysvětlit, proč jsme byli donuceni k

přistání."

Anglický důstojník pokrčil rameny a pravil:

"Naše zpravodajská služba na štěstí pracuje spolehlivě, a tak víme

vše...víme, že jste přišli, abyste pobouřili místní obyvatele. Přicházíte

z Tonkinu a míříte do Mandalaye... Vidíte, že jsme dobře zpraveni...

Pátralo po vás několik letadel. "

"Pane," odpověděl Lancelin, "jste na omylu... Jistě víte, nebo jste

slyšel, že letec jménem Lancelin, provázený pilotem Bompardem, je

- 240 -

právě na cestě kolem světa. Po přeletění Atlantického a pak Tichého

oceánu přistal v Australi , pak v Japonsku a Indočíně, a nyní se vrací

do Francie přes Indi . Anglický letecký klub v Londýně vymohl

Lancelinovi povolení k přeletu všech anglických území... A letec

Lancelin jsem já! Mohu to dokázat. Zde jsou mé doklady a mezi nimi

je i povolení k přeletu anglických území a moří."

A Lancelin vytáhl z kapsy náprsní tašku, kterou podával

důstojníkovi. Ten se jen zlomyslně usmál...

"Hm, já přece vím, že pánové vašeho řemesla mají vždy pohotově

odpověď a že jsou vybaveni doklady všeho druhu. To však nic

nedokazuje. Vláda, které sloužíte, samozřejmě vás vybavila

potřebnými doklady, a to pravými, takže po té stránce není pro vás

nebezpečí. Na neštěstí pro vás však jsme dostali přesný popis onoho

agitátora revolucí, a popis ten se na vás hodí až ku podivu."

Lancelin ztratil trpělivost.

"Pane," ozval se zvýšeným hlasem, "urážíte mě svými podezřeními

a nesnesu, abyste v urážkách pokračoval! Jsem jen cestovatel a nic

víc...! Ti, kteří vám podali zprávu, na kterou se odvoláváte, jsou buď

hlupci nebo ochránci toho, koho hledáte. Budu si stěžovati svému

konsulovi a uvidíme, zda francouzský občan smí být bezdůvodně

urážen!"

"Já pokládám za dostatečné důkazy, kterých se mi dostalo a

prohlašuji vás za zatčena."

"Mne za zatčena? Nikoli dříve, než mi bude povoleno promluviti s

francouzským konsulem?"

"Váš konsul nemá co činiti v této záležitosti... Váš čin podléhá

pravomoci vojenských soudů."

Veškeré Lancelinovy protesty neměly účinku, Anglický důstojník

zatelefonoval a brzy vstoupili do kanceláře vojíni s nasazenými bodly.

"Odveďte tyto zde do West Gaolu a střezte je dobře," nařizoval

důstojník. Bompard, který dosud nepromluvil ani slova, se nyní

rozkřikl na důstojníka:

"To, co zde činíte, není hodno důstojníka, pane! Jsme nevinni, což

bude dokázáno."

"Jsem jiného mínění," odpověděl Angličan. "Vzali jste si s sebou

dokonce i dva skauty, abyste je vycvičili ve vyzvědačství."

Tentokráte se ozval Jacques:

"Snadno lze někoho viniti z vyzvědačství... Ale je to bídáctví, když

stačí zatelefonovat do Saigonu..."

"Odveďte je!" nařizoval důstojník.

- 241 -

Vojíni obklopili letce a donutili je k odchodu...Dovedli je do

sousedního domku, který sloužil za vězení a ve kterém jako jediný

kus nábytku bylo dlouhé a široké prkno, pryčna, zastupující lůžka.

"Nu," povzdychl si Bompard, "tohle je dobrodružství, jaké se

nepřihází po každé... Řekl bych, že nám to dá hodně práce, než se

tentokrát z toho dostaneme."

"Obávám se toho též," pravil Lancelin. "Ten důstojník nepůsobí

dojmem chytrého a rozvážného člověka. Ten, podle mého zdání, je

schopen vyvésti jakoukoli hloupost, bude-li se domnívati, že je to

služba vlasti, za kterou může být povýšen."

"Asi nás zaměňují s jinými letci."

"Je to možné, ale má si dříve opatřiti přesné a důvěryhodné

zprávy."

"A co se s námi stane?"

"Opravdu...to nedovedu říci! Pokládají nás za vyzvědače a jsou

tedy schopni dát nás i zastřelit."

"Ach! Myslíte?"

"Ano."

"A nelze nic dělat?"

"Nic. "

"Pak tedy zbývá jen jediné! Dnes v noci se musíme pokusiti dostat

se odtud a na místo, kde je naše letadlo."

"Na to nelze ani pomyslit. Jsme dobře střeženi."

Večer byli letci znova předvedeni před důstojníka, jehož tvář

prozrazovala zlost a vztek.

"Nuže," začal, "žádali jste o důkazy... Mám je a jaké...! Právě mi

telefonovali z Hanoi. Zítra předstoupíte před vojenský soud, který

bude neúprosný."

"Pane," odpověděl Lancelin, "teď nám můžete říci co

chcete...obviniti nás ze zločinů, které vás jen napadnou. Upozorňuji

vás jen, že se dopouštíte hrubého omylu, který vás přijde draho."

"Cože? Ještě vyhrůžky?"

"Nikoli. Jen upozornění - nebo výstraha, chcete-li."

"Nepotřebuji ani vašich upozornění, ani výstrah."

"Prosím, jak si přejete. Žádám vás však, abyste nás konfrontoval se

svědky. Dosud jsme slyšeli obžalobu jen z vašich úst - a vy nám

můžete říci, co chcete. . . Čekáme, že nás předvedete před ty, kdo

vám opatřili náš popis jako popis vyzvědačů."

Důstojník neodpovídal.

"Slyšel jste, oč jsem žádal?" naléhal Lancelin.

- 242 -

"Slyšel jsem... Ale myslím, že svědkové jsou zbyteční...Popis se

hodí."

"Tak snad soudíte vy, ale nikoli mezinárodní právo! Žádám opětně,

abych byl dopraven k nejbližšímu francouzskému konsulátu!"

V té chvíli se ozval zvonek telefonu.

Důstojník sňal sluchátko a poslouchal...Jeho obličej měnil

výraz...Zavěsil sluchátko a obrátil se k letcům:

"Pánové," pravil, "každému člověku se přihodí, že se mýlí...Právě

mi bylo hlášeno letadlo, které přeletělo naše pevnostní pásmo. Dvě

stihačky se hned pustily za ním, donutily je k přistání a z jeho

posádky se vyklubali oba hledaní vyzvědači. Omyl je vyloučen..."

"Tedy jste se mýlil v našem případě?"

"Ano, doznávám..."

"A přece jste nás urážel a dal zavřít, aniž jste vyslechl naše

obhajoby."

"Když se vše tak shodovalo..."

"Shodovalo? To jste si myslil vy!"

"A uznal jsem svůj omyl."

"Ale neomluvil jste se! Jménem svým i svých druhů žádám, abyste

se omluvil a požádal nás o prominutí!"

"To neučiním. Alespoň ne potud, dokud se nepřesvědčím..."

"Jakže! Nové urážky místo omluvy! Pane, tak se nechová

důstojník!"

V té chvíli se otevřely dveře kanceláře a vstoupil letec. Zastavil se a

s údivem pohlédl na Lancelina.

"Vy, Lanceline, vy zde?"

"Ano, jak vidíte, drahý Reginalde."

"Jaké štěstí, že jsme se sešli. Víte, že jste dokázal něco

úžasného?"

"Myslíte? Já o tom pochybuji, neboť tento pán zde," ukázal na

důstojníka, "mě zatkl jako vyzvědače a chtěl mě dát zastřelit."

"Není možné."

"Zeptejte se tedy svého kolegy přímo."

"Je to pravda, Stimsone?"

"Ano. Mýlil jsem se, ale...ale to je vina radiotelegrafické zprávy,

kterou jsem dostal z velitelství. Uznávám svůj omyl a - omlouvám se

tímto pánům," pospíšil si důstojník dodati.

Reginald vypozoroval, že se zde schyluje k bouřce a obratně zavedl

řeč jinam.

"A kde máte své letadlo? Dovolíte mi přece, abych se na ně

- 243 -

podíval. Hořím touhou poznati stroj, který zdolal dva oceány."

"Je nedaleko. Milerád vás k němu zavedu, ovšem nejsem-li dosud

vězněm."

"Nikoli, samozřejmě!" krotil Lancelina Reginald.

"Pojďme!"

Vyšli ven a zde teprve se Reginald vrátil k záležitosti, která tak

hnětla Lancelina.

"Lituji velice toho, co se stalo," pravil. "Ale nemějte příliš za zlé mému kolegovi. U něho je to nemoc. Vidí vyzvědače v každém, na

koho se podívá."

"Chápu, ale měl se omluviti, když zjistil, že se mýlil."

"A což toho neučinil?"

"Ano, ale teprve před vámi. Dříve moji žádost odmítl, a to dosti

hrubě: Že prý se omluví, až se přesvědčí!"

"Nemyslete tedy již na to! Raději nasedněte a leťte. Teď není

zrovna čas na přelety nad tímto územím."

"Také mě již napadlo, že může býti nebezpečné letěti teď nad Indií."

"V této chvíli to může být opravdu nebezpečné, neboť kraj je ve

varu povstání. Indové jsou roztrpčeni, revoluce může vypuknout

každé chvíle. Proto právě jsem zde."

Letci došli k svému letadlu, které střežii vojín.

"Nezjistíme-li nějaké poškození..."

Bompard již zkoušel motory. A pak prohlásil:

"Vše v pořádku..."

Lancelin stiskl Reginaldovi ruku a vstoupil do letadla, kde byli již

ostatní... Za několik chvil byli již ve výši pěti set metrů.

"Bude dlouhý ten náš přelet Indie?" ptal se Jacques.

"Dosti dlouho bude trvati, ale nějak to již svedeme," odpověděl

Lancelin. "Buďte klidný."

Bompard se snažil ze všech sil, aby dohnal zameškané. A Lancelin

tentokrát nemírnil jeho horlivost. Lesy i pláně míjely pod letadlem se

šílenou rychlostí...

"Zastavíme se teprve večer," pravil Lancelin. "Ale musíme si vybrati

dobré místo, což nebude tak snadné, neboť se blížíme k hornatému

kraji."

Na obzoru se skutečně již objevily hory, zprvu věnčené stromy, ale

dále za nimi již holé štíty a hřbety...Bompard byl nucen vystoupiti do

vyšších vrstev. Krátce před večerem pak Lancelin rozkázal

zvukovodem:

- 244 -

"Přistaň!"

Jacques se podíval na Lancelina.

"Zpozoroval jste nějakou poruchu?" ptal se. "Ne. Ale pěkné místo

pro přistání."

Skutečně. Pod letadlem se rozkládala rovná planina, která se táhla

až k obzoru. Ale když sestoupili níže, zjistili, že jde o klam zraku.

Domněle rovná planina byla plná nerovností, takže bylo opravdu s

podivem, že letadlo přistalo bez poškození.

"Vidíte, jak se člověk zklame," pravil Lancelin. "Shora, to vypadalo

jako plátno kulečníku, a zatím to je díra na díře. Mám opravdu

starost, jak se ráno odtud vzneseme."

Za noci letci moudře zůstávali v lodi letadla a nesestoupili na zem.

Takto byli bezpečnější, že by je někdo nebo něco přepadlo.

Byli však přesvědčeni, že není obav, neboť krajina byla dokonale

pustá. Nebylo však zbytečné míti se na pozoru, neboť šelmy se

neohlížejí příliš na vzhled kraje.

Pojedli masa z konserv, zapili trochou rumu a rozdělili si mezi

sebou noční hlídky losem. Jacques si vytáhl hlídku prvou.

Lancelin, Bompard a Piletto se zavinuli do přikrývek a brzy jejich

pravidelné oddychování svědčilo o hlubokém spánku.

Obloha byla jasná, ale měsíc, který byl teprve v prvé čtvrti,

neosvětloval kraj příliš.

Přece však bylo lze rozlišiti předměty do vzdálenosti čtyřiceti metrů.

Jacques se lokty opřel o obrubu loďky a zůstal bez pohnutí.

Vystříhal se pohybů proto, aby snad hlukem nebudil své společníky.

Bylo však třeba, aby pozoval několik stran najednou. Vylezl proto na

trup letadla a poslouchal.

Kolem něho bylo hluboké ticho pustiny, které působí na člověka

majestátně i děsivě zároveň.

Pojednou pozornost skautova byla zburcována slabým hlukem.

Hluk se podobal rychlému plížení, chvílemi ustával a za chvíli se zase

ozýval.

Zprvu se domníval, že je to nějaké zvíře, které se skrývá v

trávě,obklopující letadlo.

Ale pak se mu zdálo, že rozeznává temnou hmotu, která byla větší

než tělo nějakého neškodného zvířete. Protíral si oči, ale nespatřil již

nic. Neodvažoval se vzbuditi své druhy.

Tiše sjel s letadla k zemi a tu - spatřil prchající stín.To již bylo na

pováženou.

- 245 -

Rozhodl se proto vzbuditi Lancelina.

"Co se děje?" ptal se letec, rychle povstav.

"Nevím! Ale spatřil jsem stín, plížící se kolem letadla."

"Stín?"

"Ano. Pravděpodobně temnou siluetu lidského těla."

"Ach tak! Což bychom zas zapadli do nějakého vosího hnízda?"

Po těchto slovech Lancelin obzíral pláň, pokud mu to dovolovaly

temnoty.

"Nevidím nic," pravil po chvíli.

"Počkejte chvíli," navrhoval ]acques.

Uplynula čtvrthodina.

"Myslím, příteli, že jste pokládal za siluetu člověka tyto traviny,

kterými zachvěl vánek."

"Ne," rozhodně odpověděl Jacques, "Jsem jist, že jsem spatřil

temnou hmotu, která se rychle vzdalovala, když jsem se svezl

s letadla."

Lancelin se rozhodl ještě chvíli bdíti.

"Slyšte, co to bylo?" pravil za chvíli,

Bylo slyšeti skřípění, které sílilo, přibližovalo se.

"Je to podivné," pravil Lancelin, "Co to jen může být? Kdybychom

nebyli na tak hrbolaté půdě, spustil bych motor a popojel bych o

nějakých sto metrů. Ale zde a v takové temnotě se toho nemohu

odvážit. Mohlo by to znamenat poškození stroje. Vy jste měl přece s

sebou kapesní svítilnu, Je v ní ještě dobrá baterie?"

"Svítilnu mám, ale s baterií to bude špatné,"

"Půjčte mi ji!"

Jacques podal letci svítilnu, který jí zamířil ve směru hluku a stiskl

vypinač...Slabý paprsek ozářil okolí, ale dostačil, aby oba spatřili

lidskou postavu, která prchala.

"Podívejme se! Tedy zase dostaneme návštěvu, pušky ven!"

Oba se chopili karabin,

Stín již zmizel, ale jisté bylo, že kdosi se plížil kolem letadla. Kdo to

jen asi byl?

XVI.

PĚŠKY KRAJEM ŠELEM A HADŮ

Jacques a Lancelin byli na stráži celou noc. Když se rozednilo,

- 246 -

nespatřili nic podezřeleho.

"Zbytečně jsme bděli," pravil Lancelin. "To, co jsme pokládali za lidi, byly asi jen opice, které putovaly po pláni. Raději připravme vše k

odletu, který nebude nejsnazší."

Letadlo bylo skutečně takřka vklíněno mezi dvěma hlubokými

děrami. Dokáží je uvolniti?

"Ve všem neštěstí jsme měli přece jen štěstí," pravil Bompard,

"neboť jsme se mohli dostat do některé té díry. Nevím, vydrželo-li by

to letadlo."

"Ale nevíš také, nespadne-li tam dodatečně."

"To dokáži již zabrániti. Teď však se všichni musíme chopiti práce a

vyrovnati trochu terén před letadlem. A nebude to práce malá."

"Nevadí... Jen do toho."

"Nemáme však nástrojů."

"Nějaké kladivo přece máš a místo lopat použijeme prken."

"Prokletý kraj. Opravdu bylo lepší letěti celou noc a přistati až ráno."

"Snad. Ale teď jsme tady a nějaké kdyby na věci nic nezmění."

Pustili se do práce, která byla neradostná, neboť skála byla tvrdá

na nedostatečné nástroje. Za dvě hodiny perné práce získali jen

nepatrný úspěch.

"Je to k zoufání," pravil Bompard.

Lancelin neodpověděl. I on chápal marnost veškeré námahy. Oba

skauti pracovali horlivě. Velké kapky potu kanuly s čel obou hochů,

kteří si neodpočinuli ani na okamžik.

Pojednou Bompard pohlédl k lesu, přistoupil k Lancelinovi a tiše mu

pravil:

"Tam se již ohlašují noční návštěvníci...Nic nám nechybělo, než

ještě to...Takhle kdyby nám chtěli pomoci."

"To asi jejich úmyslem nebude. Nespouštějme je s očí."

"Myslím, že je jich pěkná horda, asi třicet."

"Spíše víc. Pohleď jen, z lesa vystupují další."

"Snad bychom jim neměli dovolit, aby se k nám přiblížili."

"To uvidíme."

Mužové, které letci spatřili, nebyli již dále, jak nějakých sto metrů...

Postupovali pomalu jako lidé, kteří se bojí... Konečně se jeden oddělil

od skupiny a rázným krokem se bral k letadlu.

Když se dostal dosti daleko, volal na ně anglicky:

"Jste Angličané, pánové?"

"Ne, jsme Francouzi," odpověděl Lancelin.

"Tedy snad nám neodepřete poskytnouti nepatrnou zprávu."

- 247 -

"Bude-li nám možno, dáme vám rádi jakoukoli zprávu."

"Jsme v této chvíli pronásledováni anglickými vojíny... Můžete nám

říci, zda jste je spatřili v okolí? S letadla přece vidíte vše, co se děje

na zemi."

"Nespatřili jsme anglických vojínů."

"Děkuji, pane... To je vše, co jsme chtěli vědět. Můžeme se tedy

pokusit o útěk do hor. Tam za námi nikdo nemůže."

"Není třeba díků. Opakuji vám, že v okolí není anglických vojínů.

Byli byste však ochotni výměnou za dobrou zprávu nám prokázati

malou službu?"

"Cokoliv si budete přáti."

"Nuže, je to toto. Dostali jsme se na místo, odkud nemůžeme

vzlétnouti, dokud neurovnáme před letadlem půdu. Ve čtyřech jde

práce pomalu. Chtěli, byste nám pomoci?"

Muž zavolal své společníky, kteří k němu ihned přiběhli. Bylo jich

čtyřicet.

Když Lancelin vysvětlil podrobně vyjednavači postup práce, ten

vysvětlení tlumočil ostatním a za hodinu byla již půda před letadlem

tak dalece urovnána, že stroj se mohl bez nebezpečí vznésti.

Lancelin poděkoval vůdci mužů a nabízel mu peníze, aby je rozdělil

mezi své druhy.

Muž však odmítl.

"Nejsme chudí," pravil prostě.

"Kterým směrem poletíte?" ptal se však hned poté.

"K západu," odpověděl Lancelin.

"Pak tedy poletíte nad Yahanem..."

"Yahan? To místo neznám. Není na mé mapě."

"Je to vesnice, která je vzdálena odtud asi deset mil na západ...

Chcete-li spustiti toto do vesnice, pak se nám odměníte lépe, než

byste mohli učiniti penězi."

Při těchto slovech muž vytáhl kus modré látky, pokryté podivnými

písmeny.

"Co jeto?" ptal se Lancelin.

"Zpráva pro ty, kdož se domnívají, že jsme mrtvi. Dovědí se z ní, že

prcháme do hor, kde budeme mimo nebezpečí. Chtěli jsme s ní

poslati posla, ale ten by jistě padl do rukou Angličanů. Jsme muži z

vesnice Yahan, musili jsme prchnout před Angličany a zanechali jsme

tam své ženy a děti."

"Víte, že je to velmi vážné, co od nás chcete?"

"Vím. Ale vás nebude mít nikdo v podezření."

- 248 -

"Nu, udělám to..."

"Děkuji, upřímně děkuji."

Muž přeložil Lancelinovu odpověď svým druhům, kteří vybuchli v

radostný jásot.

Letadlo se vzneslo za pozdravů ubohých uprchlíků.

"Jsou to bezpochyby titíž lidé, kteří se v noci plížili kolem našeho

letadla. Škoda, že jsem se zapomněl zeptat, upravil Lancelin. "Chtěli

se asi přesvědčiti, zda to snad není letadlo anglické. Učiním, co jsem

slíbil, ale může nám to přijít draho, budeme-li přistiženi. Sneseme se

nízko nad vesnici, takže stuha do ní určitě padne a bude

zpozorována."

"Ti ubožáci měli docela dobrosrdečný vzhled, upravil Jacques.

"Jistě...Alespoň budou ve svých horách se skrývati pokojněji, když

budou vědět, že rodiny o nich vědí."

Blížili se k Yahanu. Bompard se pustil do výše jednoho sta metrů.

Lancelin spustil stuhu, která se chvíli, třepotala ve vzduchu, než

spadla k zemi. Letadlo bylo již daleko, když se tak stalo...

Lancelinův čin byl činem dobrého srdce, ale nebyl stejně

posuzován anglickým důstojníkem, který v čele dvaceti vojínů vcházel

do vesnice Yahanu, právě když se stuha snesla k zemi. Dal si

přeložiti její obsah a pak hned telefonoval na své velitelství.

A za chvíli již se vznesla dvě vojenská stíhací letadla, kterým by

Lancelinovo letadlo jistě nebylo uniklo, kdyby nebylo nešťastné -

šťastné náhody.

Ve chvíli, když anglické stíhačky se na letišti rozjížděly k vzletu,

Lancelinovo letadlo letělo nad nízkým pohořím. Zde náhle vypověděl

motor službu a Bompard byl nucen rychle přistát. Přistání bylo

prudké, ale nemělo v zápětí žádnou škodu.

Místo, na které se letadlo sneslo, bylo pokryto vysokou travou, ve

které letadlo téměř zmizelo.

Bompard proklínal nehodu, nevěda, že byla jejich spásou. Byl to

však on, který zpozoroval anglická letadla, když v malé výši se nesla

nad vysočinou.

"Hleďte, dvě letadla!" upozorňoval.

"A stihačky," dodal Lancelin. "Snad nepronásledují nás?"

"Proč by nás pronásledovaly?"

"Pro tu zprávu přece. Člověk nemůže nikdy vědět. Nejlépe

uděláme,vzletíme-li až v noci."

"Oprava bude však hotova dříve."

- 249 -

"Nevadí. Odletíme až v noci. Večer si připravíme místo k odletu.

Opatrnosti nezbývá."

Anglická letadla marně pátrala nad krajem až do večera.

Lancelinova letadla nespatřila a vrátila se na letiště se zprávou, že v

celém kraji není nikde letadla. Výsledek jejich zprávy byl, že onen

anglický ddstojník, který zprávu zachytil, byl neprávem podezříván, že

buď měl vlčí mlhu, nebo že se dal oklamati podvrženou zprávou.

Když se Lancelinovo letadlo vzneslo, byl již všude klid a letci ani

nevěděli, jaké nebezpečí jim hrozilo. Do rána urazili tři sta mil a byli

proto daleko od nebezpečného pásma. Hrozilo jim však nebezpečí

jiné, které nemohli předvídati a kterému nemohli zabrániti.

Letěli se stále stejnou rychlostí celý den a k večeru se octli nad

jakousi vesnicí. Bylo by nerozumné přistáti v blízkosti obydleného

místa a proto letěli dále, kde si vyhlédli vhodné místo.

Běda, zde došlo k neštěstí, ke katastrofě!

Letadlo dosedlo na zem, ale převrátilo se pod silou nárazu a zřítilo

se do rokliny.

Z letců nebyl nikdo zraněn, ale letadlo bylo ztraceno.

Když nastal den, Lancelin se smutkem ve zraku pozoroval trosky

letadla a pravil:

"Teď jsme odsouzeni, abychom se pěšky probíjeli neznámými

krajinami...Dostaneme se kdy vůbec z nich? To nemohu říci.

Rozhodně však nesmíme pozbýti odvahy. Vezměme si zbraně,

náboje, zásoby potravin, vše ostatní zde zanechme a dejme se na

cestu."

Naposled se podíval na rozbité letadlo a vykročil.

"Počkejte," zvolal Bompard. "Nesmíme zapomenouti ještě něco."

"A co?"

"Náš kompas a barometr."

"Kompas ano, ale k čemu nám bude barometr?"

"Vezmu jej přece..."

Lancelin se obrátil k oběma skautům:

"Ubozí hoši, špatně jsem vás svezl. Bylo by vám lépe, kdybyste byli

zůstali v Saigonu.Ale jen odvahu."

"Odvaha nám nechybí," odpověděl Jacques.

"Vím...vím, ale vydržíte námahu tak hrozné cesty? To je to, co mě

znepokojuje."

"Nebojte se. Já i Piletto jsme zvyklí námaze... Stačíme vám... Tím

buďte jist."

"Tedy vpřed!" pravil Lancelin.

- 250 -

Vystoupili z rokle, do které se zřítilo letadlo a brzy se dostali k

značně širokému vodnímu toku, který protínal rovinu v celé její šířce.

"Ještě tohle nám chybělo!" povzdychl si Lancelin.

Vytáhl mapu z kapsy, chvíli ji zkoumal a pak pravil:

"Tato řeka se jmenuje Irauady... a myslím, že nebude tak nesnadné

dostati se přes ni, neboť je na některých místech téměř vyschlá. Teď

pro zatím , však půjdeme podle ní jižním směrem. Poněvadž jsme

ztratili letadlo, musíme se vzdáti původního úmyslu cesty přes Indi od

východu k západu. Půjdeme k jihu a pokusíme se dostati do

Rangúnu, který leží při ústí této řeky. Odtamtud není již daleko k

moři...Máme sice před sebou ještě pěknou řádku kilometrů cesty, ale

doufejme, že se nesetkáme s nepřekonatelnými překážkami."

Břehy řeky byly nejdříve dosti suché, ale později stále více a více

se měnily v bahno, takže cestovatelé byli nuceni posléze vzdáliti se

od řeky.

Tak se dostali do džungle, do středu tajemné a hrozivé indické

džungle. Když ušli asi deset mil, Lancelin, na němž již delší dobu byl

znáti neklid, se obrátil na Bomparda:

"Půjč mi kompas."

Bompard sňal kompas, který měl zavěšený u opasku.

"Myslil jsem si to," řekl Lancelin, "když chvíli pozoroval magnetickou střelku.

"Odchýlili jsme se příliš k západu a musíme zahnouti vpravo,

nechceme-li vůbec ztratit řeku, která má býti naším vůdcem až do

Rangúnu."

Šli až do večera. Byl to hrozně vyčerpávající pochod v úpalu

žhoucího slunce.

"Irauady se již brzy stane splavnou," těšil Lancelin své společníky,

"a snad se nám podaří opatřiti si nějakou pirogu."

"Kdyby to bylo hned teď, již by bylo pozdě," odpověděl Bompard,

který byl trochu tělnatý a proto špatný chodec.

"Nastává noc. Musíme se utábořiti a odpočinouti si..."

"Utábořiti se a zde?" divil se Bompard.

"A kde jinde? Znáš snad nějaké vhodnější místo?"

"To jistě ne."

"Uložíme se tedy k odpočinku u tohoto písečného nánosu. Jelikož

je tu však nebezpečí, že se v noci na nás přijde podívat nějaká

šelma...nasbírejte rychle suchých travin a klestí. Musíme udržovati

oheň, kterého se divoká zvířata bojí..."

Všichni se pustili do sbírání a v půlhodině u písečného nánosu

- 251 -

tyčila se vysoká hromada paliva.

"Teď se najezme a snažme se usnout," pravil Lancelin.

Bompard otevřel krabici konservovaného masa a všichni se pustili

do jídla, ač ne s velkou chutí, neboť byli úplně vyčerpáni pochodem a

horkem...Jen žízeň měli strašnou a vypili do dna obě láhve minerální

vody, které vzali s sebou.

Pak rozložili traviny v kruhu kolem ležení a Lancelin pravil:

"Spěte! Já převezmu prvou hlídku. Po dvou hodinách vzbudím

Bomparda."

"Och, já nejsem ospalý," bránil se Bompard. "Budu bdíti s vámi."

"K čemu? Zapomínáš, že nás zítra čeká zase dlouhá a únavná

cesta. Musíme býti odpočati... Musíš spát."

"Dobře," odpověděl Bompard. "Už spím..."

Natáhl se na zem vedle obou skautů a za malou chvíli již vesele

chrápal.

Lancelin s puškou na rameni chodil po vnitřním obvodu kruhu,

vytvořeného planoucími travinami. Z nedaleké vzdálenosti se ozývalo

bublání vody, neboť řeka Irauady nebyla od jejich ležení dále jak

nějakých třicet metrů...Obloha byla jasná... Měsíc se zvolna skláněl k

západu...

Lancelin obcházel ležení již asi půl hodiny, když pojednou zaslechl

temné zvuky, následované podivným křikem...

Rychle přihodil traviny na doutnající kruh. Suché traviny vzplály.

Bompard a oba skauti se probudili. Nenadálý jas byl toho asi

příčinou.

"Co se děje?" ptal se Bompard.

"Nevím," odpověděl Lancelin. "Asi je nedaleko nějaké zvíře.

Chopte se pušek!"

"Tygr?"

"Ne."

Všichni se chopili pušek a naslouchali do tmy.

Opět se ozval křik a v záři travin letci spatřili temnou siluetu zvířete,

které se jim zdálo ohromné.

"To je slon,'" pravil Bompard.

"Ne," odpověděl mu Lancelin.

"Pak je to tedy hroch."

"Ani to ne. Spíše nosorožec."

"Hm, také nepříjemné zvíře. Má prý tak tvrdou kůži, že je nelze

zabíti."

- 252 -

Nosorožec - neboť to byl skutečně nosorožec - neodvažoval se

přiblížiti se, jsa zastrašen plameny... Stále však vyrážel svůj podivný

křik a zlostně dupal do měkké půdy.

"Jakmile dohoří poslední zbytek našeho paliva, to zvíře se na nás

vrhne," pravil Bompard.

"Opatřte tedy palivo jiné. Můžete směle natrhati suchých travin na

opačné straně od nosorožce. Zvíře se neodváží útoku, pokud bude

hořeti oheň. "

Cestovatelé byli však nuceni obnovovati zásoby paliva po celou

noc... A když nastal den, nosorožce tu již nebylo.

"Ta potvora nám dala," pravil Bompard. "Sama teď někde bude spát

a my..."

Nedomluvil. Vysoká tráva na nedalekém břehu byla rozhrnuta a

mezi travinami se objevila šeredná hlava.

"Pozor," nabádal chladnokrevně Lancelin. "Bude-li se zvíře blížiti,

miřte na oko nebo lopatku."

"Dobře," odpověděl Bompard. "Vynasnažíme se umístiti své olovo

co nejlépe."

Na Jacquesa a Piletta zbývala jen jediná karabina. Chopil se jí

Jacques.

Nosorožec dosud stál nehybně mezi travinami... Viděli jen jeho

hlavu, opatřenousilným rohem.

"Mám chuť vystřelit," pravil Bompard.

"Ne," zakazoval mu Lancelin. "Zvíře je příliš daleko. Nebyla by to

jistá rána."

"Já myslím..."

"Počkejme !"

"Snad je to nerozumné. Možná, že se na nás vrhne rychlostí

vichřice."

Jacques poklekl, aby mohl lépe mířiti, a čekal s ručnicí u ramene.

Piletto se skrčil za ním a nepohnuI se.

"Hm, už je to zvíře trochu nepříjemné," pravil po delším marném

čekání Lancelin.

"Snad nás tu míní držet celý den..."

V té chvíli se však zvíře vynořilo z travin celé...Chvíli sálo do sebe

vzduch, nepřestávajíc upírati svá malá očka na letce, a pak vyrazilo

výkřik a postupovalo...

"Nestřílejte ještě," nařizoval Lancelin.

Nosorožec nebyl teď již dále jak dvacet metrů. Bompard však

nevydržel napětí nervů.

- 253 -

Stiskl spoušt a výstřel zahřměl. Kulka však jen uvázla v silné kůži

zvířete, které se rozzuřilo. Vrhlo se vpřed.

Lancelin vystřelil.

Zvíře se nezastavilo.

Tu vypálil i Jacques a s radostí viděl, jak nosorožec po jeho ráně

zakolísal, zastavil se a pak padl těžce na zem.

"Výborně, hochu!" zvolal Lancelin. "To byla mistrovská rána.

Všechna čest!"

"Myslím, že ta bestie už nás nebude zlobit," pravil Bompard.

"Chvíli ještě vyčkejme," pravil Lancelin. "Jistota je jistota!"

Když nosorožec se nehýbal ani po desítiminutovém čekání,

cestovatelé přistoupili k němu. Jacquesova kulka stihla nosorožce do

levého oka.

"Jaké hrozné zvíře!" zvolal Bompard. "To je slon proti němu

opravdový švihák. Myslím, že šerednějšího zvířete není."

"Ale je!" odpověděl mu Lancelin. "Hroch je ještě šerednější."

"Tedy ať je. Ale dá se tahle šereda jíst?"

"To ti říci nemohu, neboť jsem dosud neokusil nosorožčí pečínky."

"Tak ji tedy okusíme dnes," pravil Bompard a s taseným nožem se

vrhl na zvíře.

Brzy se však vzdal svého úmyslu.

"Opravdu to nejde! Ale to je tvrdá kůže!"

"Tak tedy na pochod!" velel Lancelin.

"Nezapomeňte zde obě láhve," pravil Bompard. "Mohou nám býti

na cestě k užitku."

Cestovatelé se opět pokusili sledovati tok řeky, ale pro přílišnou

bahnitost břehů museli zase odbočit do džungle.

Postupovali opatrně. Pojednou se před nimi vztyčil had s nadutým

krkem.

"Brýlovec," prohodil Lancelin a ranou z revolveru srazil hada.

"Tady si člověk musí opravdu dát pozor," rozumoval Bompard.

"Škoda, že jsme si nevzali s sebou serum proti hadímu uštknutí.

Tuhle chybu si opravdu zapamatuji."

Traviny se stávaly stále silnějšími a vyššími. Nyní již je museli

rozhrnovati hlavněmi pušek.

"Půjde-li to tak dál, do večera se daleko nedostaneme," pravil

Lancelin.

"Vraťme se zase k řece. Snad teď budou její břehy již sušší."

Nebyly však a cestovatelé musili se bráti džunglí...

Asi po dvouhodinovém, vyčerpavajícím pochodu Lancelin pravil

- 254 -

svým druhům:

"Takhle to nemůže jít dál. Vždyť vlastně se skoro ani nehýbáme."

"Co tedy máme dělat?" ptal se Bompard.

Lancelin místo vysvětlení se jen ťukl do čela:

"Pojďte, mám nápad..."

Všichni se na něho podívali nedůvěřivě.

"Pojďte!" opakoval.

Když došli na břeh řeky, Lancelin pozorně prozkoumal pobřežní

křoviny. Některé z nich měly větve silné jako mužské paže a tvrdé

jako bambus."

"Přatelé," vysvětloval nyní Lancelin. "Zde je možná pro nás spása.

Nařežme těch nejsilnějších větví a pokusme se zhotoviti z nich vor."

"Vor?" divil se Bompard. "Vždyť by se neudržel na řece ani deset

minut."

"Jen se neklam," odpověděl Lancelin. "Zhotovíme-li dosti velký vor,

unese nás všechny."

"Pochybuji!“

"Hlavní je zhotoviti jej co nejdříve...Přece všichni chápete, že se

odtud musíme nějak dostat. Pěšky to nejde ani džunglí, ani po břehu

řeky, která nás má vésti do Rangúnu. Zbývá tedy jen plavba.

Dostaneme-li se po toku řeky jen několik mil, jistě spatříme čluny

nebo loďky domorodců, kteří nás za odměnu již do Rangúnu dopraví.

Vím dobře, že nedokážeme zhotoviti vor, který by vydržel delší

dobu...Chceme však od našeho voru jen jediné, aby nás dopravil do

obydlených krajin, a takový vor snad přece jen dokážeme zhotovit."

Nyní všichni bez odmluvy vytáhli nože a jali se uřezávati křoviny.

Vybírali si nejsilnější větve a pokládali je na břeh řeky.

Celý den řezali a sekali.

Když nastal večer, Lancelin pravil Bompardovi:

"Naše zásoba není dostatečná. Budeme nuceni pracovat ještě zítra

celý den."

"Budeme tedy pracovat," odpověděl Bompard. "Ale nechápu, čím

spojíme ty klacky dohromady."

"V džungli je dost lian, které jsou pevné jako provazy."

Nastala noc. Cestovatelé neměli výběru v jídle. Snědli zbytek svých

zásob a pak hledali, kde by se uložili k odpočinku. Do džungle jíti

nechtěli z obavy před šelmami a jedovatými hady. A břeh byl příliš

bahnitý, vlhký.

Otázku lůžek rozřešili posléze tak, že ulehli na nasekané křoví.

Nebylo to příjemné položení, ale byli tak unaveni těžkou prací, že

- 255 -

usnuli, jako by je do vody hodil.

Probudil je strašlivý koncert. V džungli se hlásili o slovo šelmy.

"Zdá se, že obyvatelé džungle nás vyčenichali," pravil Lancelin."

"A asi nás navštíví," dodal Bompard.

"To se nestane, neboť jim sehrajeme kousek, na který nejsou

připraveni...Pojďte!"

Bompard a oba skauti šli za Lancelinem k džungli. Tam se letec

zastavil, vytáhl z kapsy zápalky a zapálil suchou trávu na pokraji

džungle. Tráva vzplanula a požár se šířil s příšernou rychlostí. Celá

džungle se za chvíli změnila v ohnive peklo. Řev šelem se stále ještě

ozýval, ale nyní již jen z dálky.

"Neměli jsme jiného prostředku k obraně kromě tohoto," pravil

Lancelin, jako by se omlouval.

"A je to dobrý prostředek," pochvaloval Bompard.

"Ano. Ale v džungli zahynou různá zvířata a mohou býti ohroženi i

lidé."

Požár se šířil. Rudé moře dosahovalo již až ke hranici obzoru a

všchni cestovatelé začínali býti neklidní.

"Což je-li někde v džungli vesnice, kterou zachvátí plameny,"

vzpomněl si Jacques.

"Také na to myslím," odpověděl mu Lancelin. "Nejlépe bude,

zmizíme-li odtud co nejdříve. Snad se zde již brzy objeví lidé, kteří

budou chtíti věděti, proč jsme džungli zapálili. Mohli bychom sice vše

popřít a svésti oheň na náhodu, ale kdo nám uvěří?"

Když nastal den, džungle stále ještě hořela. Bompard se odvážil na

místo, kde oheň již uhasl. Nalezl spálená těla hadů, ale ani jediné

šelmy.

"Do práce!" volal Lancelin.

Bompard se vrátil a s Jacquesem se jali zbavovati nařezané klacky

postranních větviček.

Lancelin a Piletto pak řadili silné větve na zemi. Byla to perná práce

a svazování voru bylo ještě pracnější.

Když nastal konec tohoto dne, vor byl ještě dalek úplného

dohotovení.

Letci totiž také již neměli potřebné svěžesti, neboť zmírali takřka

hladem.

"Musíme si opatřit něco na zub," rozhodl posléze Bompard.

"Souhlasím," odpověděl mu Lancelin. "Ale všiml sis přece, že

zvěřina je zde vzácností."

"Zvěř ano, ale v řece přece musí být ryby."

- 256 -

"To lze předpokládati, ale zůstává nerozřešená otázka, jak nějakou

chytíš."

"Zítra se o to pokusím..."

Cestovatelé ulehli na kostru voru, ale nemohli usnouti. S prázdným

žaludkem se špatně spí a kromě toho od řeky nepřestávaly se ozývati

podivné hlasy... Bompard se zvedl a podíval se na hladinu řeky...V

měsíční záři spatřil temné skvrny, které se blížily ku břehu...

"Pozor!" volal.

Lancelin, Piletto a Jacques vyskočili.

"Co se děje?" ptal se Lancelin.

"Nevím... pojďte se podívat."

Všichni přišli k řece a všichni viděli temné body, které se rychle

blížily ku břehu, zanechávajíce za sebou pruh rozčeřené vody,

"To přece nejsou nosorožci," pravil Bompardo.

"Ovšem nejsou," odpověděl Lancelin. "Jsou to krokodilové."

"To nám ještě chybělo."

"Pokud zůstanou ve vodě, nemusíme se jich báti."

"Kdybychom jich několik zastřelili, snad ostatní by ustoupili..."

"Pochybuji. Raději však ustupme, neboť tamle dva se již chystají

vylézti na břeh."

Skutečně dva ohromní krokodilové se již vynořili z vody...

Dlouhou chvíli zůstali ležeti u břehu, ale pak se jali zlézati jeho

svah.

Lancelin se chopil pušky. Zamířil na jednoho z obojživelníků a

vystřelil.

Zasáhl krokodila, ale nezranil ho. Zděšené zvíře se však vrhlo zpět do

vody a druhé za ním.

"Vida, že to jde," radoval se Bompard.

"Jen nejásej předčasně," varoval Lancelin.

Krodilové se však neobjevovali na hladině. Letci bděli až do rána a

ráno Jacques vylezl na nepatrnou výšinu, aby se rozhlédl po kraji.

Jedva tak učinil, již volal:

"Podívejte se tam dolů! Nevidíte ty lidi?"

"Skutečně," potvrzoval Lancelin.

"Jsou li to divoši!"

"Zde nejsou žádní divoši...Buďme rádi, že se setkáváme s lidmi.

Pomohou nám dostat se odtud."

"Ale jak?"

"Jistě mají čluny. " A snad někteří z nich budou ochotni dopravit nás

za odměnu až do Rangúnu..."

- 257 -

"Pak tedy musíme jíti k nim."

"Raději je zavolejme. Uvidíme aspoň, co budou dělat." Všichni volali

a mávali.

Muži, kteří byli na druhé straně řeky, odpovídali na volání a pak

zamířil přes řeku podivný člun. Za čluném pluli v řadě krokodilové, ale

veslaři ve člunu se o ně nestarali. Když se některý obojživelník

přiblížil příliš ke člunu, některý z veslařů ho hned udeřil veslem do

čenichu a plaz v mžiku zmizel.

Bárka se zastavila u břehu a jeden z veslařů z ní vyskočil...

Lancelin pozdravil. Muž opětoval pozdrav a jal se mluviti. Nikdo z

cestovatelů mu však nerozuměl. Mluvili na něho anglicky, ale tu zase

muž jen krčil rameny, dávaje tak najevo, že nerozumí.

Posléze se přece Lancelin s ním dorozumněl a to řečí posuňkovou,

která je nejlepší mezinárodní řečí, alespoň již proto, že nevyžaduje

pražádného učení.

Muž pochopil, co cestující žádají a posunkem je vyzval, aby

vstoupili do člunu.

Člun byl značně široký, pevně stavěný, takže byl schopen unésti

nejméně tucet lidí.

"Myslím, že se nemusíme ničeho bát," pravil Bompard.

"Jsem stejného náhledu," odpověděl Lancelin. "Ale pro jistotu

buďme na stráži."

Veslaři si zvědavě prohlíželi cestovatele, ale v jejich pohledech

nebylo ani stínu nějakého nepřátelství.

Když člun zastavil u druhého břehu, vrhli se k němu s křikem jiní

mužové , a i ženy a děti.

Lancelin a jeho druhové vystoupili.

Tu přistoupil k nim muž, oděný v rudý kabátec, který měl na hlavě

pestrou čapku, podobnou nějaké mitře. Cosi mluvil.

"I do not understand (nerozumím)," anglicky mu odpověděl

Lancelin.

Muž, který byl asi náčelníkem, rozuměl i mluvil anglicky. A mluvil

také francouzsky a ve francouzštině se dál další rozhovor..

"Kdo jste?"

"Letci...Naše letadlo se rozbilo a probíjíme se pěšky."

"Kam jdete?"

"Chtěli bychom se dostati do Rangúnu."

"Ten je daleko."

"Vím. Ale snad byste nám mohli půjčit člun. Pěšky bychom se k cíli

nedostali nikdy."

- 258 -

"Půjčit člun vám nemůžeme."

"Proč?

"Protože bychom se nedostali dále než k záhybu řeky, který vidíte

tamto."

A když viděl Lancelinův údiv, pokračoval.

"Tam žijí naši nepřátelé. Pěšky k nám nemohou, neboť náš a jejich

kraj dělí srázné skály, ale časem pořádají k nám výpravy na pirogách.

Jejich tábor je u břehu řeky a přes řeku natáhli provazy, takže žádný

člun tudy neprojede."

"A co je to za nepřátele?"

"Říkáme jim Baterové, což značí v naší řeči lupiči. Před několika

měsíci se zde usadili a brzy mezi nimi a námi vypuklo nepřátelství,

když jsme odmítli spojiti se s nimi za účelem loupežných výprav proti

vesnicím na březích řeky. . ."

"My však nejsme jejich nepřáteli. Snad byste nám mohli prodati

člun. Nás jistě propustí bez překážek."

"Neklamte se. Viděli vás s námi a pokládali by vás za nepřátele

nebo dokonce za anglické vyzvědače, kteří přišli vypátrat jejich pobyt,

aby na ně pak poštvali vojsko."

"Jak se tedy dostaneme do Rangúnu?"

"To ovšem bude těžké."

"Prodali byste nám jeden člun?"

"Vyloučeno. Máme jen tento."

"Snad nám tedy neodepřete pomoci při postavení voru... Nedaleko

odtud vidím les a dřevo tedy v této krajině není vzácností."

"Opravdu není. A rádi vám pomůžeme při stavbě voru. Ale opakuji,

že to bude marná práce, neboť Baterové vás nepustí po řece..."

"V noci nás přece nespatří."

"Řekl jsem vám již, že napjali přes řeku provazy...Já na vašem

místě bych raději přešel tamten prales a dostal se k Sumetům, kteří

chovají koně. Rádi vám je prodají a dostanete se tak snáze do

Rangúnu, ač s velkou oklikou."

"Vaše rada je dobrá. Jak daleko je odtud ke kmeni Sumetů?"

"Asi pětadvacet mil. Na druhé straně lesa."

"A je ten les bezpečný?"

"Tak, jak jen může býti les v Birmě. Vidím však, že máte zbraně a

můžete se tedy brániti proti divoké zvěři. Šelem tu ostatně mnoho

není, něboť jsme jich již hodně pobili."

"Vy tedy lovíte divoké šelmy?"

"Lovíte, hm, lovíte? Spíše bych řekl chytáme. Líčíme na ně pasti,

- 259 -

do kterých se určitě chytí. Ostatně, slyšíte to vzdálené řvaní?"

"Ano."

"Nuže, to je tygr, který se chytil do naší pasti...Naši muži se teď

vypraví, aby ho zabili a stáhli s něho kuži."

"A co děláte s kožemi?"

"Prodáváme je obchodníkům, kteří k nám přijíždějí dvakrát do

roka."

Lancelin se radil se společníky.

"Jaký je váš náhled?" ptal se. "Myslíte, že bude výhodnější prodírat

se pralesem, než se pustiti po řece?"

"Přiznám se, že jsem opravdu v rozpacích, jak se rozhodnouti,"

odpověděl Bompard.

"Spíše bych řekl, že cesta po řece bude výhodnější."

Muž porozuměl.

"I když připustíme, že se vám podaří proklouznouti léčkou Baterů,

přece se nedostanete daleko. V řece číhá mnohé nebezpečí,

nosorožci a krokodilové, kteří jsou zde velice četní. Radím vám,

abyste poslechli našich rad...jděte lesem...Přejete-li si, pošlu s vámi

vůdce..."

"Budiž... a my se jim dobře odměníme. Než však se vydáme na

cestu, mohli byste nám poskytnouti něco k jídlu, neboť zmíráme

hladem."

"Rádi, ale nemáme bohatého výběru...Můžeme vám nabídnouti jen

skopové maso a trochu ovoce."

"To úplně dostačí..."

"Dobře, pojďte!"

A muž, který byl náčelníkem kmene, zavedl je do chyše, kde dvě

ženy jim předložily jídlo, jež letci uznali za výborné.

Lancelin se při jídle odvážil k dotazu, řízenému náčelníkovi:

"Pozoruji, že nenáležíte rasově mezi zdejší lid, který vás však

poslouchá jako svého vůdce."

"Jsem jejich náčelník a vůdce a skutečně nejsem z nich, neboť

jsem Angličan."

"A jak jste se dostal tak daleko do divočiny?"

"Trvalo by příliš dlouho, než bych vám vše vypověděl."

"A zamýšlíte vrátiti se do vlasti?"

"Nikdy!"

Lancelin se již neodvážil dalších otázek, neboť vytušil, že v životě

neznámého bylo tajemství, o kterém nechtěl mluviti. Ptal se ho proto

raději na podrobnosti o kmeni Sumetů a dostalo se mu ujištění, že

- 260 -

jsou to mírumilovní lidé...Bylo pak ujednáno, že příštího dne se letci

dají na cestu.

Noc, kterou ztrávili u svých hostitelů, minula v úplném klidu a ráno

zamířili k lesu v doprovodu tří domorodců.

S počátku šlo vše dobře, ale pak zaslechli hrozný řev.

Lancelin a jeho druhové se chopili karabin. Domorodí průvodci jim

však dali posunky na srozuměnou, že není čeho se báti. Brzy pak

přišli k hluboké jámě, z níž se ozýval onen řev. V jámě se zuřivě

zmítal tygr, který se marně snažil zlézti stěny pasti, neboť ta byla

vyhloubena tak, že její dno bylo mnohem širší než hořejší otvor.

O něco dále narazili na jinou podobnou past. Letci by byli do ní

určitě spadli, kdyby je průvodci včas neupozornili. Tak neznatelně

byla nahoře maskována.

"Kdybychom se dostali do tohoto lesa sami, jistě bychom skončili v

nějaké takové díře," pravil Lancelin.

"Rozhodně bychom do ní spadli," odpověděl Bompard, "ale myslím,

že bychom se byli z ní dostali..."

"Snad ano, ale jistě by to bylo těžší, než se ti zdá..."

"A opravdu povedené by bylo, kdybychom tak spadli do pasti, ve

které by již byl tygr."

"Pro tygra snad, ale pro nás ne. My bychom se nemohli brániti a

tygr by se nažral."

Vůdcové postupovali před nimi a čas od času pronikavě vykřikli.

Letci zprvu myslili, že je to znamení pro nějaké členy kmene, ale

později pochopili, že křikem mají býti zastrašena zvířata, která by se

snad skrývala v této části lesa.

Také někdy skutečně zaslechli dupot šíleného úprku. A v jedné

chvíli vůdcové jim dali pokyn, aby se zastavili a zůstali státi bez hnutí.

"Co to asi je?" zašeptal Lancelin.

"Snad nějaký pan tygr nám ohlašuje návštěvu," mínil Bompard.

"Doufejme, že nikoli."

"Ale musíme býti připraveni na vše..."

Neslyšeli nic. Jeden z vůdců jen pokynul a zmizel mezi stromy.

"Kam jde?" ptal se Bompard.

"Půjde asi vpředu jako stopař," mínil Lancelin. "Všichni tři naši

průvodci se zdají býti rozumnými chlapíky a myslím, že se na ně

můžeme spolehnouti. "

Stopař se dlouho nevracel a jeho soukmenovci začínali

prozrazovati neklid.

A pak se ozval výkřik děsu, takový výkřik, při němž tuhne krev v

- 261 -

žilách těch, kdo jej zaslechnou. Znělo to jako výkřik rdoušeného.

Letci se na sebe zděšeně zadívali. A domorodci zoufale mávali

rukama.

Ptáti se jich nemělo významu, neboť žádný z nich nerozuměl ani

anglicky, ani francouzsky...Dávali však posunky najevo letcům, aby

se chopili pušek.

Letci se vrhli vpřed.

Když uběhli asi dvacet metrů, naskytlo se jim hrůzné divadlo.

Nešťastný vůdce se bezmocně zmítal v sevření obrovského hada.

Volal ještě o pomoc, ale jeho hlas již slábl.

Jacques se řídil jen svou odvahou a okamžitým popudem.

Přiblížil se až těsně k hadovi, přisunul hlaveň pušky k jeho hlavě a

stiskl spoušť.

Had sebou trhl, ale teprve za chvíli povolil sevření závitů a klesl k

zemi.

S ním padl i nešťastný domorodec s rozdrceným hrudním košem.

Ještě zastenal a pak vydechl naposledy.

"Ubožák," pravil Lancelin.

Domorodci pokryli mrtvolu svého druha větvemi a klestím a pak

beze slova se dali na další pochod...

"Až nastane noc," pravil Bompard, "musíme se míti pěkně na

pozoru. Tento les se zdá býti rejdištěm všech netvorů světa."

"Vypadá to tak. Ale snad již se nesetkáme s podobným hadem."

"Však to taky byl had!"

"Ano. Byl to hroznýš. Dosud jsem neslyšel, že v Birmě žijí tak

obrovští hroznýši."

"A je obtížné vyhnouti se takovému hadu?" ptal se Jacques.

"Ano. Vrhnou se znenadání na člověka, který obyčejně nemá ani

potuchy o jejich přítomnosti... Utíká-li, tu ho had pronásleduje

obrovskými skoky..."

"Myslím, že ani tygr by neodolal takové nestvůře."

"Ovšem, že nikoli. Jen jediné zvíře se může postaviti proti tak

obrovskému hadu a zvítěziti nad ním. Je to slon, který hada uchopí

chobotem, vrhne ho na zem a udupe."

"Škoda, že nemáme s sebou slona. Bránil by nás nejeti proti

hadům, ale i proti tygrům."

"Zde asi těžko nalezneme krotkého slona. Spíše se můžeme setkati

s divokými slony a toho si nelze právě přáti."

Oba domorodci se nyní zase jali křičeti a bíti holemi do stromů.

"Nemyslíte, že je to hloupost, co dělají?" mínil Jacques.

- 262 -

"Asi ne. Jistě jsou to lidé, kteří necestují pralesem po prvé."

"Jsou to opravdu odvážní lidé. Teď je můžeme chrániti svými

zbraněmi, ale až se budou vraceti sami a neozbrojeni, pak budou

vydáni všem nebezpečím."

"Je to pravda, neboť se nezdá, že by se mohli vrátiti domů jinou

cestou."

Prales houstI a houstI. Cestovatelé se nyní musili prodírati větvemi

a byli stále v nebezpečí, že narazí na nějakého hada nebo tygra.

"Tak se mi zdá, že by cesta po řece byla lepší," zalitoval Bompard.

"Možné to je," odpověděl Lancelin. "Ale teď již musíme jen doufat,

že vše se skončí dobře."

"Celkem postupujeme velice pomalu. Kde se vlastně zastavíme na

noc?"

"Naši vůdcové jistě naleznou nějaké vhodné místo."

"Vhodné snad, ale jistě ne bezpečné. Tento les je všude jen a jen

nebezpečný."

Asi za hodinu cesta se stala pohodlnější. Šli vývratem v pralese,

který se podobal vykácené cestě.

"V této krajině jsou vichřice velmi častým zjevem," vysvětloval

Lancelin. "Taková vichřice, či lépe řečeno tajfun, obyčejně se řítí

přímo vpřed a ničí vše před sebou. V lese proráží široké cesty a tato

vznikla také tak."

"Každé neštěstí je k něčemu dobré. Pro nás alespoň tenhle tajfun,"

usoudil prostodušně Bompard. "Vykácel pro nás cestu, abychom

mohli postupovati rychleji."

Přímá cesta se rozšiřovala, až došli k vývratu, podobajícímu se

mýtině. Sem slunce vnikalo plným proudem svých paprsků. Letci i

domorodci usedli na vyvrácený strom. Nedaleko nich byl strom jiný,

jehož úžasně vysoké větve byly pokryty zlatistými plody, podobnými

pomorančům.

"Ty jsou jistě dobré k jídlu," pravil Bompard.

Ukazoval na ně domorodcftm, ale ti jen zakývali hlavami, jako by

chtěli říci, že jsou příliš vysoko a že je proto nelze trhati.

"Já bych se toho odvážil," pravil Jacques.

"A já též," dodal Piletto.

Po těchto slovech mladý akrobat se vyšvihl na kmen stromu a jal se

po něm šplhati jako kočka, využívaje všech drsností kůry pro oporu

nohou.

"Je to nerozumné, co dělá," pravil Lancelin.

- 263 -

"Tomu se nic nestane, uvidíte," hájil Jacques přítele.

Piletto dosud lezl...Konečně dosáhl nejnižších větví a jal se trhati a

shazovati plody.

Některé se pádem roztříštily, ale několik odolalo.

Piletto se již chystal lézti dolů, když náhle vykřikl.

Zraky všech se upřely k vrcholu stromu a spatřily černé zvíře, které

se blížilo k hochovi...Byla to velká, černá opice, kterou skaut asi

vyrušil z odpočinku na stromě a která vyceněnými zuby projevovala

svou zlost na rušitele.

Piletto, aby se vyhnuI útoku, přeskakoval s větve na větev. Ale

opice, ač o mnoho mohutnější, byla stejně švižná jako mladý akrobat.

Jacques postřehl dobře, že opice by posléze byla zvítězila a

nezvaného návštěvníka svrhla se stromu. Vyčkal proto chvíle, kdy

opice byla vzdálena od Piletta asi dva metry a vystřelil. Mířil

dobře...Zvíře se pustilo větve a padlo k zemi jako kámen. Dopadlo

téměř k nohám cestovatelů.

Piletto nyní slezl bez nebezpečí se stromu.

"Ach, viděl jsem se již ve spárech té nestvůry," zvolal. "Kdo z vás to střelil tak včas ?.

"Já," odpověděl Jacques.

"Proto," odpověděl Piletto prostě a vděčně stiskl příteli ruku. "Mohlo mě napadnout," pokračoval pak, že na stromě bude opice - a jaká

opice! Vždyť je skoro větší než já. To je jistě gorila."

"Ne," odpověděÍ Lancelin, "gorila je dvakrát větší a mnohem

mohutnější...Je to šimpanz. Šimpanzové nejsou zpravidla

nebezpeční. Tenhle se asi domníval, že jdete na něho, když vás viděl

lézti na strom a rozhodl se pro obranu...Dobře to však dopadlo, a to je

hlavní!"

Jacques zatím sebral jeden z plodů a zakousl se do něho. Hned jej

však odhodil s výkřikem:

"Och, jaký hnus!"

Jeden z domorodců však sebral plod a oloupal jeho slupku...Ostatní

učinili po jeho příkladu a nyní ani Jacques již nemluvil o hnusu, nýbrž

si naopak pochutnával na sladké dužině plodu.

"Co budeme teď dělat?" ptal se Bompard. "Zůstaneme zde, nebo

půjdeme dále?"

"Opravdu nevím sám," odpověděl Lancelin. "Pokusím se

dorozuměti se nějak s našimi domorodci."

Domorodí průvodci byli chápaví. Pochopili nejen otázku, ale

dokázali posunky vysvětlit, že je třeba jíti dál až do soumraku.

- 264 -

Dali se tedy na další pochod...

Vývrať v lese se nyní stále zužovala, až konečně byla již tak úzká,

že mohli postupovati jen husím pochodem. V pralese bylo strašné

dusno, dusno k zalknutí. A vzduch byl pln vířícího hmyzu, kterým si v

pravém smyslu slova musili raziti cestu, chráníce si obličej rukama.

A některý druh hmyzu bodal jako žahadlem.

Konečně komáři a podobná jim havěť zmizeli, ale byli vystřídáni roji

zelených much, šířících ohavný zápach. Letci si zabalili obličeje a

ruce do pokrývek, a tak postupovali. Uchránili se sice nebezpečných

bodnutí, ale pod pokrývkami jim bylo jako v parní lázni.

Pochod byl stále svízelnější. Nohy se bořily do bahna, z něhpž

vystupovaly otravné výpary, po kterých evropany jímala až závrať.

Bompard nemohl již skoro s místa.

"Nevím, co to je," stěžoval si, "ale je mi, jako by mě někdo bacil

palicí. Zrak se mi kalí..."

"Mně není líp," odpověděl Lancelin. "Ale musíme vydržet.

Pospěšme si, abychom se dostali z této prolákliny. Jakmile

vystoupíme výše, dostaneme se do čistšího vzduchu a veškeré

obtíže rázem zmizí."

Za deset minut skutečně půda začala stoupati a země pod jejich

nohama byla již sušší.

Vůdcové se zastavili...Zdálo se, že jsou něčím zneklidněni...

Lancelin se jich zrakem tázal po příčině a tu mu mlčky ukázali na

jasně viditelné stopy na zemi.

"To jsou stopy tygra," rozhodl bez přemýšlení Bompard.

"Alespoň tak vypadají," přisvědčil Lancelin.

"Musíme se tedy připravit..."

Ale domorodci se již dali zase na pochod. Nepostupovali však již

původním směrem, nýbrž zahnuli značně vlevo. Konečně se zastavili

a posunky dali na srozuměnou, že to je místo, které vybrali k

přenocování. Byli již docela klidní...Usedli na zem. Letci se řídili jejich

příkladem a rozdělili se s oběma domorodci o jídlo, které si vzali s

sebou...

Nedaleko odtud bylo slyšeti zurčení potůčku...Jacques chtěl jíti

nabrati vody do láhve, ale jeden z vůdců ho zadržel.

Nemohl vysvětliti proč, ale Jacques poslechl.

"Myslím, že vím, proč domorodec vám nedovolil jíti k potůčku,"

vysvětloval mu Lancelin. "Večer vyhledávají šelmy napajedla a zde

jistě bude také takové."

"Jestliže ovšem již šelmy neuhasily žízeň a nemají teď chuť na

- 265 -

malou večeři - z nás," dodal Bompard.

"Musíme doufati, že k tomu nedojde. Ale určitě se nesmíme

spoléhat na nějak zvlášť klidnou noc."

"Nu, je tomu opravdu již dávno, co jsem se pořádně vyspal, a mé

srdce touží přede vším jiným po pěkně nabitém slamníku..."

"Však se dočkáš...Musíme předržeti těch několik dní útrap, než se

dostaneme do Rangúnu."

"Ano, ale kdy se tam dostaneme?"

"Pokud jde o tohle, nemohu ti poskytnouti zaručených zpráv."

"Nu, je to bída pro letce, který je zvyklý na cesty v čistém vzduchu,

když se najednou musí vláčeti tak hnusným peklem!"

"Člověk se musí smířiti se vším...Buďme rádi, že jsme živi a zdrávi

a že jsme si nesrazili vaz, když se zřítilo naše letadlo."

"To je pravda, ale nepřestanu litovat, že se nám nepodařilo ukončiti

cestu tak, jak jsme ji začali - v letadle... Vždyť dnes bychom již

vlastně byli skoro v Paříži."

"Letec přece nikdy nesmí počítati s tím, kdy dorazí k cíli, ba zda

vůbec dorazí.

Doufejme, že příště nám bude štěstí více přát."

Vůdcové, kteří až dosud klidně seděli, začali posunky dávati na

srozuměnou bělochům, aby se připravili k obraně, a opět začali

vyrážet ony divoké výkřiky, které již jedenkráte udivily naše přátele,

"Vědí, že v okolí je nějaká šelma a snaží se ji zaplašiti křikem,"

pravil Lancelin šeptem.

"Myslíte, že křik stačí zapudit šelmu, snad i tygra?" ptal se

Bompard.

"Proč ne!"

"To je dobře, že to vím. Tedy na šelmu nejvíc platí, když člověk

začne hodně řvát.To je dobré!"

"Rozuměj dobře, že není křik jako křik. Musíš přece uznati, že v

křiku našich průvodců je opravdu cosi děsivého."

"To je pravda...Nevím, zda bych dokázal napodobit ten jejich řev."

Zaslechli praskot lámaných větví a v záři ohně se mihla žlutavá

kožišina nějakého prchajícího zvířete.

"To byl jistě tygr," pravil Bompard.

"Nebo pardal."

"Taky možné... A jisté je, že naši průvodci opravdu dovedou křikem

zahnat i šelmu.

"Ale nikoli hady."

"Bohužel..."

- 266 -

"Jen aby v noci k nám nepřišel na návštěvu nějaký hroznýš. Potmě

by s ním byla těžká práce..."

"Hroznýší nejsou tak četní..."

"Opravdu?"

"Říká se to a i píše ve vědeckých kníhách. Hroznýši a obrovští hadi

se nevyskytují v tak velkém počtu, jako na příklad brýlovci nebo zmije

a podobná havěť. A pak nejsou vždy nebezpeční. Když jsou nažráni,

stávají se zcela bezbrannými a lze je zabíti, aniž se vůbec pokusí o

obranu."

Noc pokračovala.

Letci konečně podlehli spánku. Probudil je podivný křik. Vyskočili a

chápali se zbraní, ale domorodci je uklidnili. Křik však neustával, byl

to pochmurný křik, a les jej opakoval ozvěnou...

"Zvíře, které má takový hlas, musí být obrovské," mínil Bompard.

"Snad, ale asi nebude nebezpečné. Naše průvodce alespoň jeho

křik nijak nevzrušuje a nemáme příčiny proč nedůvěřovat jejich

zkušenostem."

"Ale chtěl bych vědět, co to asi je za zvíře. Snad je to nějaký

vřešťan, o nichž jsem již slyšel."

"To jistě ne. Vřešťani žijí v Americe. Ale nějaká opice to může být."

Letci zase usnuli.

Když se probudili, sluneční paprsky již prokmitávaly stromovou

klenbou.

"Vzhůru!" nařizoval Lancelin. "Teď není čas k spánku. Musíme si

pospíšiti, abychom se dostali co nejdřív k cíli, k němuž máme ještě

řádný kus ošklivé cesty."

"Kdyby tohle byla alespoň poslední noc v divočině!" povzdechl si

Bompard.

"Tohle přání se ti asi nesplní...Myslím, že ještě jednu noc přespíme

v pralese."

Dali se na pochod. Když míjeli potůček, Jacques naplnil vodou

svou láhev, když dříve se důkladně napil, stejně tak učinili i všichni

jeho společníci...Domorodci si lehli na břicha, aby se mohli napíti. Ale

v mžiku se vztyčili. Spatřili totiž kobru, která se sykotem nadýmala

krk. Zabili hada holí.

Cesta se zlepšovala, stromy řídly. Jižjiž se zdálo, že docházejí k

okraji pralesa, když narazili na spleť lian a křoví, jimiž si musili pracně

raziti cestu.

Náhle zazněl nedaleko opět onen hrozný křik, který slyšeli v noci a

blízko nich vzlétl velký pták, podobný bažantu.

- 267 -

"Tak se podívejme, kdo by tohle řekl," divil se nahlas Bompard.

"Tak malý pták a takový hlas!"

"Je to opravdu divné..."

"Až přijdu domů, tak si opatřím zprávy, co je to za ptáka..."

"Ale kde si je opatříš?" ptal se Lancelin s úsměvem.

"Nevím. Snad v nějaké přírodopisné knize..."

"A pak?"

"Pak nic. Rád se jen poučím o tom, co mě zajímá."

Lancelin ukázal ptáka jednomu z domorodců.

"Notú," dostalo se mu v odpověď.

"To mi stačí," pravil Bompard. "Vím, že se jmenuje notú a ode

dneška místo křičí jako osel budu říkati: křičí jako notú... Ale ten notú

se mi zdá hodně tlustý... Snad se dá i jíst."

Pták dosud seděl na větvi, ale ihned zmizel, jakmile Bompard

přiložil pušku k líci.

"Nevyčkal," pravil pilot. "Zdá se, že je to po čertech chytrý pták."

"Ptáci mají podivuhodný pud," vysvětloval Lancelin. "I havran se

nijak neznepokojí, když spatří blížiti se člověka s holí v ruce. Ale když

spatří muže s puškou,ihned ulétá. Snad ví, že puška je nebezpečná...

Alespoň to tak vypadá."

"Notů alespoň to věděl jistě...! Škoda, neboť já zase vím, že by byl

výtečný upečený. To zas je můj pud. Snad se mi podaří ještě

nějakého ulovit, než se dostaneme z této krajiny. Ostatně by to ani

nemusil být notú, stačilo by i něco jiného."

Od této chvíle Bompard nepouštěl pušky z ruky a pozorně se

rozhlížel na všechny strany, zda někde nespatří nějakého ptáka nebo

zvíře. Ale dlouho se rozhlížel marně. Slyšel kolem sebe praskot křoví

i tleskot ptačích perutí, ale nic živého nespatřil.

Konečně vyrazil radostný výkřik. Ve vzdálenosti asi dvaceti metrů

spatřil na větvi sedícího dosti velikého ptáka. Namířil a vystřelil. Pták

padl k zemi.

"Pozdě, ale přece! Je to pěkný kus. Stačí nám všem k snídaní..."

Když však došel pod strom, na kterém pták prve seděl, nemohl nic

najíti.

"Tomuhle už opravdu nerozumím," stěžoval si. "Vždyť jsem jist, že

jsem ho zasáhl.

"Jistě ses ho nechybil," pravil Lancelin. "Ale pod stromem byl asi

nějaký jiný živočich, který tvou kořist sebral a teď si na ní

pochutnává."

Bompard byl těžce zklamán.

- 268 -

"Bah, nedělej si z toho nic," těšil ho Lancelin. "Vždyť nějaká zvěřina se ještě vyskytne."

Pojednou se oba domorodci zastavili a pozorně naslouchali...Pak

vyrazili několik rychlých slov, učinili několik kvapných posunků a

rozeběhli se k obrovskému stromu.

"Zdá se, že hrozí nějaké nebezpečí," zvolal Lancelin. "Řiďme se

jejich příkladem. Hleďte, jak na nás kývají. Poněvadž tak spěchali, jde

jistě o něco vážného."

Domorodci se zastavili pod stromem a přitiskli ucho k zemi. Pak

rychle vyskočili a jali se lézti na strom.

Naši přátelé zatím již také doběhli ke stromu a lezli za nimi,

Bompard poslední. Pilot byl totiž tělnatější a proto nepřítelem rychlých

pohybů.

"Uf, uf...! Tak konečně jsem taky tady" vzdychal, když se usadil na

prvé větvi. "Co to jen asi bude?"

"Snad se blíží nějací divoši,'" mínil Jacques.

"Divoši...nemyslím..."

V lese se ozval hluk, který se blížil. Slyšeli praskot lámaných

větví...a pak spatřili temné postavy zvířat, která se ve velkém počtu

drala lesem. Byli to "babirusové", zvířata podobná našim divokým

vepřům. Jsou velice divoká. Táhnou-li ve větším počtu, vrhají se i na

člověka, který posléze podléhá jejich přesile.

Zdálo se, že již ucítila naše cestovatele, neboť zamířila ke stromu a

obklopila jeho kmen.

"Byl čas, že jsem se dostal nahoru," pochvaloval si Bompard, když

spatřil mocné tesáky zvířat.

"Ještě nemáme vyhráno," krotil jeho radost Lancelin.

"Jak to...? Myslíte...?"

Ještě nedořekl, když babirusové, zuříví vztekem, se pustili útokem

proti stromu, který se zachvíval pod jejich náporem.

"Snad jej vyvrátí!" pravil Bompard.

"Je se toho báti," pravil Lancelin.

Strom se zmítal více a více. Byl to silný strom, ale útoky nesčetných

klů jím přece jen chvěly.

Lancelin se chopil karabiny a vystřelil do shluku babirusů. Jedno ze

zvířat padlo.

Ostatní se na ně ihned vrhli, jali se je rváti a požírati.

"Střílejme všichni na ty bestie!" velel Lancelin.

Tři a zase tři rány padly. Tentokráte tolik výbuchů poděsilo zvířata,

která se skřekem ubíhala pryč.

- 269 -

"Jen nevrátí-li se," pravil Lancelin.

"To je možné...Počkejme."

Slyšeli hluk utíkajících babirusů, ale hluk stále slábl, až posléze

zanikl.

"Již jsou opravdu pryč!" zvolal Bompard. "Jen nenarazíme-li cestou

ještě na jiná stáda."

Domorodí průvodci se však pravděpodobně ještě něčeho stále báli,

neboť nijak se neměli k tomu, aby začali slézati se stromu. Ptáti se

jich nemohli. Posuňky tentokrát nedostačovaly.

Nikde se však neozýval nějaký hluk.

Cestovatelé však brzy pochopili oprávněnou opatrnost domorodců.

Křoví opět zapraskalo a objevilo se stádo slonů, které se hnalo

těsně kolem stromu, na němž seděli cestovatelé.

"Opravdu, ale v tomhle lese je božích hovádek!" zvolal Bompard,

když zmizeli i sloni. "Co nás všechno ještě potká...? Doopravdy

teď myslím, že by bylo méně nebezpečné, kdybychom se byli pustili

po řece...Tam jistě není tolik divokých tvorů!"

"Kdoví," odpověděl Lancelin. "Snad tam není tolik divokých zvířat,

ale lidé jsou někdy horší než šelmy. Volili jsme však již a musíme

vydržet, děj se co děj!"

Jelikož se začalo již stmívat, vůdcové jim dávali posunky na

srozuměnou, že bude nejvýhodnější, přečkají-li noc na stromě.

"Mají pravdu," radostně souhlasil Bompard. "Za nic na světě bych

nechtěl spát tam dole. Zde jsme alespoň v bezpečí. Je pravda, že

spát se zde bude trochu nepohodlně, ale lepší nevyspalý člověk než

mrtvý člověk. Jen nespadneme-li."

Zaklínili se do větví, jak to nejlépe šlo, a umlkli.

Noc se snesla a prales, který dosud byl tichý, náhle oživl. Noční

zvířata spustila

svůj příšerný koncert. Začali noční ptáci, vypravujíce se na lov, pod

stromy jim odpovídaly podivné chrochtavé zvuky a z dálky se ozývalo

mocné řvaní.

"To je muzika!" povzdychl si Bompard. "Nikdy bych nebyl řekl, že v

tomhle lese je tolik zvěře...To se mi nelíbí. Nejsme ještě u konce své

cesty a tuším, že nás ještě čeká mnohé."

"Doufejme, že vše dobře skončí," pravil Lancelin.

Bompard se odmlčel, ale za chvíli zase začal:

"Myslíte, že zítra se již dostaneme do vesnice těch Sumetů?"

"To ti nemohu říci."

- 270 -

"Jaké neštěstí, že se nemůžeme dorozuměti se svými průvodčími!"

"Ano...ale jednou přece dojdeme konce cesty, která se nezkrátí

proto, budeme-li teď věděti kdy."

"Já bych přece jen chtěl vědět."

„Raději spi...! Dej pozor!"

Bompard se chtěl pohodlněji usaditi ve větvích a jen tak tak, že

Lancelin ho zachytil. Jinak by byl spadl na zem.

"Copak se tu dá spát," namítal pilot, když se zotavil z úděsu.

"Kdybychom měli provazy a mohli se přivázat, to ano. Ale takhle

člověk musí balancovat na větvi, jako nějaký kanár na bidýlku."

V pralese zatím pokračoval nerušeně děsivý koncert. Skřeky, řev a

výkřiky úzkosti se mísily v jedinou symfoni hrůzy.

"Slyšíte?" ptal se Bompard.

"Ano," odpověděl Lancelin.

"Nemyslíte, že to byl lidský výkřik?"

"Ne... je to křik ptáka.'"

"Jakže?"

"Jsem dokonale jist tím, co říkám. Slyšel jsem takový křik již na jiné

své cestě a viděl jsem toho ptáka."

"Věřím, ale opravdu to vypadá, jako křik člověka, kterého někdo

vraždí."

Bompard sice ještě nevěřil, ale za chvíli sám spatřil , onoho

podivného ptáka, který usedl na větev nedaleko něho a vyrazil týž

výkřik.

"Měl jste pravdu," pravil. "Je to opravdu pták.'"

"Zapomněl jsi, že jsem žil dlouho v Indi , než jsem se stal letcem."

"Je to pravda... Lovil jste zde?"

"Ano... Mohu se chlubiti, že jsem spatřil téměř všechny tvory, kteří

žijí v džungli."

"Ach, džungle...! Raději mi o ní nemluvte. Byla mým ideálem, když

jsem jako kluk čítal o ní knížky, ale teď se mi hnusí."

"Přece jen má své kouzlo, zvláště pro lovce... V džungli žije tygr a

lovec musí mít oči otevřeny, když se za ním vypravuje."

"Zastřelil jste hodně tygrů?'"

"Jen čtyři, nic víc, neboť tato šelma se stává již vzácností. Člověk ji

téměř vyhubil. A přijde den, kdy bude zastřelen poslední tygr."

"Myslíte, že to bude škoda?"

"Pro obyvatele džunglí jistě nikoli, ale pro lovce rozhodně ano.

Bude o jeden sport méně."

- 271 -

"Mám raději kopanou, než takový sport."

"Každý podle své chuti."

Bompard se odmlčel a Lancelin se pohodlněji usadil na své větvi.

Pokud šlo o oba skauty, ti již dávno si vyhledali vidlicovité větve, mezi

kterými seděli tak bezpečně, že se mohli bez obav oddati spánku.

Pojednou Bompard vykřikl. .

"Co se děje?" ptal se Lancelin.

"Nevím... Cítím pod rukou něco chladného... Můj Bože, je to had!"

"Nehýbej se! Jacquesi, posviťte svou elektrickou svítilnou."

Mladý skaut posvítil na místo, kde seděl Bompard. Zaslechli rychlé

šustění. Plaz, vyděšený světlem, prchal do vrcholku stromu.

"Ještě tohle nám chybělo..." naříkal Bompard. "Tohle už je opravdu

veselé...Teď budeme musit hlídat toho hada. Aspoň kdyby to byl

nejedovatý had."

Jacques svítil po celém stromě. Hada nikde neviděl, ale přece jen

bylo jisté, že tu stále ještě někde je. Čas od času slyšeli, jak se

pohnul.

Byla to opravdu hrozná situace, neboť nemohli tušiti, kdy had se na

ně vrhne.

"Snad by bylo moudřejší, kdybychom slezli," navrhoval Bompard.

"Snad opravdu, ale naši vůdcové jsou zcela klidní," odpověděl

Lancelin. "Asi vědí o hadu, že to není nebezpečný druh."

"Snad ho neviděli," namítal Bompard. "Ostatně se zdá, že spí."

Ale Bompard domoroddim křivdil. Nespali, neboť jeden z nich se

najednou jal šplhati do koruny stromu jako kočka.

"Co tam chce?" ptal se Jacques.

"Nevím...posvěťte mu!"

Hoch zamířil světelný kužel na domorodce a spatřil ho, jak s nožem

v ruce se blíží k hadovi, ovinutému kolem pně stromu. Všichni

sledovali jeho počínání s úzkostí. Pojednou spatřili, jak domorodec

sklonil paži, ozvalo se zaskřípění a muž se klidně vrátil na své dřívější

místo.

Za chvíli pak had padal s větve na větev a k zemi.

"Nechybil se ho," pravil Bompard.

"Skutečně," odpověděl Lancelin. "Ten chlapík opravdu neví, co jsou

to nervy."

"Díky jemu budeme moci v klidu dočkati rána."

Když se objevil prvý ranní úsvit, cestovatelé těžce slezli se stromu,

neboť dlouhé sedění na větvi umrtvilo jejich údy. Na zemi spatřili

hada, jehož tělo mělo žlutohnědou barvu.

- 272 -

"Podívejte se," upozorňoval Jacques. "Nemá hlavu!"

Domorodec uťal totiž hadovi v noci hlavu svým širokým nožem.

"To je nějaký mladý hroznýš," soudil Bompard.

"Nikoli, nazývá se roka," vysvětloval Lancelin, "a je to jeden z

nej edovatějších hadů vůbec."

"To jsem se z toho tedy dostal skoro zázrakem! Když si vzpomenu,

že jsem v noci na tu potvoru dokonce sáhl, já, který nemohu hada ani

vidět. Opravdu, raději bych skončil ve spárech nějaké šelmy než po

kousnutí hada."

"Doufejme, že se ti nestane ani to, ani ono."

Lancelin posunky, jak to jen šlo, poděkoval chrabrému domorodci a

pak se vydali na další cestu.

Prales zase houstI. S větví stromů visely obrovské liany a zemi

pokrýval kyprý mech, plný vláhy. Pod stromy bylo hrozné horko a

komárů zde byly miliardy.

"Ach, had'" vzkřikl pojednou Piletto.

Plaz zmizel v husté trávě.

"Postupujme opatrně," radil Lancelin.

Domorodci však volili jiný prostředek. Uřízli si dvě ohebné větve a

bili jimi před sebou do země...

Konečně došli na mýtinu, kde mohli postupovati rychleji. Stromy

řídly a posléze byly vystřídány křovím.

"Zdá se, že již vycházíme z lesa," pravil Bompard.

"Myslím též," souhlasil Lancelin.

"Není to zrovna brzy. Do smrti nezapomenu na tenhle les!"

Domorodci se opět zastavili. V jejich tvářích se zračila úzkost.

"Co to zas bude?" ptal se Bompard.

Jeden z domorodců se obrátil a posunkem hole je vybízel, aby

přiložili pušky k líci.

Lancelin pochopil a připravil si pušku k ráně. Jacques a Bompard

se řídili jeho příkladem.

Pojednou černé zvíře, podobající se velké kočce, vyrazilo z křoví a

přikrčilo se ke skoku.

Jacques vystřelil prvý a mířil tak dobře, že kulka stihla zvíře přímo

pod lopatku. Velká kočka se převrátila, zatřepala několikráte tlapami

ve vzduchu a pak zůstala ležeti bez hnutí.

"Gratuluji, Jacquesi, to byl výborný výstřel," pravil Lancelin. "Víte, co je to za zvíře, které jste právě zastřelil? Je to černý pardál,

nejobávanější zvíře Birmy."

Všichni si prohlíželi šelmu.

- 273 -

"Jaké tesáky!" pravil Bompard.

"A jaké drápy!" dodal Piletto.

"Byli bychom narazili přímo na tu šelmu, která by jistě

nepromeškala příležitost seznámiti se s námi," pravil Lancelin. "Jen

není-li tu někde ještě druhá!"

Postupovali s napřaženými puškami a s prsty na spouštích.

Zastavovali se ihned, jakmile zaslechli nějaký šustot v křoví.

Konečně vyšli z lesa, aniž se setkali s nějakou jinou šelmou.

Nyní byli na vyschlé planině, která v pozadí byla věnčena horami.

Asi dvě stě metrů před nimi se zvedala podivná obydlí, podobající se

obrovským úlům.

Byla to vesnice Sumetů.

Mužové bronzové pleti a odění v šaty pestrých barev jim vyšli vstříc.

Když došli do vzdálenosti několika kroků, jeden z průvodců našich

cestovatelů se jal mluviti.

Tu přiblížil se muž se šedivým vousem, pozdravil letce a promluvil

na ně anglicky.

Lancelin, který, jak víme, mluvil anglicky velice dobře, mohl se se

starcem baviti. Byl to náčelník vesnice, jak bylo zřejmé již z toho, že

jeho průvodčí mu prokazovali všeobecně úctu.

"Buďte vítáni," oslovil stařec Lancelina. "Vaši průvodčí mi oznámili, že se chcete, dostat do Rangúnu... Zítra odtud odjíždí karavana.

Budete moci jeti s ní."

Lancelin poděkoval a stařec odvedl cestovatele do své chyše.

Chata byla dosti prostorná a bohatě vyzdobena kožišinami divokých

zvířat.

Velké špalky zastupovaly místo židlí a velká, stříbrná mísa,

podložená poleny, sloužila za stůl.

Náčelník vyzval letce, aby usedli a pak zatleskal. Objevili se dva

muži prohýbající se pod nákladem jídla a pod těžkými džbány.

Náčelník vesnice, který se jmenoval Uava-Ura, což značí "Zabiječ

pardalů" se zájmem poslouchal líčení Lancelinovo o jejich cestovních

dobrodružstvích a po vyslechnutí všech příhod prohlásil, že podle

místního zvyku nařídil slavnost na počest hostí.

Sumetové jsou muži, kterým žádné tělesné cvičení není cizí. Jsou

to výborní jezdci, stateční lovci, obratní střelci a podivuhodní běžci.

Zvláště pak ve střelbě lukem jsou pravými mistry. Jejich starobylým

zvykem je, že jednou týdně se shromažďují na prostranství mezi

chýšemi a zde pořádají různé hry.

Jsou to úžasní sportovci, kteří by jistě dodali výborné hráče

- 274 -

nejlepším klubům kopané, ale tato hra mezi nimi není dosud známa.

Je nahražována zápasy, dostihy a různými jinými výkony.

Sumetové jsou také hrozní válečníci. Ač jsou povahou mírumilovní,

je jim často sváděti krvavé bitvy s piráty pouště, kteří pořádají

loupežné výpravy, mající za úkol uloupiti pokojným Sumetům koně a

kozy, hlavní pramen jejich obživy. A obyčejně jsou to piráti, kteří s

krvavými hlavami utíkají do svých pouští.

Uava-Ura také často za noci vodí své bojovníky do lesa na lov

černých pardálů, kteří jsou na druhém místě největšími nepřáteli

Sumetů, neboť i oni pořádají výpravy do vesnic, aby tam loupili kozy.

Náčelník, který byl velice sdílný, hrdě vyprávěl Lancelinovi, že zabil

již osmdesát černých pardálů vlastní rukou.

Když se dověděl, že jeho hosté jsou letci, byl pln nadšení.

"Odjakživa jsem si přál, abych mohl vzlétnout do oblak jako pták,"

pravil. "Musí to být nádherné letěti nad rovinami, pralesy i bažinami,

ale můj sen se jistě nikdy nesplní."

Po jídle, které bylo stejně chutné jako vydatné, náčelník pravil

hostům:

"Chci, abyste posoudili zdatnost mých mužů."

Udeřil na velký gong a okamžitě se objevili dva mužové. Uava-Ura

jim několik minut něco podrobně nařizoval a muži pak odešli,

klanějíce se až k zemi.

Za chvíli se ozvala bizarní hudba, která se poněkud podobala

hudbě alžírských Arabů.

A pak se ozvaly před chyší pádné kroky.

"Nejdříve uvidíte závody vozů," pravil náčelník, "a spatříte, jak

obratně je ovládají jejich řidiči."

Uava-Ura vyvedl své hosty před chatu a zde nasadil ke rtům malou

trubku úžasně pronikavého zvuku. Hned se na obzoru objevily čtyři

vozy, každý tažený třemi páry ohnivých koní.

Rychlostí blesku se vozy přiblížily, projely kolem diváků a zase

zmizely, aby se konečně zastavily před náčelníkem.

Muž, který v závodě zvítězil, byl náčelníkem odměněn číší narvy,

oblíbeného nápoje Birmanů.

Po jezdcích se objevili zápasníci, pak tanečníci a posléze akrobati.

Piletto se zájmem se díval zvláště na poslední číslo programu, ale

pak pravil: "To, co oni, dovedu také."

"Pravda, vždyť jsi akrobat... Představ si, že jsem si na to ani

nevzpomněl. Chceš-li však, proč bys nepředvedl domorodcům i

- 275 -

našim přátelům malé představení? Buď ujištěn, že tím získáš na

všech stranách."

Piletto však váhal.

"Jen ukaž, co dovedeš!" pobízel Jacques.

Mladý akrobat se vysvlékl z kabátu, vyhrnul si rukávy košile a

uklonil se před náčelníkem. Náčelník však nechápal, čeho hoch si

přeje.

"Pane Lanceline," pravil Jacques, "vysvětlete náčelníkovi, že můj

přítel Piletto mu chce předvésti své umění."

"Co chce dělat?" ptal se letec.

"To uvidíte!"

Lancelin mluvil s náčelníkem, který se s obdivem díval na Piletta a

pak mu stiskl ruku. Pozvedl trubku k ústům, jasný tón se ozval a

všichni účastníci slavnosti utvořili kruh.

Piletto měl trochu trému. Vždyť to bylo již tak dlouho, co se

naposled objevil před obecenstvem.

Vzchopil se však, uklonil se náčelníkovi, přemetl se na ruce a jal se

po nich obcházeti kolem kruhu.

Pak se zastavil jen na jedné ruce a otáčel se na ní.

Sumetové byli plni údivu, neboť něco takového nedokázal žádný z

nich. A jejich údiv vyvrcholil v bezmezné nadšení, když Piletto

předvedl řadu '"salto mortale", kupředu i vzad.

Nadšen byl i náčelník.

Piletto přidal ještě několik obtížných cviků, uklonil se opět před

náčelníkem a zaujal pak své dřívější místo.

"Výborně, hochu!" volal na něho Lancelin. '"Vždyt ty jsi opravdu

výborný akrobat. Ani bych to byl do tebe neřekl."

"A jak se zdá," dodal Bompard, "teď ptávě statečně obhájil pověst

bělochů. Jen se podívejte."

Náčelník se totiž zvedl, kráčel vážně k Pilettovi, vzal ho za obě ruce

a držel nad ním dlouhou řeč, které Piletto nerozuměl, ale která měla

vyjádřiti náčelníkovy díky.

Piletto myslil, že tím je vše ukončeno, ale nepočítal se Sumety,

kteří se bouřlivě dožadovali opakování výkonů. Nezbývalo mu než

vyhověti a tentokráte jeho cviky byly ještě lepší než předešle. Krátce

řečeno, Piletto se stal miláčkem Sumetů a byl neustále obklopen

mladými bojovníky, kteří mu prokazovali úctu všemožným způsobem

a hlavně hojnými číšemi narvy. Piletto nesměl odmítnouti, a tak byl

velice rád, když náčelník konečně ukončil slavnost a uvedl hosty do

prázdné chýše, kterou jim vykázal za obydlí.

- 276 -

"Tihle divoši jsou nádherní," pochvaloval si Bompard. "Jestliže se

budeme nyní setkávati jen s takovými, pak naše cesta se změní v

radostnou procházku."

"Jsou to opravdu hodní lidé," souhlasil Lancelin. "Jejich život je

těžký, ale přesto se dovedou z něho radovat."

Cestovatelé byli však unaveni a tak nebylo nikomu do dlouhých

řečí.

"Zde se to bude jinak spát, než na větvích," neodpustil si ještě

Bompard poznámku, ale v té chvíli již také chrápal.

Cestovatelům však nemělo býti ani tentokráte popřáno, aby prospali

v klidu celou noc.

Asi o půlnoci byli probuzeni hlukem a křikem.

"Co se to děje?" ptal se Lancelin vztyčiv se.

"Snad pokračují ve slavnosti," mínil Bompard.

"Ne..., to bych neřekl."

Jacques, který přistoupil až k vchodu do chýše, pojednou zvolal:

"Ale, vždyť bojují!"

"To je nemožné," namítl Lancelin.

"Tak se pojďte podívat."

Ale to již se objevil u vchodu náčelník, který pravil:

"Viděl jsem u vás několik pušek. Chcete nám pomoci odraziti útok

lupičů, kteří nám přišli ukrást koně?"

"Jsme ochotni bíti se s vámi. Vaši nepřátelé jsou i naši nepřátelé.

Ale musíte nás vésti, neboť jinak bychom nerozeznali vašich lidí od

nájezdníků."

"Pojďte."

Cestovatelé se chopili pušek a šli za Uava-Urou. Ve svitu měsíce

viděli muže, kteří se plížili podél řady chat k ohradě, kde Sumetové

střežili svá stáda.

"To jsou oni," pravil náčelník. "Zatím co jedna skupina napadla

vesnici, druhá se snaží ukrásti koně."

"Těch vás již zbavíme," pravil Lancelin k náčelníkovi.

A pak se obrátil k Jacquesovi a Bompardovi:

"Palte! - A miřte dobře!"

Tři rány zatřeskly.

"Střílejte stále, bez povelu," nařizoval Lancelin.

Výstřely praskaly jeden za druhým a mnozí z útočníků padli k zemi,

aby již nepovstali.

Lupiči nevydrželi dlouho tak ničivou palbu. Dali se na útěk a hned

se k nim připojila i skupina, která napadla vesnici. Sumetové

- 277 -

pronásledovali prchající.

Cestovatelé teď nemohli stříleti, neboť byla obava, že by mohli

zasáhnouti některého ze Sumetů. Ale Lancelin tomu byl v duchu rád,

neboť alespoň nemuseli plýtvati vzácnými náboji, kterých měli již jen

nepatrnou zásobu.

Ale i tak dostali loupežníci důkladně za vyučenou, že jim jistě

nadlouhou dobu zajde chuť k přepadení vesnice Sumetů.

Náčelník cestovatelům vděčně děkoval a navrhoval, aby neodjížděli

s touto, nýbrž až s příští karavanou.

Lancelin odmítl s vysvětlením, že musí býti v Rangúnu co nejdříve a

hned se ptal:

"Je bezpečná cesta, kterou půjdeme?"

Uava-Ura jen pokrčil rameny.

"Je tak bezpečná, jako všechny cesty ve zdejším kraji," odpověděl,

"což znamená, že můžete cestovati celé dni aniž spatříte živé duše, a

pojednou padnete na lupiče."

"A jsou průvodci karavany odvážní lidé?"

"Odvážní a vyzkoušení lidé. Budete-li snad napadeni, uvidíte, jak se

dovedou bránit. Ostatně vy nepotřebujete průvodců. Vaše pušky

odradí každého lupiče."

Letci se nyní vrátili do své chaty a v klidu dospali, co zameškali.

Neměli již starostí, neboť byli jisti, že teď se už do Rangúnu

dostanou. Jen jeden z nich hořel netrpělivostí a byl pln starostí. Byl to

Jacques, který se nemohl zbavit obav o svou sestru, a proto by se byl

nejraději viděl již ve Francii.

Ráno přišel Uava-Ura sám osobně vzbudit hosty. Venku čekala již

karavana, připravená k odjezdu. Sestávala se ze tří vozů, naplněných

kožemi a malými balíky bavlny. Každý vůz byl tažen šesti koni.

Šestnáct mužů tvořilo doprovod.Byli už usazeni na vozech.

Lancelin se svými společníky vylezli také na vůz a karavana se

dala v pohyb, zdravena jsouc všemi Sumety, kteří se shromáždili u

vchodu do vesnice.

"Ach, jak se to krásně cestuje na voze," chválil si Bompard.

"Ano," souhlasil Lancelin. "Ale to ani nepozoruješ, že vůz nemá per

a že se otřásá ažaž."

"Co na tom. Jen když se jede. Jaké štěstí, že jsme se setkali s tak

hodným náčelníkem. Ale teď si vzpomínám, že jsme mu ani

nepoděkovali."

"To se mýlíš. Poděkoval jsem mu za všechny a předal jsem mu

dárek, z kterého měl nesmírnou radost."

- 278 -

"Revolver s náboji."

"Co s tím bude dělat? Ještě se postřelí."

"Ne, vysvětlil jsem mu, jak se se zbraní zachází. Není tak hloupý,

jak si myslíš."

"Ale k čemu mu bude revolver, až vystřílí všechny náboje?"

"Však on si již nějaké opatří, přesto, že anglická vláda nedovoluje

prodávati střelivo."

Cesta, která s počátku byla výborná, horšila se každou chvílí a

koně již jen stěží táhli vozy, které se otřásaly a poskakovaly tak, že

cestující se musili pevně držeti balíků, nechtěli-li býti vymrštěni z vozů

na zem. Pak se dostali ke svahu, kde všichni byli nuceni sestoupiti a

musili pomáhati tlačit.

"Takhle to bude trvat opravdu měsíc, než se dostaneme do

Rangúnu," stěžoval si Bompard, který ztratil ihned náladu, jakmile

musil jíti pěšky.

"Hlavní je, že se tam vůbec dostaneme, krotil ho Lancelin.

"Což myslíte, že bychom mohli zůstat někde na cestě?"

"Připraveni musíme býti na vše."

"Nu, nedovedete člověka zrovna potěšit..."

"Doufejme, že má obava se nesplní."

Zatím vyjeli na vrchol svahu, a nyní to šlo zase s vrchu.

Sumetové byli nuceni prostrčiti mezi loukotěmi kol dlouhé klacky,

aby tak nahradili brzdu, která u jejich vozů vůbec chyběla. Jinak by

žádná moc na světě nezadržela vůz, který by srazil koně a zpřelámal

jim nohy.

Kraj nyní měnil vzhled. Až dosud byl pln zeleně a stromů, nyní však

přecházel ve vyprahlé skály.

"Nepříjemný kraj," pravil Bompard. "Zde bych si určitě nepostavil

vilu. Vždyť ani zdejší dopravní prostředky..."

Lancelin se bavil s řidičem spřežení na voze, na kterém se vezl.

Řidič mu vysvětloval, že se do Rangúnu dostanou do tří dnů a že

cesta se brzy zlepší. Lancelin překládal jeho slova přátelům.

"Jen tři dni," pochvaloval si Bompard. "To by tedy ušlo. Začínám

věřit, že se do toho Rangúnu přece jen dostaneme. Už kdyby to bylo

a kdybychom byli již na lodi."

"Myslíš, že to půjde tak lehko?"

"Proč by nešlo?"

"Mám tušení, že v Rangúnu nás čeká ještě nějaké překvapení."

Vozy zvolna postupovaly až do večera. Pak se zastavily a muž

mluvící anglicky vysvětloval Lancelinovi, že je nemožné jeti dále v

- 279 -

noci, neboť se prý brzy dostanou na horskou stezku, která je

vroubena propastmi.

"Utáboříme se zde a ráno pojedeme dále," skončil.

Sumetové složili s vozů balíky bavlny a upravili z nich lože. Pak se

pustili do úpravy jídla a nabídli letcům dosti dobré placky z rýže a

medu.

"Pohleďte," pravil pojednou Bompard, "skorem bych řekl, že tamhle

přijíždějí nějací jezdci."

"Skutečně," pravil Lancelin, když chvíli pozoroval obzor, pokrývající

se pláštěm noci.

Zeptal se řidiče vozu. Ale ten již byl zneklidněn, neboť porozuměl

co pravil Bompard a sám již spatřil jezdce.

"Jsou to Rotangové," pravil.

"Rotangové?" nechápavě ptal se Lancelin.

"Ano. To jsou ti lupiči, kteří včera napadli naši vesnici. Šli v našich

stopách a asi nás napadnou. Asi nevědí, že jste s námi, neboť jinak

by se neodvážili tak pochybného podniku. Chtějí se zmocniti našich

koní a vozů."

"Však jim je nedáme!"

"Jsou to lstiví lupiči, musíme se míti na pozoru."

Lupičů již pro tmu nebylo vidět, zato všichni slyšeli dupot kopyt

jejich koní. Hluk se blížil.

"Je jich mnoho," pravil domorodec.

"Poslyšte," navrhoval Lancelin. "Není moudré zůstávati uprostřed

cesty. Sražte se k jedné straně."

"To není možné, nepoť tam je plno děr, ze kterých bychom se

nedostali. "

"Tak tedy postavte vozy přes cestu. Vytvoříme tak z nich přehradu,

za kterou se budeme moci bránit. Vychází měsíc a v jeho světle

budeme moci vzíti snadno lupiče na mušku. Jaké zbraně máte vy?"

"Praky..."

"Jen praky?"

"Ano a s těmi v noci mnoho nesvedeme."

Dupot koní, který se dosud jasně ozýval, náhle úplně ustal.

"Váhají nás napadnout," pravil Lancelin.

"Jen se neklamte," odpověděl mu Sumeta... "Sestoupili s koní, aby

nás mohli spíše překvapiti."

"Myslíte?"

"Jsem tím jist, neboť znám způsoby jejich válečnictví."

"Jednejte tedy tak, jak jsem řekl. Postavte vozy napříč cesty a pak

- 280 -

vypřáhněte koně."

Sumetové rychle vykonali vše podle Lancelinova pokynu.

A Lancelin nyní pravil svým společníkům:

"Teď si my vylezeme na vozy a položíme se na nich na balíky

bavlny. Jakmile se nepřítel objeví, přivítáme ho výstřely, které se jistě

neminou účinku. "

Vše bylo ponořeno v tichu a klidu. Ale Sumeta, který přitiskl ucho k

zemi, oznamoval, že slyší tiché kročeje. Uplynula půlhodina, celá

hodina. Lupiči se neobjevovali. Nebylo však lze souditi, že pro přepad

vyčkávají dne.

Měsíc, který až dosud svítil jako rybí oko, byl pojednou zastřen

těžkými, černými mraky.

"Hm, tohle už je horší..." pravil Bompard, když vůkol nastala tma.

"Teď budeme jistě napadeni. Kdybych tak zde měl světlomet ze

svého ubohého letadla."

Tma byla nyní úplná.

Zvedl se vítr a bylo slyšeti jak se svistem uniká v dálku.

"Zdá se, že dostaneme bouřku," pravil Lancelin.

"Jen kdyby přišla, a s hodně blesky," přál si Bompard. "Alespoň

bychom viděli,co se děje kolem nás."

Pojednou se ozval podivný výkřik... a za ním druhý.

"Co to je?" zvolal Bompard.

"To jsou oni, oni to jsou," pravil Sumeta, který přiskočil k

Lancelinovi.

"Zabili dva z mých lidí. Vrhli se na ně jako tygři."

"Vstupte všichni do vozů!"

"Ale co koně? Musíme je brániti, nebot jinak nám je ukradnou."

Dva výstřely třeskly.

Jacques spatřil dva muže, kteří se plížili u okraje cesty a srazil je k

zemi dobře mířenými ranami. Měsíc prorazil mraky. Nyní mohli

všichni viděti temné siluety, které znehybněly ve vzdálenosti několika

kroků.

"Palte!" velel Lancelin.

Dvě ze siluet klesly k zemi a ostatní zmizely.

"Myslím, že už jim přešla chuť," pravil Bompard.

"Jsem téhož názoru, ale musíme se míti na pozoru až do rána,"

radil Lancelin k opatrnosti.

Když se rozbřeskl den, spatřili jen čtyři nehybná těla, ležící na cestě

a nedaleko vozů dva zardoušené Sumety.

- 281 -

"Rychle zapřáhněte a odjeďme!" velel Lancelin.

Již za pět minut se vozy daly na cestu.

"Bez vás bychom jim byli padli za obět," pravil sumetský vozka...

"Jsou lstiví jako tygři.To je jejich obvyklý zptisob, jak přepadají

pocestné."

"Teď snad již nám nic nehrozí," mínil Lancelin.

"Ach, je ještě jedno nebezpečné místo na naší cestě."

"Kde to?"

"Asi deset mil odtud. Ale tamtudy budeme projížděti za dne a za

dne můžeme používati praků."

"Dávejme tedy pozor... a řekněte mi, až dojedeme k onomu

nebezpečnému místu."

Vozy nyní sjížděly s mírného svahu.

Cesta se pomalu úžila, až posléze nebyla širší, než co mohl projeti

vůz.

Vpravo byla rozervaná skaliska a vlevo propast, hluboká jistě

několik desítek metrů.

Vozkové drželi spřežení, neboť tu bylo nebezpečí, že se vozy zřítí

do propasti, kdyby zvířata udělala chybný krok. Takto úzká byla cesta

asi čtyři míle. Pak se začala rozšiřovati, až se zase změnila v cestu

zcela normální šíře.

Vozka, který prve varoval Lancelina, začal jeviti nepokoj.

"Blížíme se snad k místu, o kterém jste mluvil?" ptal se ho Lancelin.

"Ano... Podívejte se tam na ty dřevěné chaty, které je viděti mezi

listím. To je vesnice divokých Siwahů. Nejsou-li někde v horách na

lovu, pak nás určitě napadnou."

"Je jich mnoho?"

"Asi třicet."

"Těm se tedy ubráníme..."

Sumetové, kteří byli na vozech, dali znamení vozkům, aby zastavili.

"Co se děje?" ptal se Lancelin.

"Nic. Naši jdou si jen nasbírat kameny."

"Kameny?"

"Ano, do praků."

"Hm, a myslíte, že s nimi něco svedou?"

"Jistě. Dovedou s nimi zacházeti. "

Přiblížili se k vesnici.

"Jsou tam," pravil vozka.

A obrátiv se k svým soukmenovcům, pravil jim cosi v hrdelní řeči,

které běloši nerozuměli. V dáli u kraje cesty se objevila skupina

- 282 -

mužů.

"Hleďte, vidíte je?"

"Ano," odpověděl Lancelin. "Ale nemůžeme na ně stříleti, dokud

nás nenapadnou.

"Och, jsou jistě již připraveni, uvidíte... Vizte, že mají již v rukou

oštěpy. Jakmile se dostaneme k nim na dohod kopí, mrští jimi po

nás."

"Pak na ně vypálíme salvu."

Byli vzdáleni již jen asi padesát metrů od Siwahů. Siwahové byli

polonazí a všichni měli na hlavách špinavě žluté turbany. Kolem

beder měli látkové opasky. Vozy se zastavily.

Siwahové začali postupovati. Prvé z kopí, která vrhli proti vozům, se

zabodlo do postranice prvého vozu.

Než letci mohli použíti střelných zbraní, útočníci byli zasypáni

prškou kamení ze sumetských praků.

Vozka mluvil pravdu. Jeho soukmenovci ovládali praky tak zručně,

že v řadách útočníků se okamžitě objevily mezery. Ale Siwahové

nebyli zbabělci. Neustali v útoku až do chvíle, kdy mezi nimi začaly

řáditi kulky.

Na něco takového nebyli připraveni a zděšeně prchali pod ochranu

lesa.

"Tak, teď je tedy cesta již volná," pravil Bompard. "Žádná škoda, že

už nezažijeme dobrodružství. Jako kluk jsem toužil jíti od

dobrodružství k dobrodružství, ale teď vidím, že je lépe co nejdále od

něho. Siwahy jistě již nespatříme..."

"Tak jisté to není," krotil jeho nadšení Lancelin. "Vždyť se mohou

plížiti po naší stopě a na vhodném místě nás napadnouti znova."

Ale na něco takového myslili zřejmě i vozkové, kteří pobízeli svá

spřežení k nejvyššímu výkonu, aby ještě do soumraku dosáhli

obydleného místa. A dostali se do Iraddy bez jakékoli příhody.

XVII.

SMUTNÉ DOBRODRUŽSTVÍ

Iraddy je značně velká vesnice, ležící na pravém břehu řeky

Irauaddy. Její obyvatelstvo se z valné části živí lovem ryb.

Letci byli přátelsky přijati a bylo jim poskytnuto vše, čeho

potřebovali, aby se co nejrychleji dostali do Rangúnu, hlavního města

Dolní Birmy, které má asi půl milionu obyvatel.

- 283 -

Lancelin zde najal v hotelu dvě světnice a pravil:

"Konečně po dlouhé době zase poznáme slast pohodlných lůžek, a

proto se nejdříve dobře vyspíme, než podnikneme cokoli jiného. Pak

teprve se poohlédneme v přístavu po nějaké lodi, která by nás

dopravila do vlasti. To počká. Hlavní je, že jsme zase v civilisovaném

kraji."

"Hm, zrovna brzy to není," neodpustil si poznámku Bompard. "To

tlučení se divočinou mě již opravdu nebavilo."

"Nejdříve pošlu číšníka na poštu, aby odeslal telegram," pravil

Lancelin. "Vždyť nás svět pokládá jistě již za mrtvé."

Hotel, ve kterém se letci ubytovali, byl jen skromným hotelem,

neboť Lancelin neměl tolik prostředků, aby mohl bydliti v paláci.

Nebyli však v hotelu "Viktoria" ještě ani čtyřiadvacet hodin, když se

do něho dostavili tři mužové, kteří se dožadovali rozmluvy s

Lancelinem.

Lancelin dal uvésti návštěvníky do svého pokoje, kde je přijal v

přítomnosti Bompardově a obou skautů.

Oni mužové byli policisté.

"Pane," pravil jeden z nich, který se zdál býti představeným druhých

dvou,"jak dlouho se zde již zdržujete?"

"Jsme zde právě jeden den."

"Vím... A váš příchod byl trochu podivný. Odkud jste přišli?"

"Z francouzské Indočíny a do té z Japonska. Jsme letci."

"Kdybyste byli letci, jak říkáte, byli byste přibyli v letadle... Ale zjistili

jsme, že jste se sem dostali ve voze, který jste si najali v Iraddy. Co

jste dělali v té vesnici?"

"Co bychom tam dělali? Najali jsme si tam vůz, jak jste řekl."

"Ano. Ale policejnímu řediteli, který byl zpraven o vašem příchodu,

zdá se ta vaše cesta trochu podivnou. Chce vás viděti a proto prosím,

abyste se obtěžovali jíti s námi. Vy a tento pán."

Policista ukázal na Bomparda.

"Ale ovšem, že půjdeme s vámi," rozkřikl se pilot. "Jsme počestní

lidé a némáme se čeho báti."

"Pojďte tedy!"

Oba skauti chtěli jíti též, ale policista jim v tom zabránil:

"Vy můžete zůstati zde."

A Lancelin upokojoval hochy.

"Buďte jen klidni, hoši, za chvíli jsme zase zpět."

Při odchodu jeden z policistů si povšiml pušek, složených v rohu

pokoje.

- 284 -

"To jsou vaše zbraně?" ptal se.

"Ano," odpověděl Lancelin.

"Vy tedy cestujete s puškami?"

"Což je to snad zakázáno?"

Muž neodpověděl a jen pokynul svým průvodcům, aby vzali s

sebou zbraně.

Když Lancelin s Bompardem odešli, Jacques pravil Pilettovi:

"Měli jsme jíti za nimi."

"Ano, máš pravdu."

Rychle sestoupili se schodů, ale to již auto odváželo jejich přátele.

"Nu, však oni přijdou," pravil Jacques. "Nenechají si je tam."

"Budou-li však uvězněni, co se stane s námi?" namítl Piletto.

"Proč by byli vězněni?... Vždyť přece nic neudělali!"

"To je také pravda."

"Vyptejme se tedy, kde je zde policejní ředitelství a počkejme tam

na ně."

Vyptati se však nebylo tak lehké, neboť žádný z nich nedovedl

anglicky. Jacques se zeptal policisty, který stál na křižovatce. Pravil

prostě:

"Policie?"

Strážník se na něho podíval a pak ukázal na nedalekou ulici:

"Here," pravil.

Jacques poděkoval. Alespoň tolik z angličtiny již pochytil, že věděl,

že slovo "here značí zde.

V ulici také brzy nalezli dům, na kterém byl nápis "Police Station".

"Zde tedy jsou," řekl Jacques. "Počkejme, až vyjdou."

Ale nastala noc, aniž Lancelin s Bompardem se objevili. Hoši totiž

nemohli věděti, že jsou jen před policejním komisařstvím, zatím co

jejich přátelé byli dopraveni na policejní ředitelství, jež bylo daleko

odtud ve středu města. Dlouho ještě stáli před komisařstvím, než se

odhodlali ke vstupu.

Muž, který je přijal, nedorozuměl se s nimi a byli konečně nuceni

odejíti, aniž se čeho dověděli.

Nyní již byli opravdu znepokojeni. Vrátili se do hotelu a tam

Jacques vysvětloval řediteli, který mluvil francouzsky, co se přihodilo.

"Vím již," odpověděl ředitel. "Ti dva mužové, co byli s vámi, byli

zatčeni... Asi pro nějaké důvodné podézření. Lituji, že můj hotel se

stal útočištěm zločinců."

Jacques chtěl brániti své přátele, ale ředitel ho neposlouchal. Když

však viděl, že hoši se chtějí odebrati do svého pokoje, spustil:

- 285 -

"Ne... to ne! Koukejte, ať zmizíte! Nepotřebuji zde lidí vašeho

rázu."

"Ale, pane, vždyť nejsme zločinci," pokusil se namítati Jacques.

"Naši přátelé se brzy vrátí a..."

"Už jsem řekl a dost... Koukejte, kde tesař nechal díru, nebo

zavolám strážníka."

Ubozí hoši odešli.

Co s nimi bude? S tím si s počátku nedělali příliš starostí, neboť

stále ještě věřili, že Lancelin s Bompardem se brzy objeví.

Zůstali proto přes celou noc před hotelem... Ráno byli úplně

promrzlí a neměli, zač by si koupili trochu teplé kávy.

"Přece jen jsme měli jíti za nimi," pravil Jacques. "Alespoň bychom

věděli, kde vlastně jsou."

"Musíme se na ně doptati," odpověděl Piletto.

"Na to jsem již také myslil. Ale s kým se zde dorozumíme?"

"Někdo přece francouzsky umět musí. Snad na nádraží."

Asi po třech čtvrtích hodinách cesty přišli k velké budově, kterou

pokládali za nádraží, ale která ve skutečnosti byla jen skladištěm. Byli

bezradní, když Jacques konečně objevil krám, na jehož dveřích byla

tabulka: Zde se

mluví francouzsky!

Vstoupil a ptal se:

"Mluví zde někdo francouzsky?"

"Já," odpověděl jeden z přítomných.

Jacques se jal mu vyprávěti, co se jim přihodilo, ale muž z

vyprávění nabyl dojem, že má před sebou tuláka a beze slova mu

ukázal na dveře.

"Není naděje, že se dorozumíme," pravil Jacques Pilettovi. "Jen se

ptám, co se zde s námi asi stane. Již včera večer jsme nejedli a

zemřeme tedy asi hlady, půjde-li to takto dále..."

"Pojďme do hotelu, zda se již nevrátili."

Již ve vchodu hotelu však narazili na ředitele.

"Jak, zase vy, darebáci!" zvolal na ně.

"Pane," vysvětloval Jacques. "Přišli jsme se podívat, zda naši

přátelé..."

"Ne, nevrátili se, vaši čistí přátelé. Hleďte, ať jste pryč, a ať vás zde

již nevidím!"

Jacques a Piletto odešli. Tentokráte již byli úplně bezradní.

"Štěstí nás úplně opustilo," povzdychl si Piletto.

"Jistě ne navždy," těšil ho Jacques. "Lancelin s Bompardem se

- 286 -

určitě vrátí, ale rozhoduje tu otázka kdy? Angličané jsou třeba

schopni vězniti je i několik dní. Snad je zase pokládájí za vyzvědače.

Pamatuješ se přece na ten anglický aeroplán a co se dále dělo..."

"Co dělat?"

"Budeme si musit nějak pomoci."

"Ale jak?"

"Mám nápad... Kdybys někde na náměstí předvedl několik cviků,

snad bychom dostali alespoň tolik, abychom si mohli koupit něco k

jídlu."

"To uděláme!"

"Pojď tedy."

Prošli několika ulicemi, až se dostali na malé náměstí, kde bylo

dosti lidí.

Piletto shodil kabát a jal se choditi po rukou. Několik osob se

zastavilo...

Tu Piletto provedl několik salt mortale. Lidé se počali kolem nich

kupiti a několik penízů zazvonilo o dlažbu.

Hoši poděkovali a Piletto přidával nové a nové cviky. Peníze pršely

na zemi a Jacques nestačil děkovati. Hanbil se za tuto žebrotu, ale

nebylo jiného východiska.

Počítali již peníze, když se objevil policista. Odešli o několik ulic

dále a tam Piletto začal zase představení.

V té chvíli se však k nim přiblížil muž, který chopil Piletta za paži a

pravil francouzsky:

"Pojď, najmu tě pro svůj cirkus."

Piletto odmítl.

"Děkuji. Nezdržíme se zde. Za několik dní opustíme místo."

"To je škoda... Ale mohl bys přece jen se zúčastniti několika

představení, než odjedete. Dám ti libru za den."

Piletto se radil s Jacquesem.

"Přijmi." radil Jacques. "Jakmile ti bude volno kdykoli odejíti,

nemůže se nic stát."

"A platí skutečně, že budu moci kdykoliv odejít, pane?" ptal se

Piletto.

"Samozřejmě. Pojď... Tvůj kamarád je také akrobat?"

"Ne, pane!"

"Hm, škoda."

Oba hoši šli s neznámým. Trochu se báli, ale částka byla příliš

lákavá. Mohli za ni býti oba živi až do chvíle, než se vrátí Lancelin.

Neznámý byl skutečně ředitelem cirku, ale cirku nijak vábného

- 287 -

zjevu. Celý personál sestával ze dvou šašků, jedné akrobatky a jedné

tanečnice. V tomto prostředí Piletto znamenal sensaci.

A vystoupil také veřejně již večer. Sklidil všeobecný úspěch. Po

představení mu bylo vykázáno místo v jednom z vozů. Jacques chtěl

zůstati s Pilettem, ale ředitel nesvolil.

Odešel proto Jacques do města, aby si vyhledal nocleh v nějakém

laciném hotelu, když se smluvili s Pilettem, že ráno zase přijde na

stanoviště cirku.

Jacques našel brzy hotel, kde dostal pokoj za pět ilinků, ne příliš

čistý, ale skaut byl nenáročný. Kdo si zvykl nocovati pod širým

nebem, tomu i takový pokoj znamenal pohodlí.

Ráno se Jacques vydal na cestu k cirku a šel kolem hotelu Victoria,

kde se však dozvěděl, že Lancelin s Bompardem se dosud ještě

nevrátili. A jiné překvapení ho čekalo, když došel na místo, kde včera

stály ještě komediantské vozy. Místo bylo prázdné.

Na štěstí Jacques tu narazil na člověka, který uměl trochu

francouzsky, a který mu dal zprávu, že vozy odjely již včera krátce po

představení.

"Ale snad přece ne z města?"

"Jistě z města! Kam jinam? A budou asi již hodně daleko, nebot

tihIe komedianti mají traktor, který jim táhne vozy."

Jacques nyní již opravdu nevěděl, co má dělati. Pustiti se po stopě

Pilettově, nebo čekati na Lancelina? Zprvu doufal, že Piletto neodjel s

cirkusem a že se s ním sejde u hotelu Viktoria. Ale marné bylo

čekání. Jacques osaměl v městě, kde mu nikdo nerozuměl a neměl

prostředků, aby si mohl koupiti jen kousek chleba.

A co se děje s Pilettem, o němž věděl, že nemá v kapse zhola nic,

nebot veškeré získané peníze dal Jacquesovi, který je utratil za

nocleh a snídani? Či odjel Piletto snad s cirkem? Byl donucen

odejeti? To byly otázky, které mu nedávaly pokoje a na které

nenalézal odpovědi.

Cestou do města zastavoval osoby a pokoušel se s nimi mluviti

francouzsky. Konečně narazil na muže, který mu rozuměl. Muž ho

dovedl až k francouzskému konsulátu.

Na konsulátě mu však řekli, že pro něho nemohou nic učiniti, pokud

nepředloží řádný cestovní pas.

Tak se Jacques octl opět na ulici.Odcházel bez cíle, ale odvaha,

která mu byla vrozená, nedopustila, aby si zoufal. Když šel podél

břehu řeky Irauaddy, spatřil rybáře, vytahující sítě.

- 288 -

Posunky jim dal na srozuměnou, že jim chce pomoci, a byl přijat.

Tak si vydělal jídlo a příslib noclehu.

Pak se vydal na policii, kde se nedal odbýti, až konečně byl

dopraven na policejní ředitelství. Tam ho čekala poslední smutná

zvěst.

Dověděl se, že Lancelin s Bompardem byli dopraveni za účelem

vyšetřování do Kalkuty.

"Jsou-li opravdu nevinní, jak říkáte," skončil úředník, "pak budou asi již na palubě nějakého parníku, plujícího do Francie."

Jacques se vrátil k rybářům. Večer se rybáři sešli v malé krčmě a

byl mezi nimi jeden, který dovedl francouzsky. Ten svolil, že

Jacquesa ponechá u sebe až do chvíle, kdy se mu podaří najíti

nějakou loď, která by ho vzala s sebou do Francie. Slíbil mu byt a

stravu, ale plat žádný mu dáti nemohl.

Jacques pracoval s rybáři a sjížděl s nimi po řece až k moři, k

Bengalskému zálivu. Tam, u mysu Negrais byl malý přístav, kde

někdy kotvil nějaký menší parník, ale vždy dosti plachetníků.

Hoch navštěvoval všechny plachetníky a nabízel své služby jako

plavčík.

Kapitán, který ho chtěl přijmouti, plul obyčejně opačným směrem,

než kam chtěl Jacques.

Až konečně nalezl plachetník, který plul do Colomba a jehož

kapitán hocha přijal.

Colombo sice neznamenalo ještě Francii, ale přece jen bylo vlasti o

mnoho blíže než Rangún. Jacques doufal, že v Colombu nalezne

nějakou loď a že se do Francie konečně přece jen dostane, byť po

etapách, mezi kterými mohly být dlouhé přestávky na různých

místech ciziny. Zdálo se, jako by osud chtěl Jacquesa donutiti, aby

byl věren svému rozhodnutí, že se stane námořníkem.

Plachetník, na kterém z Rangúnu odjížděl, byl ubohou, zchátralou

a nanejvýš špinavou lodí. Jeho mužstvo sestávalo z příslušníků

různých národností. Byli to dva Angličané, tři Italové, dva Čínani,

jeden Malajec a konečně i jeden Francouz.

Francouz byl bretoňského původu a jmenoval se Le MaIlec. Osud

ho zanesl do všech moří země a nyní již tři léta sloužil na této lodi,

plující mezi Rangúnem, Madrasem a Colombem. Le MaIlec se stal

brzy Jacquesovým přítelem a poradil mu, co má dále dělati.

Nejpřednější radou bylo, aby nezůstával dlouho na této lodi, neboť

její kapitán, Malajec, nebyl člověkem, který měl nějaký soucit. Nebyl

- 289 -

to sice člověk špatný, ale strašlivý skrblík, který šetřil nejen na gáži

lodníků, ale i na jejich

jídle.

"A plujeme opravdu do Colomba?" ptal se Jacques.

"Ovšem."

"A kdy se tam dostaneme?"

"To nemůže nikdo říci. Závisí to na větru a ještě na jiných

příhodách, které nás mohou potkati."

Co se zatím dělo s Pilettem? Kde nyní byl?

Ubohý hoch byl daleko od Rangúnu a jeho život nebyl nijak

veselý. Jak jsme již řekli, ulehl po představení apo odchodu

Jacquesově do vozu, který mu byl k noclehu určen. Takový způsob

spánku ho nijak nepřekvapil, neboť mu již dávno uvykl, ale přesto byl

rád, že jest to jen pro několik dní. Ulehl na visuté lůžko a začínal již

usínat, když se mu pojednou zdálo, že vůz se dal do pohybu.

Rychle povstal a otevřel malé okénko ve stěně vozu. Ano, vůz se

pohyboval, a to dosti rychle. Vrhl se ke dveřím, aby vyskočil z vozu a

utekl, ale dveře byly zavřeny. Pokusil se tedy protáhnouti okénkem,

ale muž, který spal v témže voze a jímž byl sám ředitel, chytil ho a

strhl zpět se slovy:

"Tak tys mě chtěl opustit, darebáku? Ale neklam se, to se ti

nepovede. Hlídám tě dobře. Nelíbí-li se ti to, tím hůře pro tebe!"

"Prosím vás, pane, nechte mě odejít. Přítel na mne čeká a co si

pomyslí, až zjistí, že jsem ho opustil."

"Ať si pomyslí co chce. Mně je to jedno!"

"Ale nemáte práva, abyste mě u sebe zadržoval proti mé vůli."

Muž se dal do smíchu.

"Právo sem. . . právo tam. . . co je to vlastně právo? Jestliže něco

nemám, tak to vezmu, jsem-li silnější. To je moje heslo! Tebe

potřebuji, jsi slabší a proto si tě vezmu s sebou. Nebude ti zle, neboť

jsi skutečně dobrým akrobatem. Budeš cestovati, poznáš svět a

hlavně. . . dostaneš peníze. Později ti snad dovolím, abys šel svou

cestou, ale čeká nás dříve perná práce, než k tomu dojde. Lehni si

tedy a raději spi!"

Piletto však nechtěl rozumět takové radě. Chtěl odejíti, odejíti za

každou cenu. Zuřivě se vrhl proti dveřím, ale muž ho strhl na zem a

dal mu několik políčků.

"Na mne neplatí svéhlavost," pravil. "Pamatuj si to! Dovedu zkrotit

lidi a tebe zkrotím taky."

- 290 -

"Nebudu pracovat."

"To si snad myslíš, ale pracovat budeš. U mne platí, že kdo

nepracuje, ten nejí."

"Zemru raději hladem."

"Chachacha!… On zemře hladem… To se sice hezky řekne, ale

těžko udělá. Uvidíme!"

"Požádám o ochranu polici ."

"To si teprv dáš. Řeknu, že ses dal dobrovolně do mých služeb a že

nechceš pracovat. Uvidíš, komu uvěří. Já mám své papíry v

pořádku...a ty?"

"Tak tedy uteku."

"Udám tě z krádeže a přivedou mi tě zpět! A teď už chci mít ticho!"

"Ale...," začal Piletto a nedokončil. Mocný kopanec ho srazil k zemi.

Co měl ubohý hoch dělati? Lehl si a usnul, ale předem se pevně

rozhodl, že uprchne při prvé příležitosti, děj se co děj.

Když se rozednilo, majitel cirku otevřel dveře a vyšel. Piletto ho

pozoroval okénkem a viděl, jak rozmlouvá se třemi muži podezřelých

tváří, kteří tvořili umělecký soubor cirku. Pochopil, že ředitel jim dává

nařízení, která se týkají jeho. Byl však přesto rozhodnut utéci a

vyhledati Jacquesa v Rangúnu.

"Nuže, akrobate," zvolal pojednou ředitel. "Myslíš, že se u nás spí

až do poledne? Hybaj z vozu!"

Piletto sestoupil s vozových schůdků.

"Zde je Bob, náš nový akrobat," představoval ředitel Piletta

ostatním.

"Zdá se, že panu Bobovi se u nás nelíbí a že by nám rád vytřel

zrak. Ale strašlivě se klame, myslí-li, že to půjde snadno. Dáte již na

něho pozor, přátelé, ano?"

"Ano... ano," odpověděli sborem oni tři mužové.

"A nyní ho představím také Hektorovi a Dianě," pravil ředitel s

úsměvem. Zahvízdl a přiběhli dva velcí, žlutí psi.

Ředitel jim ukazoval Piletta.

"Tenhle mladý muž nás chce opustit. Kdyby tak učinil, vrhněte se

na něho a zabořte mu tesáky do lýtek."

Obě dogy začaly vrčeti, jako by rozuměly slovům svého pána.

"Teď tedy víš, co tě čeká, příteli, Bobe, jak se ode dneška budeš

jmenovati," pravil pak k Pilettovi, "kdybys nám chtěl vzít do zaječích.

Jsi varován. Moji miláčkové jsou rychlí a nepustí, do čeho se

zakousli."

"Si myslím," dodala tlustá žena, která se objevila ve dveřích

- 291 -

druhého vozu. "Ti nemaj' zuby z gumy." A dala se do hrubého

smíchu.

Piletto nyní viděl, že tak snadno bídníkům neunikne, ale přece jen

se nevzdal naděje.

Musí však jednati obezřele, aby vzbudil u všech důvěru, že si již

zvykl a jednoho večera nečekaně vezme nohy na ramena.

Vozy se daly na další cestu a k poledni se zastavily v malém městě,

kde ředitel chtěl uspořádati několik představení.

Při představení byl Piletto přímo výborný. Překonával sám sebe a

po představení ani ředitel se nezdržel, aby mu nepoděkoval.

"Výborně, Bobe," chválil. "Tak to má být! Buď bez starosti, neděláš

to zadarmo.

Dokáži se ti odměniti."

Ředitel nemluvil o druhu odměny a Piletto se v duchu jeho chvále

smál.

Čekal na chvíli, kdy přijdou do nějakého velkého města, aby zmizel

bez rozloučení.

Nejdříve se pak snažil, aby si získal lásku psů.

Zprvu vrčeli, když se k nim blížil, ale pomalu si na něho zvykli.

Podařilo li se mu opatřiti si kus cukru, nosil jim ho tajně a dogy si

posléze na něho dokonale zvykly.

Zatím Lancelin a Bompard byli dopraveni do Kalkuty, kde byli ihned

podrobeni přísnému slechu. Jejich obvinění bylo dosti vážné. Zpráva

doprovázející je z Rangúnu, jim kladla za vinu, že se zúčastnili

povstání domorodců proti Anglii a důkazem měla být okolnost, že do

Rangúnu přibyli právě z krajin, kde propuklo povstání.

Nebylo jim nic platné, když chtěli podle pravdy vyprávěti, jak se

dostali do tohoto území. Vyslýchající důstojník je prostě

neposlouchal.

Řízení vojenského soudu za těchto okolností mohlo pro ně

dopadnouti opravdu špatně, kdyby se náhodou mezi přísedícími

soudu nevyskytl důstojník, který znal Lancelina ještě ze světové

války. Jejich pluky měly stanoviště blízko sebe a anglický důstojník

také věděl o Lancelinově cestě kolem světa.

Zaručil se za obžalované, vojenský soud vynesl osvobozující

rozsudek, a Lancelin i Bompard byli propuštěni.

"Tohle bylo dobré," pravil Bompard, když vyšli z budovy vojenského

- 292 -

soudu. "Co budeme teď dělat?"

"Musíme žádati, aby nás co nejrychleji, nejlépe letadlem dopravili

do Rangúnu. Nemůžeme přece opustiti ty dva hochy, které jsme tam

nechali."

"Máte pravdu... Ale co se s nimi zatím stalo? Vždyť byli bez haléře."

"Nejsou tak hloupí, aby si nedovedli pomoci. Ti se jistě protloukli po

celou tu dobu."

"Protlouci se v městě, jehož jazyka člověk nezná, to není zrovna

lehké. Jen nepřihodilo-li se jim něco."

"Musíme odjeti co nejdřív."

"Jen budeme-li moci."

"Tamto je můj známý důstojník. Půjdu k němu."

Lancelin zastavil známého z války a vypověděl mu své přání.

Důstojník nemohl sám rozhodnouti a uvedl přítele k plukovníkovi.

Plukovník vyslechl pozorně Lancelina, ale pak rozhodl:

"Jste volní, ale můžete nastoupiti cestu z Kalkuty jen po moři.

Letadlo pro cestu do Rangúnu vám poskytnouti nemohu a vůbec vám

zakazuji, abyste se do Rangúnu vraceli. Neuposlechnete-li, budete

zatčeni na prvé stanici, která je za Kalkutou směrem do vnitra země."

"Ale proč to? Nedůvěřujete nám tedy stále?"

"Nedůvěřujeme," odpověděl krátce plukovník a dal Lancelinovi

najevo, že slyšení je u konce.

Před budovou čekal Bompard a ptal se Lancelina, jak pochodil.

"Můžeme odjeti, ale jenom do Francie. Nikoli do Rangúnu."

"To nám tedy nevěří."

"Nevěří."

"Jak je to možné? To si snad jen myslíte?"

"Nemyslím. Plukovník mi to řekl do očí."

"Hrom do něho! Hned bych ho roztrhl jako žábu! Ale co s našimi

hochy?"

"Nedá se nic dělat. Poprosil jsem svého známého, aby

zatelegrafoval do Rangúnu francouzskému konsulátu, aby se hochů

ujal. Slíbil mi to, ale nemohu věděti, zda tak učiní. Teď nevěřím již ani

nejlepšímu příteli - je-li to Angličan!"

"Co budeme tedy dělat?"

"Nemůžeme dělat nic. Je mi těch hochů líto, neboť jsem je měl rád.

A nezapomenu na ně, jakmile se dostaneme někde na francouzské

území nebo loď. Pak budu telefonovat neb telegrafovat do Rangúnu,

třebas i na dluh. Telegrafoval bych odtud, ale jak Angličany znám,

vím, že by to byly vyhozené peníze. Jistě nás nepřestanou sledovat a

- 293 -

telegram by zadrželi. Proto také nechci jíti na zdejší francouzský

konsulát, neboť se bojím, že bychom byli zatčeni dříve, než bychom

překročili jeho práh. Angličané nevěří nikomu a někdy je to dobře

nevěřit žádnému cizinci. Nesmíme jim to proto mít tak za zlé, ale

musíme se vynasnažit, abychom se co nejdříve dostali na nějakou

francouzskou loď."

V přístavu nalezli skutečně francouzskou loď, ale ta plula do

Colomba.

Nalodili se na ni a odtud letěl radiotelegram do Rangúnu. Měli

odpověď než ještě dojeli do Colomba, ale ta nepotěšila. Francouzský

konsulát oznamoval stručně:

"Hledaní odešli z hotelu neznámo kam."

Jacquesa, který byl také na cestě do Colomba, ani v duchu

nenapadlo, že jeho přátelé míří k témuž cíli. A stejně Lancelin a

Bompard nemohli tušiti, že jeden z hledaných se blíží ke Colombu na

pomalém, malajském plachetníku, který ve skutečnosti není obchodní

lodí, za jakou se vydává, nýbrž lodí pirátskou.

Ano, byla to pravda. Talisma, jak se loď jmenovala, byla skutečně

jednou z oněch četných malajských lodí, které se vrhají na lodi

obchodní, vylupují je a pak potápějí. Le Mal ec se střežil Jacquesovi o

tom něco pověděti a Jacques v prvé chvíli také nic nepozoroval.

Brzy mu však bylo nápadné chování kapitánovo, který stál neustále

na můstku a neoddaloval od oka velký dalekohled, kterým pátral po

obzoru.

"Co pořád hledá?" ptal se Le Mal eca.

"Neobjeví-li se někde loď."

"Ale proč?"

Le Mal ec chvíli váhal. Pak se však rozhodl, že bude lépe, upozorní-

li hocha, oč skutečně jde, a pravil přímo:

"Aby ji napadl a vyloupil!"

"Co mi to říkáte?"

"Říkám ti jen pravdu, příteli, kterou jsem ti nemohl říci dříve."

"A vy jste dobrovolně na pirátské lodi?"

Le Mal ec neodpověděl, neboť nechtěl vysvětlovati hochovi, co ho

nutí, aby byl na pirátské lodi, kam nedosahovala ruka zákona.

"Pak jsme však vystaveni tisíci nebezpečí?" pokračoval Jacques po

chvíli mlčení.

"Tisící zrovna nikoli, ale několik jich je. Nemysli si, že se každý den

najde loď, na kterou by se kapitán mohl odvážit. Přece si snad

- 294 -

nemyslíš, že napadá i parníky. Může se odvážiti jen na čínské džunky

a malajské sampangy. Parníkům se nejraději vyhne."

"Ale pak není vůbec jisté, zda se dostaneme do Colomba."

"Alespoň tam míříme. Nepodaří-li se snad některému z našich

protivníků nás poslat na dno, pak se tam také dostaneme. Nebo

nechytí-li nás nějaká válečná loď při činu. Ale v tomto případ by ses

neměl čeho báti, To je věc kapitánova a mužstva, ale nikoli tvoje."

Tato slova nedostačovala, aby Jacques byl klidný. Měl již

zkušenosti v tomto oboru, o kterých MaIlec nevěděl a bylo mu

známo, že by mohl očekáváti nejhorší, byla-li by Talisma chycena.

Proč jen chtěl tak rychle se dostati z Rangúnu.

Jeho práce na lodi jinak nebyla těžká. Měl na starosti celkem jen

kuchyni a večerní

hlídku v době, kdy námořníci večeřeli.

Až dosud vše míjelo bez příhod a Jacques již začínal doufati, že se

dostane do Colomba, aniž se kapitánovi naskytne příležitost vyloupit

nějakou loď. A již si tvořil plány pro budoucnost.

V Colombu si najde loď, která pojede do Francie a dostane se na

ni, i kdyby měl jet jako černý cestující. Musí pryč z těchto krajin, které

se mu již nelíbily.

Ale jednoho rána zpozoroval na lodi neobvyklý ruch. Námořníci

běhali do podpalubí a zase na palubu. Vynášeli pušky, náboje a plné

náruče provazů a lan. Hoch se zeptal MaIleca, co to má znamenat.

"Máš-li rád svou kůži, zavři se v kuchyni a nevylézej, kdyby se na

palubě dělo cokoli. To je má rada."

Jacques zůstal ještě chvíli na palubě a brzy zpozoroval loď

podivného tvaru, která jela tímže směrem jako oni v nevelké

vzdálenosti. Kapitán s píšťalou v ústech dával rozkazy a námořníci se

připravovali k útoku. Zdálo se však, že ona podivná loď uhodla

úmysly Talismy, neboť pojednou se otočila a jala se prchat k pobřeží.

Talisma se pustila za ní.

Vál dosti silný vítr a Talisma byla rychlejší. Vhodnými obraty

dokázala, že se dostala mezi cizí loď a pobřeží a odřízla jí tak cestu.

Jacques nyní sestupoval do kuchyně, uzavřel se tam, ale zvědavost

mu nedala, aby nepozoroval, co se bude díti dále. Nebylo toho

mnoho.

Džunka, neboť ona podivná loď byla čínskou, se vzdala. Její

posádka byla slabáa nemohla odolati pirátovi.

Jacques vidět i slyšel, jak její náklad je přenášen na jejich loď a pak

se mu naskytlo hrůzné divadlo. Talisma odrazila od džunky. Na

- 295 -

palubě bylo několik lidí, zoufale spínajících ruce. Džunka zvolna

klesala. Jacques věděl, že piráti ji provrtali, než od ní odrazili, aby

nikdo nemohl prozraditi jejich čin. Jacquesovi stoupaly slzy do očí, ale

pomoci nemohl.

Kořist byla dobrá a kapitán již chtěl s ní odbočiti k nejbližšímu

přístavu, když pojednou se z mlhy vynořil anglický torpedoborec.

Spatřil potápějící se džunku a spěchal jí na pomoc. Zachránil všechny

lidi s její paluby a hned se jal pronásledovati Talismu.

"Tak už je to tady, hochu," pravil MaIlec, který sestoupil do kuchyně

k Jacquesovi.

"Musilo to jednou přijít. Jsme ztraceni."

Kapitán se chtěl bránit, ale mužstvo mu vypovědělo poslušnost.

Námořníci věděli, že tím by jen zhoršili své postaveni.

A již také se ozval výstřel z děla, vyzývající loď k zastavení.

Přes odpor kapitánův námořníci stáhli plachty a čekali. MaIlec

přiběhl ještě jednou k Jacquesovi.

"Myslím, že náš účet již bude uzavřen, ale ty se z toho dostaneš.

Uděláš však nejlépe, skryješ-li se někde hluboko v podpalubí. Máš k

tomu čas. Přemluvím druhy, aby tě nikdo neprozrazoval. Budeš-li

nalezen, nikdo z nás o tobě nebude nic vědět a ty prohlásíš, že ses

vloudil na loď proto, aby ses dostal do Colomba. To bude pro tebe to

nej istější. Vezmi si potraviny a zmiz. Víš kam."

Jacques věděl. V podpalubí pod pytli rýže byl otvor, vedoucí do

malé skrýše, která stačila Jacquesovi, ale nedostačila by dospělému

muži. Proto zde byla naděje, zvláště když pytle byly sestaveny tak, že

vchod do skrýše nebylo vidět. Nemeškal proto a usadil se ve skrýši.

Torpedoborec zatím dorazil k lodi a hodil jí lano, za které ji chtěl

vzíti do vleku. Námořníci lano uvazovali, když na velitelském můstku

se ozvala střelná rána. To kapitán si prohnal hlavu kulí se slovy:

"Živého mě nedostanou."

I to bylo Jacquesovo štěstí, neboť kapitán nebyl zasvěcen do plánu,

který pro Jacquesovu spásu vymyslil MaIlec.

Torpedoborec dovlekl Talismu do přístavu. Její mužstvo bylo vojíny

odvedeno, ale o Jacquesa se nikdo nestaral. MaIlecův plán se

podařil.

Když nastala noc a nejen na lodi, ale i v přístavu vše utichlo,

Jacques se odvážil na palubu na výzvědy. Na palubě nebylo nikoho,

ale brzy zpozoroval vojína, který přecházel po nábřeží před lodí.

Pochopil, že ráno asi dojde k prohlídce nákladu, při které bude

objeven.

- 296 -

Musil utéci stůj co stůj. Ale kudy? Na nábřeží nemohl, neboť tam

stál vojín, který by ho jistě zpozoroval. Byla-li však loď hlídána dobře

se strany pobřeží, nebyla hlídána od moře. A Jacques byl výborný

plavec. Po provaze tiše sklouzl s nevysoké paluby do vody a plaval

podle nábřeží. Když byl dosti daleko od místa, kde hlídkoval vojín,

vystoupil na nábřeží po železném žebříku, které jsou zapuštěny ve

stěnách každého přístavu.

Byl svoboden. Teď mohli třebas námořníci mluviti. Budou-li ho

hledati na palubě Talismy, nenajdou ho.

Chvíli mu trvalo než se propletl mezi sudy a bednami na nábřeží a

našel vhodný kout, v němž se ukryl. Byl promočen a třásl se zimou,

ale neodvažoval se do vnitřku města.

Věděl však, kde je. Malec mu řekl, že budou asi zavezeni do

přístavu, který se jmenuje High Beech, a který slouží za úkryt

anglickým válečným lodím, které střeží pobřeží.

Když se rozednilo, Jacques se ukryl za velkou budovou, která byla

asi skladištěm. Brzy však byl nucen opustiti úkryt, neboť do přístavu

přijíždělo mnoho různých aut a vozů. Šel, kam ho nohy nesly. Slunce

na něm zvolna usušilo šaty.

V pozadí nábřeží sedělo na prázdných bednách několik

francouzských námořníků, kteří kouřili a hovořili. Jacques zaslechl

francouzský hovor, a promluvil na jednoho z nich:

"Odpusťte, pane, nevíte snad, není-li v přístavu nějaká loď, ktérá

pluje do Colomba?"

"Samozřejmě, že vím, hochu... Ta loď se jmenuje Castor a je to

naše loď."

"Plachetník ?"

"Ne... parník. Je to ona, ta vpravo."

"Vzal by mě váš kapitán na palubu?"

"Jako cestujícího?"

"Ne, jako plavčíka."

"Na palubě parníku není třeba plavčíků. Snad bys mohl být přijat

jako nosič. Jsi, silný?"

"Och, jistě!"

Námořníci se na hocha dívali zvědavě.

"Jak se zdá, domníváš se, že dělá dobře navěsit na sebe stužky."

"Promiňte, ale na ta vyznamenání mám právo."

"Rád bych věděl, jak jsi je získal."

Jacques krátce odpověděl, zač dostal obě vyznamenání.

Námořníci hned tak něčemu a někomu nevěří, ale Jacquesovo

- 297 -

vyprávění bylo tak nestrojené, že uvěřili. Stiskli hochovi ruku a onen

prvý, na kterého se Jacques obrátil, pravil:

"Poslyš, půjdu s tebou sám ke kapitánovi. Mám rád nebojácné

kluky. Snad tě vezme s sebou až do Marseil e."

"Vy jedete až do Marseil e?"

"Není ti to snad po chuti?"

"Naopak. Chci se dostati co nejdříve do Francie. Myslil jsem však

zcela skromně na prvý ráz alespoň do Colomba. Vezme-li mě

kapitán, budu šťasten."

Námořník odešel s Jacquesem k lodi. Jacques byl neklidný, neboť

se obával, co bude dělat, jestliže ho kapitán nepřijme.

Castor byl velkou nákladní lodí, která se nemusila báti bouří. Když

Jacques vystoupil s námořníkem na loď, kapitán si právě na jejím

můstku zapaloval dýmku. Podíval se na Jacquesa.

"Co je to za hocha?" ptal se.

"Vidíte, že je to kluk, který za něco stojí. Pohleďte na ty dvě jeho

stužky."

"Ano... ale..."

"Jsem přesvědčen, že je získal plným právem. Vyprávěl nám své

příhody a takový starý mazák jako já dovede již rozeznati lež od

pravdy. Zeptejte se ho."

Kapitán se ptal a Jacques odpovídal. I kapitán byl přesvědčen, že

hoch mluví pravdu.

Poklepal mu na rameno.

"Je to od tebe hezké, hochu. Ale myslím, žes ke mně nepřišel jen

proto, abys mi vyprávěl, zač jsí byl vyznamenán."

"Ne, pane kapitáne... Chtěl bych se vrátiti do Francie a byl bych

vám vděčen, kdybyste mě vzal s sebou jako nosiče."

Kapitán se zadíval na hocha a pravil:

"Znáš, co to znamená být nosičem na lodi?"

"Ano. Plavil jsem se již po moři."

"Ale myslím, že nikoli jako nosič na nákladním?"

"Ne, jako plavčík."

"Tedy na plachetníku!"

"Ano. Jen jednou na parníku jako topič."

"Odvahu tedy máš, když jsi to již zkusil i u kotlů. A pak jsi Francouz,

který chce domů. Vezmu tě tedy s sebou, ale nikoli jako nosiče.

Práce se pro tebe nalezne. Budeš pomáhat v kuchyni a při úklidu lodi.

Plat ovšem nebude velký."

- 298 -

"Nežádám platu. Budu vám do smrti vděčen, že se dostanu domů."

Kapitán se usmál.

"Tak se tedy jdi představit palubnímu mistrovi. Tamhle vpředu čte

noviny. Nebo počkej, půjdu raději s tebou."

"Gasparde," pravil kapitán, když došli k palubnímu mistrovi. "Tady

máš nového námořníka. Pojede s námi až do Marseille. Dej mu

zaměstnání jaké chceš, neboť se prý nebojí práce. Je to statečný

hoch, který již má, jak vidíš, dvě vyznamenání."

Mistr podal hochovi ruku.

"Půjde-li to takhle rychle dálé, budeš mít za chvíli i čestnou legi ,"

zavtipkoval.

"Ach, tak vysoko jsem nikdy nemyslil," odpověděl Jacques.

Castor, jehož náklad byl již na palubě, odplul v pět hodin večer. Ve

chvíli, kdy opouštěl přístav, na širém moři bylo viděti velký parník s

dvěma komíny. Byla to právě ona loď, která vezla Lancelina s

Bompardem do Colomba. Jacques netušil, jak byl blízko svým

přátelům.

Hoch se snažil ze všech sil, aby byl na palubě užitečný. Pomáhal

námořníkům zavěšovati řetězy a svinoval lana, a pak se jal čistiti

měděné kování, které bylo trochu zašlé. Kapitán ho pozoroval s

můstku, a pozoroval ho ještě mnohokráte, jak sehoch sám chápe

práce a jak ochotně plní úkol.

Tak se stalo, že se kapitán stal Jacquesovi přítelem a často ho volal

k sobě, na kus řeči,jak říkal.

"A co máš v úmyslu dělat doma?" ptal se ho jednou.

"Chtěl bych se dostat do námořnické školy v Brestu."

"Ty máš tedy opravdu v úmyslu stát se námořníkem?"

"Ano. Proto jsem zde. Chtěl jsem dříve poznat, zda se námořnictví

pro mne hodí."

"A zkušenosti tě nevyléčily z toho úmyslu?"

"Ne. Ač vím, že to není vždy veselý život."

"A víš, že se dostaneš do školy?"

"To právě nemohu říci. Spoléhal jsem se na známého, který mně

slíbil přímluvu, ale nevím, co se zatím s ním stalo. Odjel jsem z

domova na zkušenou na dva měsíce, jak jsem si rozvrhl, a teď jsem

zatím pryč již půldruhého roku."

"Já mám v Marseil i známého, který snad bude moci pro tebe něco

udělat. Je to bývalý vrchní mechanik válečného loďstva, jménem

Ricard, který má velmi vlivné styky. Promluvím s ním o tobě, aby se

- 299 -

za tebe přimluvil. Ač myslím, že hoch jako ty, nemusí se bát, že bude

odmítnut. Válečná medail e je válečná medail e. Tu každý nemá."

Již dávno nebyl Jacques tak šťasten, jako od této rozmluvy.

A jeho štěstí dosáhlo vrchole, když se loď přiblížila k francouzským

břehům, k marseil skému přístavu. Jak spěchal s lodi, aby již byl na

nádraží a ve vlaku, který ho také za chvíli již unášel vstříc sestře, do

Paříže. V samém spěchu zapomněl se i rozloučiti s dobrým

kapitánem lodi "Castoru" a hlavně mu poděkovati za tři sta franků,

které mu pokladník lodi vyplatil jako mzdu a které mu umožnily jeti

hned do Paříže.

Zapomenutí nebo opominutí nebylo však oboustranné. Kapitán

nezapomněl na Jacquese a na slib, který mu dal. A Jacques opravdu

nebyl rád, že kapitán splnil svůj slib tak rychle.

Byl u sestry teprve pět dní a ještě jí nedopověděl své příhody, když

se dostavil listonoš s telegramem námořnické školy v Brestu, v němž

byl Jacques vyzýván, aby ihned nastoupil do školy, neboť mu bylo

výjimečně uděleno povolení začíti studia uprostřed školního roku.

XVIII.

ZAJATCEM V MÍRU.

Co byly platny slzy sestřiny, co byla platna tíže loučení. Zde byla

příležitost, která by se již asi nenaskytla. Nezbývalo než

uposlechnouti výzvy a jeti. Přijímací zkouška, ve které obstál s

vyznamenáním a prvé dny školy, spojené s praktickým výcvikem

žáků, nedovolily mladému skautovi, aby vzpomínal příliš. A vědomí

blažila naděje, že za měsíc dostane sedmidenní dovolenou, která mu

byla velitelem školy přislíbena, když učitelé zjistili, že Jacques je

mnohem vyspělejší jak teoreticky, tak i prakticky proti žákům své

třídy.

Ale v den, kdy Jacquesovi začínala vytoužená dovolená, došlo k

příhodě, která nástup dovolené na dlouho oddálila.

Jacques se odhlásil u velitele školy, připravil své věci a odešel na

nádraží.

Jak tomu obyčejně bývá, když jedeme někam, kam nás táhne

srdce, byl Jacques o celou hodinu ranější než vlak. Odebral se na

procházku na nábřeží a zde nedaleko arsenálu spatřil muže,

hovořícího s námořníkem. Zaslechl slova:

- 300 -

"Do arsenálu se tedy nesmí?"

"Ne," odpověděl námořník.

Tu muž podal námořníku bankovku, již strážce vchodu s odporem

odmítl.

Muž odcházel a v Jacquesovi se ozvala krev stopaře. Sledoval

zpovzdáli odcházejícího. K muži se brzy přidružil jiný a oba společně

vstoupili do malého domku nedaleko přístavu.

Po nějakou dobu již v Brestu kolovaly pověsti o vyzvědačích,

kterými prý se město jen hemží, a mluvilo se dokonce, že jednomu z

nich se podařilo ofotografovati poslední model podmořského člunu,

který byl umístěn v doku arsenálu.

Jacquesovi se zdála řeč neznámého se strážcem arsenálu

podezřelá a neváhal odložiti cestu do Paříže nejbližším vlakem. Místo

na nádraží se odebral k veliteli školy a hlásil mu, co zaslechl.

"Poznal bys ten dům?" ptal se ho velitel.

"Zajisté, není to ta daleko odtud," odpověděl Jacques.

"Počkej tedy chvíli a pak mě doprovodíš. Snad se dostaneme na

kobylku muži, kterého hledáme již čtrnáct dní."

Důstojník odešel, ale za chvíli se vrátil.

"Pojď," pravil. "Veď mě!"

Mladý skaut si dobře zapamatoval dům, ve kterém zmizeli podezřelí

muži a byl také skoro jist, že pozná onoho, který rozmlouval s

námořníkem u vchodu do arsenálu...

Po čtvrt hodině chůze se Jacques zastavil u malého,

jednoposchoďového domku a pravil:

"Zde to je."

"Jsi tím jist?" ptal se velitel.

"Dokonale jist..."

"Pak tedy uvidíme."

Důstojník stiskl tlačítko u dveří domku.

Objevil se muž.

"Je to ten?" ptal se velitel Jacquesa.

"Ne," odpověděl hoch.

Muž, který otevřel, se zatím tázal:

"Čeho si přejí, pánové?"

"Bydlíte zde sám?" ptal se důstojník.

"Ano..., sám..., úplně sám. Přejete si něčeho?"

"Ano, chtěl bych si s vámi promluviti."

"Prosím, račte tedy vstoupiti."

Jacques s velitelem školy vstoupili. Když usedli do nabídnutých

- 301 -

křesel v přízemním pokoji, důstojník se ujal slova.

"Vy, pane, tvrdíte, že jste sám v domě, ale nám je dobře známo, že

tomu tak není.

"Ujišťuji vás, že zde bydlím sám, a dovolte mi, abych projevil podiv

nad vaším podezřením."

Muž mluvil francouzsky s cizím přízvukem.

"Vy tedy ujišťujete," pokračoval velitel školy, "že zde bydlíte sám a že tu není jiných nájemníků nebo podnájemníků?"

"Kolikráte vám to mám ještě opakovat?"

"Ale snad přece jen přijímáte návštěvy?"

"Nikdy... Jsem historik a usadil jsem se zde jen proto, abych se

mohl v brestském okolí věnovati archeologickým výzkumům. Jsem

tak málo doma, že na návštěvy není ani pomyšlení. Také zde nikoho

dosud neznám."

"Promiňte tedy," a důstojník povstal.

"Dovolte však," bránil se cizinec, "přišli-li jste sem, měli jste k tomu nějaký důvod."

"To ano."

"Smím znát ten důvod?"

"Ne..."

"Přiznejte alespoň, že vaše návštěva je trochu podivná."

"To rád přiznávám... a poroučím se vám."

Důstojník s Jacquesem vyšli z domu.

"V tomto domě není vše v pořádku," pravil velitel... "Půjdeme teď na

policii upozorniti je, aby bděli nad tímto domem. Myslím, že je to

hnízdo vyzvědačů, ale nestačí jen mysliti, musíme vyzvědače chytiti

při činu. Poněvadž jsi viděl jednoho z nich a tvrdíš, že bys ho poznal,

odložíš svůj odjezd o týden."

"Podle rozkazu, pane kapitáne."

Za několik chvil důstojník s Jacquesem již byli uváděni do uřadovny

místního policejního komisaře.

"Drahý Langlois," začal důstojník, který byl s komisařem důvěrně

znám, "prosím vás, abyste se trochu podíval na dům číslo tři sta

padesát čtyři v Colbertově ulici a hlavně si všiml jeho obyvatele'"

"Och ano... O tom vím... Byl mi také podezřelý a proto jsem ho

povolal na policii. Jeho papíry jsou však v pořádku a nemohl jsem si

ho zde proto nechat. Přesto mu však přece jen nevěřím."

"Bylo by snad třeba ho pozorovati. Máte zde schopné detektivy?"

"Mám tři opravdu dobré."

"Svěřte tedy onu podezřelou osobu jejich péči. Jsem přesvědčen,

- 302 -

že v čísle tři sta padesát čtyři v Colbertově ulici bydlí nebezpeční

lidé."

"Ihned vyšlu své agenty střežiti onen dům a zpravím vás okamžitě,

jakmile se něčeho dopátráme."

"Počítám s vámi. Asi jste již byl zpraven, že se vyzvědači snaží

zmocniti plánů našeho nového podmořského člunu, který je zcela

odlišný od dřívějších modelů. Zájem národní obrany..."

"Vím o všem a buďte ujištěn, že učiním vše, co je v mých silách.

Ode dneška neučiní onen muž kroku, abych nebylo něm zpraven."

Kapitán Ruau de Marzel e byl před rokem přidělen do Brestu a byla

mu svěřena správa námořních škol. Byl milován všemi žáky bez

rozdílu a oblíbil si Jacquesa pro jeho dobrodružné příběhy a také i pro

jeho zdatnost, která slibovala, že z hocha vyroste výborný námořní

důstojník.

Když vyšli na ulici, důstojník pravil Jacquesovi:

"Já teď musím do admirality a ty snad učiníš nejlépe, porozhlédneš-

li se trochu kolem arsenálu. Budeš méně nápadný než policejní

agenti, které vyzvědači jistě dobře znají. Snad něco objevíš, co nám

dovolí, abychom rozdrtili tu vyzvědačskou organisaci."

Velitel po těchto slovech stiskl Jacquesovi ruku a odešel.

Když osaměl, hoch se pomalu jal ubírati k arsenálu, kam měl volný

vstup jako žák námořní školy. Měl zde i hojně známých, se kterými se

rád bavil o námořnictví a tak sbíral zkušenosti, které mu jednou mohly

být užitečné. A jeden z námořníků, jménem Le Fur, byl více než

známým, byl mu přítelem. Tento muž byl starou mořskou krysou,

objel již několikrát svět a rád vyprávěl svá dobrodružství.

Tohoto dne nalezl ho Jacques u jednoho z doků, v němž byla

opravována torpedovka.

"To je dobře, že jsi zde, hochu," vítal Jacquesa stařík již zdaleka.

"Právě mi končí služba a chci si vyjeti na moře s plachetnicí mého

bratra, který je zde námořníkem. S motorovým člunem se učíte

zacházet ve škole, ale s rybářskou bárkou nikoli. Jsi-li volný, můžeš

jeti se mnou."

Jacques se necítil nikde tak volným jako na moři a proto rád

vyhověl pozvání, třebas se trochu křížilo s úkolem, který mu byl

svěřen. Věděl však, že půjde jen o hodinku, a čas hlídky mu nebyl

nijak určen.

Le Fur učil Jacquesa vyvěšovati plachty na stěžeň a říditi poměrně

vratkou loď.

- 303 -

V učení byli zabráni tak, že se octli dosti daleko od břehu, když Le

Fur pojednou zvolal:

"Pohleď... co je to tamto? Skoro to vypadá jako periskop

podmořského člunu. Ale máš lepší oči a já vím, že dnes žádný

podmořský člun není venku. Podívej se!"

Jacques se díval naznačeným směrem a prohlásil, že nevidí nic.

"Já také již nevidím nic. Buď se ponořil, nebo to byl jen přelud

mého stárnoucího zraku. Ale musíme již zpět."

Za chvíli přistáli k molu v přístavu.

"Byl jsi spokojen, hochu?" ptal se Le Fur.

"Ano," odpověděl Jacques, "a jsem vždy ochoten pokračovati v

cvičení."

"Hm, řekl bych, třeba hned zítra, ale nevím... Tamhle ty mráčky na

obzoru, ty nevěští nic dobrého. Zítra asi bude na moři tanec, který

není pro skořápky jako je ta naše. Ostatně zítra uvidíme..."

Jacques při námořníkově řeči nepřestával pozorovati, co se děje v

přístavu a náhle se zachvěl.

Zachvění neušlo pozornosti námořníkově:

"Tos mi pěkná mořská krysa, když už teď je ti zima!"

"Není mi zima, ale..."

"Jaké ale?"

"Znáte člověka, který teď šel kolem nás?"

"Což znám všechny přístavní dělníky, a zvláště teď, kdy je jich zde

tolik nových? Proč se ptáš?"

"Řeknu vám to. Myslím, že jsem i dnes objevil vyzvědače."

Námořník vybuchl ve smích,

"Vyzvědač!... To se ti tedy povedlo! Řekni mi, podle čeho se pozná

vyzvědač?"

Jacques vyprávěl, co se mu přihodilo dnešního rána."

"Hm... Zdání často klame. Snad to ani nebyl vyzvědač."

"Náš velitel de Marzel e je téhož mínění jako já a upozornil již

policii. A ten člověk v modrém dělnickém oděvu, který právě šel

kolem nás, je právě týž muž, který nabízel námořníkovi peníze, aby

mu dovolil vstoupiti do arsenálu."

"Myslím, že trochu přeháníš, jak je už zvykem mládí. Ale nic nám

nebrání, abychom se za tím tvým domnělým mužem podívali."

Oba se pustili směrem, kterým odešel muž v modrých šatech, ale

nikde ho již nespatřili. Muž zmizel, jako by se propadl do země,

"Tohle už je divné," pobroukával si Le Fur, "Opravdu, teď již skoro

věřím, že máš pravdu.Ten chlapík se zde někde schoval. Ale je mi

- 304 -

divné, že by dokázal, aby byl tak rychle přijat za dělníka a tak se

dostal do arsenálu. Myslím, hochu, že ten dělník byl jen trochu

podoben tomu muži."

"Ne, jsem jist, že to byl on. Hlavu na to vsadím. Pokusme se ho

nalézt."

Až do večera prolézali všechny dílny přístavního arsenálu, ale

nenalezli nic. Bylo by ostatně podivnější, kdyby byli nalezli

Jacquesova muže mezi stovkámi dělníků.

Když se Jacques rozloučil s Le Furem, odebral se hned k veliteli

školy.

"Nuže,co mi neseš za zprávy?" ptal se kapitán.

"Viděl jsem toho muže, který chtěl podplatiti námořníka u vchodu do

arsenálu... a to v arsenálu."

"Jakže?"

"Nemýlil jsem se. Dnes odpoledne jsem spatřil toho muže, jak v

šatě dělníka vcházel do arsenálu."

"Poznal jsi ho opravdu?"

"Opravdu, pane kapitáne!" "To je tedy trochu silné..."

V té chvíli se ozval zvonek telefonu. Velitel vzal sluchátko a

poslouchal.

"Je to až příliš silné," pravil, když zavěsil. "Teď právě mi telefonují, že dnes v poledne se někomu podařilo vniknouti do kreslírny, když v

ní nikdo nebyl, že se mu podařilo vylomiti zásuvku a odciziti důležité

papíry."

"Jistě ten dělník, kterého jsem spatřil," zvolal Jacques.

"Pravděpodobně... Škoda, žes ho nedal zadržet, když jsi ho

poznal."

"Měl jsem takový úmysl, ale muž pojednou zmizel, jakoby kouzlem."

Důstojník chvíli přemýšlel a pak řekl:

"Toho muže musíme dostat. Myslím však, že policisté nedorostli na

takový úkol. Svěřuji ten úkol tobě. Jsi čiperný, nejsi nápadný. Tobě

se to musí podařit! Stmívá se. Jdi se podívat na ten dům do

Colbertovy ulice. Ve tmě tě nikdo nepozná. Zjistíš-li něco, přijď mi říci.

Zůstanu v kanceláři až do jedenácti v noci."

"Pokusím se, pane kapitáne, ale muž jistě již bude opatrný..." "To

se dá předpokládat, ale pokus se o to přece."

Jacques pozdravil a odešel. Byl čas večeře, ale nestaral se o ni.

Obdržel rozkaz a ten byl přednější než jídlo. Odebral se hned do

Colbertovy ulice. Nezastavil se před podezřelým domem, nýbrž

několikráte prošel ulicí. Pak zjistil, že za domem je zahrada.

- 305 -

Jen nízká zeď ji obklopovala, ale to nebyla překážka pro skauta.

Dostal se až k zadní straně podezřelého domu. S ulice nebylo viděti

v domě světla, ale se zadní strany probleskoval svit záclonou.

Jacques se opatrně přiblížil k osvětlenému oknu a přiložil na ně

ucho. Slyšel zvuk hlasů, ale nerozuměl mluvenému. Změnil proto

postup a přiložil k malé trhlině v zácloně oko. Spatřil dva muže,

skloněné nad stolem. Prohlíželi nějaké papíry.

Jacques poznal na prvý pohled oba muže. Jeden z nich jim přišel

otevřít dveře, když sem přišli s kapitánem a druhý byl onen, kterého

naposled viděl v přístavu v dělnických šatech.

Pojednou zaslechl za sebou šustot. Obrátil se prudce. Rozeznal

však jen temnou hmotu a pak se ho již chopila pevná paže. Chtěl

volati, ale široká dlaň mu zakryla ústa. Pak byl zavlečen do domu.

Muž z arsenálu vykřikl, když spatřil Jacquesa:

"Ach, Hansi... Tak jsi tedy přece dostal toho hocha."

"Dostal? Byl tady v zahradě, poručíku. Pozoroval vás trhlinou v

zácloně."

Mužové na sebe pohlédli.

"Už nás tedy nebude potají pozorovat. Svaž ho, Hansi, a dej mu

roubík.Pak se o něho postaráme."

Jacques se zatím v duchu dohadoval, co mužové s ním učiní.

Zabijí ho snad? Tihle mužové přece nebyli Číňané. Pokoušel se

zbaviti se pout, ale ta byla pevná. Jen roubík neodolal, když třel

obličej o podlahu.

Přece měl malý kousek naděje.

Policisté snad vniknou do domu, a pak bude zachráněn. Dva

mužové stále ještě spolu rozmlouvali, ale třetí, Hans, zmizel. Asi zase

hlídal v zahradě.

Zahrada byla tedy asi střežena a Jacques si toho nevšiml. To byla

chyba, která již nešla napravit. Ostatně, jak by byl mohl v temnotě

spatřiti strážce!

Zatím co hoch ležel svázán na podlaze, venku stáli před domem

dva policisté, kteří byli připraveni sledovati každého, kdo vyjde z

domu.

Jacques přemýšlel, zda se má dáti do křiku.

Nebylo by mu to nic platné, nebot jeho křik by dolehl jen do zahrady

a tam někde byl Hans.

Jeden z mužů nyní otevřel dveře, vedoucí do zahrady a slabě

zahvizdl.

Hans se hned objevil.

- 306 -

Muž mu řekl několik slov, ale v řeči, které skaut nerozuměl.

Hans zmizel a muž se vrátil do pokoje a sklonil se nad skautem.

Jacques cítil, že mu povoluje pouta. Ale v té chvíli již ucítil cosi

vlhkého na obličeji, sladký pach mu vnikl do nosu... a Jacques ztratil

vědomí.

Když přišel k sobě, viděl, že je v místnosti, osvětlené elektrickými

žárovkami a strašně vyhřáté. Do uší mu zněl pravidelný tepot stroje a

cítil, že jeho vězení se pohybuje. Nebyl již spoután.

Povstal. Viděl kolem sebe několik mužů, do pasu obnažených a

vpředu u stroje byli dva známí jeho vyzvědači.

Pochopil, že je v podmořském člunu, na který byl donesen v

bezvědomí

a který nyní ujíždí do neznáma.

Hle, co se stalo.

Když Jacques byl uspán, Hans si ho naložil na záda a přes zahradu

ho odnesl do druhé ulice, kde čekalo auto. Skaut byl posazen do

auta, oba vyzvědači usedli vedle něho a Hans řídil. Auto dojelo k

pustému místu pobřeží, u něhož nedaleko čekal podmořský člun. Na

skládacím člunu byli všichni dopraveni na palubu ponorky. Ponorka

pak uzavřela vížku a ponořila se.

Tento podmořský člun se již delší dobu pohyboval podél pobřeží,

aniž byl spatřen, nepočítáme-li příhodu námořníka Le Fura, který

spatřil jeho periskop, když se plavil sJacquesem, ale pokládal svůj

objev za přelud.

A kdo byli muži, kteří tvořili posádku ponorky? Byli to Němci,

úspěšní vyzvědači, kteří se ponorkou dostávali do cizích přístavů, aby

si tam opatřovali zprávy.

Když nyní již měli to, za čím připluli do Brestu, plány nové

francouzské ponorky, spěchali dostati se do domovského přístavu.

A co se stane s Jacquesem?

Skaut si také právě kladl tuto otázku, když k němu přistoupil jeden z

mužů a pravil s úsměvem:

"Líbí se ti cesta v ponorce?"

Když Jacques neodpověděl, muž pokračoval:

"Mlčení také odpověď... Tedy nelíbí. Ale je to tvá vina, ne naše.

Neměl jsi poslouchat u cizích oken... Ostatně teď si všímám tvé

uniformy. Jsi žák námořní školy a nebude to tedy pro tebe tak velká

změna. Místo na obchodních lodích vyučíš se na ponorce. Jsi čiperný

a u nás, budeš-li hodný, to přivedeš dál, než z takové nějaké brestské

školy. Jen měj rozum a pochop, že se nejlépe slouží tomu, kdo nejlíp

platí. Ještě

- 307 -

neodpovídáš?... Neboj se, nic ti neuděláme, nejsme divoši. Nebudeš-li

chtít sloužit nám, snad tě i propustíme domů, ale to nezávisí na

mně..."

Jacques neodpovídal, neboť jeho mysl se zabývala jen jedním: Jak

co nejdříve uprchnouti.

Ponorka nyní vyplula na hladinu. Byla temná noc a nikdo ji nemohl

spatřit. Až se začne rozednívat, zmizí zase ve vlnách.

Jacques usedl do jednoho z rohů místnosti a ani se nepohnul.

Nepřestával však pozorovati oba muže u strojů, ve kterých vytušil

důstojníky. Viděl, že zkoumají nějaký plán, který pak uzavřeli do

železné skřínky na stěně ponorky.

Jacques byl tak zajatcem čtyři dni.

Ráno pátého dne slyšel výkřiky a volání. Ponorka se vynořila. Celá

posádka se vzdálila a skaut osaměl. Dík tomu, že odcházející

nezhasli žárovky, mohl vše pozorovat. Prohlížel vše, až došel k

železné skřínce. Nebyla uzamčena. Vytáhl svazek papírů, které měly

v hlavičce nápis: Francouzské námořnictvo. Prohlédl listiny podrobně.

Ano, to byl plán nejnovější francouzské ponorky.

Zmocnil se ho a po provazovém žebříku se jal stoupati na palubu

ponorky. Opatrně se z věže ponorky rozhlédl.

Ponorka byla přivázána k nábřeží a celá posádka, kromě

důstojníků, stála nedaleko u malého domku, asi hostince, a byla

obklopena zástupem lidí.

Tu opatrně vylezl na palubu ponorky a plížil se po můstku, který ji

spojoval s nábřežím. Než tak učinil, oblékl si obráceně kabátec

francouzského námořníka a strhl s čapky odznak. Nikdo však ho

nespatřil. Dostal se na nábřeží a opatrně se plížil pryč. Nevěděl kde

je a byl jist, že je v cizí zemi, kde by se nedomluvil ani tehdy, kdyby

se směl ukázati. Neztrácel však odvahu. Umínil si, že se dostane zpět

do Francie.

Pomalu se dostal s dohledu zástupu a schoval se za nějaký dům.

Zde se rozhodl vyčkati tmy. Jak pomalu se slunce klonilo k obzoru!

Konečně však přece zapadlo. Když nastala úplná tma, Jacques se

pustil na výzvědy.

Před ním bylo nekonečné moře. Jacques nevěděl, že je na

Helgolandu, ostrovu to v Severním moři při vtoku Labe do moře.

Nevěděl, že ponorka se zde zastavila jen přes noc a že příštího dne

má jeti dále do Kielu.

Marně se snažil určiti, kde je. Konečně spatřil osvětlený nápis, v

němž kromě jiných, pro něho nesrozumitelných, bylo slovo

- 308 -

Helgoland. Teď tedy již věděl. Byl na Helgolandu a znal celkovou

polohu ostrova z hodin zeměpisu. Zbývalo mu jen jediné.

Vlouditi se na některou cizí loď a dostati se z Německa. V přístavu

bylo lodí dostatek, ale která byla cizí? To byla ta otázka!

Pojednou se Jacques sklonil k zemi a přitiskl se k rohu budovy.

Nedaleko místa, kde stál, přirazil k nábřeží motorový člun. Čtyři muži

vystoupili a odešli. Jeden muž zůstal ve člunu, srovnal v něm nějaké

předměty a pak odešel též.

Jacques čekal ještě čtvrt hodiny. Kolem bylo mrtvé ticho.

Teď nebo nikdy, rozhodl se a sestoupil do člunu. Naučil se již dobře

říditi takové lodi, ale věděl, že nesmí spustiti motor, aby nevzbudil

pozornost.

Odvázal lano, kterým byl člun poután k nábřeží. Pak veslem

pomalu odstrkával člun od nábřeží a řídil jej ven na širé moře. Když

se dostal asi do vzdálenosti půl míle od pobřeží, spustil motor. Motor

zabral a pak začal pravidelně pracovati. Rychlost člunu rostla.

Jacques byl skoro bez sebe radostí. Věděl, kudy vede cesta domů

a dovedl řídit člun. Bude-li se držeti severovýchodním směrem, musí

se dostati k francouzskému pobřeží. A ne-li, alespoň k holandskému

nebo belgickému. I tam bude zachráněn.

Teď však hrozilo nebezpečí, že bude zadržen nějakou německou

lodí. Proto zhasl světla a zvýšil rychlost. Moře bylo klidné jako jezero

a člun jen letěl po jeho hladině.

Když se rozednilo, Jacques na chvíli zastavil a pustil se do

prohlídky lodi. Byl to pevně stavěný motorový člun, který dokonce na

zádi měl krytý přístřešek v podobě kajuty. V kajutě visel námořnický

důstojnický kabát a bohatě zlatem zdobená námořnická čapka.

Jacques hodil obé do moře a stejně učinil i s podivnou vlajkou, která

trčela na zádi. Teď, potká-li ho nějaká loď, nepozná, ke které

národnosti patří.

Pustil znova motor, ale opatrně se stále rozhlížel. Věděl, že je

dosud v nebezpečném pásmu. Nerozhlížel se dlouho. Na moře se

snesla hustá mlha. Teď hrozilo nebezpečí jiné, že najede na nějakou

loď nebo skalisko. Zmírnil proto chod motoru a pozorně poslouchal,

aby nepřeslechl zvuk nějaké sirény. Slyšel je zníti, ale zdaleka.

Pak se však ozval jiný zvuk, který ho znepokojil. Motor začal

pracovati nepravidelně, hrkavě. Jacques věděl, co mu je. Docházel

benzin. Ohlédl se do přístřešku, zda tam není nějaký zásobní soudek,

ale nebyl.

Mlha se zvedla a Jacques se rozhlédl kolem. Kolem dokola bylo

- 309 -

jen moře. Pohlédl na kompas, upevněný ve přídi člunu a poznal, že

se dostal s cesty, příliš na západ. Upravil směr člunu, ale tu již motor

zahrkal naposled.

Jacques se pokládal za ztracena.

Věděl, že nemůže spoléhati na vesla, že veslem nepřekoná sílu

mořských proudů. Bude hnán proudem a snad - zpět k německému

pobřeží.

Na obzoru bylo viděti obrysy lodi, ale s lodí nemohli viděti jeho,

nepatrný bod v nesmírném oceánu.

Nastala noc. Proud unášel nyní člun rychleji.

Jacques cítil, že se mu zavírají oči, ale vzdoroval spánku. Posléze

však usnul přece.

Když se probudil, byl jasný den.

V nevelké vzdálenosti spatřil pobřeží a u něho... Jacques div

nevykřikl radostí.

U pobřeží byla torpedovka s francouzskou vlajkou!

Proud nesl člun k pobřeží a Jacques mu pomáhal ještě veslem.

Když dorazil k tělesu lodi a přirazil k němu, jal se volati:

"Jsem Francouz! Vezměte mě na palubu, kde vám povím, co se mi

přihodilo!"

Nějaký námořník mu shodil provazový žebřík.

Hoch vyšplhal na palubu a hned žádal, aby byl předveden před

velitele. Velitel však byl již u něho.

"Pane kapitáne," hlásil Jacques služebně, "byl jsem v Německu v

zajetí a podařilo se mi uprchnouti... Vzal jsem jim člun... "

Důstojník se zadíval na člun a usmál se:

"Vidím, vidím, ale zdá se mi, že je to člun německé admirality."

"Nevím, čí je, ale zmocnil jsem se ho na Helgolandu."

"Kdy?"

"Před dvěma dny."

"Všechno hezké, ale jak jsi mohl býti v zajetí, když už je tak dávno

po válce? A když byla válka, byl jsi nanejvýš nemluvně!"

"Ach, pane kapitáne, to je dlouhá historie..."

A Jacques se jal vypravovati vše, co se sběhlo. Kapitán s napětím

poslouchal a ptal se, když hoch skončil:

"Říkáš, že ses zmocnil plánů ponorky, které vyzvědači ukradli?"

"Ano... jsou zde, v mé kapse."

Jacques podal kapitánovi plány.

Kapitán na ně pohlédl a pravil:

"Nu, plány to jsou, plány ponorky také, ale snad jsi byl jen poslán,

- 310 -

abys nám je vrátil, když si je někde již okreslili. Jsi námořník?"

"Ano. Jsem z námořnické školy v Brestu."

Při těchto slovech Jacques obrátil svůj kabátec.

"Co vidím!" zvolal důstojník. "Máš již dvě medaile!"

"Ano."

"Kolik ti je let?"

"Šestnact."

Kapitánovi připadalo vše tak podivné, že byl nakloněn tomu, aby

viděl v hochovi podvodníka.

"Dobře, příteli," pravil. "Plány si nechám u sebe a ty..."

"Doufám, že plány odevzdáte v Brestu kapitánu de Marzel e,"

přerušil ho Jacques.

"Ty ho znáš?"

"Ovšem, vždyť je to můj velitel."

Kapitán teď začínal již Jacquesovi věřiti.

"Dobře, odevzdáme mu je společně. Jsem rád, že ses dostal právě

k mé lodi."

"Děkuji vám..., ale kde teď jsme?"

"Jsme u holandského ostrova Walcheren. Můžeš mluvit o štěstí, že

tě proud zanesl právě sem. Kdyby ses byl dostal jinam, nevím, co by

se s tebou stalo. Mám rozkaz zde křižovati, ale hned si vyžádám

svolení k návratu radiotelegraficky. Za chvíli již budeme na cestě."

"Ale co s tím člunem?"

"Máš pravdu. Viděl tě někdo, když jsi přistal u naší lodi?"

"Z moře nikoli... a se země nevím."

"Přistál jsi se strany od moře, se země tě viděti nemohli. Vezmeme

člun na palubu a někde na širém moři ho spustíme dnem vzhůru. Pro

naše německé přátele to bude nejpřijatelnější závěr dramatu. Až

proud zase člun dožene k holandskému pobřeží, ať si s ním

Holanďané dělají co chtějí. Poznají jistě, že je to loď německé

admirality. Ale zapomínám, že máš asi hlad... Jdi zatím na záď, do

kuchyně."

Jacquesovo zmizení vzbudilo v Brestu mezi námořními úřady velké

vzrušení.

Velitel Ruau de Marzel e byl přesvědčen, že hoch byl zavražděn a

hozen do moře. Byla zpravena policie. Telefon zvonil neustále. Le

Fur, když se dověděl o zmizení mladého přítele a domněnce jeho

velitele, křižoval podél celého pobřeží s motorovým člunem. Nenalezl

nic.

- 311 -

A nyní, když Jacques se vrátil, byl celou námořnickou obcí přivítán

jako hrdina.

Kapitán de Marzel e byl v své kanceláři, když mu byl ohlášen

Jacques.

"Ať vstoupí, ať vstoupí!"

Jacques vešel ve společnosti velitele torpedovky.

"Jsem rád, že tě vidím..., a vás také, Tourniere! Asi jste ho sebral

někde na širém moři."

"Na moři jsem ho sebral, ale nikoli na širém a také jsem ho

nevylovil z moře, jak asi myslíte. Přijel k nám sám, když jsme kotvili u

ostrova Wlalcheren a přijel jako pán. V motorovém člunu německé

admirality. Jenomže mu došel benzin a že se potil s vesly."

"Co to povídáte?"

"Pravdu. Co se dělo předtím, to ať vám poví sám."

Jacques vyprávěl.

"To už je opravdu příliš!" zvolal de Marzel e, když Jacques skončil.

"Unésti člověka v podmořském člunu! Jistě to byl týž člun, který byl

hlášen, ale kterého jsme se nemohli zmocniti."

"Byl," odpověděl Jacques, "a jeho velitelem byl člověk, který v

arsenálu ukradl ty plány."

"Ano, a ty plány byly velmi důležité."

"Myslil jsem si to a proto jsem je přinesl zpět."

"Ty?"

"Ano. Pan kapitán Tournier je má u sebe."

"Zde jsou."

"Výborně, hochu!" zvolal kapitán de Marzel e. "Tomu se říká

odvaha!

Ovšem, že podám o tvém činu zprávu admiralitě, ale nevím, jak by

tě mohli odměnit. Vyznamenání máš již více, než se na tvůj věk sluší

a důstojníkem tě hned jmenovat nemohou. Snad..., ale to je jenom

snad..., dostaneš povolení, abys směl do důstojnické válečné školy,

ač nemáš potřebné předběžné vzdělání. To ti však nemohu zajistit a

prozatím ti navrhuji odměnu jinou. Povedu výpravu do severních

moří. Chceš jet s sebou?"

"S radostí. Vždy jsem toužil býti přidělen na válečnou loď."

"Pomalu, pomalu. To nebude válečná loď. Pojedeme na zvláštní

lodi, která má za úkol vykonati v severních mořích jakási měření.

Válečná loď to však není. Je to jen obyčejný parník, který má i

plachty."

- 312 -

"Byl jsem plavčíkem na plachetníku a..."

"Vím, že nebudeš na lodi lenošit. Za čtrnáct dní jedeme."

"A pane kapitáne, slíbil jste mi dovolenou na týden do Paříže."

"Správně, ale teď se bojím pustit tě na ní. Neznáš vyzvědače a

nevíš, zda zde dosud nemají spoluvinníka, který by se ti mohl

odměniti za kousek, který jsi jim sehrál. Ostatně, pojedeš v noci a dva

muži tě doprovodí do vlaku. Snad bude lépe, když do odjezdu na

výpravu vyčkáš v Paříži. Jdi do arsenálu a vezmi si sebou Le Fura a

ještě jednoho muže, se kterými sem přijď asi hodinu před odjezdem

vlaku. Na shledanou!"

Jacques vyletěl jako střela a běžel do arsenálu, kde byl nadšeně

uvítán.

"Dej si teď pozor, hochu," varoval ho Le Fur, "budou se ti chtít teď

třeba mstít."

"Bez starosti. Možná, že myslí, že jsem se utopil v moři, a když ne,

taky dobře. Dnes v noci odjíždím do Paříže a až se vrátím, jedu na

delší výpravu."

"Na válečné lodi?"

"Ne. S kapitánem de Marzel e k severnímu pólu."

"Ty jedeš s velitelem? To je dobře, já taky!"

A večer Le Fur ještě s jedním ozbrojeným námořníkem vedli

Jacquesa na nádraží jako nějakého trestance. Opatrnosti však nebylo

třeba. Jacques se bez nehody dostal do Paříže a bez nehody se také

vrátil zpět do Brestu, když předtím hluboce zarmoutil sestru zprávou,

že zase odjíždí z Francie. Pokusila se ho ještě jednou přemluvit, aby

si vybral jinou životní dráhu:

"Hleď, bratr v Angli má již tak hezké postavení, jaké ty nebudeš mít

ani tehdy, až se staneš kapitánem obchodní lodi. A než se to stane,

to bude ještě dlouho trvat. Bratr psal, abys jel za ním, že by měl pro

tebe dobře placené místo. "

"Ne, to ne," bránil se Jacques. "To raději budu kapitánem

obchodního loďstva, budu-li jím vůbec kdy."

"Co to máš zase v úmyslu?"

"To ti ještě nemohu říci, neboť nevím jistě. Ale snad již brzy

budu nosit jinou uniformu než tuto. Lepší. Sbohem!"

XIX.

K SEVERNIMU PÓLU

- 313 -

Jakmile se Jacques vrátil do Brestu, hned spěchal vyhledati Le

Fura. Nenalezl ho však v arsenálu a byl poslán do přístavu na místo,

kde nalezl starého přítele na velkém trojstěžníku, který byl vyzbrojen

jako plachetník, ale zároveň měl i komín jako parník.

Byl to parník "Severní pól", na kterém měl Jacques podniknouti

výpravu s velitelem de Marzel em do severních moří.

LeFur byl na můstku nové lodi, spatřil Jacquesa a volal na něho.

Hoch přelétl můstek, který spojoval parník s nábřežím.

"To je tedy ten náš nový domov," vítal ho Le Fur. "Jak se ti líbí?"

"Náramně!"

"Rád věřím. A je také důkladně stavěn, aby snesl nejhorší počasí a

nejprudší nárazy."

"Kdy jedeme?"

"Nejdřív za týden, neboť na palubě je ještě fůra práce. Ale když jsi

zde, alespoň pomůžeš."

"Rád. "

A Jacques již svlékal kabátec a pustil se do práce, která sestávala

především z vyzkoušení dodaných předmětů a jejich uspořádání.

Vyzbrojiti loď není jen maličkostí. Nesmí býti na nic zapomenuto,

neboť na lodi se mohou přihoditi případy, že malé opominutí by mělo

velké následky. Proto vše musí býti předem vyzkoušeno, od

nejtenšího lana do největší plachty.

Le Fur byl přešťasten, že opět vyjede na moře. Pravý námořník

nemůže zůstati dlouho na zemi. Nespatřil-li moře delší dobu s lodi,

pak není k žádné práci, dokud se zase na loď nedostane.

"Pohleď, hochu," chválil Le Fur, "na nic nebylo zapomenuto. A jak

je vše pěkně uspořádáno. Hezky při ruce. A ta lehká práce. Není

třeba zvedati plachet. To zde dělá motor. Na takové lodí plavba bude

zábavou."

Le Fur měl pravdu. Loď byla stavěna podle nejmodernějšího stylu,

který všechnu příliš těžkou a příliš nebezpečnou prací lidskou

nahrazoval prací stroje. Na této lodi námořníci nebudou vydání

nebezpečí, že se zřítí do prázdna nebo se roztříští o palubu.

Jacques netajil svůj podiv.

"A pak," pokračoval Le Fur, "nemusíme se báti bezvětří. Ustane-li

vítr, spustí se stroj a vše zase bude v pořádku. Zde nebude ztráty

času a tančení na jednom místě... Cestovati na takovéto lodi, to je

pohádka..."

"Severní pól" byla opravdu nádherná loď a vybraná byla také její

posádka, od velitele de Marzel e až do plavčíka, kterým byl Jacques.

- 314 -

Loď měla plouti nejdříve do Bergenu v Norvéžsku a odtud zamířiti

dále k severu. Na palubě byly čtvery saně a v Norvéžsku měli býti

opatřeni potřební psi jako tahouni k nim. Byla to opravdu dokonalá

polární výprava, které se měl Jacques zúčastniti, a na které se měl

vyznamenati.

Odjezd se opozdil pro nepříznivé počasí. Na moře se neočekávaně

snesla prudká, jihozápadní bouře, která stále nabývala větší síly.

"Tak vidíš, maličký," pravil Le Fur Jacquesovi, který denně

přicházel na palubu přiložiti pomocnou ruku k dílu, "kdybychom

odpluli předevčírem, jak bylo určeno, teď bychom si pěkně zatančili.

Předrželi bychom to ve zdraví, to nic... S takovou lodí bych se nebál

ani vírů Maelströmu, té propasti Ledového moře nedaleko ostrovů

Lofodenských. Ostatně na našícestě bychom se k Maelströmu nikdy

nedostali... Nesmíš si však

myslit, že naše cesta bude jen zábava, musíme se připraviti na pěkný

kousek práce. Na štěstí budeme míti na palubě lidi, kteří jsou zkušení

v nebezpečích severu a pan de Marzel e se vyzná v námořní mapě

jako nikdo jiný."

"Plavil jste se již někdy v severních mořích?" ptal se Jacques.

"Ne. Nejdále na sever jsem se dostal na Island, když jsem se

zúčastnil lovu tresek.

Ale i tam jsou nebezpečná místa a někdy se snese na moře mlha,

že bys ji mohl krájet nožem. Vzpomínám si, jak jsme jednou kotvili

deset dní v takové mlze a nevěděli jsme, kde jsme. Nebylo to veselé,

povídám ti."

"Bude moci mlha zdržeti i nás?"

"V této roční době to není pravděpodobné, ale není to nemožné.

Jistě však nebudeme v nebezpečí, že narazíme na nějaké úskalí. S

kapitánem, jakého budeme míti, se nemusíme báti něčeho

podobného."

"Tam nahoře je jistě hodně zima?"

"To je, ale ani té se nemusíme báti. Vždyť jsi přece viděl naši

zásobu kožichů. Až se do nich oblékneme, budeme se podobat

medvědům."

"Medvědům... O těch jsem četl, že na severu je jich spousta."

"Hm, dost jich tam je a také i podivných ptáků... Ale my budeme

míti s sebou zbraně. Což sis nepovšiml těch krásných karabin ve

skladišti vedle kapitánovy kajuty?"

"Viděl jsem je a všiml jsem si též, že některé jsou neobyčejně velké

- 315 -

ráže."

"Právě ty jsou na medvědy."

"Myslíte, že se s nějakými setkáme?"

"Hm, možné je všechno, ale buď jist, že se jich brzy zbavíme."

"A srazíme se také s vlky?"

"S těmi jistě ne... Vlci se neodvažují do přílišné blízkosti moře.

Jejich lovištěm jsou rozlehlé pláně Kanady nebo Sibiře."

"A tam je jich hodně?"

"To bych řekl. Mám příbuzného, který před válkou byl v Sibiři. Ten

vypravoval, že byli několikráte přepadeni vlky, když cestovali na

saních... a to nejen desítkami vlků, nýbrž smečkami o stech kusů.

Jednou byli nuceni převrátiti saně a brániti se střelbou, dokud se jim

nedostavila pomoc. A nebýt té pomoci, kterou jim poskytlo vojsko, byli

by roztrháni stejně jako jejich koně. Být sežrán za živa vlkem to jistě

není žádná příjemná věc... Myslím, že je to horší, než být za živa

upálen... Nu, nás jistě nenapadne tak četná smečka. Setkáme-li se s

vlky, setkáme se jen s jedinci, kteří zabloudí tak daleko na sever a s

těmi si již poradíme. Bude to jen zajímavý lov... Byl jsi již někdy vůbec

na lovu, hochu?"

"Ano, ale ne proto, že bych chtěl."

"Jak to?"

"Když jsem byl v Indočíně, byl jsem nucen zastřeliti tygra."

"Skutečně?"

"Ano, proč bych vám lhal. Ale přiznám se, že jsem měl strach, co

se stane, jestliže ho dobře netrefím."

"A trefil jsi?"

"Ano. Nejsem zrovna nejhorším střelcem, ač jsem se ve střelbě

necvičil. Ale není to nic těžkého. Jen se na chvíli přemoci, aby se

nechvěla ruka."

"Myslím, že mi to ukážeš, až se někdy setkáme s nějakým

medvědem. Jsi-li dobrým střelcem, tím lépe pro nás."

Bouře trvala plné čtyři dni. Utišila se na chvíli, ale pak znova

vybuchla se zdvojenou silou. Moře se zmítalo jako v křečích a nebylo

by moudré, aby loď vyplula za těchto okolností, byť i šlo o pevnou

loď.

Konečně nadešlo ráno, kdy se obloha vyjasnila a moře se utišilo. A

velitel de Marzel e přišel na loď. S ním se dostavila i celá posádka a

velitel jim představoval Jacquesa:

"Představuji vám statečného hocha, s jakým jste se dosud jistě

- 316 -

nesetkali. Není mu ještě šestnáct let a přece již byl vyznamenán

medailí za záchranu lidského života a válečnou medailí vojenskou. To

se tak často nestává, viďte? Myslím, že se to dosud nestalo vůbec a

že tento hoch je jediný svého druhu, alespoň ve Francii..."

"Myslím také," pravil majitel lodi a potřásl přátelsky skautovi rukou.

"A jde také s námi?"

"Ano," odpověděl de Marzel e. "Kromě toho, co jsem již řekl, je také

dobrým námořníkem, který nám prokáže platné služby."

A velitel poodešel s loďařem stranou a vyprávěl mu o Jacquesovi

vše do nejmenších podrobností, neopominuv se také zmíniti o jeho

výborném prospěchu ve škole. Jacques zatím odešel k Le Furovi, aby

mu pomohl.

"Ale to je opravdu podivuhodné, co mi zde vyprávíte," pravil loďař

veliteli. "Je to tedy opravdu neobyčejný hoch. Ten se dostane jistě

daleko."

"Myslím také. Chce býti kapitánem obchodního loďstva, ale já jsem

již žádal ministerstvo námořnictví, aby mu výjimečně byl prominut

nedostatek vzdělání a byl přijat do školy pro důstojníky válečného

loďstva. Jsem přesvědčen, že jednou bude kapitánem nějaké pěkné

válečné lodi a že o něm ještě uslyšíme."

Oba mužové se dlouho bavili o Jacquesovi, než se pustili do

prohlídky lodi a její výzbroje, což bylo vlastně jejich předním úkolem.

Po prohlídce pak shromáždili na palubě celou posádku, dvacet

zdatných bretoňských a normandských námořníků a loďař k nim

proslovil krátkou řeč:

"Zítra, přátelé, zvedneme kotvy. Všichni víte, kam se ubíráme.

Nezamlčuji vám, že to bude pracná a nebezpečná výprava. Kteří z

vás si zatím rozmyslili, že by raději zůstali doma, nechť se jen

přihlásí. Nikoho nenutím. Dnes ještě je vám volno se rozhodnouti."

Námořníci jednomyslně prohlásili, že se již dávno rozhodli a že si

pokládají za čest býti členy tak důležité výpravy na tak pevné a pěkné

lodi.

"To je rozdíl proti bednám, na kterých jsme se dosud plavili," pravil

dokonce jeden z nich.

Loďař stiskl všem ruku a odešel s velitelem.

Když oba odešli a rozešli se i námořníci, pravil Le Fur Jacquesovi:

"Konečně tedy pojedeme. Říkám ti, že jsem se již nudil. Býti stále a

stále jen v přístavu, to není nic veselého. Ale dosud jsme se

nedověděli v kolik hodin odjedeme. Bezpochyby asi v deset hodin,

kdy začne odliv. Nejlépe učiníš, zůstaneš-li se mnou na palubě přes

- 317 -

noc."

Jacques jako prostý námořník musil spáti ve společné kóji pro

mužstvo, ale nijak se nad tím nermoutil. Chce-li člověk býti dobrým

námořníkem, musí si zvyknout na vše a ostatně, vždyť Jacques si již

dávno zvykl.

Le Fur si chválil noclehárnu:

"Vidíš, hochu, že nám zde bude docela dobře. Naše sítě jsou pevně

zavěšeny a tak daleko od sebe, že nebude narážeti jedna na druhou,

jak tomu bývá na jiných lodích. A snad tu také nebudou krysy, jimiž

se jiné lodi jen hemží a které často za noci si usmyslí okusovati prsty

u nohou... Prokleté bestie. Jakmile se jednou usadí na nějaké lodi,

nedostaneš je odtamtud ničím. Myslím však, že na této nové lodi

nebudou."

"To se tedy mýlíš," ozval se jiný námořník, který také zůstal přes

noc na palubě a jehož přítomnost naši přátelé nezpozorovali, "viděl

jsem i zde v podpalubí krysy. Řekl jsem proto Leonnecovi, aby vzal

na palubu svého psa. To je vám myšař, který dovede ty potvůrky

pořádat... Však uvidíte."

Za půl hodiny se již dostavil na palubu Leonnec se psem Kiki.

"Je to dobrý pes," představoval ho Leonnec a ručím vám za to, že

za krátký čas neuvidíte na lodi ani jediné krysy."

S Leonnecem přišel ještě jeden námořník, jménem Arzano, který se

smíchem se jal obhajovati krysy:

"A víte, já ty potvůrky mám rád. Nebýt jich, nebyl bych dnes zde."

"Jak to?" ptal se Le Fur nedůvěřivě.

"Je to sice dlouhá historie, ale povím vám ji, neboť stejně nemáme

nic na práci. Znali jste někdo loď »Bisquine«?"

"Ano, znal jsem ji," odpověděl Le Fur. "Byl to starý křáp, který se

přesto vypravoval na dlouhé cesty. Nebyl jsem však nikdy na její

palubě a také bych nestál o to, plaviti se na takové shnilé bedně."

"Což ty, ty to můžeš říci, když máš stálou práci v arsenálu. Ale

člověk někdy nemůže zavaditi o práci a pak vezme za vděk i

nejhorším. Nu a já jsem se tedy dal najmouti na tu loď, ač jsem dobře

věděl v jakém je stavu. Nouze láme železo. Dostali jsme se na širé

moře až ke Kanárským ostrovům, když pojednou vítr začal slábnouti,

až ulehl docela... Zůstali jsme trčeti na jednom místě, a nebylo to

veselé, pravím vám, neboť jsme měli v úmyslu zásobiti se

potravinami v Santa Cruz. Naše dřívější zásoby byly zničeny mořskou

vodou, která se dostala do skladiště. Měli jsme jen několik konserv a

bylo nás na palubě dvanáct mužů... Bezvětří trvalo a v dohledu se

- 318 -

neobjevoval žádný parník. Kdyby se nějaký byl objevil, byli bychom si

vypůjčili trochu potravin, ale takto na palubě nastával hlad... Ano,

hlad, ukrutný hlad... Neměli jsme k jídlu konečně nic, úplně nic.

Pokusili jsme se loviti ryby, ale víte, co žraloků je v těchto končinách.

Když jsme chytili rybu, žralok nám ji sežral, než jsme ji dostali na

palubu. Ztratili jsme tak nejen sítě, ale i udice a nastával konec. Tu

jeden z kamarádů, jménem Zidore, pravil: »Nebojte se, však já

opatřím něco na zub.« Myslili jsme, že se zbláznil, ale nikoli. Za chvíli

se objevil se džberem, který byl plný... A víte co v něm bylo? Asi třicet

krys a jakých krys. Uvařili jsme je a upekli a živili jsme se jimi až do

doby, kdy se nám podařilo dostati se do Santa Cruz."

"Fuj!" odplivl si Le Fur...

"Ono se ti to hezky řekne »fuj«, ale kdybys byl v našem postavení,

nebyl bys jednal jinak. A co teprve, když ti řeknu, jak Zidore chytal

krysy. Měl kousek slaniny, kterou stiskl mezi zuby, ulehl a čekal. Když

krysa přišla až k jeho tváři, pak ji chytl..."

"Ten tvůj Zidore musil být otrlý chlap."

"To byl, ale jen jemu může děkovati nás ostatních jedenáct, že jsme

zůstali na živu. Jinak by byla »Bisquine« bloudila ještě teď po oceánu

s dvanácti kostrami na palubě. A proto nevím, zda snad by nebylo líp,

nechati si krysy v zásobě," dodal Arzano se smíchem.

Námořníci nemají nikdy nouzi o historky, které jsou snad někdy

trochu přehnány, ale vždy jsou dobré, není-li práce a hrozí-li nuda.

Příštího dne ráno v osm hodin se dostavili na palubu loďař s

velitelem a se zbytkem posádky. A za chvíli již píšťalka palubního

mistra svolávala mužstvo k přípravným pracím pro odjezd.

Bylo bezvětří a proto loď se musila spolehnouti jen na své motory.

"Severní pól" se zvolna rozjela po hladině přístavu a její rychlost se

zvýšila, když se dostala na volné moře.

Loď zamířila nejdříve k západu a pak teprve k severu. Za chvíli již

míjela krásné ostrovy Jersey a Guernesey, které jsou sice ve

francouzských vodách, ale náleží již Angli .

"Co se to tam v dáli blyští na slunci?" ptal se Jacques Le Fura.

"To jsou skály ostrova Guernesey, na kterých se daři dobré révě,"

vysvětloval starý námořník. "Není to sice tak dobrá réva jako naše,

ale je jinak velmi dobrá. Za chvíli poplujeme těsně kolem ostrova a

budeš si moci prohlédnouti jeho vinice. Není to jen jediný ostrov v

těchto končinách. Je tu i Jersey, Aurigny, Herm a Serk... Všechny by

měly vlastně náležet Francii, čehož důkazem je to, že se na nich

mluví francouzsky. Ale Angličané nepustí to, čeho se jednou

- 319 -

zmocnili."

Až do večera se Jacques bavil pozorováním moře a ostrovů. Pak

ho zavolal velitel k sobě.

"Budeš večeřet dnes se mnou a s majitelem lodi," pravil de

Marzel e. "Rád by slyšel z tvých úst o všech tvých příhodách."

"Vždyť to nestojí ani za řeč."

"Nevadí. A zvláště by chtěl něco slyšeti o tvé poslední cestě v

podmořském člunu. V jeho loděnicích jsou také vyráběny ponorky, a

snad chce od tebe slyšeti popis nejmodernější německé lodi."

"To mu teprve mnoho neřeknu. Což neví, že jsem na té ponorce byl

jako zajatec?"

"Ví, ale chce s tebou mluvit."

Při večeři byl Jacques usazen mezi kapitána a loďaře."

"Jsem opravdu rád, že jste mě pozvali k svému stolu, upravil

Jacques, "ale upozorňuji na to, že jsem jen prostý námořník, a že by

to mohlo mezi ostatním mužstvem vzbuditi nelibost..."

"O to se nestarej," odpověděl loďař. "Chci slyšeti tvé příběhy a na

lodi jsem pánem já vedle kapitána, který nic nenamítá."

Jacques byl nucen vyprávěti o všech svých příhodách a oba

mužové napjatě poslouchali. Když ukončil, loďař mu poděkoval a

stiskl ruku.

"Až dostaneš vysvědčení ze školy, přihlas se hned u mne," pravil.

"Vidím, že z tebe bude prvotřídní kapitán."

"Děkuji, ale je mi teprve šestnáct let a kdoví, co se zatím stane.

Vždyť musím vykonati vojenskou službu, dříve než budu moci

vstoupiti do služby soukromé."

"Vojenskou službu vykonáš u námořnictva, a možná dříve, než si

sám myslíš," dodal kapitán. "Správně jsi řekl, že nikdo neví, co se

může stát."

Večeře se chýlila ke konci, když radiotelegrafista přišel kapitánovi

oznámiti, že zachytil volání SOS. Jistě každý ví, co tato tři písmena

znamenají. Je to volání o pomoc a každá loď, která volání zaslechne,

je povinna přispěti na pomoc své družce v nouzi.

"Jakou polohu hlásí?" ptal se kapitán.

"Čtyřicátý devátý stupeň délky."

"Dobře. "

A kapitán hned vyšel na palubu, jsa následován loďařem a

Jacquesem, který hned zaujal své místo mezi námořníky v

očekávání, co se bude díti dále.

Volání o pomoc neustávalo. Šlo o anglickou loď, která narazila na

- 320 -

úskalí a hlásila, že se rychle potápí. A pak volání ustalo. Kapitán dal

zvýšiti rychlost na nejvyšší stupeň, ale když přibyli na místo neštěstí,

spatřili již jen příď nešťastné lodi, zvedající se vysoko z vln, která za

chvíli zmizela v mořské propasti. Její posádka byla však již

zachráněna parníkem "Paris", plujícím do Havru, jak se za chvíli

dověděli na "Severním pólu" z radiotelegrafické zprávy tohoto

parníku.

"Byli zachráněni, a to je to hlavní," pravil kapitán de Marzel e. "My nyní zase můžeme pokračovati ve své cestě."

A hned dal rozkaz k změně směru lodi.

Cesta pokračovala bez příhod až k Dunkerque, kdy nový

radiotelegram byl zachycen telegrafistou.

"Veliteli, tento telegram jsem zachytil," hlásil telegrafista kapitánovi,

"a je určen nám."

Četl:

"Severní pól - z Brestu. Policie tohoto města vám dává zprávu, že

na vaši loď se vloudil muž, hledaný pro krádež a pokus vraždy, který

uprchl z vyšetřovací vazby. Popis: střední vzrůst, velmi temné pleti,

temně kaštanových vlasů, jízva přes pravé oko, na pravé ruce chybí

prst. Jmenuje se Cachal..."

Velitel se podíval na loďaře.

"To jsme si opravdu nemyslili."

"Myslím, že je to omyl," odpověděl loďař. "Viděl jsem všechny lidi,

které jsme přijali pro tuto výpravu a dobře si pamatuji, že mezi nimi

nebyl ani jeden, na kterého by se hodil onen popis. Musíme však

posádku prohlédnouti.

Za několik chvil již všichni námořníci byli seřaděni na palubě.

Kapitán je prohlížel.

Zastavil se před každým mužem a pak nařizoval:

"Zvedněte pravou ruku."

Prohlídka však prokázala jen správnost tvrzení loďařova, že na

palubě není muže, na kterého by se hodil telegrafovaný popis.

"Dobře, rozchod!" nařídil kapitán.

Námořníci odešli na svá místa. Všichni se marně dohadovali, jaký

účel měla tato neočekávaná prohlídka, ale neuhodli, ač se o ničem

jiném nemluvilo.

Loďař nařídil poslati do Brestu radiotelegram:

"Muž, na něhož se hodí popis, není na palubě. Snad omyl."

"Chtěl bych vědět, co to má znamenat?" pravil kapitán.

"Že se ten zločinec vloudil asi na jinou loď," odpověděl loďař. "Však

- 321 -

se to vysvětlí."

Za tři hodiny však přišel jiný telegram, který nic nevysvětloval, nýbrž

celý případ jen zatemnil.

"Omyl vyloučen. Zločinec viděn, jak v přístavu se v noci vloudil na

vaši loď. Snad černý pasažér."

"Tohle by bylo pěkné," zvolal kapitán.

"Podivné je, že se našel svědek, který viděl onoho muže vstoupiti

na naši loď."

"Musíme prohledati loď," navrhl loďař.

Kapitán svolal všechny námořníky a pověděl jim o telegramech s

výzvou, aby pečlivě prohledali všechny lodní prostory. Námořníci se

rozptýlili po lodi, ale za hodinu se vraceli se zprávou, že nikde nenašli

živé duše.

"Myslil jsem si to," pravil kapitán. "Tím je tato záležitost skončena."

A do Brestu letěl nový telegram:

"Vše prohledáno, uprchlík nenalezen."

Po dva další dni se na lodi však přece jen nemluvilo o ničem jiném,

než o černých pasažérech, skrývajících se na lodi, a námořníci věděli

i vyprávěli spousty historek o cestujících na slepo. Byl zde alespoň

předmět zábavy. Loď se zatím dostala k holandskému pobřeží a

Jacques poznal místo, kde byl vzat na palubu torpedovky.

"Přistaneme zde?" ptal se.

"Nikoli, pokud je mi známo," odpověděl Le Fur. "Naší prvou

zastávkou má být Bergen,ale ani tam se nezdržíme dlouho. Máme

hned vyplouti dále k Trondjhemu."

"Nikoli," odpověděl de Marzel e, který náhodou zaslechl rozhovor

"Plán byl změněn. Po Bergenu, kde doplníme zásoby, se zastavíme

až v Hammerfestu, nejsevernějším přístavu Evropy. Tam na nás již

čekají psi, kterých nám bude třeba jako přípřeže do saní."

V Bergenu, největším přístavu Norska, byly na loď naloženy zásoby

konserv a sušených ryb. Zásoby na loď dopravovali námořníci a proto

bylo velice podivné hlášení jednoho z námořníků, když loď vyrazila na

moře. "Byl poslán na palubu nějaký muž, aby sem něco donesl?"

"Ne... proč ten dotaz?" ptal se kapitán.

"Je to podivné. Před chvílí jsem na lodi spatřil cizího muže."

"Kde?"

"Na přídi."

"Jste si tím jist?"

"Dokonale, veliteli. Ale nemohu říci, kam zmizel."

"Byl to tedy asi nějaký obchodník, který tu chtěl prodávati."

- 322 -

"Nevím, ale nevypadal tak..."

Loď se zatím již dostala na širé moře a zamířila k Hammerfestu. O

případu v Bergenu se již nemluvilo a kapitán byl přesvědčen, že

lodník podlehl přeludu, vyvolanému neustále vypravovanými

historkami o cestujících na slepo.

Ale několik dní před příjezdem do Hammerfestu se dostavil ke

kapitánovi lodník, který měl v noci stráž u zásobárny a hlásil:

"Pane kapitáne, na lodi se děje něco podivného."

"Co zase máte?"

"Večer jsem sám viděl, jak kuchař všechny zásoby ve špižírně

srovnal. Nedotkl jsem se ničeho, ale ráno mi kuchař vyčtI, že prý jsem

v zásobárně nějak hospodařil. Není to pravda, ale skutečně bylo vše

přeházeno. Kdyby byla bouře, řekl bych, že se věci přeházely samy,

ale za klidného počasí je jen jedno vysvětlení, že se někdo v noci do

zásobárny vloupal. Ale já to nebyl."

Kapitán zavolal kuchaře a správce zásob.

"Jistě se tam někdo vloupal," potvrzoval kuchař. "Včera jsem

napočítal čtyřiatřicet konserv s vepřovým masem a dnes ráno jich tam

bylo jen dvaatřicet. Proto jsem řekl tady Caratovi, že tam nějak

hospodařil, neboť měl v noci u špižírny stráž. Nechtěl jsem to hlásit,

ale když to ohlásil sám..."

"Což špižírnu nezamykáte?"

"Zamykám ji, a každého večera se přesvědčuji, zda je dobře

uzamčena. Někdo však přece ji dokázal otevřít."

"Musíme tedy připustiti, že máme na palubě člověka, který má

zvláště dobrý žaludek a kterému nedostačuje denní strava. Dobře...

Této noci bude stát stráž přímo u zásobárny a doufám, že chytíme

zloděje."

"Myslím, že to nebude tak snadné, neboť to musí být zkušený

zloděj, když dokáže otevřít zamčené dveře, aniž poškodí zámek..."

"Uvidíme. Nikomu nic neříkejte... Nemluvili jste snad již o tom?"

"Ne, neboť jsem myslil, že to udělal Carat a nechtěl jsem na něho

žalovat. Řekl jsem to jen jemu a on běžel si hned stěžovat k vám."

Velitel oznámil loďaři, co se stalo.

"To je opravdu podivná věc."

"Co si o tom myslíte?" naléhal kapitán.

"Myslím, že mezi posádkou máme muže, který je stižen nemocí,

které se lidově říká »rozecpání žaludku«... Je to opravdu nemoc a

lidé jí postižení mají neustále hlad a nemohou se dosytit. Najdeme-li

toho zloděje, udělám s ním krátký proces. Zdvojnásobím mu dávku

- 323 -

jídla a po případě ji ztrojnásobím, nebude-li mít ještě dost."

"Dnes v noci ho chytíme..."

"Myslím také. Stačí, jestliže některý námořník se skryje v budce u

zásobárny. Zloděje chytat nemusí, stačí, když ho pozná. Ale i tak je to

podivná příhoda. "

"Opravdu. "

Večer, než byla na lodi rozžata světla, zavolal si kapitán k sobě

kuchaře, který se jmenoval Maradec a pravil mu:

"Maradecu, dnes večer se zavřete v budce u zásobárny. Je to

jediný prostředek, jak zjistiti zloděje. Nechtějte ho však chytit. Stačí,

když ho poznáte a oznámíte mi jeho jméno. Nikomu o tom neříkejte a

na pomoc, budete-li chtíti, si vezměte Carata."

"Podle rozkazu, pane kapitáne.Tentokráte mi neunikne."

"Máte snad podezření na některého z lodníků?"

"Vpravdě nemám... Vím sice, že Carat má náramně dobrý žaludek,

a proto jsem ho podezříval. Ale teď jsem přesvědčen, že on to nebyl."

"V každém případě musíme zloděje objeviti. Učiňte, jak jsem řekl, a

přijďte mi říci, až toho hladovce poznáte..."

"Podle rozkazu, pane kapitáne."

Kapitán si nelehl až do půlnoci a s ním bděl i loďař. Zabývali se

studováním map, když pojednou se ozvalo zaklepání na dveře

kapitánovy kajuty.

"Vstupte!" vyzýval kapitán.

Byl to Maradec.

"Chytil jste tedy již zloděje?" ptal se velitel.

"Nechytil, ale viděl jsem ho. Když mě spatřil, uprchl."

"Ale poznal jste ho?"

"Nikoli, nepoznal, ale to jen proto, že je to člověk, kterého jsem

dosud nikdy nespatřil.

"Jakže?"

"Toho člověka opravdu neznám. Není to nikdo z posádky."

Loďař a kapitán se na sebe podívali.

"Maradecu, jste si jist tím, co říkáte?" ptal se loďař.

"Úplně jist. Toho člověka jsem nikdy neviděl. A pak to asi vůbec

není námořník. Má na sobě takový podivný oblek."

"To již přesahuje všechno... Zítra musíme znova prohledat loď a

najíti tak zloděje. Nemyslím, že zatím skočí do moře."

"Jistě ne. A kdyby i skočil, hlídky by ho slyšely, jak by dopadl do

vody. Jsem přesvědčen, že je skryt někde na lodi, ale kde?"

Když kuchař odešel, kapitán pravil loďařovi:

- 324 -

"Nuže... co o tom všem soudíte?"

"Je to prostě neuvěřitelné..."

"Zbývá již jen věřiti těm telegramům z Brestu."

"Budiž. Ale jak to, že jsme při pečlivé prohlídce lodi nikoho

nenalezli?"

"Pravděpodobně proto, že máme zde co činiti s velice obratným

zločincem, který se dovede skrýti tam, kde jiný by nenalezl úkrytu.

Slyšel jsem od policejního prefekta o podobným lidech, kteří dovedou

využíti k úkrytu maličkosti, které by si jiný ani nevšiml. Vyspěme se na

to a zítra uvidíme."

"Kdo však nespal, byl Maradec. Bloudil po celé lodi a prohledával

každý kout v naději, že objeví zloděje zásob. Ale dokázal jen tolik, že

působil strašný hluk, který mu vynesl ne právě příjemná slova a

příjemné sliby jeho druhů.

Když se rozednilo, kapitán k sobě povolal palubního mistra:

"Až všichni mužové se probudí," pravil, "svolejte je na palubu. Chci

jim něco říci."

"Podle rozkazu, veliteli."

Za chvíli poté již lodníci vystupovali z obytné místnosti na palubu.

Palubní mistr totiž nečekal, až se probudí sami a přispěl k jejich

probuzení řádným třísknutím dveří v jejich kóji. Kapitán lodníky

pozoroval s můstku, a když byli na palubě všichni, sešel k nim.

"Hoši," pravil, "jde teď o to, abyste se vyznamenali. Pamatujete se,

že jste na lodi hledali cestujícího na slepo, kterým má být uprchlý

zločinec. Nenalezli jste ho a proto jsme všichni soudili že šlo o omyl.

Nuže, v noci ho spatřil Maradec, když se pokoušel vloupati se do

zásobárny. Je tedy zde a musíme ho najíti. Slibuji odměnu tomu, kdo

ho prvý objeví."

Námořníci pozdravili a rozešli se po lodi, aby se pustili do hledání.

Le Fur a Jacques se odebrali do podpalubí ve směru k přídi.

"Skrývá-li se skutečně na lodi," pravil Le Fur, "pak to může být jen

někde zde. Chtěl bych se vsadit že odměnu získáme my."

Ale marně hledali nejen oni, ale i několik jiných lodníků, kteří se k

nim přidali.

Pojednou, když došli k dvojnásobnému obložení lodi na přídi, Le

Fur se naklonil k Jacquesovi.

"Myslím, že už jsem ho objevil."

"Kde?"

"Uvidíš."

Po těchto slovech se Le Fur sklonil, chopil se jednoho z prken,

- 325 -

kterým byla příď lodi vyložena a trhl jím stranou. Prkno se snadno

odsunulo a pod ním se objevila dutina, ve které ležel člověk. Dutina

byla zcela malá, takže to nemohlo býti pohodlné lože, ale muž mohl si

v noci protáhnouti přeleželé údy.

"Podívejte se na toho ptáčka," zvolal Le Fur.

Námořníci se vrhli ke skrýši a neznámého z ní vytáhli.

Byl to malý, asi třicetiletý muž zvířecí tváře, kterému chyběl na ruce

prst.

Když byl vytažen námořníky na světlo, pravil zcela klidně:

"Tak žádný strkání, jo... A taky ne žádný prudký svírání... Což vám

uletím do vzduchu?"

Předvedli ho před kapitána a loďaře.

Kapitán hned zahájil výslech:

"Proč jste se vloudil na naši loď?" ptal se.

"Jednoho to táhne do světa a prachy nejsou," dostalo se mu strohé

odpovědi.

"Lžete. Utekl jste se na loď před policií!"

"Před policií... Co bych dělal s policií?"

"Vy nic, ale ona má s vámi nějaké jednání."

"Rád bych věděl jaký..."

"Víme všechno. Byli jsme zpraveni bezdrátovou telegrafií, že jste na

lodi a že jste stíhán pro krádež a pokus vraždy."

"Že by to stačilo? Nezapomněl jste ještě na něco?"

"Do toho mi nic není. Při příští zastávce vás vysadíme a předáme

úřadům, které již si s vámi poradí."

"Chcete-li..."

"Řekněte mi jen, jak jste se dokázal skrýti, ač celá loď byla

prohledávána. "

"To je toho... Však sem takovejch kocábek už viděl. Nemyslete, že

sem byl pořád zalezlej tam dole jako krysa. Dyš ste mě po prvé

hledali, byl sem skovanej v záchranném člunu. Vod čeho je v každým

člunu vzadu ta schránka. Vy byste se do ní nevešel, ale já jo. A

poněvač se tam velkej člověk nevejde, taky ho nenapadne, aby tam

hledal jinýho. Člověk tam však musí být stočen do klubka a to není

příjemný. Proto sem slez dolů, vodtrh jedno prkno, vytahal koudel a

tak si udělal lepší úkryt. Byli byste mě hledali marně, kdybych dobře

přitáh to prkno."

"Co byste z toho měl? Z lodi byste se stejně nedostal."

"Si myslíte vy... Šak sem měl dobrej plán..."

"Víte, člověče, kam vlastně jedeme?"

- 326 -

"Kam byste jeli než někam do přístavu. Tam bych byl vyklouzl."

"Jenže my jedeme na severní točnu a tam by vás zima vyhnala z

vašeho úkrytu."

"Sto tisíc hromů, to sem to teda vopravdu prohrál. To mě rači

někdevyhoďte."

"Odveďte ho dolů do podpalubí a tam ho někde přivažte," nařizoval

kapitán lodníkům.

"Není třeba přivazovat," bránil se muž. "Dejte mi najíst a já vám za

to rozštípám dříví nebo umeju podlahy, jak chcete. Neuteču vám, dyš

nemám kam. A na točnu nechci."

"Budiž," svoloval kapitán s úsměvem. "Vezměte si ho na starost,

Maradecu, a hleďte, aby nehladověl, ale aby také nezahálel. A ať se

vám zase někde neschová."

Muž však neměl nijakých zaječích úmyslů. Jako beránek šel s

Maradecem do kuchyně, kde se najedl a pak bez pobízení si hledal

práci.

Kapitán dal zpraviti radiotelegraficky brestskou policii o objevení

uprchlíka a pak se rozhovořil o případu s loďařem.

"Musí to být opravdu tvrdý chlapík," pravil loďař, "když dokázal

ležeti tak dlouhou dobu v malé schráně člunu. A ostatně se zdá, že to

nebude ani tak zlý jako zanedbaný člověk."

"Snad ani to jeho provinění nebude tak zlé. Bezpochyby je to

nějaký přístavní povaleč, který si vyšel na krádež a bránil se, když byl

překvapen. Do toho však nám nic není a v Hammerfestu se ho

zbavíme."

Loď se blížila k Hammerfestu.

"Je to podivné, že tady den trvá tak dlouho," pravil Jacques Le

Furovi.

"Počkej jen chvíli, a pak den bude trvat pořád."

"Jak to ?"

"Což ses neučil, že v polárních končinách trvá den půl roku a

druhou půli roku noc?"

"Opravdu učil, ale nevzpomněl jsem si na to. Nebudeme tedy

potřebovat na cestě vůbec světel, když teď nastává léto."

"To ti nemohu zrovna potvrditi. Vždyť jsem ti již vyprávělo mlhách,

které nepronikne žádné světlo. Ale to ještě poznáš sám."

Loď vjížděla nyní již do přístavu, přeplněného různými loďkami i

loděmi. Kapitán ihned po přistání odešel do města a vrátil se s dvěma

muži v podivných uniformách. Byli to policisté, kteří si přišli pro

uprchlého zločince.

- 327 -

Ten s nimi šel bez odporu a jen se stále ptal, ve kterém městě je.

Nedostalo se mu však odpovědi. Policisté asi nerozuměli

francouzsky.

Pak došlo k nakládání posledních zásob, při čemž měla celá

posádka plné ruce práce. Po zásobách pak přišlo na palubu šestnáct

eskymáckých psů, ne nepodobných vlkům, ale zcela krotkých. Byli to

již vycvičení psi, zvyklí lidem.

Tím byl náklad lodi doplněn a nebylo příčiny déle se zdržovati v

přístavu.

Až dosud bylo moře klidné, ale když loď minula severní mys, začaly

do jejích boků bíti značně vzedmuté vlny. A v dáli bylo viděti bílou,

jiskřivou čáru.

Byly to ledovce.

Projeli kolem ostrova Magero, osídleného miliardami ptáků a

pokračovali v cestě do neznáma...

Nyní již musili jeti opatrně, neboť ledovce pluly k jihu. Musili se

vystříhati, aby na některý z nich nenarazili, což se může lodi snadno

státi, a což snadno pochopíme, víme-li, že takový ledovec je z devíti

desetin ponořen pod vodou a jen jednou desetinou svého objemu z ní

vyčnívá. A dole pod vodou může býti široké ledové pole, zatím co

nahoře trčí jen malý hrot.

Zima byla nyní stále ostřejší a bodavější. Ze skladiště byly

vyneseny kožichy a všichni na lodi se do nich oblekli.

Úmyslem majitele lodi, který výpravu pořádal a také se jí osobně

účastnil, bylo proniknouti co nejdále k severu. Výprava měla provésti

některá meteorologická pozorování a to zase byla příčina, proč se

výpravy zúčastnil kapitán de Marzel e.

Ledové kry se nyní objevovaly stále četněji a četněji, a s temnými

údery narážely do přídi lodi, která byla posléze nucena zabočiti do

úzkého zálivu, zvaného fjord, aby tam vyčkala doby, kdy se moře

utiší. Jinak bylo nebezpečí, že loď bude poškozena.

Ve fjordu zůstali plných osm dní.

Nic na světě není pochmurnějšího, než Ledové moře... Zde mizí již

téměř veškerý život. Jen čas od času je zde viděti nějakého ptáka,

který těžce mává perutěmi, aby se dostal pryč, na jih.

Po osmi dnech loď nastoupila další cestu, ale nebylo jí dopřáno

plouti déle, než právě zase osm dnů. Pak narazila na souvislou lední

plochu. Kapitán dal rozkaz k vylodění saní a psů.

Když byl rozkaz proveden, loďař pravil svým námořníkům:

"Přátelé, jen osm lidí může jíti se mnou a s kapitánem na ledovou

- 328 -

pláň. Ostatní musí zůstati zde a hlídati loď. Čas od času se k vám

budeme vraceti a při tom někteří z našich průvodců se budou moci

vystřídati. Nechci nikoho nutiti, aby šel s námi. Počítám pouze na

dobrovolné přihlášky."

Jak se dalo očekávati, přihlásili se všichni lodníci a dokonce i

kuchař, ač musil věděti, že bude nucen zůstati na palubě. A nikdo

nechtěl druhému ustoupit!

Kapitánovi posléze nezbylo, než určiti své průvodce losem. Jména

všech byla napsána na lístky, které byly vloženy do huňaté, polární

čepice. Jacques jako nejmladší táhl los.

Jak si v duchu přál, aby vytáhl své jméno a jméno Le Furovo.

Jméno Le Fur se také objevilo již na prvém lístku, ale Jacquesovo

se neobjevilo vůbec.

Kapitán si všiml zklamaného obličeje hochova.

"Proč se rmoutíš?" pravil mu s úsměvem. "Vždyť si vlastně neměl

ani psáti své jméno na lístek. Vzal jsem tě s sebou, abys mě

doprovázel všade jako pobočník, tedy i k pólu. Ty přece nepatříš do

počtu oněch osmi."

Jacques div radostí neposkočil.

Za půl hodiny poté členové malé výpravy byli již na ledové pláni. Do

každých sání zapřáhli osm psů a výprava se pustila na nebezpečnou

cestu.

XX.

MEZI LEDOVCI

"Člověk by ani nemyslil, jak se to na saních pěkně jede," pravil

loďař.

"Ano," přisvědčil Jacques. "Půjde-li to stále takto, pak to bude

opravdu příjemná cesta."

"Nu, v to nesmíme přece věřiti. Pak by byly takovéto výpravy pouhé

procházky, jakými ve skutečnosti nejsou."

A skutečně již za půl hodiny se změnil povrch ledové pláně, který

byl dosud rovný a hladký jako sklo. Objevovaly se trhliny a tu a tam

se vyskytovaly dosti rozlehlé kaluže vody, které musili objížděti.

To, co se s počátku zdálo pouhou procházkou, bylo nyní již méně

příjemné. Častokráte musili cestující sestupovati se saní a pomáhati

přepravovati je přes různé překážky. A trvalo dosti dlouho, než se

zase před cestujícími objevila jednolitá pláň, nepřerušovaná trhlinami.

- 329 -

Jacques byl v saních spolu s Le Furem a ještě třemi námořníky.

"Myslím," pravil pojednou jeden z námořníků, "že teď by již byla na

místě opatrnost a že bychom se měli chopiti pušek."

"Pušek? A proč?" ptal se Le Fur.

"Jen se podívejte tamto..."

"Nevidím nic."

"Nevidíš ten žlutavý předmět mezi dvěma výčnělky ledu?"

"Opravdu ne..."

"Ale já vidím,"pravil Jacques. "A zdá se mi, že se ten předmět

pohybuje."

"Rád věřím, že se pohybuje... a měli bychom upozorniti přední

saně, na nichž nikdo netuší, že se řítí přímo na ledního medvěda."

Všichni se dali do křiku, ale skřípot saní na ledě byl tak silný, že

vpředu neslyšeli.

Jednoho z námořníků napadlo konečně, aby vystřelil.

Velitel a loďař se obrátili, ale to již saně byly nedaleko medvěda.

Byly vzdáleny od něho sotva dvacet metrů.

"Och," zvolal Jacques. "Není tam jen jeden medvěd, jsou tam hned

tři!"

Skutečně tři lední medvědi, žlutavě bílí, se blížili s hrozivým

mumláním k předním saním.

Jacques nečekal na nějaký rozkaz a vystřelil. Jeden z medvědů

klesl na a led ostatní prchali pryč. Oboje saně byly nyní těsně u sebe.

"Kdo to vystřelil?" ptal se loďař.

"Já," přiznal se Jacques.

"Blahopřeji k dobré ráně, ale po druhé nebuďte tak příliš rychlý...

Teď ti zbylí dva jsou jistě zuřiví nad ztrátou svého druha, a medvěd je

mstivá šelma. Kdybychom byli vystřelili všichni zároveň, mohli jsme

se jedním rázem zbaviti všech těch bestií."

"Chtěl jsem vyčkati," omlouval se Jacques, "ale vy jste medvědů

neviděli a ti se již chystali vrhnouti se na vás. Jednal jsem v dobrém

úmyslu."

"Nemínil jsem také vás nijak kárat. Měl jsem jen na mysli, abychom

se pro příště shodli na společné akci. Jsme nyní v nebezpečné

krajině, kde nás každé chvíle může potkati nějaké nepříjemné

překvapení... Nezapomínejte, že lední medvěd nikdy neútočí proti

nepříteli čelem. Sleduje nepřítele a poněvadž barvou své srsti snadno

splývá s ledovci,většinou se mu podaří překvapiti ho nepřipraveného.

Jsem jist, že teď

půjdou po našich stopách dva nepřátelé, kterých se budeme nuceni

- 330 -

co nejdříve zbaviti."

Saně se opět rozjely.

Psi cítili medvědy v okolí a dali se bez pobízení do rychlého běhu.

Ledová pláň byla bez trhlin, ale její povrch se brzy stal úplně

nesjízdným. Musili sestoupiti a strkati a přenášeti saně. Ledovce byly

zde již vyšší a tyčily se z pláně v podobě homolí cukru. Posléze však

přece jen objevili průchod mezi nimi.

Asi za dvě hodiny, když ledovce byly zase ještě četnější a ztěžovaly

pochod, dal loďař povel k zastávce.

"Pro dnešek je to dost námahy," pravil. "Zde se uložíme k

odpočinku."

Vytáhli ze saní potřeby k rozbití tábora. Byly to dva složitelné stany

a kožišinové spací pytle.

Stany byly postaveny v okamžiku. K ledu byly upevněny pevnými

skobami, aby je nemohl odnésti vítr. Pokud šlo o psy, ti již se zavrtali

do sněhu. Dostali svou večerní dávku a usnuli. Jacques si však dobře

všiml, že psi spí jen jedním okem. Při nejmenším hluku pozvedali

hlavy.

"Pro tuto prvou noc," pravil loďař, "budeme bdíti všichni společně,

neboť jde o to, dávati dobrý pozor na vše. Nesmíme zapomínati na

medvědy. Jistě nás stopují. Buďme připraveni uvítati je jak se patří.

Před námi je volná pláň, dosti široká, abychom nemohli býti

překvapeni. Těch dvou medvědů se musíme zbaviti, než se vydáme

na další pochod."

"Můžeme se vypraviti a vyhledati je. Postřílíme je a budeme mít

pokoj," navrhoval Le Fur.

"Bylo by třeba, abychom je našli, příteli," odpověděl loďař, a nic

není nesnadnějšího, než najíti mezi ledovci ledního medvěda.

Obyčejně je tak dobře skryt, že je už pozdě, když ho člověk spatří.

Pokud zůstane medvěd bez hnutí, je neviditelný. Teprve, když se

vyřítí, člověk ho spatří, ale to už bývá, jak jsem řekl, obyčejně pozdě."

"Podle vás tedy musíme čekat, až se těm pánům uráčí přijít k nám."

"Ano."

"Doufejme tedy, že přijdou co nejdříve. Podívejte se jen na naše

psy! Hleďte, jak se jim na krku ježí chlupy."

"Jistě něco cítí... Medvědi nebudou asi daleko..."

Všichni se chopili zbraní.

"Nu, hochu, jistě jsi nemyslil, že se budeš prát s medvědy," škádlil

Le Fur Jacquese.

"Věděl jsem alespoň, že v ledových krajinách žijí lední medvědi a

- 331 -

nepochyboval jsem, že se s nějakým setkáme," pohotově odrážel

hoch útok... "Ale máme pušky a s těmi se medvědů nemusíme bát...

S těmi našimi si již poradíme a tisíce těch bestií v kraji jistě není."

"Tisíce jistě nikoli, ale ti tři také nejsou jedinými zástupci svého

druhu. Poslouchej, viděl jsi již někdy dřív ledního medvěda?"

"Ó jé, a jakého!" se smíchem odpověděl Jacques.

"A kdepak?"

"Kde jinde, než v Paříži!"

Le Fur se zadíval na Jacquesa s úsměškem:

"Chceš mi namluvit, že v Paříži běhají po ulicích lední medvědi? To

sis nepřišel na pravého."

"Neřekl jsem přece, že běhají po ulicích. Ale dva jsou v zoologické

zahradě. Jsou odděleni od obecenstva jen hlubokým příkopem, takže

návštěvníci je mohou pohodlně pozorovati... Mají tak dobrácký

vzhled, že bych byl neřekl, že jsou tak divocí. .. Člověk by měl skoro

chuť je pohladit."

"Ticho!" rozkázal velitel. "Psi jsou stále nepokojnější. Jistě jsou

medvědi nablízku. Buďte připraveni. A dobře miřte! Buď na oko,

nebo na lopatku. Je-li medvěd jen poraněn, v zuřivosti nedbá ničeho."

"Tohle bude zábavné," řekl jeden z námořníků, "budeme-li každé

chvíle nuceni se zabývati medvědy..."

"Příteli, nejsi-li spokojen, nikdo ti nebrání, aby ses vrátil k lodi," káral ho velitel.

Muž umlkl. Věděl ostatně dobře, že nemohlo býti ani řeči o tom, aby

se vrátil pěšky k lodi. Pochopil dobře smysl kapitánova pokárání.

Psi nyní již se zmítali ve svých postrojích a jistě by se byli rozprchli,

kdyby nebyli jimi drženi. Medvědi nebyli již daleko.

"Jistě jsou tam za oním ledovcem před námi," mínil loďař.

"Ať se tedy již ukáží, abychom měli pokoj," horlil Le Fur.

Sotva domluvil, když již od ledovce se ozvalo zlobné mumlání a

objevila se žlutavá hlava se špičatým čenichem.

"Nestřílejte... nestřílejte... čekejte!" nařizoval kapitán. "Teď ještě bychom nebyli jisti ranou."

Uplynula minuta. Medvěd otáčel hlavu na všechny strany a

nepřestával mumlat.

Váhal napadnouti cestovatele a ti již myslili, že se dá na ústup, když

zvíře pojednou vyrazilo mocné zabručení a vrhlo se vpřed.

První kule ho srazila, ale medvěd se hned zase pozvedl a útočil

dále. Nedoběhl daleko, neboť pravé krupobití kulí ho složilo na led,

aby se již nepohnul.

- 332 -

"To je tedy už druhý!" radostně zvolal Le Fur. "Jen tak dál a brzy již nebude v těchto krajích ledních medvědů!"

Psi také radostně štěkali. Pochopili, že teď se již nemusí báti.

"Přátelé," pravil loďař. "Kdo z vás chce rozřezati medvěda a

vyříznouti z něho několik řízků, které uložíme na saních. Lední

medvěd nemá špatné maso. Vařené nebo pečené je zcela chutné a

psi si rádi pochutnají i na syrovém."

Jeden z námořníků vytáhl dlouhý lovecký nůž a bral se k

medvědovi. Začal ho stahovati, v čemž prokázal velikou zručnost a

pak řezal ještě teplé kusy masa. Nařezal několik pěkných kusů a když

se domníval, že zásoba je dostatečná, kývl na své druhy, aby mu

pomohli dopraviti maso na saně.

"To bude zásoba na několik dní," řekl loďař.

"Já bych byl ochoten kousek upéci hned," nabízel se Le Fur. "Jsem

zvědav, jak takové maso chutná."

"Teď je čas k spánku," rozhodl loďař.

"A co ten druhý medvěd?" nemínil ustoupiti Le Fur.

"Toho je bůhvíkde konec," pravil loďař. "Jen se podívej na psy!"

Psi byli opravdu klidní a také medvěd se skutečně neobjevil do

chvíle, když v šest hodin ráno se vypravovali na další pochod.

Psům bylo předhozeno medvědí maso, které také v malé chvíli

zmizelo ve věčně nedosycených zvířecích žaludcích.

"Měli bychom si také upéci nějaký řízek k snídani," navrhoval Le

Fur, když viděl, jak psům maso chutná.

"Budiž," souhlasil kapitán. "Alespoň ušetříme zásob."

Le Fur nepotřeboval slyšeti více. V mžiku byl u saní a stahoval s

nich malá kamna na líh. Zapálil líh a na kovovou desku rozložil

několik řízků.

Brzy se vzduchem nesla příjemná vůně.

"Ale, ale, to to hezky voní," pochvaloval si Le Fur. "Člověk by ani

neřekl, že taková bestie má tak výtečné maso."

Když usoudil, že řízky jsou dobře propečeny, položil před každého

účastníka výpravy jeden řízek na kousek ledu, který zastupoval talíř.

"Tak valné to zrovna není," pravil loďař, když spolkl prvé sousto,"ale jíst se to dá."

"Ta podivná příchuť pochází z toho, že medvěd se živí rybami,"

vysvětloval kapitán.

"Opravdu to není tak dobré, jako to vonělo," přiznával se Le Fur,"ale alespoň máme jistotu, že zde nezahyneme hladem, kdyby nám došly

zásoby. Jíst se to jistě dá."

- 333 -

Zapili jídlo douškem rumu a dali se na další cestu.

Členové výpravy většinou nevěděli, jak daleká bude jejich cesta po

ledové pláni, ale byli pro ni plni nadšení. Byla sice zima, ale byli teple

oblečeni a necítili chladu.

Až dosud bylo viděti jasně, ale nyní počala mlha pláň zahalovati...

hustá mlha, která hrozila, že brzy vše ponoří do pochmurného přítmí.

"Hm, toho jsem se bál," pravil velitel. "Brzy nebudeme viděti ani na

krok a budeme se vydávati v nebezpečí, že padneme do nějaké

trhliny."

"Však psi nás upozorní," odmítal jeho obavy loďař.

"Snad, ale snad také příliš pozdě."

Ten, kdo nikdy nespatřil mlhu ledových točnových plání, nedovede

si o ní učiniti správnou představu. Je jasný den a pojednou se snese

s oblak šedivý příkrov, který zvolna zahaluje vše hustěji a hustěji.

Člověk si připadá jako v rubáši, který je kolem jeho těla stále pevněji

a pevněji utahován.

Nastane noc, pochmurná noc, ve které ani nejmenší zvuk se

neozývá. A někdy je mlha provázena sněžením, trvajícím i několik

dní.

"Myslili jsme, že nebudeme potřebovati světla, když je zde půl roku

den, a teď najednou nastala noc," pravil Le Fur.

"To přece není noc," odporoval mu loďař. "Jakmile se mlha

rozplyne, budeme míti jasno jako dříve."

Vztyčili stany, což nebylo nijak lehkou prací v takové tmě. Štěstí, že

nebylo vůbec větru.

Cestovatelé se zadívali na své psy, které bylo jedva viděti.

Le Fur pravil tiše:

"Zdá se mi, že dostaneme nějakou návštěvu... Podívejte se, jak psi

pozvedají hlavy."

"Opravdu."

Le Fur se chopil pušky a ostatní se řídili jeho příkladem.

"Jistě něco slyší nebo cítí," pravil loďař.

"Jistě," přisvědčoval mu kapitán.

Jacques vytáhl z kapsy svou nezbytnou elektrickou svítilničku a

svítil jí na všechny strany.

"Och, podívejte se jen, podívejte...!" volal.

Zraky všech zamířily ve směru, kterým ukazoval, a všichni spatřili v

mlze obrovitou postavu člověka.

"Kdo je?" volal velitel.

- 334 -

"Přítel," odpověděl temný hlas.

"Pojď blíž."

Muž se blížil. Jak se blížil, jeho postava se zmenšovala, až konečně

nabyla výšky normálního člověka. Je všeobecně známo, jak mlha

dovede zveličiti obrysy předmětů. V mlze je medvěd skoro tak veliký,

jako dorostlý slon.

A co to bylo za člověka, který se tak náhle objevil před nimi na

sněhové pláni?

"Jste zde sám?" ptal se loďař.

"Ano... nebo alespoň tak soudím, neboť nevím, co se stalo s mými

druhy."

"A jste již dlouho zde?"

"Asi tři měsíce..."

"Jste členem nějaké výpravy?"

"Ano. Snad jste slyšeli o výpravě Lansenově."

"Zajisté."

"Nuže, byl jsem členem této výpravy. Vše šlo s počátku dobře.

Naše loď musila zůstati u kraje ledové pláně a my jsme se pustili dále

na saních. Náš velitel, kapitán Lansen chtěl doraziti až k severnímu

pólu a zároveň měl i zjistiti, zda je pravdivé tvrzení Američana

Pearyho, že se dostal až za čtyřiaosmdesátý stupeň severní šířky.

Brali jsme se rychle vpřed, když pojednou nás přepadla prudká

sněhová bouře. Nejdříve jsme myslili, že to nebude nic vážného, ale

sníh nepřestával padat a brzy již naši psi byli pod ním pohřbeni.

Vyprostili jsme je, ale sníh padal stále. Udržovali jsme v něm hluboký

příkop, který byl naší ochranou. Ale pojednou za strašného rachotu

se přehnal přes ledovou pláň orkán, který odnášel psy, saně i lidi...

Vítr si s námi hrál jako se suchým listím a když konečně ustal, byli

jsme rozptýleni. Podařilo se mi sejíti se ještě s dvěma druhy a

společně s nimi jsem se vydal hledati některé saně... Také se nám

podařilo skutečně jedny najíti a pak,o kus dále jsme našli osm psů.

Psi nebyli poraněni, ale byli tak vyděšeni, že jsme s nimi měli těžkou

práci. Konečně se nám podařilo schytati je a zapřáhnouti do saní.

Saně jsme opravili, pokud to šlo a pustili jsme se po pláni, abychom

vyhledali své druhy. Ale nenašli jsme jich."

"A co se stalo s vašimi dvěma společníky?"

"Asi před měsícem byli odneseni jinou vichřicí. A od té doby

bloudím po ledě sám."

"Čím jste se živil po celou tu dobu?"

"Chytal jsem tučňáky."

- 335 -

"A nebyl jste napaden medvědy?"

"Byl... Dvakrát, ale mohl jsem se brániti, neboť tehdy jsem měl ještě

pušku a trochu nábojů. Ale od dvou dnů již nemám pušky. Spadl jsem

do ledové trhliny a puška v ní někde zůstala."

"Neporanil jste se pádem?"

"Trochu, ale není to nic vážného."

"Ale jak jste se dověděl o naší přítomnosti?"

"Ptáci mě na ni upozornili."

"Ptáci?"

"Ano... Vnikne-li člověk na ledovou pláň, ptáci před ním zděšeně

prchají. Nebojí se medvědů neb tuleňů, ale před člověkem mají

strach. Když jsem spatřil, jak se rozptylují všemi směry, domníval

jsem se, že zde bude některý z mých druhů, který se snad zachránil.

A nalezl jsem vás."

Muž umlkl a klesl do sněhu. Teprve teď si cestovatelé všimli, že

jeho šat je rozedrán na cáry a že jeho boty nemají podrážek.

"Jste Francouz?" ptal se ještě kapitán de Marzel e.

"Nikoli, Belgičan... Patřím k meteorologické observatoři v

Antverpách. Byli jsme s Lansenem přátelé a proto mě vyzval, abych

jel s ním. Kdybych byl věděl, čemu jdu vstříc, jistě bych nebyl podnikl

takový výlet. A vy, pánové, jdete také k severnímu pólu?"

"Tak daleko nemyslíme," odpověděl loďař. "Ale i naším úmyslem

bylo sledovati stopy Pearyho..."

"Chcete se tedy bráti touže cestou, kterou chtěl jíti nešťastný

Lansen, který teď je bůhvíkde?"

"Snad se nám podaří, že nalezneme i jeho..."

"Přál bych si to, ale ztratil jsem již veškeru naději. Myslím, že

vichřice srazila mé druhy do nějaké trhliny, v níž utonuli. Neboť trhliny

zde znamenají největší nebezpečí. V celistvé pláni jsou tu a tam

místa, pokrytá jen slabým ledem. Kdo se dostane na takové místo,

bývá ztracen."

To, co jim zachráněný vyprávěl, nebylo právě příliš slibné.

"Jen kdyby zmizela ta mlha!" povzdychl si loďař.

"To je odvislé od větru," odpověděl mu Belgičan. "Zvedne-li se

vítr,rozežene mlhy.

Jen aby však nebyl příliš prudký, neboť by mohl odnésti i nás. Radil

bych, abyste nasedli do saní. Tak se ubráníte nebezpečí, že budete

urváni jedni od druhých, kdyby se dostavil vichr. Vichry točnových

oblastí jsou hrozné. Nedovedete si představiti jejich sílu."

Muž se odmlčel a pak pravil tiše:

- 336 -

"Odpusťte, ale nemohu již, zmírám hlady."

Dali mu řízek konservovaného masa a malou sklenku rumu.

"To mě trochu posílilo," pravil, "ale zdá se mi, že se již do smrti

nedokáži zahřát.Tak jsem promrzlý."

Le Fur zanítil lihová kamínka a brzy se rozšířilo příjemné teplo pod

stanem, se všech stran uzavřeným.

Jacques s napětím poslouchal vyprávění Belgičanovo, ale při tom

nepřestal pozorovati psy, kteří začali jeviti neklid. Upozornil na to Le

Fura.

"Myslím, že někde v okolí bude zase medvěd."

Le Fur se podíval na psy.

"Ti jistě něco cítí."

Uplynulo několik minut. Jacques vyšel před stan a na všechny

strany svítil elektrickou svítilničkou. Pojednou se ozvalo temné

zařvání.

"Myslil jsem si to," pravil Jacques k sobě. "Medvěd nás sledoval a

asi myslil, že teď je vhodná příležitost, aby se na nás vrhl."

Všichni cestovatelé vyšli ze stanu s puškami v rukou. Snažili se

proniknouti zraky mlhu, ale neviděli nic.

"Medvěd se neodváží útoku, pokud bude viděti zář svítilny," pravil

Le Fur.

"Myslíte?"

"Jsem tím jist."

"Pak je tedy dobře. Budu svítit pořád..."

"Ale jak dlouho," namítl starý námořník.

"Hodně dlouho, neboť baterie je nová a mám v zásobě ještě dvě

jiné."

"Tedy je to snad možné, ale k čemu bychom měli na saních dvě

silné elektrické svítilny... Počkej, já jednu přinesu."

Brzy se Le Fur vrátil se svítilnou, jakých se užívá na lodích k

signalisování. Otočil vypinačem a mocné světlo se zarylo do mlhy.

Tentokráte medvěd byl opravdu vyděšen a utíkal pryč, jak bylo lze

slyšeti podle vzdalujícího se mumlání.

"Je pryč a není to škoda," pochvalovar si Le Fur. "Ale až zase

nastanou jasné dni, musíme se ho zbaviti. Táhle šelma se stává

nebezpečnou."

"Až se ho zbavíme, vyskytne se hned zas jiný," míni Jacques.

"Co na tom! Zastřelíme i toho druhého."

"Ale musíme přece býti připraveni na to, že můžeme býti

medvědem překvapeni ve chvíli, kdy nebudeme připraveni. Zvláště

- 337 -

teď je to možné... Prokletá mlha! Na moři je hrozná, ale zde je ještě

horší. Na moři je jen nebezpečí ve skrytých úskalích, ale ta jsou

zakreslena do map, takže se lze jim vyhnouti. Zde však skrývá mlha

tisíce nebezpečí."

Cestovatelé však neměli jiného východiska než čekati, až se mlha

rozptýlí, což mohl způsobiti jen vítr. Ale nepřáli si zase tak silného

větru, jaký zažil účastník výpravy Lansenovy.

Na štěstí však se mlha rozplynula bez bouřlivého větru. Nastala

chvíle, kdy opět bylo viděti oblohu a bylo lze pokračovati v cestě.

Muž, kterého zachránili se jmenoval Maker a byl, jak již víme,

meteorologem. Mohl proto býti výpravě velice užitečný a také i z toho

důvodu, že prošel již jednou krajem, kterým se musili bráti.

Jeho rady byly velmi cenné... Dva dny vedl výpravu, ale třetího

prohlásil, že již nezná krajinu. Buď se do této části nedostal, nebo

ledovce změnily bouří svou tvářnost.

Medvěd, který výpravu sledoval, se již neobjevoval.

"Skoro bych řekl," pravil Le Fur, když si Jacques vzpomněl na

medvěda, že jsme ho pořádně zastrašili. A teď jsme již tak daleko, že

se pořádně proběhne, bude-li nás chtít dohonit."

Bodrý námořník dosud nevěděl, že medvěd je neohrabaný jen na

pohled a že ve skutečnosti je velice rychlý, dá-li se do běhu. Přelézá

ledovce s podivuhodnou hbitostí. Kromě toho má pak výborný čich,

kterým vypátrá nepřítele nebo kořist na vzdálenost několika kilometrů,

vane-li vítr k němu.

Medvěd, který výpravu sledoval, také skutečně nebyl od ní daleko.

Skrýval se za ledovci tak obratně, že nebyl nikým zpozorován. Proto

také Le Fur zvolal, když ho pojednou spatřil:

"Podívejte se, tamhle je zas jeden medvěd. Skoro se zdá, jako by

zde medvědi padali s nebe."

"Tenhle se zdá být mírný," mínil Jacques.

"Vypadá to tak, ale nevěřil bych mu," pravil Le Fur. "Poznal jsem

již, že medvědi jsou zrádná zvířata. Nejlépe je nedovoliti žádnému,

aby se příliš přiblížil."

"Tenhle je daleko dost. Jistě by k němu nedonesla ani puška."

"Co kdybychom se pustili my proti němu," navrhoval Le Fur a již se

také chápal karabiny.

Jacques nelenil a řídil se jeho příkladem.

"Kam jdete?" ptal se Jacquesa loďař, který si všiml jejich počínání.

"Chceme zabíti tam toho medvěda, který si nás tak zvědavě

prohlíží."

- 338 -

"Učinili byste lépe, kdybyste zůstali zde."

"Proč?" ptal se Le Fur.

"Chybíte-li se, nechybí on vás. Proto!"

"Jsme dobří střelci a máme sedm nábojů v zásobníku pušky."

"Buďte tedy alespoň opatrní..."

"Buďte jist, že máme natolik rádi svou kůži, že ji nepůjčíme

nějakému medvědovi k hraní."

Po těchto Le Furových slovech oba lovci odešli. Medvěd byl

vzdálen přes sto metrů.

Stál nehybně a jen pokyvoval hlavou.

"Člověk by skoro řekl, že tam přimrzl," pravil Le Fur.

"Však on sebou hne, až se dostaneme k němu blíž," se smíchem

odvětil Jacques.

"Jděte více vlevo a já zase půjdu vpravo. Tak nám neunikne. Bude-

li někdo z nás v nebezpečí, druhý mu přispěje hned na pomoc."

Medvěd se dosud nehýbal.

Jacques se k němu opatrně blížil. Tu zpozoroval v ledu úzkou

trhlinu. Hoch se přes ni přenesl jediným skokem. Teď nebyl již od

medvěda dále, jak třicet metrů. Skaut se zastavil a vyčkával, až

medvěd se otočí tak, aby rána byla jistá. Nechtěl se vydati v

nebezpečí, že medvěda mine.

Minuty míjely, neboť medvěd se ani nepohnuI, natož aby se otočil

tak jak Jacques by si byl přál.

Hoch se obrátil a podívat se na místo, kde zanechal Le Fura. Viděl

ho, ale zdálo se mu, že je nějak daleko...Volal...

Le Fur mával rukama a křičel, ale Jacques neporozuměl jeho

slovům.

Proč jen Le Fur nešel k němu?

Hoch se nyní rozhodl ukončiti záležitost s medvědem. Nevyčkával

již a vystřelil.

Zvíře jen ranil. Medvěd se rozběhl zuřivě k němu.

Jacques vystřelil po druhé, po třetí... Teď teprve medvěd klesl na

led.

"Konečně!" zvolal Jacques vesele a otočil se, aby viděl, co Le Fur

říká jeho úspěchu. Ale Le Fur byl teď již zcela maličký a zdálo se, že

se od Jacquesa rychle vzdaluje. Jacques to nemohl pochopiti. Což

snad se jeho přítel vracel bez něho? Proč by tak činil? Ne, nevěřil, že

by ho Le Fur opustil. Však se přesvědčí. A Jacques se dal do běhu

směrem k Le Furovi.

Nedoběhl však daleko.

- 339 -

Po několika krocích se dostal k volnému moři.

Ledová kra, na kterou se Jacques vypravil za medvědem, se

odtrhla od ledové pláně a teď byla unášena proudem do neznáma.

Teď teprve Jacques pochopil, proč Le Fur se tak nápadně

zmenšoval a pochopil i zoufalost svého postavení.

Le Fur zatím doběhl do tábora.

"Pojďte! Pojďte," volal, sotva popádaje dechu. "Jacques je unášen

na širé moře!" Dostal se na pohyblivý ledovec!"

Všichni se podívali směrem, kterým jim Le Fur ukazoval... Hoch se

jim jevil již jen jako nepatrná tečka, která každou chvíli musila

splynouti s obzorem.

"Je ztracen!" hučel Le Fur.

"Bohužel!" přisvědčil mu loďař. "Proč se jen odvažoval na volný

ledovec? Přece snad viděl, že je oddělen od ledové masy... Je to

hrozné! Ubohý hoch. ..! Neměl jsem ho brát s sebou, měl jsem ho

nechat v Brestu."

"Snad není ještě vše ztraceno," pravil kapitán de Marzel e. "Teď je

sice hnán proudem na širé moře, ale znám měnivost mořských

proudů v těchto končinách. Za chvíli třeba bude zase hnán směrem k

ledové mase."

"Možné to je, ale větší pravděpodobnost je, že se nedostane k nám,

nýbrž daleko od tohoto místa a že nás pak nenajde."

Le Fur přinesl dalekohled a díval se na obzor.

"Už ho vůbec nevidím," hlásil.

Všichni byli zděšeni.

"Je to má chyba," nepřestával opakovat Le Fur. "Neměl jsem se od

něho vzdalovat ani na krok. Nikdy si to neodpustím. Tahle výčitka mě

bude soužiti až do konce mých dnů. Tak hodný hoch, kterého jsem

měl tak rád."

"Neztrácejme naděje," těšil ho loďař. "Vždyť je možné, že proud ho

zanese zase zpět, jak řekl pan kapitán."

V zabarvení jeho hlasu však nebylo mnoho naděje. A Le Furovi to

neušlo.

"Ale vy jste řekl, že může býti zanesen daleko odtud," pravil

smutně," a to je pravda. Ledové pole je nesmírně rozsáhlé."

"Budeme stříleti v pravidelnýh přestávkách z pušek. Uslyší nás a

najde nás podle směru výstřelů."

Le Fur nevěřil... Zase se chopil dalekohledu a díval se ve

směru,kterým zmizel Jacques.

"A pak," pravil náhle, spouštěje dalekohled od očí, "Jacques byl na

- 340 -

kře s medvědem a kdoví, zda zvíře jen neporanil a to se na něho

nevrhlo."

Teď byli v rozpacích všichni. Nenalézali slov, kterými by starého

námořníka potěšili, sami věříce v nejhorší.

Co měli dělati? Báli se vzdáliti se s místa, neboť, zbývala-li nějaká

naděje, pak to byla ta, že proud zanese Jacquesa zase zpět k okraji

ledového pole.

"Myslím, že není naděje," střízlivě řekl Maker. "Ty ledovce, které se odtrhnou od ledového pole, jsou zanášeny daleko na jih, pomalu tají

a konečně se rozpadávají na menší kusy, které potkáváme až k

šedesátému stupni severní šířky."

"Ubohý hoch tedy zhyne hladem a zimou na ledové kře," smutně

řekl loďař. "To je hrozné...! Kdybychom měli s sebou alespoň člun,

abychom se mohli vypravit za ním."

"Ani člun by nepomohl. Byl by za chvíli rozdrcen ledovci."

Přece vše stanovili, že zůstanou na místě dva dny, než se dají na

další cestu. Na okraji ledového pole se střídaly stráže, které měly za

úkol pátrati stále po obzoru.

Nespatřily samozřejmě nic.

A přece ráno druhého dne došlo k radostnému vzrušení.

Jeden z námořníků totiž pojednou zvolal:

"Tam je! Přichází! Podívejte se!"

Všechny zraky se obrátily ve směru, kterým ukazoval námořník.

Skutečné se blížila temná hmota, která nemohla býti pokládána za

zvíře...

"Ano, je to on, jistě je to on," radostně zvolal Le Fur a běžel

Jacquesovi vstříc.

Ale domnělý Jacques se dal před ním na útěk. Byl to však pomalý

útěk, že stařec se mohl přesvědčiti, kdo to před ním prchá, než se

temná hmota ponořila do moře. Byl to statný tučňák.

Jaké to bylo zklamání pro Le Fura a pro všechny.

"Ubohý hoch, je opravdu ztracen," pravil loďař.

"Snad bych se přece mohl pokusiti zachrániti ho," nabízel se Le

Fur.

"Ale jak?"

"Zcela prostě. Odtrhnu kus ledu, vyskočím na něj a dám se unášet

proudem. Tak se jistě dostanu na místo, kam byl zahnán Jacques."

"To je šílenství," pravil kapitán. "K tomu nikdy nesvolím."

"Ale vždyť je to jediný prostředek!"

"Není to vůbec žádný prostředek k záchraně hochově, neboť zde se

- 341 -

mořské proudy mění každou hodinu. Byla by to jen zbytečná oběť."

Co se zatím dělo s Jacquesem?

Ledová kra se hnala dosti rychle vpřed, a to směrem, který

znamenal jistou zkázu – na širé moře. Hnala se k jihovýchodu... A

kromě toho Jacques brzy k velkému svému úděsu zpozoroval, že kra

se menší, ztrácejíc na ploše při ustavičných srážkách s jinými

ledovci.

Posléze se kra blížila k výběžku ledového pole a Jacques se již

těšil, že bude moci s ní skočit na pevný led. Ale těšil se předčasně.

Kra se dostala do opačného proudu a byla zase unášena pryč.

Hochovi bylo zima, neboť odběhl z ležení bez kožichu. Moudře

usoudil, že tentokráte je ztracen, ale zase přece nepřestával doufati.

Vyvázl již z tolika nebezpečí, že ani toto se mu nezdálo

nepřekonatelným.

Jeho zrak padl na mrtvého medvěda.

Zde přece byl prostředek proti zimě a byla zde také zásoba

potravin.

Vyňal z opasku nůž a jal se stahovati medvěda. Byla to namáhavá

práce, která ho však zahřála. A konečně se mu podařilo stáhnouti

kůži, aniž ji příliš poškodil. Hned si ji přehodil přes ramena chlupy

dovnitř.

Teď také pocítil hlad. Ukrojil nožem kousek medvědího masa a jal

se je žvýkati syrové. Nebylo to příliš chutné jídlo, ale přece jen sytilo.

Dojedl řízek a znova cítil zimu. Nestačilo jen přehoditi medvědí kůži

přes sebe. Musil se proti zimě pojistiti lépe.

Oblékl se do kůže úplně tak, že ruce provlékl otvory po zadních a

nohy prostrčil otvory po předních nohách zvířete. Tak si opatřl dobrý

kožich, který již mohl dobře chrániti proti zimě.

Byl zabezpečen před zmrznutím a nebylo nebezpečí smrti hladem.

Alespoň prozatím, než se ledovec rozplyne.

Zdvihla se lehká mlha, která však přece jen zastírala výhled.

Jacques nevěděl, kterým směrem kra pluje a jen podle opětovaných

nárazů mohl souditi, že stále pluje ve společnosti ker jiných.

Pojeďnou však nastal náraz mnohem prudší, že celá kra se až

zachvěla. Jacques již viděl, jak se pod ním rozvírá mořská propast,

jak ho pohlcuje.

Ale nestalo se nic takového. Naopak... Jacques byl jist, že kra se

nepohybuje. Nemohl se však přesvědčiti, co je toho příčinou. Musil

čekati, až se mlha zvedne.

- 342 -

Byly to trpké dvě hodiny čekání.

Když konečně se mlha rozplynula, Jacques viděl, že jeho kra

přistála u ledového pole.

Jedním skokem se přenesl na pevný led.

Jacques si neuvědomil, že to může býti zcela jiné ledové pole, než

od kterého byla kra odervána. Vystřelil proto dvakráte za sebou, aby

upozornil své druhy.

Tu si však vzpomněl, že byl dosti dlouhou dobu hnán proudy a že

bude asi daleko od svých přátel. Na jeho výstřel se neozývala

odpověď, což jen potvrzovalo jeho domněnku. Bylo tedy nutno šetřiti

náboji.

Ale tu spatřil dvě lidské postavy, které se kněmu blížily.

Bylo to možné? Což se snad skutečně dostal zase zpět k táboru

přátel? Nebo to byl jen klam vzrušených smyslů?

Ne... Tyto postavy byly skutečné, byly to postavy lidské. Když se

však přiblížily, hoch nepoznával žádného z obou mužů. Byli to cizí

lidé.

"Kdo jste?" ptal se příchozích. "Pokládal jsem vás za své přátele z

výpravy kapitána de Marzel e a zatím..."

" . . . jsme z výpravy kapitána Lansena, která byla rozmetána po

této poušti strašnou sněhovou bouří. Je vaše výprava daleko?"

"Nevím kde je, ale znám příhody výpravy vaší."

"Jak je to možné?"

"Poněvadž se k nám dostal jeden z vašich druhů, jménem Maker."

"Ten je tedy zachráněn, díky Bohu! Ale my a vy, neboť i vy jste jistě

zbloudil stejně jako my..."

"Ano, byl jsem zanesen od své výpravy na plovoucí kře. Nevím

vůbec, kde jsem."

"Jisté je, že jsme na témže poli, na kterém je vaše výprava, neboť

Maker byl s námi a ani on, ani my jsme nepřepluli na kře nějakou

trhlinu v ledě. Dostal-li se k vám, dostaneme se i my. Jen co najdeme

stopy jejich saní. Vy máte pušku a můžeme se tedy nadíti, že

seženeme nějaký úlovek, který nás uchrání od smrti hladem. Máte

také náboje?"

"Ano, zbývá mi ještě devět patron."

"To stačí. Nějakého medvěda dostaneme. Vy jste ostatně již

jednoho dostal, jak vidíme z vašeho přírodního kožichu."

"Ano. Ten medvěd byl příčinou, že jsem byl odtržen od svých přátel

na kře, kterou vidíte tamto."

- 343 -

"A je na ní dosud i maso z vašeho medvěda?"

"Ano."

"A není dosud zkažené?"

"Nikoli. "

"Pak si tedy pro ně dojdeme, neboť umíráme hladem."

A oba muži se pustili ke kře, Jacques za nimi.

Když se dostali k medvědu, oba mužové si hned uřízli důkladné

kusy jeho masa a jali se je hltavě pojídati.

"Je to výborné, že se nám dostalo jídla. Již jsme nemohli slabostí

ani jíti. Vždyť jsme nejedli již čtyři dni. Teď již pevně doufáme, že se

zachráníme. Zde jsou naše zásoby, které vezmeme s sebou. Až nám

dojdou, zastřelíme si jiného medvěda nebo po případě vezmeme za

vděk i tuleněm..."

Jacques si ukrojil kus masa a jal se je žvýkati.

Když pojedli, dali se na cestu. Jeden z mužů měl v kapse

malýkompas. Vyňal jej a pravil:

"Myslím, že spatříme stopy saní, budeme-li se ubírati stále k

severozápadu. Jistě to bude dlouhý pochod, ale jen odvahu."

Bylo třeba opravdu notné dávky odvahy pustiti se do neznáma na

ledové pole, ale byla to jediná možnost spásy.

Noví Jacquesovi druhové se jmenovali Kock a van Eden.

"Myslím," pravíl Kock, "že vaši přátelé sledovali stejnou cestu jako

naše výprava. Jakmile narazíme na stopy saní..."

"Zapomínáš, že padal sníh, který zakryl stopy," upozorňoval ho

Eden.

"Vím, ale jsou vždy chráněná místa, na která sníh nenapadne. A

pak cestovatelé se musí zastaviti, když začne padati sníh a mohou se

dáti na cestu teprve tehdy, když přestane sněžit. Nalezneme proto

stopy jejich tábora. Od tábora povedou již jasné stopy."

Jacques nevěřil důvěryplným slovům, ale vynasnažoval se neztráceti

úplně naději.

Jeho obavy vyslovil však van Eden:

"Obávám se, že nenalezneme ty, které hledáme... Spíše zbloudíme

mezi ledovci. Proto bych navrhoval pokusiti se raději o návrat k lodi,

která je na okraji tohoto pole. Dvě lodi tam čekají a jednu přece

najdeme..." .

"To je pravda, ale nevíme, ve kterém směru lodi jsou. Jsme

různého mínění a proto nechť rozhodne hlas pana Dorvala. Máme se

dáti směrem k lodím nebo za saněmi ?"

- 344 -

Jacques uvažoval. Obé mělo stejné vyhlídky na úspěch... totiž

malé. Ale loď je větší než saně, je ji lépe a z větší dálky vidět. Proto

rozhodl pro návrat k lodím.

Kock opět pozoroval svůj kompas a pak rozhodl:

"Musíme tedy jíti tímto směrem."

"Jsi tím jist?"

"Skutečné volné moře může být jen v tom směru. To, co vidíme

před námi je jen široká trhlina, za níž ledové pole pokračuje. Mohli

bychom se o tom přesvědčiti, kdybychom šli po jejím okraji, ale

zdrželo by nás to příliš."

Byl to pádný důvod, a proto se dali naznačeným směrem.

Nebyla to cesta lehká, neboť musili přelézati ledové pahrbky a

musili přeskakovati trhliny. Po čtyřech hodinách pochodu byli tak

unaveni, že nemohli dále.

Nyní již nebyli tak plni důvěry ve zdar svého podniku, jako při

odchodu. Kdoví, zda jdou skutečně správným měrem.

A ke všemu se ještě začala obloha zatahovati těžkými mraky.

Blížila se sněhová bouře.

"To je ošklivé," pravil Kock. "Musíme si najíti nějaký úkryt."

"Úkryt? To je zde těžké," odpověděl Eden. "Tamhle jsou sice vyšší

ledovce, ale je nebezpečí, že budou vichrem překoceny. Byli bychom

rozdrceni, kdybychom se ukryli zá nimi. Půjde-li jen o sněhovou bouři,

pak by to šlo. Ale kdo nám ručí za to, že se neblíží nějaký orkán? Pak

by bylo nejlépe lehnouti si na led na břicho."

Šlo však jen o pouhou sněhovou bouři, kterou přečkali v úkrytu

ledovců. Bouře dlouho netrvala, a jakmile sníh mrazem trochu ztvrdl,

dali se na další cestu.

Pomalu a mlčky postupovali po bělostné sněhové pokrývce.

Toužebně očekávané moře a ještě toužebněji želané lodi se

neobjevovaly. Jen stále stejná bílá pláň, zdobená ledovými horami,

byla před nimi, kam až

oko

dohlédlo.

"Pohleďte, zde něco je!" zvolal pojednou Jacques a sehnul se.

Ze sněhu vykukoval kus dřeva, který se posléze objevil jako část

saní, zavátých sněhem.

"To jsou naše saně," pravil Kock, "které byly odneseny větrem.

Poznavam je."

"Co jsou nám platné, když jsou rozbité," povzdychl si Eden.

"V něčem nám přece prospějí," odpověděl Jacques. "Či snad jíte

raději syrové maso?"

- 345 -

"Jak to?"

"Mám s sebou zápalky a to je dříví. Maso máme a můžeme si je

upéci. Zároveň se ohřejeme a odpočineme si."

Spojenými silami se pustili do lámání saní na menší kousky a do

štípání nejsušších míst na třísky. Pak odhrabali s ledu sníh, položili

na něj podlážku saní a na té rozdělali oheň.

Za chvíli již oheň plápolal a na něm se peklo maso, které dosud

měli. I zde jim posloužili saně, neboť jim poskytly dřevo na rožně.

Když maso bylo upečeno, Jacques uhasil oheň, vytáhl z kapsy kus

provázku a jal se přivazovati maso na zbytky saní.

"Co to děláte?" ptal se ho Kock.

"Malé saně," odpověděl Jacques. "Proč máme maso nosit, když je

můžeme táhnout za sebou. Také nám tak vydrží déle."

Oba Belgičané uznali, že Jacques má pravdu, a tak nyní se malá

výprava pohybovala vpřed s improvisovanými saněmi, které tiše

klouzaly po novém sněhu.

Výprava kapitána de Marzel e zatím postupovala na saních k

severu. Nevěděli, kam až dorazí, kdy se jim v cestu postaví

nepřekonatelné překážky. A všichni byli smutni. Nemohli se zbaviti

vzpomínky na čiperného hocha, který jim byl tak gáhle vyrván.

Vyčítali si, že snad přece jen měli čekati déle, že měli po zmizelém

pátrati.

Mluvili o skautovi vždy, když se zastavili k odpočinku. Mluvili o něm

jako o mrtvém, neboť neměli naděje, že by ho ještě spatřili.

Jen Le Fur se naděje nevzdával a stále se vracel k sebeobviňování,

že on byl příčinou hochova neštěstí a že se neměl dáti zdržovati a jíti

za ním. A končil vždy stále stejným: "Snad se přece ještě vrátí..."

"Není naděje," pravil starci kapitán de Marzel e. "Kdyby se byl měl

dostati zpět, bylo by se tak stalo za dvanáct hodin, neboť v té době se

pravidelně mění směr mořských proudů."

"Kde je teď podle vašeho náhledu?"

Velitel jen mávl rukou a neodpověděl.

A tu dolehly k jejich sluchu dvě vzdálené střelné rány.

"To je on," pravil hned Le Fur, "je to on... volá nás... Nesmíme jíti pryč, musíme jíti ve směru ran..."

"Počkejme ještě chvíli," řekl loďař. '"Je-li to vskutku on, bude stříleti jistě ještě dále. Nesmíme zapomínati, že na ledovém poli jsou i jiní

- 346 -

cestovatelé, od nichž mohou pocházeti ty rány."

"Je to pravda," přiznával Le Fur, "vím to, ale tušení, nějaký vnitřní hlas mi říká, že je to on."

"Pak se jistě ještě ohlásí novou ranou."

Uplynula půlhodina, ale polární ticho nebylo rušeno ničím.

"Rány se ozvaly s této strany..." naléhal Le Fur.

"To není tak jisté," namítl mu loďař. "Nesmíme zapomínati na

ozvěnu, která zde strašně klame."

"Jsem jist, že to bylo odtamtud..."

A Le Fur natáhl ruku jihozápadním směrem. Dobrý stařík se klamal,

neboť Jacques v době výstřelů byl na jihovýchodě a teď se bral

směrem k západu.

"Poslyšte," nepřestával naléhati Le Fur, "nesmíme ho nechati umříti

hladem a zimou. Půjčte mi saně... a nechť dva lidé jdou se mnou.

Vypravím se za ním a vrátím se, nenaleznu-li ho. Alespoň si pak

nebudu musit vyčítat, že jsem neudělal vše, co bylo v mých silách."

"Budiž," svoloval loďař. "Vraťte se s jedněmi saněmi a my budeme

postupovati dále k severu."

"Proč raději zde nepočkati den nebo dva? Snad ho přivedeme."

Loďař se radil s velitelem.

"Jděte tedy a vraťte se sem," rozhodl de Marzel e.

Le Fur si vybral dva druhy a okamžitě odjeli. Le Fur byl pln nadšení

a již se viděl u Jacquesa, zatím co ho očekávaly strašné překážky.

Začal padati sníh a vítr jej vál v závěje, které musili stále objížděti a

vydávati se v nebezpečí, že zapadnou do nějaké trhliny v ledu.

Saně se posléze dostaly na příkrý svah. Jejich rychlost se

zvyšovala a nebylo lze ji zabrzditi. Na sto metrů před odvážlivci zela

temná propast, která je hrozila pohltiti.

Vypětím všech sil dosáhli, že strhli saně stranou. Saně se převrhly

a zastavily se.

Byli zachráněni, ale jejich vozidlo bylo roztříštěno.

"Teď musíme jít dále pěšky," pravil LeFur.

"Snad se mi podaří spravit saně," nabízel se jeden ze starcových

druhů, který byl lodním tesařem. "Jistě nebudou tak pevné jako dřív,

ale jen když budou k použití."

A skutečně po hodinové práci tesař Zambert spravil saně tak

dalece, že byly schopné jízdy. Sehnali psy, kterým se při překocení

nic nestalo, zapřáhli je a nyní opatrně jeli vpřed. Neštěstí je naučilo,

že kvap nebývá vždy dobrým rádcem.

Nyní se cesta zlepšila a saně lehce klouzaly po sněhu.

- 347 -

"Snad bychom měli zastavit a trochu se orientovat," navrhoval po

několika hodinách jízdy Le Fu!. "Vždyť jedeme vlastně nazdařbůh.

Musím najíti místo, se kterého byl hoch odnesen na moře."

"To nebude tak lehké," odpověděl Zambert.

"Uvidíme. Vzpomínám si jasně, že po naší levici byl ledovec

podivného tvaru, když jsme se pustili za medvědem... Spatřím-li jej,

hned jej poznám."

"I když jej najdeš, nebude nám to k ničemu. Kdyby byla kra s

hochem zahnána zpět k místu, od kterého byla odtržena, byli bycho

hocha spatřili. Vždyť jsme přece čekali skoro dva dny. Vždyť sám víš,

jak mořské proudy jsou rozmarné. Byl-li zahnán zpět, pak jistě na

hodně vzdálené místo. Podle mého soudu je celý náš podnik

marný..."

"Neříkám ne, ale budeme hledati dále... Chci míti alespoň jistotu,

že jsem podnikl vše."

"Chápu tě, starý brachu, ale jsem přesvědčen, že ubohého hocha

již nespatříme. Což může člověk říci, co se může vše přihoditi v

tomto prokletém kraji? Brzy se ti pod nohama otevře led a vrhá tě do

chladné propasti mořské, nebo zase se překotí ledovec a rozmačká

tě jako oříšek... A unikneš-li všemu, jsou tu ještě lední medvědi,

sněhové bouře, vichřice... Přiznám se ti, že teď lituji, že jsem se

přihlásil na výpravu.

Neměl jsem tušení, jak to zde vlastně vypadá a proto jsem se

přihlásil."

"Nechme těchto řečí, které nevedou k ničemu. Jsme teď zde a

nemůžeme se vrátit do Brestu. Musíme se snažiti..."

Nedomluvil, neboť jeho slova byla přerušena praskotem. Saně

zakolísaly a zvrátily se na led.

"Tohle ještě chybělo," zvolal Zambert. "Na jedné straně to člověk

spraví a na druhé to zase praskne. Tentokráte nevím, zda se mi

podaří napraviti škodu. "

Odpřáhli psy a Zambert se pustil do práce.

Jacques a oba Belgičané zatím pokračovali v cestě za lodí. Ale čím

dále šli, tím více bloudili. Na místě, kde se domnívali najíti otevřené

- 348 -

moře, nalezli jen kompaktní ledové pole, které nemělo konce. Byli

znaveni a počal se ozývati hlad. Jejich zásoby medvědího masa byly

již snědeny a dosud nespatřili žádné zvíře, které by jim poskytlo

zásoby nové.

Toužili setkati se s nějakým medvědem, ale medvědů jako by teď

na pláni vůbec nebylo.

"Zdá se mi," pravil Kock, "že se nikdy nedostaneme z této ledové

pustiny."

"Nesmíme ztratiti odvahu, neboť by to byl počátek konce," namítal

van Eden."Snad již brzy spatříme loď... Jen stále vpřed."

Postupovali dále, až se dostali k obrovským ledovým horám, které

nebylo lze překročiti. Musili je obcházeti. Byla to dlouhá cesta, která

vyčerpala poslední zbytek

jejich sil, takže posléze klesli na led, zabalili se do kožichů a okamžitě

usnuli.

Když se probudili, celý kraj byl zahalen v mlhu.

"Ještě tohle," zlostně pravil Kock. "Zdá se, jako by se vše proti nám spiklo."

Zvedli se, učinili několik kroků, ale hned se zastavili plni úděsu. Led

se pod nimi pohyboval.

Představme si postavení nešťastníků... Byli na pohyblivém kusu

ledu, který nebyl silnější pěti centimetrů. Čekali, že led se jim každé

chvíle rozstoupí pod nohama. Neodvažovali se ani hnout.

"Je to znamení, že jsme již blízko moře," pravil van Eden.

"Ke kterému se však nedostaneme," skepticky odpověděl Kock.

"To nelze říci."

Nastala chvíle ticha.

"Ach, vždyť plujeme," vzkřikl pojednou Jacques.

Byla to pravda. Cítili, že led, na kterém stáli, se dosti rychle

pohybuje kamsi do neznáma, kam pro mlhu nemohli viděti.

"Rychle zpět, rychle," volal Kock. "Za námi je přece pevný led."

Ale nebylo možné vrátiti se. Slyšeli, jak za nimi šplouchá voda.

Zůstali tak bez hnutí asi čtyři hodiny. Kra se stále pohybovala a její

rychlost rostla.

Když mlha zmizela, zjistili, že plují v široké trhlině, která jistě ústí ve

volném moři, které je pohltí.

"Jsme ztraceni, zvolal Kock.

Neodpověděl ani van Eden ani Jacques. Co měli říci. Bylo možné

jen čekati.

I Jacques ztratil tentokráte naději...

- 349 -

Jeho myšlenky se nesly zpět do Paříže, kde na něho jistě netrpělivě

čekala sestra. Již jí nespatří. Nikdy se sestra nedoví, co se stalo s

jejím bratrem... a dlouho, dlouho ještě bude čekati, že bratr se

pojednou objeví...

Jaká to strašná smrt čekala na tři nešťastníky. Dovedou plovati a

budou se brániti smrti, až padnou do chladných vln. Ale pak mráz

ochromíjejich údy a jako kameny klesnou do temné hloubi.

Kra, která je nesla, se stále zmenšovala... Jistě teď již nebyla

rozsáhlejší jak nějakých deset čtverečních metrů. Vyhlíželi, zda se k

nim nepřiblíží nějaká větší kra, aby na ni přeskočili, ale vzdálenost

mezi jednotlivými krami byla stále příliš velká.

"To je konec," šeptal Kock.

Jacquesovi se podařilo zatím zmocniti se kusu ledu, kterého použil

jako vesla.

Jeho zákrok měl úspěch. Podařilo se mu přiraziti s krou k většímu

kusu ledu, na který se jim podařilo přeskočiti. Bylo to však jen

odložení konce o několik hodin.

"Budeme-li neseni stále k jihu, snad konečně se dostaneme k

místu, kde stojí lodi," pravil van Eden.

"Lodi jsou daleko a pohleď na ty ledovce kolem nás," namítal Kock.

"Dostaneme se mezi ně a budeme rozdrceni."

"Pohleďte jen tamto," zvolal Jacques, ukazuje rukou k východu.

Kock a Eden se dívali naznačeným směrem, ale neviděli nic.

"Jen se podívejte dobře. Mezi ledovci je viděti dva stěžně. Musí to

být stěžně, neboť stromů zde není... Je to naše loď »Severní pól«."

"Opravdu," pravil Kock.

Jacques chvíli uvažoval a pak pravil:

"Kra, na které jsme, je příliš velká, než abychom ji mohli říditi.

Musíme se dostati na menší a kusy ledu veslovati k lodi."

"Pokusme se o to, ale zmůžeme proud?"

"Není zde tak silný. Největším nebezpečím budou ledovce."

Podařilo se jim dostati se na malou kru, dlouhou asi pět metrů a

širokou jen čtyři, kterou se pokoušeli říditi směrem k lodi.

Zprvu se jim úmysl dařil, ale pak se dostali mezi ledovce a musili je

odrážeti, jak nejlépe to šlo, aby si uvolnili cestu. Pomalu se brali

vpřed a loď se nyní před nimi rýsovala již zřetelněji.

Nabývali odvahy... Dostali se na místo, kde nebylo proudu a dostali

se mnohem blíže k lodi. Pak byli strženi opět do proudu, který je

srážel od směru. Teď nebylo lze již veslovati, neboť všichni tři se

- 350 -

musili držeti ze všech sil, aby nebyli smeteni do moře.Tak se kra

zmítala a kymácela v proudu.

A pak se k nim blížily obrovské ledové kry. Ledy je strhly s sebou,

ale na štěstí nerozdrtily jejich křehké plavidlo. Když ledy je minuly,

viděli nyní již zcela zřetelně příď lodi.

Jacques dvakráte vystřelil...

"Slyšeli nás," zvolal radostně.

"Myslíte?" ptal se věčně nevěřící Kock.

"Ano, pohleďte jen na loď. Nevidíte toho člověka, který leze na

stožár. Jde se rozhlédnout, odkud padly rány."

Muž s dalekohledem u očí se rozhlížel po sněhové pláni. Spatřil tři

cestovatele a rychle se spustil se stěžně.

"Muži na ledě," hlásil svému veliteli.

"Jak daleko?"

"Asi dvě míle. Zdá se, že proud je žene k nám."

"Spusťte člun a jeďte jim na pomoc."

Za pět minut již byl s lodi spuštěn člun, do kterého nasedlo sedm

mužů. Pět z nich veslovalo a dva dlouhými tyčemi odráželi kry.

Několikráte se člun dostal mezi ledovce, ale vždy se mu podařilo

dostati se z nepříjemného sevření.

Jacgues a oba Belgičané dosud nezpozorovali člun, který jim

přinášel spásu.

Když jej konečně spatřili, vyrazili radostné výkřiky.

"Zachráněni jsme zachráněni," volal Jacques.

Jaké bylo překvapení námořníků "Severního pólu", když poznali

Jacquesa ve společnosti dvou neznámých mužů.

"A ostatní?" ptali se. "Jsou snad mrtvi?"

"Nikoli," odpověděl hoch. "Jsou někde na severu, živi a zdrávi, jak

doufám."

"A co ti vaši společníci?"

"Jsou to také cestovatelé k točně."

A Jacgues vysvětlil, jak se s oběma sešel.

"A nepůjdou vyhledati své druhy, kteří někde bloudí ještě na ledě?"

"Nevím, ale myslím, že by to nebylo tak snadné. Nemáme saní a

psů a bez těch lze těžko cestovati po ledě."

"A vy zůstanete samozřejmě s námi až do návratu kapitánova."

Kdyby ten, který mluvil o návratu výpravy, mohl viděti do dálky, byl

by jistě nemluvil o návratu výpravy tak bezstarostně. Bouře a vichřice

zničily již i druhé saně výpravy a zahubily většinu psů.

Pro výpravu to znamenalo zkázu, strašný osud.

- 351 -

Uzavřeni jsouce mezi ledovci, cestovatelé se nemohli vrátiti. Jen

cesta vpřed byla volná, ale tam na severu je očekávala smrt... Byli

nuceni zabíti i posledního psa, aby si opatřili potravu. Při bouři ztratili

veškeré zásoby střeliva, takže byli vydáni na milost ledních medvědů,

kdyby těmto šelmám napadlo zaútočiti na ně. A k dovršení zla

sněhová bouře se střídala se sněhovou bouří, zahalujíc členy výpravy

do neproniknutelného závoje hrůzy.

Když se výprava nevracela ani za patnáct dní poté, kdy Jacques

dorazil k lodi, pravil hoch k palubnímu mistrovi, který převzal velení

po odchodu kapitánově:

"Na palubě máme přece bezdrátovou vysilačku. Musíme zavolati o

pomoc, neboť kapitán de Marzel e se svými druhy je jistě někde

uzavřen mezi ledy, nedostal-li se snad na plovoucí led, jako se stalo

mně."

"Než přijde pomoc, uplyne týden, dva," odpověděl palubní mistr.

"Ne, nebude to trvat tak dlouho. Nesmíme přece volat o pomoc

nějakou loď. Ta by zde byla platna stejně jako naše, i kdyby s sebou

přivezla psy a saně. Pomoci může jen letadlo."

"Ano, máte pravdu. Jen letadlo může vypátrati výpravu v té pláni

ledu. Musíme se však spojiti s letadlem radiotelegraficky a udržovati

spojení stále, abychom mu mohli značiti směr."

"Proč to? Víte přece nynější polohu lodi."

"To znám. Jsme na dvaaosmdesátém stupni severní šířky a na

čtyřiašedesátém stupni západní délky."

"To stačí! Odešlete tedy hned zprávu, nesmíme ztráceti času.

Nedbejte na to, kdo zprávu zaslechne, ať je to třeba i loď. Požádáme

ji, aby naši zprávu předala dále na nejbližší leteckou stanici a po

případě do Francie."

"Máte pravdu. Ale kdo sepíše zprávu?"

"Já," odpověděl Jacques.

Vstoupil do kapitánovy kajuty a za chvíli se odtud vrátil s konceptem

telegramu tohoto znění:

"Výprava kapitána de Marzel e z Brestu do severní točnové oblasti

ztracena v ledu. Žádáme všechny vlády, kterým bude sdělena tato

prosba, aby vyslaly letadlo k její záchraně nebo zpravily vládu

francouzskou. Loď»Severní pól« na stanovišti 82. stupně severní

šířky a 64. stupně západní délky podá zprávy. Vlna 2016 metrů nebo

krátkovlná stanice 38 metrů. "

Lodní telegrafista zprávu okamžitě odeslal, ale marně poslouchal

na dlouhé vlně, zda se ozve nějaká odpověď.

- 352 -

Teprve k večeru zahytil zprávu na krátké vlně. Anglická "The

Swaolow" oznamovala sdělení francouzského námořnictva z Brestu,

že okamžitě jsou vysílána dvě letadla. A za chvíli se ozvala norská

stanice v Bergenu, která oznamovala, že z tohoto přístavu je vysílán

na pomoc hydroplán.

"Tři letadla najednou," jásal Jacques. "To již by musil být opravdu

zázrak, aby některé z nich nenalezlo kapitánovu výpravu."

"Ale letadla tu dosud nejsou," zchlazoval hochovo nadšení palubní

mistr

"Brestská nemůžeme očekávati ihned, ale norské zde může býti

každé chvíle."

"Také myslím," potvrzoval van Eden. "A snad naleznou také i naše

přátele."

"To je pravděpodobné."

"Jen nepřijdou-li pozdě," neodpustil si zapochybovati věčný

škarohlíd Kock.

"Toho se můžeme obávati... ale pro obavy se nesmíme vzdávati

naděje, že naši přátelé jsou dosud živi."

Na Jacquesův pokyn námořníci nepřestávali pozorovati obzor, zda

se již neobjeví norské letadlo. Všichni byli plni netrpělivosti, ale

nejnetrpělivější z nich byl Jacques.

Konečně se ozval výkřik:

"Letadlo...! Letadlo!"

Na jihovýchodním obzoru se objevil lesklý bod, který rychle rostl,

jak se blížil k lodi. Letci pravděpodobně již zpozorovali loď

dalekohledem, nebot mířili přímo k ní.

Když se dostalo do vzdálenosti asi tří set metrů, letadlo se začalo

snášeti, ale nemohlo hned přistati pro ledovce, plující v moři.

Konečně přece letci nalezli volné místečko a snesli se na chladnou

hladinu. Námořníci se zadostiučiněním patřili na letadlo, nádherný

norský hydroplán, na jehož trupu bylo lze čísti nápis "Bergen".

Spustili s lodi člun a Jacques se vypravil k letadlu. Jeden z letců

mluvil dokonale francouzsky a Jacques mu vysvětloval vše, co věděl.

"Vaše zprávy jsou trochu matné," odpověděl mu letec. "Poněvadž

nám nemůžete naznačiti přesný směr, budeme asi nuceni dlouho

kroužiti ledovou plochou a vraceti se k lodi pro benzin, máte-li ovšem

nějaký."

"Benzinu máme velkou zásobu, a pak... mohl bych vás snad

doprovázeti, když vám nemohu udati směr..."

"Letěl jste již někdy?"

- 353 -

"Ano."

"Pak to tedy půjde. Poletíme velmi nízko, takže budete moci poznati

místa, kterými jste již prošel."

"Poleťme tedy hned!"

"Nejdříve musíme zjistiti, jak to nyní vypadá na ledové pláni s

počasím. Kdybychom se dostali do nějaké sněhové bouře, mohli

bychom tam zůstati také. Na lodi máte jistě barometr a přístroje k

měření tlaku vzduchu. Musím se na ně napřed podívat."

Člun se rozletěl k lodi, nebot Jacques nemohl dáti letci zprávu v

tomto směru.

Poskytl ji však palubní mistr, jakmile člun přistal k lodi.

"Tlakoměr ukazuje na stálé počasí... teploměr šestnáct pod nulou,

větroměr vyznačuje vítr o rychlosti desíti metrů ve vteřině. "

"Příhodné podmínky. Pak tedy hned zpět k letadlu a na cestu.

"Budete se však moci snést i na ledě?" ptal se Jacques.

"Ovšem. Náš stroj je obojživelník. Kromě plováků má i

vysunovatelné soukolí."

"Budeme se tedy moci několikráte vrátiti, až výpravu objevíme, a

její členy jednoho po druhém přepravovati na loď."

Za chvíli již Jacques vstupoval do hydroavionu. Opět tu však byly

nesnáze se vzletem. Místo, které při přistání letadla bylo volné, bylo

nyní poseto plujícími krami. Musili proto pomalu plouti na širé moře,

kde se teprve mohli vznésti.

Když se konečně letadlo dostalo nad ledovou pláň, Jacques

naznačoval pozorovateli cestu, kterou se brala výprava. Ale nemohl

přesně říci, zda jeho určení směru je správné. Místa, která by byl

snadno poznal, kdyby stál na ledě, se z letadla jevila zcela změněná.

Letadlo proto letělo trochu nazdařbůh, zatím co se Jacques rozhlížel

dalekohledem.

Pojednou zvolal:

"Vidím lidi!"

"Já též," potvrzoval pozorovatel.

A hned dal pilotovi rozkaz, aby zamířil směrem k oněm lidem. Lidé

byli na hladké ploše ledu a letadlo se mohlo snésti. A jaké bylo

překvapení Jacquesovo, když poznal ony lidi.

"Le Fur... Zambert... " zvolal a jedním skokem se octl s letadla na

ledě, aby se dal do běhu k starému příteli.

Překvapení starého námořníka bylo nemenší.

"Jakže, Jacques?" a stařík sevřel hocha do náručí. "U tebe člověk

- 354 -

nikdy neví, co se s tebou stane," pravil s úsměvem, do kterého se

však přimísila slza, snad radosti a snad útěchy. "Opustil jsem tě, když

tě kra unášela na moře a teď se vracíš v letadle. Skoro nevím, nejsi-li

jen duch..."

"A co ostatní?" ptal se Jacques.

Le Fur jen mávl rukou.

"Jsou asi někde tam, ale nevím kde."

"Jak, vy jste se od nich oddělili?"

"Ano, hochu. Vypravili jsme se hledati tě. Ztratili jsme však saně i

psy a snažili jsme se proto vrátiti se na loď, od které nemůžeme býti

daleko."

"Také nejste. Je jen několik mil odtud."

"Tím líp. Nemůžeme již dále, neboť zmíráme hladem... Již delší

dobu se živíme jen lišejníkem, kterého jsme trochu našli na nějaké

skále, ale to nesytí."

"A hledali jste mne?"

"Ano... Vyžádali jsme si dovolení pustiti se za tebou, zatím co

ostatní pokračovali v cestě k severu. Proto nevíme, kde nyní jsou."

"Dobře. Dopravíme vás tedy na loď a hned se vydáme na cestu za

ostatními."

A co se vlastně zatím dělo s výpravou kapitána de Marzel e? Víme,

že se vypravila dále na sever, když se Le Fur od ní oddělil.

Zprvu šlo vše dobře, ale teď byla v nejvyšší nouzi. Dva lidé již

zemřeli a stav ostatních byl zoufalý. Bez potravy, bez střeliva a bez

saní se pokládali za ztracené a očekávali smrt, ležíce na ledu...

Norské letadlo přeletělo dvakráte nad nimi, aniž je zpozorovalo. Bílé

kožichy cestovatelů splývaly tak dokonale s bělostí ledu.

Nešťastníci slyšeli hukot motoru, ale neměli sil, aby na sebe

upozornili. A snad by nebyli vůbec nalezeni, kdyby nebylo šťastné

náhody, která se tentokrát vtělila v červený kapesník jednoho z

námořníků. Kapesník zůstal ležeti na ledu, a tento malý kousek látky

přivábil k sobě pozornost Jacquesovu. Pravil pozorovateli:

"Vidím něco, co je mi nápadné..."

"A co?"

"Kousek červené látky."

"Asi nějaký hadr, který výprava odhodila při své cestě."

- 355 -

"Budiž, ale bude záhodno, abychom se vrátili a snesli se níže. Snad

najdeme nějaké stopy, které nám budou vodítkem při dalším letu."

Pozorovatel dal rozkaz pilotovi.

A za chvíli již Jacques zvolal:

"Přistaňte... Přistaňte!"

Pozorovatel již také poznal příčinu Jacquesova zvolání, ale nemohl

mu vyhověti, neboť zde nebylo vhodného místa.

"Musíme se snésti o kus dále, kde jsem viděl rovný led," pravil.

Když se konečně letadlo dotklo ledu, hoch rychle sestoupil a vracel

se k místu, kde spatřil červený hadr a vedle něho malé pahrbky, které

mohly býti mrtvolami. Po dosti dlouhém bloudění dospěl konečně k

místu a sklonil se k tělu kapitánovu. Zjistil, že kapitán není dosud

mrtev, že ještě dýchá. Vedle něho byl však mrtvý námořník. O kus

dále ležel loďař a dva námořníci, živí, ale blízcí smrti.

Jacques se vrátil ke kapitánovi pozvedl jeho hlavu a volal:

"Veliteli! Veliteli!"

Důstojník otevřel těžki víčka.

"Jacques," zašeptal, "jdeš si pro mne?"

Jacqueš ho chtěl ujistiti, že nyní již bude vše v pořádku, ale kapitán

upadl hned zase v bezvědomí.

Pozorovatel se zatím vrátil pro letadlo a po mnohých obtížích a

oklikách se podařilo je dopraviti blíže k nešťastníkům, které letci s

Jacquesem se hned jali přenášeti do letadla.

"Pět osob, to nepůjde," pravil pozorovatel Jacquesovi.

"Jen čtyři," opravoval ho Jacques. "Pátý je mrtev."

"I to je příliš, musíme dvakrát."

"A zůstal-li bych já zpět?"

"Ani to by nestačilo, ale je to dobrý nápad. Zůstanu zpět i já. Tak to

půjde."

A pozorovatel dal rychle pokyny pilotovi, který se ihned vznesl a

zamířil k moři.

"Jen aby nás pak našel," pravil letec, když osaměl s Jacquesem.

"Vždyť na sebe upozorníme. Vzal jsem s sebou revolver."

"Byla by to také opravdu jen náhoda, aby nás nenašel. Za malou

hodinku je zpátky."

Uplynulo několik minut.

"Copak se to děje?" zvolal pojednou norský letec. "Naše letadlo se

vrací."

Jacques chvíli pozoroval letadlo a pak pravil:

- 356 -

"To není vaše letadlo, to je naše, francouzské... Ale divím se, že je

samo. Bylo nám radiotelegraficky oznámeno, že budou vyslána dvě."

A Jacques hned několikráte vystřelil. Ale v letadle neslyšeli a

nezpozorovali je.

"Divím se, že nás neviděli " pravil Jacques.

"Letí příliš vysoko a my představujeme jen malou plochu. Ale

nevadí, naše letadlo se brzy vrátí."

Čekali trpělivě až do chvíle, kdy se norské letadlo vrátilo. A

Jacques se dověděl, proč se nad ledem neslo jen jedno letadlo z

Brestu a co se stalo s druhým. U lodi "Severní pól" bylo totiž v době

Jacquesovy nepřítomnosti rušno. Francouzská letadla se dostala

správně k lodi, ale ani jedno nepřistalo, neboť cestou sem spatřilo loď

výpravy Lansenovy. Radiotelegraficky se dohovořilo s lodí a vypravilo

se hned pátrati po zbytcích Lansenovy výpravy.

A když se Jacques dostal zpět k "Severnímu pólu", nenalezl tam již

ani druhého letadla, které zatím bylo již na cestě k Bergenu, kam

rychle odváželo loďaře a jednoho z námořníků, jejichž zdravotní stav

byl shledán kritickým.

"Ti dva musili co nejdříve do nemocnice, neměli-li zemříti,"

vysvětloval Jacquesovi kapitán de Marzel e, který se již značně

zotavil. Náš lodní lékař zjistil u nich zápal plic."

"A kde jsou Kock a van Eden?"

"Na své lodi. Naše letadlo je tam dopravilo, než odletělo do

Bergenu. Podivnou hříčkou osudu se stalo, že loď Larisenovy výpravy

není od naší lodi dále jak osm mil.

Tak blízko, a nevěděli jsme o sobě."

"A co se stalo s Makerem?"

"Maker zemřel jako prvý z naší skupiny, když jsme zůstali bez

prostředků mezi ledovci."

Smrt a jen smrt, to byl jediný výsledek výpravy, tak pečlivě

připravené a tak slibně započaté. Jacques, když si po čase vzpomínal

na tuto výpravu, vždy si připomněl slova kapitána Marzel e, kterými

později odsoudil výpravu:

"Co jsme podnikli, byl nesmysl... Chtěli jsme napodobiti staré

výzkumné cestovatele a dostati se na saních k pólu, zatím co jsme

mohli dosíci výsledku zcela snadno a bez nebezpečí, kdybychom

měli na palubě letadlo. Chybami se člověk učí, ale škoda těch

lidských životů."

Nyní musili několik dní čekati na výsledek pátrání po výpravě

- 357 -

Lansenově. Denně se letadlo vracelo k lodi, aniž co zpozorovalo. Až

pátého dne nalezlo Lansena a jeho dva druhy - ale jen jako mrtvoly.

Lansenova výprava tedy dopadla ještě hůře než výprava

francouzská.

Nyní nebylo již příčiny zdržovati se déle v ledových mořích. Letadlo

odletělo do Brestu a za ním pomalu následovala loď "Severní pól",

jsouc provázena lodí Lansenovy výpravy.

Jacques toužil již zase po Francii, toužil po sestře a také i po

zprávách o Pilettovi, po kterém dal pátrati za pomoci kapitána de

Marzel e francouzskými úřady. Již před odjezdem byly rozeslány

dotazníky na francouzskou zprávu do Saigonu, stejně jako na

anglickou do Rangúnu. Stalo se tak již před třemi měsíci, a Jacques

doufal, že ho v Brestu budou očekávati zprávy o příteli, na kterého

nemohl zapomenouti.

XXI.

PO VYŠLAPANÝCH STEZKÁCH

V Brestu však nebylo zpráv o Pilettovi.

"Je podivné, že neodpověděli," pravil kapitán de Marzel e

Jacquesovi, "ale kdoví, kde tvůj přítel teď zase je. Třeba je s cirkusem

zase někde v Americe, a to bude těžké hledání. Doufej však, že

nějaké zprávy zde budou, až se vrátíš z dovolené, kterou zítra

nastupuješ na čtrnáct dní."

Ředitel školy věděl, že vyhlídka na tak brzkou návštěvu u sestry dá

hochovi zapomenouti na přítele.

Radostně ujížděl Jacques do Paříže a v radosti mu uplynula

dovolená příliš rychle. Ani se nenadál a blížil se zase den, kdy musil

zpět do školy. Jeho sestra opět činila marné pokusy, aby Jacquesa

odradila od dráhy námořníka a přiměla ho k nastoupení místa v

obchodě, buď zde v Paříži nebo v Anglii. Jacques zůstával pevný ve

svém rozhodnutí.

"Teď se již nemusíš báti, že tak brzy pojedu na moře," těšil sestru.

"Myslím, že mě teď čeká jen škola a škola."

V této své domněnce se však velice mýlil, jak se dověděl při

návratu do Brestu a při hlášení se u kapitána de Marzel e.

"Musíme se rozejíti, hochu," pravil kapitán s úsměvem Jacquesovi.

"Mám zde něco pro tebe."

- 358 -

A podal Jacquesovi dekret, kterým byl hoch jmenován na zkušební

jednoroční výcvik k válečnému námořnictvu námořním elévem. Již

příštího dne se měl hlásiti u poručíka Mariniera na palubě

francouzské torpedovky "Pél ion".

"Nezpychni proto, hochu," pravil kapitán de Marzel e Jacquesovi,

"že nastupuješ v šestnácti letech dráhu námořního důstojníka bez

vzdělání, které se jinak požaduje. Je to vlastně jen zkouška, kterou

musíš prodělati jako prostý vojín. Teprve po roce budeš jmenován

skutečným kadetem, osvědčíš-li se, nebo bude-li se ti toto povolání

líbiti. Vrátíš-li se po roce k nám, nic neztratíš, neboť rok ti bude

započítán jako vojenská presenční služba, takže budeš míti kromě

povinných cvičení vojnu již odbytou. To také za něco stojí, ale já

nedoufám, že se k nám vrátíš. Horší je, že hned zítra zase jedeš do

světa, neboť torpedovka »Pél ion« je určena, aby jela do Šanghaje

hájiti francouzské osadníky. Vypuklo tam zase nějaké povstání. Ty to

již znáš, a abych ti ulehčil cestu, přečti si toto."

A podal Jacquesovi dopis.

Jacques se chopil psaní. Konečně - konečně zpráva o Pilettovi.

Francouzský konsulát v Rangúnu oznamoval stručným úředním

slohem, že stopy po akrobatu užívajícím jména Piletto, vedou do

Šanghaje, kam byl zaslán dotaz.

Prostá zpráva, malomluvná, ale přece jen potěšující.

"Piletto je živ! Piletto je živ!" byl by Jacques nejraději vykřikl.

Poděkoval kapitánu de Marzel e za jeho péči a starost a běžel do

arsenálu rozloučiti se s Le Furem a oznámiti mu své jmenování.

"Jsi narozen na. šťastné planetě, hochu!" pravil stařík, když hocha

vyslechl. "Ani nechápeš, jaké štěstí tě potkalo. Námořní elév je sice

děvečka pro všechno, hodnotí se jako prostý námořník, ale co je to

platné, když jednoho krásného dne dostane na čepici zlaté šňůry,

aniž kdy byl poddůstojníkem, jímž se státi zůstalo mým nesplněným

snem. Drž se a vrať se aspoň jako kadet."

A stařík si neodpustil, aby příštího dne nešel vyprovoditi Jacquesa

až k můstku, který spojoval torpedovku s molem.

Na torpedovce byl hoch přijat poručíkem Marinierem, velitelem

torpedovky, a byl přijetím opravdu překvapen. Zde nebyl již "ty", zde

byl "vy", a na rukávech uniformy, jinak stejně prosté jako obyčejného

námořníka, bylo po zlatém proužku. Po přijetí velitelem a přidělení

uniformy byl Jacques předán palubnímu poddůstojníkovi, který ho

prováděl po lodi a představoval celé posádce jako nového člena.

- 359 -

Námořníci byli všade v plné práci s čištěním lodi, čištěním děl a s

nakladáním těžkých beden. Jacques nemohl odolati, aby se nezeptal:

"Jaké práce se mám chopiti já?"

"Vy? Vy tu přece nejste pro práci," odpověděl mu poddůstojník s

jakýmsi záhadným úsměvem. "Vaše práce bude u kormidelníka, v

dělových věžích a pak u poručíka Recamiera, velitele námořní

pěchoty, která v počtu jednoho sta mužů pojede s námi. Páni elévové

tři dni se cvičí v execírce a tři dni v řízení lodi. To je celá jejich práce.

Vždyť já vám, mladíku, třebas jsem zde nejstarším poddůstojníkem,

nesmím ani zahrát, kdybyste něco zoral. Páni elévové jsou zkrátka

páni, třebas nevědí, zda mají jísti v kuchyni pro mužstvo nebo v

důstojnické jídelně."

Poddůstojník opustil Jacquesa, který byl nyní opravdu v rozpacích,

k čemu vlastně byl sem přidělen.

Z rozpaků ho však vytrhlo ostré velení, které se ozvalo na můstku.

Na loď v dvojstupech vcházela námořní pěchota. Jako poslední

přešel můstek mladý ještě poručík, který hned zamířil k Jacquesovi,

zvědavě si prohlížejícímu naloďování vojska.

Jacques se postavil do pozoru a hlásil:

"Jacques Dorval."

"Vím, pohov!" dostalo se mu břitké odpovědi. "A pojďte se mnou,

potřebuji vás."

To tedy byla již vojna, to bylo něco jiného, než námořní škola nebo

služba na obchodní lodi.

Jacques šel za poručíkem Recamierem a brzy pak již měl v ruce

záznamní knihu a pero. Musil zapisovati čísla zbraní nalodivších se

vojínů, zkrátka vésti stav, jak se na vojně říká. Když bylo nalodění

ukončeno a vojíni rozděleni do svých ubikací, poručík Recamier

odvedl Jacquesa do své kajuty, kde se obratem ruky změnil z řízného

vojáka v dobrého druha.

"Slyšel jsem o vás od kapitána de Marzel e, který mi o vás vyprávěl

mnoho pěkného. I mně pomohl kapitán k dnešnímu mému postavení,

stejně jako chce pomoci vám. Budeme proto dobrými druhy, ovšem

po službě. Ve službě neznám ani bratra, a z vás mám zvlášť udělat

dobrého vojáka. Snad jím také budete."

"Vynasnažím se."

"A víte, kam jedeme?"

"Bylo mi řečeno, že do Šanghaje."

"Ano, ale víte také proč?"

- 360 -

"To nevím."

"Nuže, hrozí tam povstání proti evropským kolonistům. Máme za

úkol hájiti francouzskou koncesi, kdyby k něčemu došlo. Prý

nepojedeme sami. Cestou se k nám přidruží jedna italská a jedna

anglická válečná loď s posádkami námořní pěchoty. Zdá se, že tam

půjde do tuhého, tam budete míti příležitost."

"Byl jsem za podobných okolnostív Saigonu."

"I to vím, ale se mnou jen žádné ztřeštěné kousky. Kapitán de

Marzel e mi také uložil za úkol, abych na vás dával pozor. Poněvadž

elév je vlastně jaksi mým pobočníkem, nesmíte se ode mne ani hnout

bez výslovného rozkazu. Ovšem zde na lodi to neplatí vždy. Zde se o

vás musím dělit s pány námořníky. To se ostatně ještě dohodne s

velitelem lodi. Prozatím budete bydlet zde v kajutě vedle mne s

kadetem Ferrierem. Pojďte, představím vás,"

Představení se odbylo rychle. Mladý kadet Ferrier byl rád, že dostal

společníka a pomocníka, kterému nemeškal také hned přiděliti práci,

samozřejmě svou práci. A tak Jacques až do večera jen zapisoval a

zapisoval do různých knih, jak mu Ferrier diktoval. Ale byl rád té

práci, která byla pro něho novinkou a která ho zajímala.

Byli zabráni v zapisování mužstva i zásob tak, že ani nepostřehli, že

se loď dala do pohybu.

"Vždyť už jedeme!" zvolal Ferrier. "To je tedy již sedm hodin a za

chvíli bude večeře.

Nechte toho a pojďte trochu na vzduch."

Jacques se nedal dvakrát pobízeti a brzy již seděli s Ferrierem na

přídi lodi, kde Ferrier zasvěcoval mladého eléva do tajností

vojenského života, kteréž zasvěcování ukončil slovy:

"Víte, námořní pěchota, to není ani ryba, ani rak. Buďte rád, že jste

elévem námořním. Námořníci jsou proti nám přece jen páni. Celkem

je to však všechno stejně nudné, když se nic neděje, Ale my, myslím,

si nebudeme musit naříkat na nudu."

"Pél ion", využívaje nádherného počasí, vesele plul po moři. Když

však dorazil do Gaskoňského zálivu, počasí se náhle změnilo. Moře

se začalo zmítati v krátkých vlnách, které dovedou rozkolébati loď

daleko více než bouře prostřední síly. A toto počasí, které nebylo lze

nazvati ani bouří ani pohodou, trvalo až do Port Saidu, kde se k

francouzské torpedovce přidružily dvě anglické válečné lodi

"Indomitable" a "Queen Victoria".

Pak již za klidného moře ve třech se rychle jelo bez zastávek dále

- 361 -

Rudým mořem a Indickým oceánem k Formose, kde se lodi zastavily,

aby nabraly uhlí a vodu. Zde se také vojíni dověděli, že v Šanghaji

bylo zavražděno již několik bělochů, a že jsou ohroženi bílí farmáři v

okolí města stejně jako evropská vyslanectví ve městě.

Tato zpráva snad byla příčinou, že odjezd lodí byl urychlen.

Již příštího dne všechny tři lodi zakotvily u ústí řeky ]ang-tse-kiang,

kteréž jméno znamená v čínštině "Modrá řeka". Zde již čekala také

torpedovka italská, která však byla již "v práci". Ostřelovala ji totiž

čínská válečná loď a Italové odpovídali jen chabě, zřejmě v úmyslu

udržeti čínskou loď jen v patřičné vzdálenosti až do chvíle, kdy se

dostaví lodi ostatních velmocí.

Nechtěli asi přistoupiti k nějaké akci, která by sna mohla roztrpčiti

nedůtklivé Angličany.

Angličané však neváhali. Sotva padla kotva, již se ozvaly z

anglických torpedovek děla. A tak Jacques vjel do šanghajského

přístavu za hřmění lodních děl, které slyšel v životě poprvé.

Boj netrval dlouho. Angličané mířili dobře a čínská loď brzy

ustoupila s těžkým poškozením.

Důstojníci všech čtyř válečných lodí se pak sešli na palubě

"Pél ionu", kde ujednávali další postup. A "Pél ionu" se dostalo cti, aby prvý začal bombardovati město podle pokynů, které dostával

radiotelegraficky z letadla, vylétnuvšího s jeho paluby.

Vrhl asi dvacet granátů do města a pak se spokojil s uzavírací

palbou, řízenou na ústí řeky, aby pod ochranou děl se mohlo začíti s

vyloďováním námořní pěchoty.

Cizí vyslanectví byla v této době vážně ohrožena a bylo třeba

rychlé pomoci.

Vyloďována byla jen pěchota francouzská a anglická, neboť na

malé italské torpedovce bylo jen málo mužů a italské vyslanectví

dosud ohroženo nebylo.

Námořní střelci se statečně vrhli do městských ulic a brzy se jim

podařilo rozptýliti zástupy Číňanů, hromadící se kolem vyslanectví.

Číňané prchli po krátkém odporu v dokonalém zmatku.

Jacques provázel poručíka Recamiera s puškou v ruce a dokázal,

že lze s ním počítati jako s každým jiným.

Když se poručík se svými lidmi dostal do budovy vyslanectví,

obsadil ji se všech stran a nařídil asi třiceti civilním osobám, které

dosud hájily vyslanectví, aby se uchýlily do domu.

"Přišli jste v pravý čas," pravil poručíkovi vyslanec. "Ještě chvíli a

- 362 -

Číňané by byli již vnikli do vyslanectví a všechny zde povraždili."

"Teď můžete býti již klidni," odpověděl poručík.

"Jen se neklamte! Odešli sice, ale jistě se vrátí. Znám jejich

vytrvalost i divokost."

"V městě jsou také již angličtí vojíni."

"Vím, ale všech vás je zde málo. Uvažte, že proti nim stojí

zfanatisované, zdivočelé davy... Nevím, zda se ubráníte až do chvíle,

kdy přijdou pomocné čety z Indočíny, o které jsem již žádal. Vím, že

jsou již na cestě, ale kdy sem dorazí, to je ještě otázka."

"A kdy přibudou, půjde-li vše dobře?"

"Mají sem doraziti za čtyřiadvacet hodin."

"Do té doby se určitě udržíme."

"Doufejme... Ale je to odvislé od počtu Číňanů, kteří na nás zaútočí.

"

"Uvidíme... Vy jste zde neměl vojíny?"

"Měl, celkem třicet. Ale dvaadvacet jich padlo."

Poručíkův pohled padl na strojní pušku, postavenou v parku

vyslanectví.

"S tímhle se dá přece mnoho pořídit."

"Také jen dalo... Je pokažená."

"Dobře, podívám se na ni."

Poručík zavolal vojína, který byl znám jako výborný mechanik.

"Perieri," pravil, "podívej se na ten kulomet. Prý to nestřílí, ale já vím, že to dáš dohromady."

Vojín se hned pustil do práce s kulometem, ale za chvíli prohlásil:

"S tímhle se již nedá dělat nic, poručíku. To měl již v ruce nějaký

umělec, který to spravil tak důkladně, že to může jít rovnou do

starého železa."

"Nevadí."

Poručík nyní nařídil zatarasení dveří a shromáždění munice na

dosah.

"Stačí nám to na den?" ptal se Ferriera.

"Jistě stačí. A je tu dost ručních granátů, které zmohou více než

ručnice. Jen ať páni Číňané přijdou."

Poručík se, pak zase obrátil k vyslanci.

"Vy snad máte také ještě nějaké zbraně a zásoby střeliva? A snad

také vaši lidé nám pomohou, kdybychom se dostali do tísně?"

"Buďte ujištěn. Střeliva do ručnic máme dost, a naši lidé již

prokázali svou statečnost."

"A máte zde také bezdrátovou stanici?"

- 363 -

"Ano."

"Pak tedy budeme moci zůstati ve spojení s naší lodí, která nám

pomůže bombardováním, kdybychom viděli, že se neudržíme. Bude

tu ovšem nebezpečí z nějaké zbloudilé střely, ale když hrozí smrt..."

"Správně. Z ruky Číňanů by byla horší."

"Račte se proto teď odebrati do budovy, a pokud lze do jejího

nejvyššího poschodí. Můžete mezitím radiotelegraficky uspíšiti

příchod pomocného vojska."

Vyslanec odešel a poručík Recamier osobně prohlížel všechna

opatření, která byla již učiněna jeho muži. Jedna věc ho zvláště

znepokojovala. Vyslanectví bylo obklopeno parkem, jehož zdi nebyly

vysoké. Zde bylo nebezpečí, že Číňané vniknou do budovy a že

obrana se změní v řež muže proti muži, ve které vojenská posádka

by byla v nevýhodě a utrpěla by při nejmenším velké ztráty, jak se již

stalo původním vojínům vyslanectví.

Poručík proto zavolal k sobě Jacquesa a nařídil mu, aby bděl nad

poražením stromů a dal z nich pořizovati zašpičatělé kůly, které vojíni

pak zarazí za zdmi.

Když bylo vše hotovo, poručíkova tvář se vyjasnila.

"Teď už se udržíme až do příchodu pomoci," pravil k Jacquesovi.

Poručík prodělal světovou válku a byl dobrým válečníkem. Jeho

přípravy byly promyšlené. V parku nenechal mnoho vojínů, a když,

pak jen na oněch dvou stranách budovy, ve kterých nebylo oken.

Jinak všechno vojsko soustředil u oken budovy, odkud bylo lze

snadno hájiti jak vchody, tak i zdi, a odkud vojíni měli výborný přehled

dosti daleko.

Zatím co poručík prohlížel přípravy v budově, Jacques s Ferrierem

měli na starosti vojíny v parku. Poručík Recamier za chvíli přišel k

nim.

"Postavil jsem na střeše hlídky, které vystřelí, jakmile spatří něco

podezřelého. A připravil jsem dvě pumpy pro případ, že by Číňané

zapálili dům. Jedna je za budovou, abyste o ní věděli."

"Pumpy jsou zde?" zvolal Ferrier. "A je snad alespoň jedna dosti

silná, aby dostřikla na nějakých třicet metrů?"

"Myslím, že jedna bude dosti silná, neboť je zařízena pro osm mužů

u vahadla. Je to právě ta, která je za budovou."

"Poručíku, pak..." pravil Ferrier, "... pak se zde ubráním bez

plýtvání střelivem, za podmínky, že se vám má obrana nebude zdát

příliš barbarskou, jakou skutečně je."

"Co máte za lubem?"

- 364 -

"Ve sklepě jsem viděl asi padesát sudů benzinu. Postříkám

útočníky benzinem a pak mezi ně hodím granát. Hned bude po

útoku."

Poručík váhal.

"K něčemu takovému nemohu dát svolení. Ale pro případ, že by

vám došlo střelivo a byli jste zde ohroženi..."

Jeho slova byla přerušena dvěma výstřely, které zapraskaly nad

jejich hlavami. A po výstřelech se ozval hned zvuk trubky.

Poručík Recamier rychle odběhl a Ferrier s Jacquesem osaměli.

"Už jsme tedy v tom, hochu," pravil kadet. "Teď si udělám své

opatření, at si poručík říká co chce."

"S tím benzinem?"

"Ovšem."

"Ale vždyt je to strašně surové."

"Ne surovější, než kdyby mi některý Číňan podřezával krk.

Nechcete-li se na to dívat, jděte do budovy za poručíkem."

A kadet hned dal vojínům rozkaz, aby přitáhli sudy s benzinem a

pumpu. Jacques zůstal, nebot chtěl zabrániti použití barbarské

obrany, nebyla-li by nevyhnutelně třeba. Nebylo však kdy na dlouhé

úvahy. Výstřely třaskaly na všech stranách a na obrubě zdi se

objevovaly žluté tváře. I Ferrierovi vojíni spustili palbu, která však

neměla velkého účinku. Účinnější byly ruční granáty,ale těch nebylo

zde v zahradě mnoho.

Číňané, kterých byl kolem vyslanectví nepřehledný zástup, zahájili

útok na bránu do parku těžkými kládami. Kosily je výstřely i ruční

granáty, ale za padlé nastoupili hned noví, a brána praskala, bortila

se. Již se několik Číňanů dostalo i do parku a z úkrytů ostřelovalo

vojíny.

Kolem Jacquesova ucha hvízdla kulka.

Padl na zem a pátral ve směru, kde tušil nepřítele. Za jedním

stromem spatřil rameno

a pak hlaveň pušky, mířící k němu. Neváhal. Stiskl spoušť a výstřel třeskl.

Za stromem se ozval výkřik a z úkrytu vyskočil Číňan, který se hnal

za budovu. Ale tu již třeskl jiný výstřel a Číňan padl. Jacques by byl

nemohl říci, kdo to vystřelil.

Ale jeho zrak byl také upoután něčím jiným. Na zdech parku se

objevovala teď hlava vedle hlavy, tělo vedle těla. Jako na střelnici

střílel do těchto cílů, nedbaje, co se děje kolem něho.

Sáhl do torby pro nové náboje a nahmátl poslední zásobník. Teď se

otočil, aby se podíval, kde je Ferrier a jeho četa.

- 365 -

A spatřil úzký paprsek, který se nesl přes parkovou zeď. Vzduch

začpěl benzinem.

Jacques se plazil k boku budovy, kde několik vojínů pumpovalo

benzin pod velením Ferrierovým.

"Nemám nábojů," pravil Ferrierovi. "Máte ještě zásobu?"

"Jen tuhle," odvětil kadet a ukazoval na sudy s benzinem. "Kromě

deseti granátů, které budu potřebovati pak."

Číňané byli překvapeni prškou benzinu, ale nepochopili jeho účel. A

pak mezi ně padly prvé granáty, které skosily některé z útočníků a

ostatní změnily v planoucí pochodně.

Do střelných ran se začal mísiti bolestný křik a ulice před

vyslanectvím se rázem vyprázdnila.

Nastala chvíle oddechu, za které poručík sešel do parku.

"Byla to pomoc v pravý čas, Ferriere," pravil. "Nemáme již téměř

střeliva."

"My také ne, a i benzinu je málo."

"Nezbývá tedy, než abyste se všichni uchýlili do budovy. Doufejme,

že k opětnému útoku nedojde dříve, než k nám dorazí pomoc."

Ale v tom se poručík Recamier mýlil. Sotva byli obránci parku

přemístěni do budovy, park byl hned zaplaven žlutými, kteří začali

útočiti na dveře budovy.

"To značí tedy konec," pravil vyslanec, který sešel dolů k

poručíkovi.

"Jak je to s posilami?"

"Právě jsem dostal telegram, že za hodinu budou zde. Ale to bude

již pozdě."

Jako na dotvrzení vyslancových slov zapraskaly dveře a vyvrátily

se z veřejí. Ve dveřích se objevili Číňané. Byli sice hned odraženi

prudkou střelbou, ale teď Číňané útočili již se všech stran a podařilo

se jim zapáliti garáže.

"Granáty!" velel poručík.

Prška posledních granátů se snesla s oken budovy na útočníky a

na chvíli vyčistila prostranství před budovou.

Ale Číňané se hned zase vraceli.

Situace se stávala kritickou. Číňané pronikali již do veslibulu

budovy přes prudkou střelbu námořníků. Střelivo však docházelo a

vojíni musili krok za krokem ustupovati.

Nastal rozhořčený boj muže proti muži, tím hroznější, že nastala

noc. Námořníci, kteří přežili boj, byli posléze nuceni uchýliti se do

hořejšího poschodí, kde chtěli zápasiti až do posledního dechu.

- 366 -

Výhodou pro ně bylo, že přesila Číňanů je nemohla napadnouti po

úzkém schodišti. Ale jak dlouho ještě mohli vydržeti?

V nejhorší chvíli se na ulici ozval štěkot strojních pušek a ozvaly se

hlubší rány polních děl.

Pomoc přišla v poslední chvíli.

Nebylo však ještě pomoženo obleženým. Číňané vnikli již do

mnohých pokojů a bojovali zde s roztroušenými skupinami

námořníků. I poručík Recamier byl již raněn. Před místnostmi, kam se

uchýlil vyslanec se svou rodinou, byl boj nejzuřivější. Jako lev se rval

kadet Ferrier, a to nikoli po způsobu civilisovaného vojína, puškou s

bodlem nebo šavlí, nýbrž zcela divošsky těžkým sekáčem, který

vyrval některému z Číňanů. A tato zbraň se osvědčila. Kolem

neohroženého kadeta bylo neustále volné místo. Dveře vyslancova

pokoje byly vyvráceny, ale Ferrier nedopustil, aby některý z Číňanů

do pokoje vnikl.

A nyní již zasáhli do boje v budově anamitští střelci. Okny

naskákali do místností a pomalu tlačili Číňany vzhůru, odkud pro žluté

nebylo návratu.

Asi čtvrt hodiny zuřil zde ještě prudký boj, aby pak byl vystřídán

ponurým tichem. V budově vyslanectví nebylo již Číňanů - kromě

mrtvých.

Dostávalo se prvé pomoci raněným od sanitních vojínů a lékařů,

kteří přibyli s pomocnou výpravou. Na obvazišti se octl i Recamier.

Neviděl nikde Jacquesa a ptal se proto jednoho ze svých

poddůstojníků, který si sem přišel dáti ovázati pahýl malíčku u levé

ruky.

"Kde je ten mladý hoch?"

"Přicházím z budovy, ale tam nikde není."

"Byl snad zabit?'"

"To nemohu říci, nehledal jsem mezi padlými."

"Vezmi s sebou tedy ty naše vojíny, kteří zůstali bez pohromy a

hledejte. A pošli sem Ferriera, není-li také raněn nebo zabit."

"Tomu není nic, leda snad ho bolí ruka, jak se oháněl tím čínským

sekáčem. Stáli jsme vedle sebe, když jeden Číňan se po mně

rozehnal se svým sekáčem. Odrazil jsem jej, ale zasáhl mi přece

malíček. Ten můj malíček však pan kadet náležitě pomstil. Vyrval

Číňanovi ten sekáč a právě jím způsobil mezi žlutými spousty, které

uvidíte, až přijdete po obvazu do druhého poschodí. Pan kadet tam

nakupil před vyslancovými dveřmi pravou kupu Číňanů. Našeho eléva

- 367 -

jsem tam viděl také, jak se statečně ohání bodákem, ale pak mi

najednou zmizel. Bylo by ho škoda, kdyby byl zabit. Až povyroste,

bude zrovna takový rváč jako Ferrier."

Poddůstojník odešel a vrátil se k poručíkovi asi za půl hodiny. S

ním přicházel Ferrier. Hlásil:

"Po Jacquesovi není ani stopy mezi padlými. Zmizel... Patrně byl

unesen Číňany. A s ním zmizel i vyslanec s celou rodinou... Hájil

jsem vchod k vyslancovu obydlí, ale v horečce rvačky jsem

zapomněl, že tam nevedou jen jedny dveře, nýbrž docela troje. Zatím

co jsem držel jedny, Čínkové se dostali jinými dovnitř a odvlekli

vyslance. Jacques tam musil také někde být a asi ho odvlekli s sebou

v domnění, že jde o vyslancova syna.

"Ubožáci," pravil poručík.

"Snad je nalezneme," pravil kapitán anamitských střelců, který velel

pomocné četě.

"To bude těžké. . . Pomyslete jen, že nemáme žádné stopy."

"Rozešleme hlídky, které prohledají celé město."

"Nezapomínejte, že nejsme v Saigonu, nýbrž ve svobodném městě

čínské říše. Můžeme prohledávati jen v cizích koncesích."

"Máte pravdu. . . Ale je tu ještě jiný prostředek. Zašleme prostě

Číňanům ultimatum, aby do čtyřiadvaceti hodin navrátili odvlečené,

nebo jinak že budeme bombardovati město. Stačí, dorozumíme-li se

s veliteli anglické a italské lodi."

"To je poslední prostředek, který nám zbývá. Ale pohroziti s ním

budeme moci. Učiním návrh našemu Marinierovi, který se s ostatními

kapitány již dohodne. Pak uvidíme."

A co se stalo s Jacquesem? Stal se zajatcem Číňanů? Nikoli.

Jacques byl jen svědkem únosu vyslance a jeho rodiny - a byl příliš

bezmocný, než aby mohl únosu zabrániti. Proto rychle sebral na

místě boje čínský šat a klobouk, převlekl se do nich přes svou

uniformu a vmísil se do zástupu prchajících. Díky temnotě mohl

sledovati únosce, aniž se stal podezřelým. A podařilo se mu zjistiti,

kam byli zajatci zavlečeni.

Spěšně se vrátil a hledal poručíka Recamiera.

"Tak jsi tedy živ?" zvolal radostně poručík, tiskna hochovi ruku. "Již jsme myslili, že tě odvlekli a někde zabili."

"Nikdo si mne ani nevšiml. Já jsem si více všímal jich. . ."

"Ale proč?"

"Když jsem spatřil, že odvlékají vyslance a jeho rodinu a všichni

- 368 -

naši lidé měli plné ruce práce s útočníky, vymyslil jsem si rychle

prostředek, jak sledevati lupiče."

"A nespatřili tě?"

"To byl právě ten můj prostředek. Převlékl jsem se za Číňana a tak

jsem ušel pozornosti."

"Pane kapitáne, pane kapitáne," volal poručík kapitána, který velel

pomocným vojskům anamitských střelců. "Pojďte sem. Máme zde

důležitou zprávu!"

Kapitán přišel k raněnému poručíkovi, který ho zpravil o všem, co

se dosud dověděl od hocha. A Jacques pokračoval:

"Sledoval jsem Číňany a zjistil jsem tak místo, kde ukryli vyslance a

jeho rodinu."

"To ses dostal až do té skrýše?"

"Nikoli, jen k domu."

"Je to daleko odtud?" ptal se kapitán.

"Nikoli, jen asi čtvrthodinka chůze."

"Jednal jste výborně, a váš velitel jistě neopomine podati o vás

zprávu svému velitelství. . . Ale teď nemařme času. Povedete nás.

Vezmu s sebou celou setninu, neboť není vyloučeno, že budeme

napadeni."

Kapitán rychle shromáždil své lidi. Nastávalo jitro.

Skupina odcházela vojenským pochodem, majíc v čele kapitána,

Jacquesa a kadeta Ferriera, který si přece nemohl dáti ujíti příležitost

k takovému dobrodružství. Číňané, když spatřili celou setninu vojska,

dávali se před ní na bezhlavý útěk.

Jacques mohl snadno vésti, neboť se pojistil, aby nalezl cestu.

Trhal totiž a pouštěl na zem při zpáteční cestě papírky, které mu teď

byly výborným vodítkem. Na některých místech je sice již odnesl

vítr, ale stále jich zůstávalo na zemi ležeti dosti, aby mohl cestu

sledovati.

Konečně se zastavil před domem, který se zjevem podobal všem

ostatním domům téměř jako vejce vejci.

"Zde to je," pravil.

"Neklamete se?" ptal se kapitán.

"Určitě nikoli. Podívejte se sem. Vidíte malý křížek tužkou. Tak jsem

si označil dům."

Teď nebylo lze již váhati. Na pokyn kapitánův vojíni vyrazili dveře a

vnikli do domu. V celém domě byl jen jediný Číňan, kterého vojíni

chytili právě ve chvíli, kdy chtěl prchnouti do zahrady.

- 369 -

Jinak byl však dům dokonale prázdný a Číňan popíral houževnatě,

že by zde vůbec kdy byli nějací běloši, a dokonce zajatci.

Kdo se však nedal klamati, byl Jacques. Za svého pobytu v

Saigonu se již dosti seznámil se zařízením čínských domů, aby věděl,

že za domem na zahradě bývá studna, která není pravidelně

studnou, nýbrž vchodem do podzemí. Vyběhl s Ferrierem, kterému

sdělil své podezření, do zahrady a brzy stanuli před nízkým

roubením. Neměli však žebříku nebo provazů, aby sestoupili dolů.

Ferrier se chtěl spustiti dolů po výstupcích ve stěnách, ale Jacques

ho zadržel.

"Dole budou jistě lidé a hodně lidí. Běžím pro vojíny."

Kapitán v domě zatím stále ještě marně vyslýchal Číňana. Když ke

kapitánovi přiběhl Jacques, situace se obrátila.

"Kapitáne, nalezli jsme vchod do podzemí."

Kapitán ihned nařídil vojínům, aby Číňana vedli na zahradu ke

studni. Měl-li Jacques dosud jen podezření, že zajatci jsou ve studni,

nabyl teď' jistoty. Číňan se začal chvěti.

Když se dostali ke vchodu do studně a spustili do ní provazy, musili

Číňana svázati, aby ho vůbec dostali dolů.

Ze studně vedla směrem k domu zděná chodba, končící zavřenými

dveřmi, ale ne tak silnými, aby odolaly náporu vojínů. Sotva však

dveře padly, zaznělo v podzemí několik výstřelů. Jeden ze střelců

bolestně vykřikl a zajatý Číňan se zhroutil v rukou strážců. Vojínovi

bylo prostřeleno rameno, ale Číňana stihla kulka přímo do čela.

Kadet Ferrier zatím již s několika střelci vnikl do sklepní místnosti a

zde řádil, jak bylo jeho zvykem i přirozeností v boji. A zdálo se, že zde

byli i lidé, kteří již znali jeho řádění z vyslanectví. Jak jinak by bylo

možné, že Číňané projevovali strašnou paniku a volali stále "Bílý

ďábel", jak anamitští střelci později vysvětlili mladému kadetovi.

Odpor Číňanů za těchto okolností byl zlomen v několika vteřinách a

pak se Jacques s kapitánem a Ferrierem pustili do prohlídky sklepů.

Brzy nalezli další dveře a za nimi v malé místnosti byli svázaní

zajatci, vyslanec, jeho žena a děti.

Samozřejmě vyslanec a jeho rodina byli hned zbaveni pout a

odváděni na vyslanectví. Cestou nedošlo k nejmenší příhodě. Číňané

před vojskem prchali.

Když však průvod došel již téměř k vyslanectví, ozvala se pojednou

prudká rána a z vrat vyslanectví se vyvalil modravý kouř.

"Těm bídníkům se podařilo podminovati vchod do vyslanectví,"

- 370 -

pravil kapitán. "Jen nebude-li škod na lidských životech."

Spěchali rychle k vyslanectví, kde na štěstí škody byly jen hmotné.

"Zdá se, že máme co činiti se zavilým nepřítelem," pravil Ferrier.

"Musíme se míti na pozoru dnem i nocí. Kdyby záleželo jen na

mně, nařídil bych bílým osadníkům, aby se odebrali na válečné lodi, a

pak bych dal bombardovati celé město. To by je zchladilo."

Nedostalo se mu odpovědi, nebot kapitán střelců byl plně

zaměstnán přípravami k obraně. Do parku vyslanectví dal postaviti

dvě děla, nabitá kartáči, a na všech stranách se zdí trčely do ulice

hlavně kulometů.

Brána parku byla pak pevně zabarikádována.

Sotva však kapitán skončil všechny přípravy, již byl zase volán k

vyslancovu telefonu.

Ředitel francouzské hospodářské stanice Mercier žádal naléhavě o

pomoc, neboť faktorie byla přepadena Číňany.

"Kde je vaše faktorie?" ptal se kapitán.

"Ve čtvrti Serang. Asi půl hodiny cesty od vyslanectví. Pospěšte,

neboť již se dobývají do dveří."

"Jste tam sám?"

"Nikoli. S mým tajemníkem. Ale neubráníme se."

Nebylo lze váhati. Kapitán rychle předal velení v budově vyslanectví

raněnému poručíku Recamierovi a shromažďoval své lidi k odchodu.

"Chcete, abych šel s vámi?" nabízel se Jacques kapitánovi.

"Nemohu vám poroučeti. Zeptejte se svého velitele, ale rychle."

Jacques běžel k Recamierovi, kde však se mu dostalo odmítnutí,

stejně jako před ním již Ferrierovi.

"Musíte zůstati se mnou, hoši," pravil oběma poručík. "Rukou

nemohu hnout a v lýtku mám také prostřel. Chvílemi se mi dělají před

očima kola. Nevím, zda se přemohu, abych neomdlel. Pak jste zde

jedinými veliteli. Jacques bude se mnou v budově a Ferrier bude

veleti v parku. Na svá místa."

Jacques měl jedva čas skočiti se zprávou ke kapitánovi, který již s

mužstvem odcházel. Pak se odebral do budovy, kde mu poručík

vykázal velení v levém křídle.

Jacques se dvěma střelci stál u okna bez tabulek a pozoroval park

za budovou. Přemýšlel o svém osudu. Ta Čína opravdu jako by byla

jeho osudem. A v hloubi srdce ji nenáviděl, nesnášel pohledu na žluté

tváře. Jak rád by byl zase již na moři.

Náhle se zachvěl. Zdálo se mu, že slyší v parku plíživé kroky. Vojín

to přece nemohl být, neboť ti hlídkovali u zdí parku. Vyhlížel z okna,

- 371 -

ale bylo tak temno, že nemohl nic rozeznati. Poslouchal tedy. . . V

parku kdosi chodil.

Upozornil oba námořníky, aby dávali pozor a běžel hlásiti případ

poručíkovi. Poručík spal a Jacques byl nucen ho vzbudit.

"V parku někdo je."

"Nu, jsou tam vojíni. Ale proto jsi mě nemusil budit."

"Myslím, že jsou to Číňané."

"Vždyť hlídky u zdí by je byly slyšely."

Jacques odešel zahanben. Mýlil se snad? Nikoli, měl přece tak

bystrý sluch. Přišel opět k oknu a znova poslouchal. Kroky se znova

ozvaly. Rychle zmačkl vypinač své elektrické svítilny. Ostrý paprsek

prorazil tmou a Jacques spatřil temnou, prchající siluetu.

"Má jíti k poručíkovi?" myslil si. "Ne, nepůjde si pro nový výsměch.

Má přece právo rozhodovati sám."

Dohodl se s oběma námořníky že sestoupí do zahrady. Okno

nebylo vysoko, seskočili. Od zdi se odlepily další dva stíny. Vojíni

vystřelili a jedna postava padla. Někde u zdi parku zabouřil také

výstřel.

Tu Jacquesova pozornost byla přilákána malým světélkem u zdi

domu, nedaleko okna.

Jacques přiskočil ke světýlku. Polozahrabán v zemi byl tu temný

předmět, na kterém doutnal slabý plamének.

"Puma!" blesklo hochovi myslí.

Bez váhání se sklonil k nebezpečnému předmětu a snažil se rukou

uhasiti doutnák. Marná námaha! Popálil si jen prsty. Ale poznal, že

doutnák již hoří téměř u pumy. Chtěl vytáhnouti pumu z díry, ale byla

příliš těžká.

Na štěstí byli zde oba námořníci, kteří na výzvu pomohli. Společně

vyzvedli pumu a nesli ji do parku daleko od domu. Jejich pohybem byl

však vzbuzen průvan, doutnák zasyčel . . .

Jako na povel všichni tři pustili pumu a odskočili.

A již zazněl strašný výbuch, po kterém se zachvěla země. Jacques i

oba námořníci byli tlakem vzduchu mrštěni k zemi a zasypáni prško

uhlíny. Z budovy i od zdí přibíhali námořníci. Přiběhl Ferrier a

přibelhal se i Recamier. Někdo přitáhl reflektor a rozsvítil jej.

V jeho záři spatřil poručík Jacquese, vstávajícího se země a

střásajícího se sebe hlínu.

"Co se ti stalo?" ptál se Ferrier, který k němu přiskočil.

"Nic," odpověděl Jacques, který těžce sbíral rozvahu.

"Tam, tam vybuchla ta puma," vysvětloval jeden z námořníků, který

- 372 -

byl spolu s Jacquesem srazen k zemi a zotavil se dříve. "Zakopali ji u

zdi vyslanectví, pan elév ji objevil a podařilo se nám ji donést až sem.

Pan elév je chlapík! Bez něho. . ."

"Bychom teď my, co jsme v budově, byli mrtvi pod troskami,"

doplnilRecamier.

Světlo reflektoru padlo na místo, kde vybuchla puma. V zemi zela

díra, mající přes metr v průměru. Nedaleko byl přeražen strom a celá

budova byla posypána drobnými částečkami hlíny.

"Byla to těžká puma," pravil poručík. "Divím se jen, jak ji Číňané

dokázali přepraviti přes zeď, aniž je spatřily naše hlídky."

"Přes zeď ji nepřepravili," hájil se Ferrier. "Ta zde buď již musila být nebo do vyslanectví vede tajný vchod."

"Hledejte," nařídil poručík.

Hádanka byla brzy rozřešena. Jedním ze zastřelených Číňanů byl

vyslancův čínský sluha. A ve sklípku malého domku v parku, kde

sluha bydlil, byly

nalezeny ještě dvě menší pumy.To vysvětlovalo vše. Výbuch této i

prvé pumy, únos vyslancův.

"Proto nenávidím Číňany, že jsou tak proradní," pravil Jacques k

Ferrierovi.

"Já zas proto, že jsou zbabělí," odpověděl Ferrier.

Pomalu nastával ve vyslanectví klid. Hlídky u zdí byly rozmnoženy,

ale na ulicích kolem vyslanectví byl klid. Zato z nevelké dálky se

ozývala prudká střelba, promísená temnějšími výbuchy.

"To budou naši u faktorie. Měli bychom jim jíti na pomoc," navrhoval

Ferrier.

Poručík uvažoval.

"Budiž," pravil posléze. "Můžeme postrádati oněch pětadvacet

střelců, které nám zde zanechal kapitán. Ale půjde s nimi jen seržant

Malot a Jacques."

Pomocná výprava byla v okamžiku zorganisována, brána parku

odbarikádována a malá skupina vyšla. Šli za zvukem střelby, aniž

tušili, že nejdou směrem ke kapitánovu voji, který již dávno zahnal

Číňany a vyčkával rána k návratu.

V cestu se jim nepostavil nikdo. Bez překážek došli k okraji domů.

Před nimi se ozývala prudká střelba. Byla zde jiná faktorie, kterou

přepadli Číňané.

V lesku požáru - neboť Číňané zapálili kolny faktorie - viděla naše

malá skupina útočící dav Číňanů, ale nikde jediného francouzského

- 373 -

vojína. Pochopili svůj omyl. Co však měli dělati. Byli jednou zde, jejich

pomoci bylo třeba. Poklusem se dostali přes rozsáhlou louku k

útočníkům a napadli je zezadu.

Číňané se rozprchli a vojíni mohli doraziti až k domu, kde jim byla

hned otevřena vrata. Ve farmě byli jen dva muži a žena, kteří

statečnou obranou dovedli udržeti v šachu šílící dav. Nebyli to

Francouzi, nýbrž Američané, kteří vřele děkovali za poskytnutou

pomoc.

Nebylo však času na díky a vysvětlování. Překvapení Číňané se

brzy vzpamatovali a vraceli se. Ba snad se jim dokonce dostalo posil,

neboť se jimi před domem jen hemžilo.

"Myslím, že jsme se dostali do pěkné kaše," pravil seržant

Jacquesovi.

"Odtud se dostaneme jen zázrakem."

Seržant měl pravdu. Číňané útočili a Jacquesa překvapilo množství

střelných zbraní nejmodernějších tvarů, kterých používali. Projevil

svůj podiv americkému osadníku.

"To není nic divného," dostalo se mu v odpověď. "Čínští lupiči jsou

vždy nejmoderněji vyzbrojeni.

"Lupiči?"

"Nu ovšem, co jste myslil?"

"Že jsou to povstalci."

"Člověk sice nikdy neví, kde přestává povstalec a začíná lupič, ale

o téhle bandě vím, že je to tlupa lupiče Yen-Huna, která využila

zmatku a plení okolí. Je prý značně četná, čítá prý dvě stě hlav.

Nevím, jak se ubráníme přes vaši pomoc."

Jacques sdělil slyšené seržantovi.

"Myslil jsem si to. Nezbývá nám, než se odtud dostati a vzíti

Ameríčany s sebou. Majitel statku snad nám poradí, kudy pryč."

Oba využili chvilkové přestávky v boji a šli k farmáři.

"Odejíti odtud? To je těžké. Lze to provésti jen zde zadem okny, ale

tam jsou bažiny. Nejsou sice neschůdné, ale při ústupu bude obrana

těžká."

"Pokusíme se," rozhodl seržant.

Nařídil vojínům, aby nepozorovaně vyskákali okny a sám s

Jacquesem vyskočili poslední, když dříve na několika místech zapálili

dřevěný dům. Okamžitě vyšlehly plameny. Lest se zdařila. Číňané s

jásotem přivítali požár, o kterém se asi domnívali, že byl na obytný

dům přenesen s kůlny. A vojíni se zatím těžce brodili po kolena

- 374 -

bahnem, aby se dostali od domu co nejdále pryč.

Neušli však ještě ani dvě stě metrů, když byli zpozorováni. Lupiči

obešli hořící dům a postupovali za unikajícími.

Seržant nařídil vytvořiti z ustupujících trojhran a střelbou udržovali

lupiče v patřičné vzdálenosti. Ale i vojíni měli za chvíli několik

raněných a všichni již chápali, že konec je neodvratný, že je otázkou

jen nějaké doby. Lupiči se blížili a nebylo lze opustiti raněné.

Pojednou nad jejich hlavami zaznělo jasné vrčení motoru. Vzhlédli

a spatřili snášející se letadlo, které přelétlo nízko nad jejich hlavami.

Když se dostalo nad lupiče, letci spustili ostrou palbu ze strojní pušky.

Řady lupičů zakolísaly, obrátily se a jednotlivci prchali. Letadlo

sledovalo ustupující, a když se lupiči dostali na pevnou půdu,

pojednou se mezi nimi objevil bílý obláček a ozval se výbuch. To letci

je nyní častovalí leteckými bombami.

Ústup lupičů se změnil v dokonalou paniku , bezhlavý útěk, za

něhož letci si neustávali vyhledávati nové a nové oběti.

Jacquesův oddíl se pomalu vracel na pevnou půdu a zamířil

směrem, kterým sem přibyl. Nedošli ještě na konec louky, když se

proti nim vracelo nízko letící letadlo, se kterého cosi spadlo nedaleko

skupiny. Oddíl se zastavil, neboť všichni myslili na nějakou bombu,

která se odpoutala od spodku letadla. Ale nebyla to puma, nýbrž bílý

kus papíru a rozbalili jej.

Jeho obličej se protáhl. Nemohl čísti zprávu,neboť byla psána

anglicky. Ale již tu byl Američan, který se zprávy chopil a četl:

"Nemůžeme zde přistáti. Budeme vás však sledovati až do města

neb přístavu, kde kotví náš křižník »Lincoln«. Všichni američtí a jiní

evropští osadníci se vyzývají, aby se bezprostředně odebrali do

přístavu na válečné lodi,neboť město bude bombardováno."

Jacques vzhlédl ke kroužícímu letadlu a teprve teď se divil, že si

nepovšiml hned, že letadlo je hydroplánem a že má na křídlech

americké barvy. Ale i tak to byla vítaná pomoc.

Malá skupina pomalu postupovala se svými raněnými do města a k

přístavu za doprovodu letadla. Když se dostali k přístavu, hydroplán

se snesl v elegantní křivce na vlny a po nich zamířil k molu.

Jacques se seržantem se rozloučili s Američanem, pro kterého již

přijížděl od nedaleko stojící velké válečné lodi motorový člun, když ná

molo vystoupil letec a bral se k francouzské skupině. A promluvil

bezvadnou francouzštinou:

"Vy nejdete na loď? Vracíte se do města. S výšky jsme vás

pokládali za naše hochy."

- 375 -

"Jsme část posádky francouzského vyslanectví, na které se

musíme vrátiti. Z našeho křižníku jsme jen dva, já a seržant, kdežto

ostatní jsou vojíni ze Saigonu. Děkuji vám za včasnou pomoc"

"Stejný dík vám za to, že jste pomohli našemu člověku. Bez vás

bychom asi byli již přišli pozdě. A cestou na vyslanectví vás

doprovodíme. Neodmítejte, nebylo by to nic platné."

Po těchto slovech letec podal Jacquesovi ruku a odešel k letadlu.

A po celou cestu od přístavu k vyslanectví nad Jacquesovou

skupinou kroužilo americké letadlo, které ještě několikráte zakroužilo

nad budovou vyslanectví, než se vrátilo k přístavu.

Jacques zatím již podával hlášení poručíku Recamierovi.

"Měli jste tedy horké chvíle."

"Ano, a jen se divím, kde zůstal kapitán s anamitskými střelci. Zdá

se mi, že je již dávno zde, neboť se to zde pěšáky jen hemží. Proč

nám nešel na pomoc?"

"Kapitán se svou četou není dosud zpět. Pohleď, teď právě

přichází. To, co zde vidíš, to je nová posila. Naše úloha zde je

skončena. Ještě dnes se vracíme na loď a zítra na moře. Nelíbí se ti

to snad?"

"Naopak, jsem rád, že už budu pryč z této proklaté země."

"Nu, tak rychle to nepůjde. Domů ještě nejedeme. Máme prý tu

někde ještě nějaké bombardování. Ale o vylodění prý již nepůjde.

Podrobnější rozkazy má Marinier. Tak se připrav."

Jacques se právě obrátil k odchodu, když vstoupil vyslanec:

"Americký křižník »Lincoln < právě děkuje radiotelegraficky za

pomoc mladému veliteli skupiny, která prý zachránila nějakého jejich

příslušníka. Máme prý sděliti jméno onoho mladičkého velitele.

Myslím, že tu jde o nějaký omyl, neboť venku jsou jen anamitští

střelci a jejich velitelé nemohou býti pokládáni za mladé."

"Nejde o omyl," odpověděl Recamier. "Tady je ten velitel, mladý

přece je. Velitelem sice ještě není a asi hned tak nebude, ale jako

velitel jednal. Ohlašte jen směle jeho jméno."

"A co mi budou chtít?" ptal se Jacques.

"K těm dvěma stužkám přidat třetí," odpoyěděl s úsměvem

vyslanec. "Nebude-li to snad čtvrtá ke třetí, neboť o té příhodě s

pumou a záchraně našich životů je zpravena jak vláda, tak i váš

velitel na »Pél ionu«."

Jacques v rozpacích poděkoval a spěchal dolů, aby sepisoval

zásoby pro odchod, což přece bylo jeho povinností. Však také Ferrier

- 376 -

ho nevrle přivítal:

"Je to dost, že už jdeš. Mladý pan elév se honí za dobrodružstvími

a starý mazák aby se zde trápil s tužkou."

Nevrlé přivítání však skončilo smíchem, ke kterému se přidal i

Jacques, který pak při zapisování zásob musil vyprávěti vše, co se

přihodilo.

A večer celá skupina námořní pěchoty, prořidlá o šest mužů, se

vracela na palubu torpedovky. K přístavu se vracel i Recamier, ale

neměl s nimi jeti dále. Jeho rány byly tak vážné, že mu bylo přikázáno

odjeti do Saigonu lodí, kterou přibyly pomocné skupiny, aby se léčil v

tamní nemocnici. Velení námořní pěchoty měl převzíti Ferrier a na

Ferrierovo místo měl nastoupiti Jacques, nikoli však jako kadet, neboť

tím se mohl státi až po roce vykonané vojenské služby.

"Budete pomáhati Ferrierovi," pravil mu poručík Marinier po návratu

na loď, "ale neodpustím vám výcvik na lodi. V pěchotě jste se

osvědčil, teď se tedy budete učit kanonýrem. Pěchota nebude mít

stejně nic na práci. "

V té chvíli vstoupil do kajuty velitele lodi telegrafista:

"Veliteli, telegram z anglické válečné lodi."

"Oč jde?"

"Ústí řeky je zataraseno minami."

"A dále?"

"Anglický člun překvapil čínskou loď právě ve chvíli, kdy kladla

miny. Loď byla na místě potopena, ale než se tak stalo, podařilo se jí,

již několik min spustit do vody."

"Dalo se to očekávat," pravil pak. "Ústí řeky mělo býti lépe hlídáno...

Doufám však, že se odtud dostaneme se zdravou koží."

Situace nebyla však tak růžová, jak ji viděl velitel torpedovky.

"Pél ion" byl vydán v nebezpečí, že narazí na minu, až bude vyjížděti

z řeky, a že vyletí do vzduchu. A snad ji poručík Marinier ani tak

růžovou neviděl, nýbrž jen předstíral lhostejnost.

Tomu alespoň nasvědčovalo, že ihned dal upozorniti loď, která

přivezla posily, a žádal jejího kapitána, aby se svými lidmi se pokusil

vyloviti miny sítěmi a pak mu sdělil výsledek.

Nehrozilo však nebezpečí jen od min, hrozilo i s jiné strany a

projevilo se ještě při slovech velitele lodi. Kdesi v dálce pojednou

třeskl dutý výstřel a nedaleko lodi vytryskl sloup vody.

"Hm, páni Číňané na nás střílejí. Jděte, Jacquesi, a zavolejte sem

velitele dělostřelectva."

- 377 -

Jacques odkvapil a za chvíli se vrátil s poručíkem de Mail y.

"De Mailly," pravil mu velitel lodi, "jistě jste také viděl ten granát, který padl na dvacet metrů od nás do vody. Vynasnažte se vypátrati,

odkud padla ta rána,a odkud asi se ozvou ještě jiné. Abychom

oklamali i nepřítele, změníme své místo a tak ho donutíme, aby se

znova zastřeloval. Vám to poskytne možnost měření."

"Rozumím, veliteli. Podle mého mínění je baterie, která na nás

vystřelila, skryta tam za těmi baráky. Buďte bez starosti, moji

dělostřelci si s ní promluví."

Sotva poručík de Mail y odešel, Marinier dal rozkaz, aby se loď

hnula s místa a změnila stanoviště o několik set metrů blíže k ústí

řeky. Rozkaz byl proveden právě včas. Sotva loď zakotvila na novém

stanovišti, ozvala se nová rána a do vody zase padl granát,

tentokráte však právě na místo, kde prve ještě stála torpedovka.

Velitel lodního dělostřelectva však již také asi vypátral stanoviště

nepřátelského dělostřelectva, neboť lodní děla začla živě odpovídat.

Osmkrát zahřmělo největší lodní dělo a Číňané se odmlčeli. Rány z

torpedovky asi stihly cíl.

Jacques byl teď po boku velitele dělostřelectva, řízného to

důstojníka, který mu sice netykal, jak činil Recamier a Ferrier, ale

který se také s ním nepouštěl do rozhovoru.

A Jacques by byl rád věděl, jak je možné zasáhnouti cíl, který

dělostřelec nevidí. Něco takového se ve škole pro obchodní

námořnictvo samozřejmě neučili. Byl by se rád zeptal, ale

neodvažoval se.

Byl proto velice rád, když ho poručík poslal do dělové věže se

vzkazem pro poddůstojníka, který řídil palbu. Jakmile vyřídil vzkaz,

hned navázal s poddůstojníkem rozmluvu.

"Číňané již teď asi dají pokoj."

"Také myslím. Asi jsme jim tu jejich bateri roz. . ."

Nový granát dopadl do vody a přerval poddůstojníkovu myšlenku.

Poddůstojník dal nyní rozkaz a Jacques viděl s jakou lehkostí se

zvedají dělové hlavně, pak se ozvala rána, po které zalehlo

Jacquesovi v uších a která v něm vzbudila domněnku, že loď byla

zasažena čínským granátem.

"Odpusťte, zapomněl jsem na vás," omlouval se poddůstojník.

"Máte-li zde zůstat, musíte si navléci tuto kuklu."

A poddůstojník podával Jacquesovi kuklu, podobnou kukle

automobilistů. Tyto kukle totiž ochraňují ucho před otřesy vzduchu

- 378 -

vzniklými při vystřelení z děla. Jinak je tu nebezpečí protržení ušního

bubínku.

Jacquesovi se na štěstí nic takového nestalo, ale váhal navléci

kuklu, neboť nevěděl, zda zde má zůstat. Nic takového mu nebylo

rozkázáno. Otočil se, aby si vyžádal svolení poručíkovo a - hleděl mu

právě do tváře.

"Dobře, hochu, nic o své vůli, tak se mi to líbí. Můžete, nebo vlastně

musíte zde zůstat. Kuklu si však brát nemusíte, neboť nebude již

střelby. Americká válečná loď, která má na palubě několik aeroplánů,

hlásila mi radiem, že jedno z jejich letadel bylo svědkem zničení

čínské baterie naší poslední ranou. Vlastně to ani nebyla celá baterie,

nýbrž jen dvě děla."

"A další rozkazy?" ptal se poddůstojník.

"Zůstati ve střehu u děl, neboť vyjíždíme. Není vyloučeno, že z

některé zátočiny řeky bude na nás stříleno."

Šrouby torpedovky rozezvučely lodní těleso. Loď pomalu a opatrně

plula směrem k výjezdu z řeky.

V dělové věži nebylo teď nic na práci a Jacques sledoval střílnou

jízdu. Pojednou, a byli již téměř na širém moři, stroje lodi byly prudce

zapjaty na zpáteční chod a loď se zastavila.

"Co se děje?" ptal se Jacques poddůstojníka.

"Nevím, skočte se podívat. Asi nějaká překážka."

Několika skoky byl Jacques s věže na přídi lodi a viděl. Na přídi

torpedovky, velice nízké přídi, která neustále byla omývána vlnami,

tkvěl kulatý, lesklý předmět, podobající se kukle potapěčského oděvu.

Byla to mina, která byla asi sítěmi vytržena ze svého upevnění na

dně řeky a teď se zavěsila na ostrou příď lodi. Bylo to nesmírné

štěstí, že nedošlo k výbuchu.

Ale nebezpečí nebylo ještě zažehnáno. Stačil třeba nepatrný náraz

a mina mohla způsobiti válečné lodi nedozírné škody. Jacques se

nikoho neptal, neboť pochopil nebezpečí a také i to, že mina musí

pryč.

Neváhal. Přidržuje se nízkého zábradlí, dostal se k přídi, sklonil se

a opatrně sunul lano, na kterém mina byla uvázána. Podařilo se mu

uvolniti lano a mina zmizela v hlubinách.

"Bravo, bravo!" zaznělo z hrdel námořníků, kteří byli svědky

hrdinského činu, ke kterému se neodvážili proto, že znali

nebezpečnost min, které někdy vybuchují při nejslabším doteku.

Čekali na rozkaz k uvolnění miny, ale sám nikdo nechtěl jednati o své

vůli.

- 379 -

K Jacquesovi přistoupil de Mail y.

"Jste odvážný hoch, ale bylo velice nerozumné, co jste učinil. Mina

mohla po uvolnění naraziti na bok lodi a neštěstí bylo hotovo. Za

tento čin vás nemohu chváliti, spíše vám musím vytknouti, že jste

nečekal na rozkaz. Pamatujte si to pro příště."

Takové bylo mínění důstojníka, ale mínění mužstva a i kadeta

Ferriera bylo jiné. Jacques se stal v jejich očích hrdinou, neviděli v

něm jižn jen pouhého eléva, nýbrž důstojníka, který se nedává

zdržovati opatrností. A mužům se taková povaha líbí.

Zvláště Ferrier od této chvíle jednal s Jacquesem jako se sobě

rovným a často se přicházel s ním raditi. Řekl:

"Víš, hochu, poznal jsem již při těch melách na vyslanectví, že je v

tobě dobré jádro, a proto jsem ti začal tykati. Teď však žádám, abys

tykal i ty mně. Také mne napadlo, že mina musí dolů, ale od

myšlenky k čínu byla delší cesta než u tebe. Podle mého názoru jsi

proto lepším vojákem než já."

Od té doby bylo mezi oběma mladými lidmi uzavřeno přátelství,

které pro Jacquesa značilo mnohý prospěch. Ferrier měl vliv na

poručíka Mariniera, velitele torpedovky, a Marinier byl zase

nadřízeným poručíka de Mailly. Jedno k druhému způsobilo, že o

Jacquesa se všichni pečlivě starali, že ho zaučovali nejen v řízení lodi

a ve vojenské službě, nýbrž i dělostřelbě. Bylo dosti času na

vyučování a Jacques byl chápavý hoch a snadno se učil. Brzy již mu

nebylo tajné, jak lze stříleti z děla na neviditelný cíl, dovedl sám

vypočítati dráhu projektilu a mohl v případěI nutnosti dokonce i veleti

malé válečné lodi, jakou byla torpedovka.

Času na učení bylo dosti, neboť torpedovka křižovala v čínských

mořích zdánlivě bez cíle. Kam vlastně pluje, věděl jen poručík

Marinier, ač-li i on nedostával ze dne na den rozkazy radiem.

Lodní posádka se mnoho nestarala o cíl cesty. Moře bylo klidné,

cesta byla nádherná. Jacques často napodoboval námořníky i střelce

leže klidně na palubě a pozoruje moře.

A zvláště jednoho večera byl zaujat nádherným divadlem

světélkování moře. Nemohl se vynadívati na světelné vlny, které

jakoby nabývaly jasu tam, kde je řezala příď lodi.

"Je to nádherné," řekl palubnímu mistrovi, který stál opřen o

zábradlí vedle něho.

"Ale je to špatné znamení."

"Jak to?"

"Světélkuje-li moře tak, jako dnes, je to znamení změny počasí.

- 380 -

Můžeme se nadíti bouře, a bouře zde bývají hrozné."

"Naše loď je přece pevná."

"Pevná, to ano, ale škod se neubrání žádná loď, když si s ní začne

hráti cyklon, které jsou domovem v těchto mořích. Myslím, že na něj

nebudeme ani dlouho čekat."

Jacques sledoval pohled palubního mistra, upřený k obloze.

Hvězdy sice svítily, ale jako by byly potaženy slabým závojem, a na

východě bylo prázdné, temné místo. Tam vystupovaly již mraky.

V té chvíli již také zazněly píšťalky a povely. Velitel Marinier také

zpozoroval nebezpečí a měnil směr lodi tak, aby její příď směřovala k

východu, odkud bylo lze očekávati nápor větru.

A vítr nedal na sebe dlouho čekat. Ale nebyl to vítr, i vichr bylo

slabé pojmenování pro poryv, který náhle rozbrázdil ovzduší a na

moři zvedl ohromnou vlnu, na níž se torpedovka roztančila jako

skořápka.

Všechny otvory lodi byly uzavřeny a všem, kdož nebyli přikázáni ke

službě na palubě, bylo nařízeno, aby odešli do nitra lodi.

Jacques se octl v menší kajutě pro mužstvo ve společnosti

palubního mistra. Strašlivé nárazy bily do přídě "Pél ionu".

"Štěstí, že naše boky jsou pevné," pravil mistr.

"Ale mohli bychom snad býti na něco vrženi," namítl Jacques.

"Zde není to, nač bychom mohli býti vrženi," dostalo se mu v

odpověď. "V těchto místech oceánu není nijaká země, není ostrovů a

podmořských skalisk. Moře je zde hluboké několik tisíc metrů a . . ."

Tupý náraz otřásl lodí. Vypadalo to, jako kdyby loď dosedla na dno.

"Co to bylo?" ptal se Jacques."

"Asi jsme narazili na nějakou trosku nebo snad dokonce na nějakou

loď. Pro nás to nebude nebezpečné, ale pro tu loď, jsou-li na ní lidé."

Na schodišti se objevil poručík de Mailly:

"Nahoru, hoši, narazili jsme na nějakou džunku."

Námořníci vyběhli a spěchali k přídi. Náraz se znova opětoval.

Zář reflektoru prořízla temnotu a v jejím světle všichni spatřili malou

čínskou lodici, která tančila na vlnách vedle torpedovky a narážela

nyní do jejích boků.

Torpedovka zmírnila svůj běh a odbočovala, aby se vyhnula

nárazům. Tu svištění větru přehlušil výkřik, lidský výkřik. Námořníci

se na sebe bezmocně podívali.

Výkřik na moři, zmítaném vichrem, měl do sebe cosi strašlivého.

Bylo to jako volání smrti. Námořníci se činili ze všech sil, aby

- 381 -

nešťastníku neb nešťastníkům poskytli pomoc, ale nikdo nedoufal v

její úspěch.

Ihned hodili přes palubu několik záchranných pásů ve směru

džunky. V záři reflektoru se na vlnách objevily dva malé body, dvě

lidské hlavy, které byly stále pohlcovány vlnami, aby se pak zase

objevily na jejich hřbetě.

Jednomu z trosečníků se posléze podařilo chopiti se záchranného

pasu, ale druhý byl odnesen vlnami.

Po mnohých obtížích vytáhli trosečníka na palubu a byli velice

překvapeni, když zjistili, že je to běloch. Trvalo dobrých deset minut,

než zachráněný mohl promluviti. Pak se objevilo, že jde o

francouzského obchodníka, který se na malé čínské džunce plavil do

Hong-Kongu.

"Kolik bylo lidí na lodi?" ptal se poručík de Mail y.

"I s celou posádkou nás bylo osm, já, dva Malajci a pět Číňanů." To

však bylo vše, co zachráněný mohl říci. Vyčerpán prožitými útrapami,

zhroutil se a omdlel.

"Odneste ho do kajuty," nařídil de Mailly.

Bouře se uklidnila stejně rychle, jako se objevila. Do rána již vítr

ulehl a jen vysoké vlny prozrazovaly noční hrůzy.

"Pél ion" byl nyní vzdálen jen několik mil od čínského pobřeží.

Nedaleko na obzoru se objevily dva mocné sloupy dýmu.

Byly to dvě anglické válečné lodi, které zde byly určeny k hlídce u

pobřeží a které se ihned dorozuměly radiotelegraficky s "Pél ionem".

Velitel anglických lodí varoval "Pél ion", aby se příliš přiblížil k

pobřeží, které bylo vyzbrojeno těžkými děly.

Teď teprve se dověděli námořníci a s nimi i Jacques, co bylo

úkolem lodi. Lod' byla komandována k přístavu Amoi , kde také

vznikly nepokoje a kde byli ohrozováni bílí osadníci. Zde však byla,

situace vážnější. Tady neměli co činiti jen s luzou, nýbrž s

pravidelným čínským vojskem a námořnictvem, které vypovědělo

poslušnost své vládě a přidalo se ke vzbouřencům. Bylo lze tedy

očekávati všelijaké překvapení.

Torpedovka spolu s oběma anglickými loďmi se pomalu blížila

podle pobřeží k přístavu v Amoi.

Jacques byl přidělen k obsluze lodního děla v dělové věži, kde

dělostřelcům velel starý seržant Hamel, který již dříve byl hochovi

učitelem.

"Dnes si tedy asi opravdu vystřelíte," přivítal ho seržant. "Jistě co nevidět se objeví nějaká válečná loď žlutých."

- 382 -

Neobjevila se sice válečná loď, nýbrž něco jiného, daleko

nebezpečnějšího. Z anglické lodi signalisovali podmořský člun, který

se blížíl k francouzské lodi.

Velitel Marinier s dalekohledem u oka pozoroval hladinu a

pojednou dal rozkaz k prudkému obratu lodi. Ani o minutu pozdě. Na

moři se objevila světlejší čára, jak nějaký předmět se dral vlnami.

"Torpedo!" vzkřikl Hamel, ukazuje Jacquesovi onu čáru, která se

táhla asi ve vzdálenosti padesáti metrů od přídi lodi. '"Chopte se tam

toho malého děla a dávejte dobře pozor. Jakmile spatříte

periskop,palte. Miřte stejně jako s puškou, ale trochu níže pod

periskop."

Jacques přiskočil k malorážnímu dělu, kterým bylo lze snadno

pohybovati na všechny strany. Loď měla čtyři taková děla a u

každého z nich byl již námořník dělostřelec.

Po podmořském člunu nebylo však již ani památky. Po vypálení

torpeda se ponořil.

Na anglické lodi se ozval jasný třesk děla.

"Je asi někde u Angličanů," pravil Hamel. "Ti si s ním již poradí."

"Ale co je to tamto?" řekl Jacques.

"Kde? Nevidím nic."

"Tamhle! Asi sto padesát metrů od nás."

"Máte pravdu, periskop. Pak je tu podmořských člunů více."

A Hamel prudce odstrčil Jacquesa od děla, rychle zamířil a vystřelil.

Opět a zase vystřelil. Periskop zmizel.

"Výborně, zasáhli jste jej!" ozval se hlas velitelův s můstku.

Jacques se divil, jak velitel může věděti, že člun byl zasažen, a ptal

se na to Hamela.

"To je snadné, pohleďte jen na moře. VIdíte tu lesklou skvrnu?"

"Ano."

"To je olej. Některý z mých výstřelů zasáhl člun a ten olej je z jeho

strojů."

"Musí tedy vyplouti?"

"Ten již nevypluje. Jeho obal je proražen, voda se do něho nahrne

a strhne jej ke dnu."

U olejové skvrny se nyní objevily velké bubliny.

"Pohleďte, jak jsem řekl," zvolal Hamel. "To je vzduch, unikající z

ponorky, poroučející se na dno. Máme od ní pokoj, ale jen díky vám,

- 383 -

neboť byl bych přehlédl periskop."

Poručík Marinier přišel do vížky, aby poděkoval střelci.

"Výborně, seržante," pravil. "To znamená povýšení."

"Nestřelil jsem špatně, veliteli, ale pan elév má největší zásluhu.

Spatřil periskop dříve než já. Já jsem se dal oklamati výstřely

Angličanů. Pan elév snad bude mít jen zlost, že jsem ho odstrčil od

děla a vystřelil sám. "

"Toužil jste tak po tom vystřelit si?" ptal se s úsměvem Marinier.

"Ani bych neřekl toužil, ale chtěl bych jednou zkusit, zda se hodím k

dělu."

"Uvidíme," usmál se opět poručík a odešel, když cosi tiše řekl

Hamelovi.

Jakmile poručík odešel, Hamel ukázal Jacquesovi na trosku,

plovoucí nedaleko, a vybízel, aby na ni vystřelil. Jacques se nedal

pobízet. Pečlivě zamířil, rána padla.

"Výborně," zvolal Hamel. "Zasáhl jste ji naplno. Z vás bude dobrý

dělostřelec."

"Zase nějaká ponorka?" ozval se za nimi hlas.

Byl to poručík de Mailly, který byl přiváben do vížky výstřelem.

"Nikoli, pane poručíku, to jen pan elév dokázal, že dovede mířit."

"A předpisy!" vzkřikl poručík. "Je snad střelivo zadarmo? Pane

eléve, půjdete se mnou hned ke kapitánovi."

Poručík Marinier vyslechl hlášení de Maillyho.

"Vše v pořádku," pravil. "Byl to můj rozkaz. Sledoval jsem výstřel a

gratuluji střelci.

Nejde o mrhání střelivem. Od této chvíle ho určuji jako dělostřelce k

dělu na velitelském můstku. Angličané hlásí, že spatřili ještě jednu

ponorku, a zde na mém můstku potřebuji jednoho střelce, aby

dosavadní dva se mohli střídati po osmi a nikoli po dvanácti

hodinách, jak tomu bylo dosud. Jacquesi Dorvale, zaujměte své

místo."

Jacques zasalutoval a převzal službu u děla od Bretonce, který

zřejmě s radostí odcházel.

Služba u děla nebyla těžká. Stačilo pozorovati hladinu moře. A za

celých osm hodin služby se neobjevilo nic pozoruhodného.

Příští hlídka padla na Jacquesa v noci. To bylo horší. Projektory

sice osvětlovaly moře, ale jejich paprsky se odrážely od vodní hladiny

a vyvolávaly přeludy.

Několikráte se mladý hoch domníval, že vidí z vody trčící periskop

- 384 -

ponorky, ale vždy se včas přesvědčil, že jde o omyl a neunáhlil se.

Blížili se zatím k přístavu v Amoi. Jakmile se rozední, musí jej již

spatřiti. Nic se nepřihodilo až do rána, když pojednou se ozval prudký

výbuch. Jacques se zadíval ve směru, odkud se zvuk nesl a ihned

věděl příčinu. Jedna z anglických lodí byla torpedována. Z její přídi se

valil sloup dýmu. Loď nebyla na štěstí zasažena vážně, ale přece jen

tak, že její pohyblivost byla stížena.

V okolí byly tedy ještě pohorky. Všichni dělostřelci upjali zrak na

moře a zvláště Jacques. Neviděl však nic. Až pojednou . . . pojednou

se v moři zase objevila rýha a temné těleso prolétlo ve vzdálenosti

několika metrů od lodi.

Po zasažení anglické lodi nepřítel hledal novou oběť. Tentokráte

se však dopustili na ponorce neprozřetelnosti. Spoléhali asi na svou

neviditelnost v ranním šeru a vystrčili periskop, který Jacques

okamžitě spatřil. Rychle vystřelil dvakráte za sebou. Mířil dobře, ale v

rozčilení zapomněl na poučení, které mu uděloval Hamel. Mířil příliš

vysoko. Obě rány sice zasáhly, ale nezničily ponorku, nýbrž jen

urazily její vížku. Ale i tak to znamenalo úspěch, neboť ponorka se již

nemohla ponořiti, a kdosi z věže ihned napravil Jacquesovu chybu.

Padla nová rána a ponorka zmizela s příšerným bubláním.

"Kdo vystřelil prvou ránu?" ptal se Marinier.

"Vy snad?"

"Ano," odpověděl Jacques. "Ale trefil jsem jen vížku."

Marinier neodpověděl a jen se usmál.

V dálce se již rýsoval přístav v Amoi a před ním několik velkých

lodí. Byly to čínské válečné lodi. Velitelé obou anglických lodí přibyli

na palubu "Pél ionu", aby se zde uradili o dalším postupu, který nebyl

tak snadný vzhledem k číselné převaze Číňánů a k poškození

anglické lodi. Výsledkem porad bylo ultimatum, které bylo ihned

radiotelegraficky sděleno čínským úřadům. Veškeří běloši, kteří byli

zajati, mají býti okamžitě dopraveni i s jejich movitým majetkem na

palubu lodí. Nestane-li se tak do čtyřiadvaceti hodin, bude přístav i

město bombardováno.

Byla to velká odvaha položiti takové ultimatum mnohem

početnějšímu nepříteli, ale ve skutečnosti to byl jen manévr, jak

získati čas. Lodi totiž dostaly zprávu, že z Hong-Kongu jsou jim

vysílány na pomoc další lodi, které však zde nemohly býti do

čtyřiadvaceti hodi. A velitelé tří jednotek počítali s tím, že Číňané

nepodniknou útok do chvíle, než uplyne doba, stanovená ultimatem.

- 385 -

Také se tak skutečně stalo.

Dalekohledy bylo lze pozorovati v přístavu neobyčejný ruch, ale

žádný člun se zajatci nepřijížděl. Také nikde na obzoru se

neobjevoval kouř slíbené pomoci.

"Co budeme dělati, neposlechnou-li Číňané a nebudou-li zde vaše

lodi?" ptal se velitel Marinier svého anglického kolegy.

"Musíme se do toho pustit sami," zněla rázná odpověď. "Ač jsou to

válečné lodi, veliteli na nich budou asi nějací bývalí lupiči, a ti

nebudou vojenskému řemeslu příliš rozumět. Jistě jich dostaneme

několik na dno, než nám budou moci ublížit. A to je snad přivede k

rozumu."

Když uplynulo čtyřiadvacet hodin, došla z přístavu radiotelegrafická

odpověď.

Číňané zamítali ultimatum s prohlášením, že bílých zajatců

nepropustí, neboť se prohřešili branným odporem proti nové vládě.

Nezbývalo než jednati, ale bylo tu nebezpečí, že Číňané usmrtí své

zajatce. Proto bylo stanoveno, že zároveň budou vyloděni střelci na

pobřeží, zatím co bude udržována střelba na přístav. Vylodění měl

obstarati "Pél ion".

A za chvíli již také jeho paluba byla plna anglických střelců a

"Pél ion" odjížděl za doprovodu dělových výstřelů, kterými obě

anglické lodi začaly zasypávati přístav.

Manévr se zdařil. Pozornost Číňanů byla upoutána na

bombardování a francouzské lodi se podařilo obejeti malý ostrov a za

ním začíti s vyloďováním vojska.

Vylodění se dálo čluny a trvalo skoro celé čtyři hodiny. Dohromady

bylo vyloděno čtyři sta mužů, většinou Angličanů, neboť francouzští

střelci nebyli četní. Francouzskou námořní pěchotu vedl Ferrier a

vyžádal si na veliteli lodi Jacquesa. Poručík Marinier nechal

Jacquesovi na vůli, zda chce jíti, a Jacques se rozhodl kládně.

Čety byly důkladně vyzbrojeny a měly dokonce i strojní pušky.

Angličané pak měli kromě toho s sebou i malou radiovou stanici, aby

mohli zůstati v neustálém spojení s loďmi.

Úkolem čety bylo obejíti město a vpadnouti do zad čínským

bateriím v přístavu až přestane bombardování.

Dělostřelba pokračovala a tentokráte již Číňané odpovídali.

"Jen aby nepoškodili naše lodi," pravil Jacques Ferrierovi.

"Možné to je, ale nesmíme na to myslit. Ostatně střílí velice

špatně."

- 386 -

S jejich postavení bylo viděti na místa, kam dopadaly čínské

projektily, a skutečně dopadaly daleko od lodí.

K Ferrierovi přišel anglický důstojník.

"Z lodí hlásí, že bombardování bude přerušeno. Za dvě hodiny

máme býti připraveni k nástupu."

Když se o této zprávě dověděli námořníci, začali o ní živě

debatovati.

"Proč nestřílejí dále?"

"Snad vědí, že výstřely způsobily málo škod."

"Jak by to mohli vědět?"

"Jen se podívej, vidíš to letadlo?"

"Vidím, ale to nemůže být naše. Kde by se tu tak najednou vzalo?"

"Vždyť je to čínské letadlo," rozhodl při jiný námořní střelec, který

se díval dalekohledem.

Ferrier se chopil dalekohledu. Bylo to opravdu čínské letadlo a

mířilo zřejmě k nim. Bylo nebezpečí, že vyloděné čety budou

objeveny. Rychlé dorozumění s Angličany a všeobecné nařízení, aby

se všichni kryli.

Letadlo se blížilo. Letělo velice nízko.

"Kdybychom je tak mohli srazit," pravil jeden z francouzských

vojínů.

"Možné by to bylo, ale nerozumné. Zakazuji takový pokus,"

odpověděl mu Ferrier.

Letadlo přelétlo a zmizelo.

"Neviděli nás," pravil Ferrier.

"Jen se neklam," odpověděl mu Jacques. "Viděl jsem dobře, jak

jeden z letců se vyklonil z letadla. Musili nás vidět."

Letadlo se vracelo. Letělo ještě nížeji než prve. A pojednou se

začalo kymáceti a po křídle sklouzlo k zemi.

"Ušetřilo nám práci," provázel jeho pád Ferrier.

Letadlo dopadlo k zemi ve vzdálenosti jednoho sta metrů od místa,

kde se skrývali námořní střelci. Vojíni se ihned rozběhli k letadlu. Byli

v něm jen dva muži, z nichž jeden byl pádem raněn. Největším

překvapením bylo, že to nebyli Číňané, nýbrž běloši.

Anglický důstojník se je jal vyslýchati.

"Jste ve službě Číňanů?"

"Ano, jako civilní letci. Dopravujeme poštu mezi Hong-Kongem a

Šanghají."

"Opravdu?"

"Ujišťuji vás."

- 387 -

"Proč jste se tedy před chvílí vrátili?"

Muž upadl na chvíli do rozpaků, ale pak odpověděl duchapřítomně:

"Zjistili jsme, že motor pracuje špatně. Vrátili jsme se a podrobili jej

prohlídce. Když jsme nezjistili žádné poškození, letěli jsme. Ale motor

byl přece poškozen a proto jsme se zde zřítili."

Byla to výborná výmluva, ale muž zapomněl, že má na sobě

vojenskou čínskou uniformu a na letadle strojní pušku.

"Proč však máte na letadle kulomet?"

"Musíme létati nad nejistými krajinami. Nemůžeme vědět, kde

budeme nuceni se snésti."

I tato odpověď byla pravděpodobná. Anglickému poručíku

nezbývalo než prohlédnouti letadlo. A zde našel důkaz v podobě

mapy, na které bylo přesně zakresleno postavení anglických i

francouzské lodi, ale zároveň i poloha čínských baterií. Nebylo

pochyb, že letci podávali zprávy čínským dělostřelcům, ale teď

bezděky dodali výbornou zprávu nepříteli. Nejen polohu baterií

Číňanů, ale zároveň s mapou i nákres cesty, kterou bylo lze velice

snadno vpadnouti do Amoi. Proto snad byl Angličan k oběma letcům

pojednou tak laskavý:

"Věřím vám, pánové, ale teď pro nějakou chvíli musíte zůstat s

námi. Nemáte letadla, abyste mohli cestovati dále do Hong Kongu, a

do Amoi zpět vás prozatím nemůžeme pustit."

Po těchto slovech zavolal své vojíny, kterým letce odevzdal, a pak

se odebral k Ferrierovi, kterému oznámil svůj objev spolu s návrhem,

aby hned vyrazili po zakreslené cestě do Amoi.

"K tomu bych neradil," namítal Ferrier. "Alespoň ne tak nazdařbůh.

Nejdříve musíme cestu prozkoumat. Nemáte-li námitek, vyšlu hned

dvanáct mužů, kteří se přesvědčí, zda cesta není obsazena

nepřítelem."

Poručík neměl námitek a Ferrier zavolal k sobě Jacquesa a

vysvětlil mu oč jde.

"Vybeř si jedenáct mužů," zakončil, "a vydej se hned na cestu."

Výběr byl těžký, ale jen proto, že se hlásili všichni. Konečně byli

účastníci vybráni. Musili přelézti skalnaté úbočí. Pak se dostali do

jakéhosi kaňonu, který se nořil do hor. Jacques šel v čele skupiny

vedle Bretoňce Le Tal eca, poddůstojníka.

Stezka stoupala stále příkřeji. Na úbočích kaňonu byly nesčetné

stopy po bouřích, které rozryly půdu.

Bretonec se pojednou zastavil.

"Ticho!" pravil.

- 388 -

Všichni poslouchali.

"Zdálo se mi, že jsem zaslechl kroky," pravil Le Tal ec.

"Mně též," přisvědčovaľ'Jacques.

"Pak jsem se tedy neklamal, pozor!"

Vojíni čekali s puškami připravenými k výstřelu. Ale kolem bylo

ničím nerušené ticho. Pustili se tedy znova na pochod. Neušli však

ani sto kroků, když se stráně kaňonu slétl balvan a v zápětí za ním

druhý, který se roztříštil téměř u nohou Le Tal ecových.

"Čelem vzad, poklus!" velel Jacques.

Povel byl bleskurychle proveden, ale tu již se na úbočích kaňonu

objevilo množství Číňanů, kteří měli zřejmě v úmyslu odříznouti

vojínům zpáteční cestu.

"Palte, palte!"

Výstřely zapraskaly, ale způsobily nepříteli málo škod. Bylo zde

spousta kamenů, za kterými se Číňané kryli. Francouzi se však proto

přece nepokládali za ztracené. Vždyť jejich druhové uslyší střelbu a

přikvačí jim na pomoc. Jen se udržet do té doby.

Když delší dobu čekali marně, Le Tal ec měl výborný nápad:

"Vylezeme nahoru a odtamtud spatříme nepřítele lépe a budeme ho

moci střelbou zahnati."

Nápad byl ihned proveden, ale tu vojíni poznali, že i tam je plno

žlutých. Takové přesile nemohlo odolati dvanáct sebe statečnějších

mužů.

Před Francouzi zelo ústí nějaké jeskyně. Jacques dal pokyn, aby se

do ní všichni ukryli. Nevěděli, kam jeskyně vede, ale bylo třeba najíti

zákryt před kulkami Číňanů, a k tomu se jeskyně hodila výborně. Zde

mohli vydržeti i dlouhé obléhání.

Jeskyně, jejíž vchod byl značně široký, se dále stále zužovala. Pod

nohama skřípěl suchý písek. Před Jacquesem a Le Tal ecem šli dva

vojíni. Pojednou se ozval výkřik a oni dva vojíni zmizeli. Le Tal ec s

Jacquesem s napřaženými bodly skočili vpřed, ale tu i pod jejich

nohama zmizela opora a oba se řítili do neznáma. . .

XXII.

KRUTÁ ZKOUŠKA

Pád byl prudký, ale dopadli bez úrazu. Ohmatávali se a nenalézali

ani stopy po nějakém zranění.

"To je opravdu zázrak," pravil Le Tal ec.

- 389 -

"Skoro," odpověděl Jacques. "Kdyby nebylo písku, leželi bychom

teď zde s přeraženými údy. Ale jak se dostaneme odtud?"

"To bude věru těžká práce. Jsme v něčem, co vypadá jako studně.

Písek, který nám byl tak milostivý při pádu dolů, bude teď naším

žalářníkem, neboť nás nepustí nahoru."

Nastala chvíle ticha. Oba dva přemýšleli o možnosti záchrany. Nad

nimi byl záblesk světla, ale nemohli k němu.

"Volejme, volejme," pravil najednou Jacques. "Kamarádi nahoře

nás uslyší a pomohou nám."

Oba volali, ale odnikud se neozývala odpověď.

Co se to jen stalo s francouzskými vojíny?

Jacques nyní vytáhl z kapsy svou elektrickou svítilnu, od které se

nerozlučoval a stiskl její vypinač. V její záři hoch spatřil temný otvor

ve stěně studny.

"Tady je nějaký východ, snad se přece jen dostaneme odtud.

Pojďte."

Le Tal lec se k němu připojil a oba šli k onomu otvoru. Le Tal ec si

však cestou bručel:

"Byli jsme oslové, že jsme nepostupovali s větší opatrností. A vy

jste si mohl také vzpomenout na svou svítilnu již nahoře."

Byla to trpká pravda, na kterou Jacques neměl odpovědi. Poznával,

že se přece jen ještě nehodí k tomu, aby byl vůdcem. Byl přece

odpověden za svěřené mu vojíny a zavedl je svou neopatrností do

pasti. Nebylo však času na zoufalství. To nemohlo napraviti chybu.

Rozhodně vkročil do bočního otvoru a Le Tal ec za ním. Pod jejich

nohama byla pevná půda, která se však podezřele svažovala. A

vzduch se stále stával těžším, takže již jen s obtíží dýchali.

Nerozhodně se zastavili. . . Mají jíti dále nebo se vrátit! Vrátiti se

nemělo významu a Jacques proto odhodlaně vykročil.

"Dejte pozor," vybízel ho Bretonec. "Teď by ještě chybělo, abychom

padli do nějaké další díry."

"Půda je zde pevná," odpověděl Jacques.

"Ale proklatě se svažuje. Místo abychom stoupali, noříme se stále

více do nitra hory."

"Zdá se mi však, že před sebou vidím nějaký záblesk."

"Vidím jej též, ale zdá se mi, že se stále zeslabuje, místo aby sílil."

Za chvíli se musili zastaviti. Před nimi byla široká nádrž vody.

"Nemůžeme jíti dále," pravil Le Tal ec smutně. "Myslím, že

tentokráte jsme opravdu ztraceni. Jsme v nějaké hoře, která je plna

děr a jeskyní. Snad bychom mohli v jejím nitru blouditi celé dni, aniž

- 390 -

bychom se dostali k dennímu světlu."

"Kdoví."

"Vám se zdá být vše v pořádku. Skoro bych řekl, že si

neuvědomujetenaši situaci v celém dosahu. . ."

"Chápu ji správně, ale člověk musí zkusiti vše, než se vzdá. Snad

se přece jen odtud dostaneme. Snad ten nepatrný světelný paprsek

pro nás znamená spásu."

"Možné by to bylo, ale kde je ten záblesk teď?"

"Někde za námi. Musíme se vrátit."

Vrátili se a brzy dorazili k místu, kde vzduch byl čerstvější. Jacques

pečlivě ohledával stěny chodby a brzy nalezl trhlinu, kterou proráželo

světlo. Vnikli do trhliny, ale brzy nemohli dále. Trhlina se zúžila na

nějakých dvacet centimetrů.

Tak před nimi bylo denní světlo, svoboda, kterých však nemohli

dosáhnouti. Neměli prostředků, aby trhlinu rozšířili. Le Tal ec již

ztratil poslední špetku naděje, Jacques však doufal dosud. . .

Le Tal ec si lehl na zem a Jacques pátral dále. Vrátil se až do

studně a zde znova volal. Nedostalo se mu odpovědi. Nemohl věděti,

že jejich druhové se rychle vrátili, když tak záhadně zmizeli jejich

vůdci, a že se jim podařilo dostati se zpět k ležení. Ale pronásledující

je Číňané spatřili ležení též a okamžitě zpravili nejbližší

dělostřeleckou hlídku.

Do této chvíle nevěděli Číňané o vylodění bílých. Teď však již se

zastřelovali z děl, aby vetřelce zapudili.

Jako obyčejně jejich rány byly málo přesné. Místo na pobřeží

šrapnely padaly na skály, ve kterých hloubily široké díry.

Jacques s Le Tal ecem, nyní již oba svorně oddaní osudu a

zoufalství, zaslechli pojednou nad sebou hřmění a cítili, že půda se

chvěje. Nemohli pochopiti, co to je, neboť neslyšeli výstřelů

vzdálených děl.

"Co se to děje?" zvolal Bretonec. "Snad ještě ke všemu nějaké

zemětřesení. "

Brzy však pochopil.

"To není zemětřesení. Číňané bombardují vysočinu. To je přece

znamení, že naši obsadili již skály. Jistě nás budou..."

Nedokončil. Prudký otřes zachvěl zemí a na ně se sesypala

spousta hlíny a drobných kamínků. Chvíli trvalo, než se oba vyprostili,

ale pak vykřikli radostí. Spatřili oblohu nad svými hlavami... Byli volni!

Střela vyryla ve skále obrovskou díru, kterou se mohli snadno dostati

- 391 -

na povrch. Nebyli však ještě zachráněni, nebot granáty dopadaly tu i

tam. A když konečně se dostali ven, kolem ucha jim zahvízdaly kulky.

Oba se dali do běhu a Číňané za nimi. Býl to obtížný běh, nebot

půda byla rozryta dělovými výstřely a utíkající musili obcházeti četné

díry.

Číňané se blížili. Byli nyní již zase na dostřel a kulky opět začaly

hvízdati. A nejhorší bylo, že úplně zbloudili, že nevěděli, ve kterém

směru jsou přátelé. Nezbývalo jim posléze, než skrýti se v úzké

roklině.

Obrovský Číňan tam vskočil za nimi. Tal ec byl však silný muž a

zoufalství mu propůjčilo sílu lva. Vytrhl Číňanovi pušku z ruky a

probodl ho bajonetem. Druhého Číňana potkal týž osud.

Oba uprchlíci měli nyní zbraně a použili jich proti útočníkům. Brzy

několik žlutých leželo na zemi a ostatní zmizeli.

"Myslím, že teď už bude cesta volná," pravil Le Tal ec."

"Ještě není," odpověděl Jacques. "Číňané zalezli také do nějaké

rokliny a vzali by si nás na mušku, jakmile bychom vystrčili jen hlavu."

"A to máme tedy zůstat zde?"

"Bude to rozumnější. Až se setmí, pokusíme se o útěk."

"To bude ještě dlouho trvat. . . Neměli bychom raději prorazit? Já to

zkusím."

"To by byla bezhlavost!"

Le Tal ec nedbal Jacquesových slova vystrčil hlavu. Hned však ji

pospíšil skrýti, neboť k roklině se snesl dešť kulek."

"Hm... měl jste pravdu," doznával Le Tal ec. "Bude lépe, když

zůstaneme zde. Ale když si člověk vzpomene, že kamarádi jsou třeba

jen několik set kroků odtud."

"Myslíte? Já myslím, že jsou již hodně daleko a možná i zpět na

lodi. Musili se přece chrániti před bombardováním. Ovšem také není

vyloučeno, že zatím již postoupili na město."

"Ale pak by musili projíti tudy."

"Mohli jíti podél pobřeží."

"To by bylo pro nás zlé. . . Snad je už nikdy neuvidíme."

V té chvíli se znova ozvaly dělové rány.

"Tohle je lepší znamení," vítal rány Le Tal ec. "To je z lodí. Jen ať hodně zaměstnají Číňany, abychom zatím mohli upláchnout."

"A kam půjdeme?"

"Najdeme přátele. Myslím, že to nebude tak nesnadné."

"Kdoví. Číňané zde jistě rozestavili hlídky."

"Pokusíme se je obejít."

- 392 -

"I to nebude tak lehké. Neznáme krajinu a v noci se nám může státi

velice snadno, že nějaké hlídce vběhneme přímo do náručí. A pak

jistě budeme hlídáni, jako jsme teď."

"Máte pravdu, na to jsem nevzpomněl. . . Teď již věřím, že to bude

zatraceně tvrdý oříšek dostat se odtud."

"Zůstává nám jen jedna naděje, že naši nás vyhledají a zaženou

Číňany."

Le Tal ec již neodpověděl. Byl zřejmě pln zoufalství, jako před

chvílí ještě byl pln odvahy. A hodiny míjely. Nastala noc a pomalu

se zase blížilo k ránu.

Tehdy teprve se ozvaly výstřely ve skalách a kolem úkrytu našich

přátel proběhlo několik lidí.

"Naši. . . to jsou naši!" zvolal radostně Le Tal ec a hned se jal

volati. Dostalo se mu okamžitě odpovědi a za chvíli již skupina

námořních střelců obklopila roklinu.

"Tak tady jste," pravil poddůstojník, který skupinu vedl. "Ale dalo

nám práci, než jsme vás nalezli. Ostatní se vrátili a jen právě vy dva

jste chyběli. Kde jste vězeli?"

"Zapadli jsme do nějakého podzemí, odkud nás vysvobodil granát.

V této krajině není válka nijakým veselým podnikem."

"Co chceš?" odpověděl Le Tal ecovi poddůstojník. "Je snad vůbec

nějaká válka veselá? Už kdyby lidé přišli k rozumu a nechali toho

věčného a zbytečného prolévání krve. Ale toho se nedočkáme.

Raději však pojďme do tábora."

Jacques i Tal ec netoužili po ničem jiném. Byli unaveni a potřebovali

odpočinku.

Četa se pomalu vracela k pobřeží, nikým neznepokojována.

Jakmile se dostali do tábora, Jacques ihned ulehl a spal tvrdým

spánkem, z něhož ho neprobudilo ani nepřetržité hřmění děl.

Teprve zalomcování ho donutilo otevříti oči. Nad ním stál Ferrier:

"Tak vstávej, lenochu. Dostali jsme rozkaz k postupu na město

nebo spíše na to, co z města zbývá. Máme přece osvobodit bílé

zajatce."

Jacques si protřel oči, pojedl několik sucharů, které zapil vínem a

pak již pochodoval se svou četou k přístavu v Amoi. Ferrier měl

pravdu. Z přístavu a města mnoho nezbývalo. Jen majáková věž u

přístavu nebyla poškozena a na ní vlál bílý prapor.

Spojené vojsko anglicko-francouzské bylo již očekáváno a

okamžitě mu byli předáni bílí zajatci, počtem jedenáct, vesměs

- 393 -

Angličané, kteří hned byli dopraveni na jednu z anglických lodí, která

je měla dopraviti do Singapuru.

Do Singapuru měl odejeti i "Pél ion", který byl poněkud poškozen

čínskou střelou. Nebyla to škoda vážná, ale opravy potřebovala.

"Pél ion" a obě anglické lodi připluly do přístavu a nastalo

naloďování vojska, po jehož ukončení lodi zvedly kotvy a vypluly na

moře. Jedna anglická loď do Hong-kongu a druhá s "Pél ionem" do

Singapuru.

"Nemrzí tě, že už jedem domů?" ptal se Ferrier Jacquesa.

"Ani dost málo. Nemohu Čínu a Číňany již ani cítit. Už kdybychom

byli zas doma."

"Však se dočkáš. Oprava prý bude trvati jen týden, takže za nějaké

tři týdny můžeme být doma. To uteče jako voda a pak se rozloučíme,

neboť ty zůstaneš na "Pél ionu", kdežto já nemohu říci, kam zas budu

poslán. "

Přeplavba do Singapuru skončila bez jakýchkoli příhod. A také i

bez valné práce. Jacques většinou seděl někde na přídi a díval se do

vln, jestliže se neučil angličtině z učebnice, kterou dostal darem od

mladého kadeta z anglické lodi. Jacques poznal, že člověk je tolikráte

člověkem, kolik řečí mluví, a proto se pustil do učení s plnou vervou.

V Singapuru chtěl již vyzkoušeti, zda se alespoň trochu dorozumí.

Učil se tajně, aby to nikdo nezpozoroval, ale zatím nevěděl

Jacques, že jeho snaha je velice dobře známa veliteli Marinierovi,

který jen proto neukládal mladému hochovi žádnou práci na lodi.

Po příjezdu do Singapuru bylo dovoleno námořníkům vycházeti na

břeh. Námořníci hojně užívali volnosti, ale Jacques do města odešel

jen jednou a pak zůstával na lodi. Singapur mu totiž připomínal příliš

ještě Čínu. A šel-li do města vůbec, učinil tak proto, aby odeslal

sestře odpověď na psaní, které ho zde očekávalo spolu s psaním

francouzského konsula ze Šanghaje v záležitosti Pilettově. Jacques v

Šanghaji neměl kdy vzpomenouti si na svého druha a teď se mu

dostávalo zprávy, že hledaný byl sice v Šanghaji s jakýmsi cirkem,

ale že již před několika měsíci s tímže cirkem odejel prý do Evropy.

Piletto tedy snad byl již ve Francii. Jen o důvod více pro Jacquesa,

aby toužil býti již co nejdříve doma. Jinak se Jacquesovi na lodi

docela líbilo. Byl velmi milován, od posledního námořníka až do

velitele Mariniera. A přece zde v Singapuru měl si získati nepřítele,

který měl zaviniti, že se Jacques dostal do vlasti o mnoho, mnoho

později, než jak předpokládal.

Vojíni, jak jsme již řekli, směli choditi do města, a využívali toho k

- 394 -

časté návštěvě přístavních barů a krčem. Francouzi a Angličané tu

pili na bratrství - až najednou: Na anglickou válečnou loď přiběhl

jeden z vojínů se zprávou, že v přístavním baru se rvou Francouzi s

Angličany. Anglický velitel lodi okamžitě vypravil hlídku a zpravil o

příhodě poručíka Mariniera, který ke hlídce připojil deset svých lidí

pod vedením Jacquesovým, neboť na palubě nebyl přítomen v té

chvíli ani Ferrier neb některý postradatelný poddůstojník.

Jacques nebyl příliš rád úkolu, který mu byl uložen, ale poslechl, jak

vojín má býti poslušen rozkazu.

V malé chvíli spojená hlídka dorazila do baru, kde se jí naskytl

obrázek spouště. V jednom rohu místnosti byli za převrženými stoly

Angličané, v druhém Francouzi, bombardujíce se navzájem

sklenicemi a vším, co jim přišlo pod ruku. A za otevřenými dveřmi se

bezradně krčil domorodý policista.

Při příchodu hlídky boj rázem utichl. Vojíni obou národností rázem

vystřízlivěli a bez odporu se dali odváděti na své lodi. Všichni až na

jednoho - Francouze. Lodní mechanik Caraba to byl, který se vzepřel

a dokonce napřáhl na Jacquesa ruku.

Caraba byl na lodi znám jako málomluvný, krajně přesný vojín,

který nepěstoval společenských styků. A zde pojednou, ač nebyl

opilý, změnil se v zuřící šelmu, takže musil být dopraven na loď v

poutech.

Výslechem na lodi bylo zjištěno, že vlastně šlo o maličkost.

Angličané a Francouzi se pohádali, kdo z nich byl v Amoi statečnější.

Ze vtipkování došlo k slovní přestřelce, která by byla skončila smírem

jako vždy jindy, kdyby právě nebylo Caraby, jenž udeřil jednoho z

anglických námořníků do tváře. Podle toho také dopadl trest. Všichni

námořníci byli potrestáni odnětím povolení vycházeti na břeh, musili z

svých platů společně nahraditi způsobenou škodu, ale Caraba byl

uvržen pro dobu pobytu v Singapuru do želez s připomínkou, že po

návratu do Francie přijde před válečný soud pro vztažení ruky na

svého představeného.

Bez námitek a obhajoby se Caraba dal odvésti v železech do

lodního vězení a nikdo - nejméně pak Jacques - netušil, že tato

událost bude míti další dohru. Snad ani velitel lodi to nemínil s

válečným soudem tak přísně, již vzhledem k tomu, že Caraba byl

vzorný vojín a také i na prosby Jacquesovy.

Tyto prosby snad také způsobily, že po vyplutí lodi byl Caraba

propuštěn z vězení a přikázán k své obvyklé službě.

- 395 -

Za dva dny Jacques jako obvykle stál na přídi lodi a pohlížel na

pěnící se vlny pod rozrážejícím je kýlem lodi. A pojednou dostal

zezadu prudkou ránu, která ho div nesvrhla přes zábradlí.

Bleskurychle se obrátil a stál tváří v tvář Carabovi.

"Ty kluku protivná, ty se budeš na mne vytahovat!" syčel námořník

a zvedl ruku k nové ráně.

Jacques nečekal. Vyrazil a dobře mířenou ranou na bradu srazil

neurvalce k zemi. Ale již tu byl palubní mistr se dvěma námořníky,

teří se chopili Caraby a odváděli ho k veliteli. Jacques je následoval.

"Co je?" ptal se velitel.

"Byl jsem svědkem," hlásil palubní mistr, "jak vojín Caraba učinil

pokus sraziti eléva Dorvala přes lodní zábradlí.

"On mě udeřil dřív!" vybuchl obviněný.

"Ticho!" rozkřikl se Marinier. "A vy mluvte dále," pravil k mistrovi.

"Pan elév udeřil Carabu, to je pravda, ale teprve tehdy, když se

vzchopil po jeho ráně. Byla to sebeobrana. Když ho však udeřil

Caraba, nemohl míti ani tušení, že někdo za ním je. Viděl jsem to já i

zde Maradec, neboť jsme v té chvíli čistili na přídi záchrannou

šalupu."

"Co vy tomu říkáte, Dorvale?"

"Je to tak, jak říká mistr. Dostal jsem ránu odzadu, otočil jsem se a

srazil útočníka. Pak již se ho námořníci chopili."

"Zavolejte mi Ferriera!"

Jacques se vzdálil a vrátil se s kadetem, kterému cestou pověděl,

co se stalo.

"Kadete Ferrieri, vezměte si pero a pište! A velitel se jal vyslýchati

Carabu, proti kterému vznesl obvinění z pokusu úkladné vraždy na

představeném ze msty za potrestání pro služební přestupek. To bylo

již velice vážné obvinění, na které mohl býti trest jen doživotního

žaláře nebo dokonce i trest smrti, bude-li vojenský soud pokládati loď

"Pél ion" ve chvíli skutku za loď vé válečném stavu.

Uvědomil si to i Caraba, který houževnatě zapíral a vinil Jacquese

a palubního mistra ze zaujatosti a falešného obvinění. Tím však

dosáhl jen jediného, že velitel rozšířil obvinění ještě o utrhání na cti

nadřízených. Caraba poznal, že nevyvázne a rázem se změnil.

Nevymlouval se, nýbrž hrozil jakousi zmatenou řečí, že jednou

všichni důstojníci budou viset, že vojáci a dělníci budou pány, kteří

jim to spočítají.

Tato řeč měla za náslédek, že kapitán dal provinilce okamžitě

zavříti do temnice a nařídil prohledání jeho zavazadel. A teď se

- 396 -

objevila pravá podoba tohoto vážného a vždy přesného meéhanika. V

jeho tlumoku byly nalezeny přesné nákresy lodi, opisy různých

rozkazů, opisy telegramů a konečně i pas na docela jiné jméno a

člověka zcela jiné národnosti. Bylo zřejmé, že Caraba je mezinárodní

vyzvědač a buřič, který zřejmě jméno Caraba nosí neprávem.

Nejblíže pravdě byl asi Ferrier, který usoudil, že pravý Caraba byl asi

někde zabit a že vyzvědač pod jeho jménem vstoupil do vojenské

francouzské služby.

A teď teprve si mnozí vzpomínali na mnohé. Že Caraba rád bloudil

po lodi, o vše se zajímal, že vlastně mluvil francouzsky špatně, což

vysvětloval tím, že je rodem Elsasan a mnoho jiného.

Zatím loď se pomalu blížila k Ceylonu, kde v Colombu měla doplniti

zásoby uhlí.

Již s úsvitem přirazila k molu přístavu a hned se začalo s

nakládáním. Náklad však nebyl ještě z polovice na lodi, když nastal

poplach. V dolní prostoře lodi se objevila voda. Prvou domněnkou

bylo, že oprava v Singapuru byla provedena špatně, ale pak bylo

zjištěno, že voda vytéká pod dveřmi temnice. Rychle byly přineseny

klíče a vězení otevřeno.

Na zemi zde byly okovy, ale Caraba v nich již nebyl. Ve stropě

vězení, nad nímž bylo skladiště, zela díra a z jedné stěny vězení

proudila pramenem voda. Vězení bylo totiž pod onou částí lodi, a

proto Caraba se musil dostati vzhůru do skladiště a mohl navrtáním

stěny loď poškoditi. Hádankou jen bylo, odkud vzal potřebné nástroje.

"Jistě si je ve vězení uložil pro všechny případy již dříve,"pravil

palubní mistr. "U sebe nic neměl, dobře jsme ho prohledali."

"Snad se skrývá dosud na lodi, prohledejte vše!" nářídil Marinier.

Hledání vedlo k cíli, ale zcela jinému, než předpokládanému.

Uprchlík nalezen nebyl, ale zato v dělostřelecké komoře u bedny

nábojů doutnák, který ji za čtvrt hodiny mohl způsobiti na lodi výbuch.

Tento nález byl však dobrým dokladem, že zločinec na lodi již není.

Okamžitě letěla zpráva na přístavní úřad a velitel se vypravil

osobně na velitelství, aby si vyžádal povolení k prohlídce přístavních

krčem. Věděl, že mu bude uděleno a vzal proto s sebou hned

šestičlennou hlídku, které opět velel Jacques. Povolení bylo

anglickými úřady uděleno a hlídce byl přidělen jeden domorodý

poddůstojník. Poručík Marinier pravil Jacquesovi:

"Hochu, vím, že nemáte rád takovéhle pochůzky, ale proto vás k

nim přiděluji. Vojín si musí zvykati i na trpké stránky svého povolání.

- 397 -

Vynasnažte se, abyste zločince nalezli. Dávám vám k tomu lhůtu

čtyřiadvaceti hodin. "

Jacquesovi nebylo opravdu milé býti velitelem "policejní" hlídky, ale

nebylo vyhnutí. Nedoufal však, že pátrání by mělo úspěch. Osud však

rozhodl jinak.

Aby se dostali do ulice krčem a barů, musili projíti od velitelství

domorodou čtvrtí. A tam pojednou jeden z námořníků zvolal:

"To je on! Tam je! Vklouzl tady do tono domu!"

Jacques s námořníky spěchali k naznačenému domu, ale

domorodý poddůstojník je zastavil před jeho vchodem:

"Tam nesmíme," pravil. "To není žádný dům, to je chrám. Máme

nařízeno dbáti všech zvyků a náboženství Čingalců, neboť jinak

bychom mohli zavdati příčinu k revoltě."

"A co, kdybyste vy obdržel rozkaz přivésti zločince za každou cenu

jako já?" namítl Jacques. "Co byste pak dělal?"

"Dostal bych svého muže, ale trvalo by to několik dní. Utábořil bych

se s hlídkou před chrámem, až by muž vyšel. Čingalci zachovávají

přesně zákon pohostinství a chránili by i vraha, ale jen po dobu tří

dnů. Pro delší dobu povinnost pohostinství neplatí."

"Ale my za čtyřiadvacet hodin odjíždíme. Vyplním rozkaz, který

jsem dostal."

"Já sám musím to jít ohlásit na velitelství."

Poddůstojník pozdravil a odešel.

Jacques se nyní obrátil k svým průvodcům:

"Přátelé, jakého názoru jste vy?"

"Že musíme dostat toho zlosyna, škůdce dobrého jména

francouzského námořnictva. Čekáme na rozkaz!"

"Tedy vpřed!"

Vojíni se vrhli k podivně zdobené bráně a zabušili na ni. Objevil se

starý muž se šedivou bradou, který se ptal, čeho si přejí.

"V tomto domě se skrývá zločinec, který se pokusil vyhoditi do

povětří loď s mnoha lidmi. Žádáme jeho vydání," vysvětloval Jacques

za pomoci jednoho z námořníků, který uměl dobře anglicky.

"Je u nás muž, ale je to náš host. Budha nenařizuje ptáti se po

činech hosta, ale nařizuje chrániti hosta."

"Oni lžou, oni lžou!" ozval se hlas za zády kněze. Byl to Caraba,

který se hájil v napodiv čisté angličtině.

"Nepřísluší mi rozhodovati, kdo mluví pravdu," odpověděl kněz.

- 398 -

"Pohostinství je však svaté."

Po těchto slovech chtěl zavříti dveře, ale nepočítal s Jacquesem.

Hoch bleskurychle vrazil do dveří div neporazil starce a vrhl se do

chodby, kde před chvílí mluvil Caraba. V té chvíli však již cítil, že na

hlavu se mu snesla nějaká měkká látka, která se pevně svírá kolem

krku. Chtěl volati, ale nemohl. Slyšel ještě údery do dveří, než ztratil

vědomí.

Knězi se totiž podařilo přiraziti dveře dříve, než vojíni mohli vraziti

do chrámu za Jacquesem. Ti se teď' dobývali do dveří, ale dveře byly

pevné.

Jacques zatím byl odnášen do podzemní místnosti, bohatě

vykládané barevnými skly, v jejímž koutě stála socha.

Nahoře se zatím vojínům podařilo vyraziti dveře, ale tu již z okolí se

počali sbíhati k chrámu domorodci, kteří přišli hájiti svého kněze.

Vojíni viděli, že budou nuceni ustoupiti bez uprchlíka a bez svého

velitele. Měli však přece jen vyplniti své poslání.

Carába, když viděl, že domorodců je přesila, vrhl se proti vojínům

se zakřivenou šavlí v ruce. A jeden z námořníků neváhal. Poklekl,

aby jeho výstřel nemohl způsobiti jiných škod a zespodu střelil na

zločince. Kulka ho stihla do brady a projela mu hlavou. Caraba padl

mrtev k zemi.

Tu však již poklusem přibíhala četa anglického vojska, která

obklopila francouzské vojíny a odváděla je pryč, aniž její vůdce dbal

na protesty, že velitel Francouzů zůstal v domě, ve kterém je asi

zajat. Angličané se zřejmě báli rozjítřiti domorodé obyvatelstvo a

spoléhali se, žezajatého osvobodí dodatečně vyjednáváním.

Jacqnes zatím přišel k vědomí. Cítil, že je spoután. Jeho zrak padl

na jakési jiskřící oči. Byly to oči obrovské, skleněné sochy. V té chvíli

se otevřely dveře místnosti, do které vstoupili dva muži a chopili se

zajatce. Zabalili ho do jakési látky a odnášeli pryč.

Jacques neviděl látkou, ale po chvíli vycítil, že je nakládán do

nějakého vozu. Kam ho vezou? Nemohl říci, ale nevěděl, jak dlouho

již jeli, když se konečně zastavili v nějaké vesnici, kde byl Jacques

zbaven látky ve které byl zabalen a kde se mu dostalo jídla. Pak hned

jeli dále až do noci, kdy se zastavili zase v jiné vesnici.

Čtyři dni tak jeli, stále na sever, jak Jacque zjistil podle postaveni

slunce, až čtvrtého dne dorazili k moři.

Tam dosavadní Jacquesovi strážci ho odevzdali do rukou čtyř Indů,

- 399 -

kteří zbavili hocha pout a odvedli ho do domorodého člunu,

vybaveného stěžněm a třírohou plachtou, jaké jsou známy v Indi pod

jménem katamaran.

Podle postavení slunce Jacques poznal, že ho vezou někam na

sever. Pochopil, že ho odvážejí z Ceylonu k pevnině, kterou Indové

zovou Svatou zemí.

Nebylo pak pro něho pochyby, že je odvážen do otroctví. . .

Zůstávala mu jen jediná naděje, že snad přijde den, kdy se mu podaří

uprchnouti strážcům. Ale kdy se tak stane?

Domorodý člun se dobře držel na moři. Silný vánek nadul jeho

plachtu a hnal jej dosti rychle vpřed. Často se však dostával do

prudkých vln a tu posádka musila se vykláněti z člunu, aby zabránila

jeho překocení.

Se zajatcem jednali laskavě, pokud se s ním vůbec obírali.

Pojednou prudký nápor vln málem převrhl katamaran. Jacques byl

v té chvíli blízko u kormidla a bez uvažování se chopil jeho páky a

obratným pohybem kormidla člun vyrovnal.

lndové tak poznali, že jejich zajatec se vyzná v plavbě na moři,

svěřili mu kormidlo a pohodlně se uložili do člunu ke spánku. Spali

však jen jedním okem, jak se Jacques přesvědčil, když se na obzoru

objevil parník, nesoucí francouzskou vlajku. Okamžitě jeden z Indů

vyskočil a postavil se po bok mladému kormidelníku.

Co měl Jacques dělati? Parník byl příliš daleko, než aby k němu

dolehlo jeho volání o pomoc a zamířiti k němu nebylo možné, neboť

jeho strážce by byl jistě v zárodku zmařil každý pokus. A tak parník,

který mohl pro hocha znamenati spásu, zmizel kdesi pod obzorem. . .

Jacquesovi div nevskočily do očí slzy.

Katamaran se nesl stále po vlnách k svému cíli, kterým byl mys

Calirpare.

V Colombu zatím byly anglické úřady i francouzští námořníci plně

zaměstnáni hledáním zmizelého, ale marně. V domorodém chrámu

kněz prohlašoval, že hoch odešel před námořníky směrem k přístavu

a vedl několik svědků, kteří dokazovali pravdivost jeho slov. Nikdo

nevěřil a přece věřiti musili, neměli-li vyvolati vzpouru domorodců.

Dva dni ještě zdržel se "Pél ion" v přístavu, dva dni ještě pátraly

hlídky po celém městě, ale pak nebylo vyhnutí, velitel torpedovky byl

- 400 -

nucen ponechati zmizelého jeho osudu a vyraziti na moře.

Radiotelegraficky byly zpraveny všechny francouzské konsuláty v

Indi , ale poručík Recamier si nedělal mnoho naděje, že by měly více

úspěchu než on. Znal Indočínu a věděl, že v Indi jsou poměry

podobné, že i tam zmizí

za rok beze stopy mnoho lidí a někdy i

bělochů.

Na lodi zavládla nálada skoro pohřební.

"Byl to statečný hoch," pravil kadet Ferrier, "a dal bych pravou ruku za to, kdybych ho mohl nalézti."

"Všeho byl vinen ten prokletý Caraba," odpověděl mu de Mailly, "a

myslím, že nejsem daleko pravdy, řeknu-li, že jeho zášť k hochovi

nebyla jen závistí, nýbrž mstou za to, že hoch kdysi v Brestu odhalil

hnízdo vyzvědačů. Kapitán de Marzel e mě upozornil na takovou

možnost a nevím, jak mě přivítá, až mu povím, co se stalo. Nevěřil

jsem takové možnosti, ale teď vím, že jsme měli hocha lépe střežiti."

"Doufejme, že Dorval není mrtev," dodával naděje poručík

Marinier. "A není-li mrtev, pak jsem jist, že se protluče i nejhorším

nebezpečím a že se s ním jednou ještě setkáme."

Je otázka, věřil-li sám svým slovům, ale námořníci a vojíni nevěřili.

Důkazem toho bylo, že vyslali k veliteli lodi deputaci, aby dal

stáhnouti na Jacquesovu počest lodní vlajku do půli stěžně, což

ovšem nemohl poručík Marinier dovoliti vzhledem k předpisům, neboť

Jacques přece jen nebyl ještě důstojníkem a dosud nebyl prohlášen

úředně za mrtvého.

Námořníci se spokojili s vysvětlením, ale nepřestávali mluviti o

mladém skautovi, který se v jejich očích stával zvolna

nesrovnatelným hrdinou, něčím více než člověkem.

A Jacques zatím již byl na půdě Indie, na níž pokračoval v cestě k

severu. Opět jel v domorodém voze, zvaném "gari", dopravním to

prostředku s vysokými koly, poskakujícím a drkotajícím na hanebných

cestách.

Proč jej odvádějí tak daleko? Chtějí ho snad někde zabíti? Tomu

Jacques nevěřil, neboť by ho jistě nebyli vezli tak daleko. Byla tu tedy

ještě naděje pro něho.

Cestou se zastavovali v domorodých vesnicích, aby se zásobovali

potravinami, a tu domorodci houfně se přicházeli podívati na mladého

zajatce. A Jacques četl v jejich pohledech, že jsou vůči němu

- 401 -

nepřátelsky zaujati. Snad toho byla příčinou pěkná uniforma

námořního eléva, kterou byl Jacques oděn, zatímco chudí domorodci

byli oděni jen v ubohé cáry.

Jídlo, které Jacques dostával, sestávalo většinou z rýžových placek

a koláčů, zvaných "kukcha", které se trochu podobají anglickému

puddingu. Jako nápoj byla mu vždy podávána voda, navoněná

nějakou domorodou bylinou.

Jídla i pití se mu dostávalo podle jeho libosti a jeho strážcové vždy

dříve předkládali jídlo jemu, než se dali do něho sami.

Jacques podle toho byl jen utvrzen v přesvědčení, že se mu nic

nestane, a začal zase přemýšleti o útěku. Aby však nevzbudil

podezření Indů, tvářil se tak, jako by se podrobil svému osudu. Však

již přijde chvíle, kdy bdělost strážců oslábne a kdy bude moci zmizeti.

Konečně jednoho odpoledne vjel vůz do větší vesnice, v níž vládl

živý ruch. Po ulicích přecházeli mužové v podivných šatech, kteří táhli

za sebou malé vozíčky, naložené ovocem a zeleninou. Tu a tam se

mezi zástupem objevovali i angličtí vojíni.

Jacques byl zavezen do bílého domu, téměř mizejícího ve spoustě

obklopující jej zeleně. Tam byl uveden do malé světnice, kde ho

očekával domorodý kněz, bonz.

Bonz mluvil anglicky i francouzsky. Když průvodčí mu oznámili,

proč přivádějí k němu zajatce, kněz se začal tvářiti vážné a dvakrát

lehce udeřil Jacquesa dlaní do hlavy:

"Farzande (cizinče)," pravil, "dovídám se, že ses dopustil

svatokrádeže, za kterou jsi nebyl trestán nejtěžším trestem jen proto,

že nejsi vzdělán v našem náboženství. Proto poskytneme ti místo

trestu jen příležitost k očištění se z viny. Zprvu mi budeš sloužiti jako

sluha a potom budeš poslán jako dělník k našim bratřím Sikhům, kde

po delším pobytu budeš zasvěcen do nejvyšší moudrosti našeho

pána, Budhy. Tím dnem bude dokonán trest i očištění a budeš volný.

Nezapomínej však, že jsi mi povinen bezvýhradnou poslušností a že

mám právo určiti ti jakýkoli tělesný trest. Rozuměl jsi, co jsem ti

řekl?"

"Ano," odpověděl Jacques, nepozdvihnuv skloněné hlavy.

"Skloň se tedy zde před sochou našeho pána, Budhy, kterého jsi

svým jednáním urazil. A opakuj za mnou slova: bara, chuda chukz,

salam."

Jacques opakoval podivná slova a uklonil se před sochou.

"A nyní pojď se mnou," pokračoval bonz.

- 402 -

Jacques šel za knězem, který ho odvedl na dlážděný dvůr, v jehož

jednom koutě byly nahromaděny dřevěné bedny.

"Tyto bedny otevřeš jednu po druhé," nařizoval bonz, "vyjmeš jejich

obsah a srovnáš je podél zdi. . . Za hodinu se přijdu podívat na

vykonanou práci."

Po těchto slovech kněz odešel.

Jacques se chopil jedné z beden a tu si teprve vzpomněl, že nemá

žádných nástrojů, kterými by bednu otevřel. Chtěl se již rozběhnouti

za knězem, když si povšiml, že bedny mají podivný uzávěr, který lze

snadno otevříti tlakem na dvě pera.

Bedny obsahovaly polosušené rostliny, pronikavé, aromatické

vůně, která až působila závrať. Jacques marně se dohadoval, k čemu

asi ony rostliny mohou sloužiti. Šel k zamřižovanému oknu, které

vedlo ze dvora, aby se nassál trochy vzduchu, nepromíseného onou

podivnou vůní. A tu zpozoroval, že okno vede do polí, za nimiž byl

okraj lesa. Mříž nebyla pevná, neboť byla značně prorezavělá.

Teď však nebyla ještě vhodná chvíle k útěku. Vrátil se k bednám a

pustil se do práce. Otevřel novou bednu a tu zaslechl mezi suchými

rostlinami podivný šelest. Zůstal státi bez pohnutí a viděl, jak z bedny

vyklouzl vzrostlý brýlovec, který sjel na zem a zde se vztyčil, příšerně

syče.

Jacques již viděl, jak se had na něho vrhá. A neměl zbraně. Uslyší

ho někdo, bude-li volati o pomoc? A nerozdráždí tím hada?

Jiný hoch by se snad dopustil podobné neprozřetelnosti, ale

Jacques si zachoval chladnou rozvahu. Vzal jednu prázdnou bednu a

rychle ji překlopil na hada, a aby ji nemohl pozvednouti, navršil na ni

všechny ostatní plné bedny.

Brýlovec se zmítal v bedně a pak se mu podařilo vystrčiti pod ní

hlavu. Tu Jacques rychle přiskočil a podpatkem rozdrtil tu ohyzdnou

hlavu.

Od této chvíle se však již neodvažoval otevříti některou z

dalších,neboť se bál, že i v nich bude nějaký had. Když se bonz vrátil

a viděl, že Jacques sedí na prázdné bedně a že většina ostatních

jsou ještě plné, strašně se rozlítil.

"Tak tedy konáš práci, kterou jsem ti svěřil? Vzpíráš se vykonati

můj rozkaz? Počkej, však ti napravím hlavu,"

A bonz zmizel v domě, odkud se za chvíli vrátil s tlustou holí,

kterou napřáhl na Jacquese. Jacques nedovolil však, aby rána

dopadla. Uskočil a zvolal:

"Měl jste mi spíše tu hůI nechati zde. V bednách jsou jedovatí hadi

- 403 -

a proto je neotvírám. Podívejte se," a Jacques ukazoval na mrtvého

brýlovce.

Bonzovy oči se rozšířily v údivu a rána již nedopadla.

"Dosud nikdy v bedně nebyl objeven had," pravil. "Asi se tam dostal

dříve, než bedna byla uzavřena. V ostatních nebudou hadi. Pracuj

dále."

Bonz odešel.

Jacques však nebyl přesvědčen slovy bonze. V duchu se ptal, zda

to není léčka, chytrácké rozřešení případu lidmi, kteří nesmějí

prolévati krev a chtějí se ho zbaviti. Ale pak se uklidnil.

Bedny zde stály jistě již delší dobu, tedy v době, kdy kněz ještě

nemohl věděti, že mu bude přiveden zajatec. . . Sebral všechnu

odvahu a otvíral jednu bednu za druhou. Když byl hotov, očekával

příchod kněze.

Bonz však přišel teprve před soumrakem. Vzal pak Jacquesa za

ruku a odvedl ho do malé místnosti, ve které ho uzavřel, když mu

předem spoutal nohy. Zřejmě zajatci nedůvěřoval.

Jacques se proto rozhodl, že se od této chvíle bude stavěti jako

dokonale odevzdaný do svého osudu a že vyčká vhodné chvíle.

Ale bylo třeba hodně odvahy, aby vydržel ve svém předsevzetí.

Bonz byl neúprosný a nakládal Jacquesovi stále více a více práce. Až

dosud Jacques nebyl bit, ale pak přišel den, kdy zapomněl vyplniti

daný rozkaz... Bonz ho odvedl do domu a tam ho začal surově bíti.

Jacques snesl bez hlesu výprask, což kněze jen rozlítilo.

Jacques pochopil, že je nyní otrokem, opravdovým otrokem

člověka, který vyznával Budhovo náboženství mírnosti, ale sám

neznal soucitu. Příštího dne po výprasku však bonz byl opět klidný a

jednal s hochem, jako by se nic nestalo.

"Doufám," pravil, "že příště vyplníš každý rozkaz, který ti dám.

Nezapomínej, že chci z tebe udělati dobrého syna Indie. Ode dneška

přestaneš nositi kroj námořníka a oblékneš se v oblek synů

Budhových. Nebudeš mi alespoň připomínati, že jsi synem našich

nepřátel. A budeš se učit číst svatou knihu Kitab . . ."

Jacques se podrobil bez odmluvy všemu. Zaměnil svou uniformu za

modrý indický oděv a kolem hlavy si obtočil zelený turban. Každého

dne bonz ho pak učil hindustanské abecedě.

Dosud se hoch směl pohybovati volně jen v domě, ale od této

chvíle směl vycházeti i ven, vždy však za dozoru vzrostlého a silného

Inda, který se jmenoval Gariwan. Chodil s ním po městě nakupovati

potravu a obstarávati různá poselství.

- 404 -

Jacques nevěděl dosud, jak se jmenuje město, ve kterém byl nucen

žíti, a také se o to mnoho nestaral. Věděl, že není daleko od moře a

to mu stačilo. U něho byla spása. Vůči svému pánu se choval s

nejvyšší pozorností a bonz pomalu docházel k přesvědčení, že si již

zvykl na svůj nový život.

Gariwan, který ho provázel na cestách do města, byl hodný, dobrý

člověk. Po nějaké době Jacques již mohl s ním vyměniti několik slov

a ostatní doplniti posunky. Dorozuměli se tak a nebyli-li přímo přáteli,

alespoň spolu se dobře snášeli.

Jacques však teď již vážně pomýšlel na útěk. Nebylo to možné,

dokud byl oděn v uniformu, ale teď mu byla cesta otevřena. Jen jedno

ho mohlo zraditi, že nemluvil hindustansky. Vidě, však u svého pána

již muže, oděné stejně jako on, kteří se také dorozumívali jen

posunky, Mohl je tedy napodobiti. Pokládal ony muže za hluchoněmé,

ač to ve skutečnosti byli jen poutníci, kteří složili slib mlčení.

Vytvořil si již plán útěku. Rozhodl se, že dorazí na mořské pobřeží

a podél něho bude postupovati k jihu. Tak se jistě dostane k

nějakému přístavu, kde budou lodi a snad i loď francouzská.

Bylo třeba však ještě vyčkati s provedením plánu. Teď již chodil do

města bez doprovodu, ale vyciťoval, že je přesto střežen. Bonz se

patrně chtěl přesvědčiti o jeho spolehlivosti. A na svých cestách často

potkával bělochy, vždy však Angličany. Až jednou. . .

Šel obstarati zase nějaký nákup, když se téměř srazil se třemi

cizinci, kteří spolu mluvili francouzsky. Dodal si odvahy a zaprosil:,

"Pánové, zachraňte mne. Jsem zde zajatcem, otrokem Indů.

Vezměte mě s sebou."

"Jsi Francouz?"

"Ano, pane."

"A jak ses dostal sem?"

Jacques zpozoroval, že Ind stojící nedaleko se na něho dívá.

"Jsem sledován... " pravil rychle, "... odcházím... kde vás mohu

spatřit zítra?"

"Ve tři hodiny na náměstí před obchodem s tím červeným štítem."

"Budu tam."

A Jacques odběhl.

Asi za hodinu po jeho návratu ho k sobě volal bonz.

"Co to bylo za cizince, s kterými jsi mluvil?" ptal se.

"Neznám je."

"Ale mluvili s tebou."

"Ano, ptali se mne, kde jsou vojenská kasárna, ale já jsem jim to

- 405 -

nemohl říci, neboť neznám město."

Bonz se díval na hocha nedůvěřivěa pak pravil:

"Zakazuji ti mluviti s cizinci, které potkáš. Rozuměl jsi?"

"Ano, mistře."

Jacques se domníval, že příštího dne bude poslán zase do města,

ale místo něho šel Gariwan. Nemohl se tedy dostaviti na místo, kde

se měl setkati s cizinci ze včerejška. Byl rozmrzen. Vždyť bude snad

dlouho trvati, než se mu zase naskytne příležitost setkati se s

krajanem.

Uplynul týden, čtrnáct dní a pak již celý měsíc, a Jacques byl

dosud v moci bonzově, který byl k němu stále tvrdším a tvrdším. Budil

ho teď již i uprostřed noci a nakazoval mu, aby poklekal před sochou

Budhy.

A často ho tam držel po celých čtyřiadvacet hodin, bez jídla i bez

nápoje. Jacques začal ztráceti trpělivost a rozmýšlel se, zda se snad

nemá pokusiti o útěk. Všiml si však včas, že Gariwan ho teď střeží

velmi bedlivě a uznal, že na nějaký zoufalý podnik nelze ani

pomýšleti.

Nestěžoval si však. Věděl, že by to nebylo nic platné, že by tím jen

zvýšil zlobu bonzovu.

Toto dokonalé podrobení se, které se zdálo opravdovým, mělo

konečně účinek. Bylo mu ponecháno více svobody a směl zase

vycházeti do města, aby tam obstaral drobnější nákupy a pochůzky.

Gariwan ho již nedoprovázel a Jacques toho využil, aby co

nejdokonaleji poznal toto město. Bylo to město dosti velké, čítající

mnoho obyvatel. Několikráte do týdne přicházeli do něho kupci, kteří

na velkém náměstí rozkládali předměty svého obchodu.

Jednou, právě v den trhu, Jacques nesl bedničku, svěřenou mu

bonzem do města, a tu jeho pozornost byla upoutána sběhem lidu.

Indové se kupili kolem čtyř bělochů, oděných v šaty barvy khaki.

Byli to lovci, kteří zvolili místo za východisko pro loveckou výpravua

- byli to Francouzi.

Jacques se přiblížil k jednomu z cizinců a pravil:

"Potřebujete-li někoho, jsem ochoten vás provázet."

Oslovený užasl, když slyšel indického mladíka mluviti plynnou

franštinou. Jacques mu několika slovy vysvětlil, kdo je a jak se dostal

do Indie. . .

"Pojď tedy s námi, jestliže chceš, ale upozorňuji tě, že nejdeme jen

na procházku, nýbrž na lov tygrů. . ."

"Nebojím se divoké zvěře a zastřelil jsem již tygra."

- 406 -

"Ty?"

"Ano. V Indočíně. Povím vám to při vhodné příležitosti."

"Dobře. . . Ale odcházíme ihned. Za městem na nás již čekají

průvodci se slony."

"Tím lépe!" vzkřikl Jacques. "Alespoň budu ihned svoboden,

jestIliže..."

Pochopíme snadno, proč se Jacques tak náhle zarazil. Vzpomněl

si, že snad mezi zástupem je nějaký zvěd bonzův, nebo snad byl a

běžel již se zprávou ke knězi, který jistě pošle své lidi, aby ho přivedli

zpět.

Na štěstí pro Jacquesa byl zástup Indů tak četný, že hoch se

uprostřed něho ztrácel. A za čtvrt hodiny nasedal již na okraji města

na hřbet statného slona a lovecká skupina se dala na pochod.

Jacques byl skoro bez sebe radostí. Až si bonz všimne jeho

nepřítomnosti, bude již daleko, daleko z jeho dosahu a moci.

A kdo byli ti mužové, kteří se ujali Jacquesa?

Byli to tři mladí, francouzští dobrodruzi, kteří se rozhodli, že si

půjdou zalovit tygry do Indie. Byli syny bohatých rodičů a mohli si

dovoliti vystrojit nákladnou výpravu.

Čtvrtý muž, který byl s nimi, byl mnohem starší ostatních, ba zdál

se býti jíž hodně starým. Tlustý, zarostlý plnovousem a s brýlemi na

nose nevypadal nijak válečnicky neb lovecky přes svůj lovecký oděv.

Spíše vypadal jako učenec a byl to také skutečně učený člen

Akademie přírodních věd. Jmenoval se Brindavoine. Využil

příležitosti, kdy jeho synovec se dvěma přáteli se vypravil do Indie a

přidružil se k nim. Ne snad, aby lovil tygry, nýbrž aby poznal na

vlastní oči indickou zvířenu a rostlinstvo. Přes svůj vysoký věk - bylo

mu již šedesát - byl dosud statný. Jeho tři společníci, kteří se

jmenovali Rambert, Granger a Landry, byli otužilí sportovci, zvyklí

jakékoli tělesné námaze.

Sotva však výprava opustila město, již se na cestě za ní objevili

dva jezdci. V jednom z nich Jacques poznal Gariwana . . . I druhého

muže znal. Byl to člověk, který Gariwanovi sloužil často jako

tlumočník, šlo-li o nějaké jednání s cizinci.

Dohonili výpravu a tlumočník zajel k jednomu z mladíků.

"Utekl nám jeden z našich zajatců a lidé tvrdí, že odešel s vámi."

"Nerozumím vám, co tím myslíte," odpověděl mu Rambert. "Neviděl

jsem žádného zajatce."

Jacques totiž, když viděl blížiti se své pronasledovatele, ukryl se v

palankinu, umístěném na hřbetě slona.

- 407 -

"Víme určitě, že šel s vámi," naléhal Ind.

"Někdo si z vás udělal blázna, to je vše," odpověděl mu mladík.

A když se Indové neměli k odchodu, Rambert nařídil vůdcům slonů,

aby pobídli zvířata do klusu.

Gariwan a jeho společník nyní viděli, že jejich poslání nemá

vyhlídek na úspěch a vrátili se. Když zmizeli, Rambert pravil

Jacquesovi:

"Teď snad již budeš klidný. . . Již tě nedohoní."

"Také myslím," odpověděl Jacques spokojeně.

"A nevzdáš se teď úmyslu jet s námi?"

"Nikoli, dovolíte-li ovšem. . ."

"Dovolíme, ale uvaž dobře, že jde o podnik velice nebezpečný."

"Z nebezpečí si mnoho nedělám."

"Ale proč tě Indové zajali, co jsi jim udělal?"

Jacques jim krátce vypověděl, co se událo v Colombu. Když

skončil, Rambert mu stiskl ruku a pravil:

"Jsem rád, že jsem pomohl soudruhovi, neboť i já jsem povoláním

námořník, poručík válečného loďstva na dovolené. Ale neřekl jsi mi

dosud, kde ses již setkals tygrem."

Jacques musil zase vyprávěti, tentokráte své skautské

dobrodružství v Saigonu. Jeho posluchači zprvu nevěřili jeho

vypravování a nejpevněji nevěřil Brindavoine, nevěřící jako jsou

všichni starci. Ba dokonce i svou nedůvěru vyjadřoval pokyvováním

hlavy a nepřetržitým mručením: hm, hm, hm . . .

"Vím," pravil Jacques, kterému neušly tyto projevy nedůvěry, že

má dobrodružství jsou skoro nepravděpodobná, ale pokusím se vám

dokázati, že neznám strachu. Skutek je nejlepším důkazem. . ."

"Ale vždyť já ti věřím," chlácholil ho Rambert.

"Děkuji vám. Chtěli jste, abych vyprávěl své příhody a učinil jsem

tak, aniž jsem něco tajil. Kdyby mě lndové nebyli oloupili o mou

uniformu, mohl bych vám pravdivost svých slov snad dokázati tím, že

mám již medaili za záchranu lidského života a medaili vojenskou."

"A kolik je ti vlastně let?" ptal se Rambert. "Je mi šestnáct."

"To jsi tedy žákem válečné školy, ne?"

"Nikoli. Jsem žákem školy pro obchodní námořnictvo v Brestu, ale

na doporučení velitele školy, kapitána de Marzel e jsem byl na rok

jmenován na zkoušku elévem na námořní vojenskou loď. Po mé

zkušební době se mělo rozhodnouti, zda budu přijat do školy pro

válečné námořnictvo a jmenován kadetem."

"Ty znáš tedy pana de Marzel e?"

- 408 -

"Velmi dobře... kapitán se mne vřele ujal a jistě se podiví, až

»Pél ion« přijede beze mne. Doufám, že se nebude domnívati, že

jsem zběhl a že mě bude spíše pokládati za mrtvého."

Pan Brindavoine však zůstal nevěřícím a díval se na Jacquesa

ironicky. Brindavoine nebyl zlý člověk, ale nevěřil nikomu na světě

širém, snad proto, že byl často oklamán.

Rambert se pojednou otázal Jacquesa:

"Pak ti tedy asi není příliš volno v indickém oděvu?"

"Jistě ne."

"Pak jej tedy změň za jeden z mých loveckých oděvů a ten turban,

ve kterém ti musí býti horko, si proměň za některou z tropických

helm. Snad se ti nějaká hodí."

Jacques si nepřál nic toužebněji než zbaviti se směšného oděvu, do

kterého ho vnutil indický kněz.

Po převléknutí vypadal jako dokonalý lovec. Chyběla mu jen puška,

ale věděl, že i té se mu dostane při vhodné příležitosti.

Rambert a jeho přátelé se chtěli dostati do neprostupné džungle,

vzdálené asi sto padesát kilometrů od města Alabaranu, ve kterém se

setkali s Jacquesem. Pravou příčinou jejich výpravy byla vlastně dosti

pošetilá sázka. V klubu se vzájemně vychloubali svými loveckými

úspěchy a vychloubání se skončilo sázkou o deset tisíc franků, kdo z

nich zastřelí více tygrů.

Pan Brindavoine ovšem se sázky nezúčastnil, neboť za svého

života neměl dosud nikdy pušky v ruce a byl by proto v nevýhodě

proti svým společníkům. Kdyby se octl skutečně před nějakým

tygrem, pak by se z lovce stal lovený. Proto vědec raději lovil

bezpečnější kořist - hmyz.

Kromě hmyzu ho pak do Indie lákalo ještě něco jiného. Doufal, že

někde v zapadlém kraji objeví nějaký exemplář rostliny "Buberia

Cassia", která byla vědci pokládána za dávno vymřelou na indické

půdě.

Kdysi byla tato rostlina v Indi hojná, jak se vědec dověděl ze

starých sanskrtem psaných knih. Byla používána jako lék proti

mnohým nemocem a hlavně proti hadímu uštknutí. A Brindavoine se

rozhodl, že tuto rostlinu musí objeviti stůj co stůj. Proto se přidružil k

lovecké výpravě, když se dověděl, že jeho synovec Granger se jí

účastní.

Mladí zprvu učence s sebou nechtěli. Báli se totiž, že nevydrží

námahy cesty. Ale Brindavoine neustal naléhati a Granger konec

konců se za něho přimlouval, neboť byl jeho dědicem a vědec byl

- 409 -

bohat. Tak se vědec stal členem výpravy a brzy mladíkům dokázal,

že přes své stáří a tělnatost je pevný proti všem útrapám. Cesta po

moři se dála za špatného počasí a ustavičných bouří. A zatím co

všichni cestující onemocněli mořskou nemocí, vědec jí odolával k

velkému podivu námořníků. Než výprava mohla dojíti do džungle,

byla nucena projíti mnoha vesnicemi domorodců, kteří mohli býti

nebezpečně zaujati proti cizincům. Indové jsou totiž vždy nedůvěřiví

vůči cizincům a mnohdy dokonce i pověrčivě věří, že cizinci přinášejí

jejich zemi neštěstí.

"Jestliže je mapa správná, dorazíme brzy do vesnice Sika," pravil

Rambert.

"Ano, do vesnice Sika," potvrzoval učenec. "Znám ji."

"Strýčku, co to povídáte?" se smíchem se starce ptal Granger.

"Vždyť jste dosud v Indi nebyl. Jak byste tedy mohl znát tak málo

známou indickou vesnici?"

"Jiní byli již v Indi a napsali o svých cestách knihy," odpověděl

učenec. "A já ty jejich knihy četl, když jsem se rozhodl jíti s vámi.

Mluví-li Ramsay a Donald pravdu, pak vesnice Sika leží na úpatí

pahorku »Kutta Roski« a je obývána kmenem Siků, kteří jsou

výbornými válečníky, ač mezi nimi žije mnoho fakirů. Slyšeli jste již

někdy o fakírech?"

"Ovšem," odpověděl Granger.

"Kdo by neslyšel o fakírech," dodal Rambert. "Vždyť se o nich

vypráví mnoho pohádek, myslím totiž o jejich zázracích, což pro svou

osobu pokládám za pouhé bajky."

"Já nejsem téhož náhledu," odporoval Brindavoine. "Fakirové jsou

podivuhodní lidé, kteří silou své vůle konají věci, které nejsou daleko

od zázraků, nejsou-li jimi skutečně."

"Nejsem proti tomu uvěřiti v jejich umění," pravil Landry, "ale rád se přiznám, že nevěřím ani polovici toho, co se o fakirech vypráví."

"Nesmíme popírati to, o čem jsme se nepřesvědčili."

"Souhlasím. Ale jde tu o věci tak zvláštní, že střízlivý rozum je

nemůže uznati za skutečnost."

"Nic není nemožně zvláštního, jak jste chtěl vlastně říci. To co se

dnes zdá nemožným, zítra již může věda objasniti. . ."

"Nechte toho," vybízel Rambert. "Když již přicházíme do kraje

fakirů, budeme míti možnost učiniti si názor o nich a jejich

»zázracích«."

"Nezapomínejte však," upozorňoval učenec, "že fakirové jsou v

Indi pokládáni za svaté a že proto musíme s nimi jednati velice

uctivě, nebudeme-li chtít pobouřiti proti sobě všechny bojovné Siky."

- 410 -

"Buďte ujištěn. Neučiníme nic neprozřetelného, ale přes to se

musíme míti stále na pozoru, neboť kdoví, jak budeme přijati."

O naše přijetí se již postarají naši průvodci," pravil Granger. "Až se

Sikové dovědí, že jedeme na lov tygrů, budou nás míti jistě v úctě.

Je-li v některých indických krajích tygr posvátný, není tomu tak v kraji

Siků, kde tygři způsobují obyvatelstvu velké škody na dobytku. Sikové

proti nim pořádají pravá válečná tažení. Celá stovka válečníků,

ozbrojených kopími a štíty, se čas od času vypravuje do džungle, aby

zneškodnila nějakého lupiče. Tygr konečně podlehne přesile, ale není

třeba upozorňovati, že si vyžádá obyčejně několik lidských obětí. To

zase jsem četl já, strýčku, aby sis nemyslil, že vůbec nečtu," dodal

pak se smíchem.

Sloni vyciťovali blízkost lidských obydlí a bez pobízení zrychlili

chůzi. Jejich chůze se posléze změnila v ostrý klus, za kterého

cestovatelé prožili pravé zemětřesení, alespoň pokud šlo o následky.

Pan Brindavoine, který pozoroval právě kraj, když sloni se dali do

klusu, byl náhle vržen zpět a padl na své společníky.

"Ach, ach," pravil. "Cestuje-li člověk na slonu, to aby dříve vysloužil na moři. Ta zvířata člověka roztřesou, že je to až hanba."

"Přiznávám, že to není příjemné," odpověděl mu Rambert, "ale

kdybyste někdy cestoval na hřbetě velblouda a porovnával cestu na

velbloudu s jízdou na slonu, pak by srovnání dopadlo ve prospěch

slona."

Blížili se k vesnici Siků.

Viděli podivné stavby, které se kupily kolem domu ještě

podivnějšího, vybíhajícího v zašpičatělou střechu. Podle cesty, kterou

se brala výprava, rostly mohutné stromy a odkudsi se ozýval podivný

zpěv.

"Zdá se, že tu mají nějakou slávu," pravil Granger. "Jen bych rád

věděl, jak nás asi přijmou,"

"Jsem jist, že zcela dobře. Já jsem zase četl, že Sikové přijímají

přátelsky ty cizince, kteří zamýšlejí usaditi se v jejich vesnici, ale že

neradi vidí, chce-li někdo jen projíti jejich osadou," pravil Brindavoine.

"A my přece u nich nějakou chvíli zůstaneme."

Odmlčeli se. Všichni se zájmem se věnovali pozorování vesnice. Kdo

však nevydržel dlouho mlčeti, byl pan Brindavoine

"Pokládám ještě za svou povinnost upozorniti vás," začal, "abyste

všichni hlasitě volali: Salam, Salam! Bahut! Salam! až se setkáme se

Siky. To je zdejší pozdrav a Indové jsou vůbec velmi citliví na projevy

zdvořilosti. Odpovědí nám týmiž slovy, což zároveň značí uvítání. Pak

- 411 -

naši vůdcové slonů jim vysvětlí, proč přicházíme do Indie a led bude

prolomen. Přes noc zůstaneme ve vesnici a zítra se vydáme dále."

"Snad by bylo výhodnější jíti dále hned a utábořiti se někde venku,"

mínil Rambert.

"Řekl jsem přece již, proč by to nebylo moudré. A ostatně se

natáboříme venku ještě ažaž. Využijme toho, dokud jsme v

obydlených krajích a nepohrdejme trochou toho pohodlíčka." Byť i byl

statečný a vytrvalý, Brindavoine si na pohodlí přece jen potrpěl.

Sloni již vstupovali do vesnice. Muži, ženy a děti se sbíhali k

příchozím, ale výraz jejich tváří nebyl nijak přátelský.

"Pozdravme. . . a rychle," vybízel učenec.

"Salam, salam, bahut, salam!" ozvalo se z hrdel všech.

Nepřátelský křik jim byl odpovědí. Zaťaté pěsti se zdvíhaly k

cestovatelům.

"Hm, tak se nezdá, že by byli příliš nadšeni naším příchodem,"

pravil Rambert učenci. "Salamování tedy nemá výsledku. Pohleďte,

jak ná hrozí..."

"Klamete se," odpověděl stařec. "Posunky, které pokládáte za

hrozbu jsou vlastně pozdravem."

"Myslíte?"

"Četl jsem tak, uvidíte."

A pan Brindavoine, který se ze svých knih naučil i několik indických

slov, zvedl obě paže a zvolal:

"Tum kaiseho, salam thai!"

Tato slova znamenala: zdar všem, přátelé! Odpovědělo jim volání

zástupu, z něhož se oddělil stařec, který šel vstříc příchozím, drže v

rukou větévku, na níž tkvělo ještě několik listů. Tato větévka, zvaná

Indy "dusta" je znamením přátelství a míru.

Když stařec došel před slona, na němž seděl Brindavoine, spustil

sáhodlouhou řeč, z níž nikdo z bělochů nerozuměl ani slova. Ale

rozuměl vůdce slonů Ali, který se hned chopil úkolu tlumočníka.

Indové se tak dověděli, že cizinci přijeli loviti tygry a stali se ještě

přátelštějšími. Vyprávěli, že v nedaleké vesnici Hanska tygr způsobil

mnoho škod.

Francouzi sestoupili se slonů a byli dovedeni do budovy, která se

stavbou podobala mešitě. Tam jim bylo nabídnuto palmové víno a

několik mužů, pravděpodobně náčelníků, je přišlo navštívit.

Zatím druhý vůdce slonů, jménem Kilid, hlídal slony, neboť Ali plně

zaměstnán úkolem tlumočníka.

Indové jsou pravidelně pohostinští vůči těm, o nichž jsou

- 412 -

přesvědčeni, že k nim přišli s přátelskými úmysly.

Pan Brindavoine byl brzy v čilé rozmluvě s domorodci, ovšem za

pomoci Aliho, a využil příležitosti, aby se vyptal na fakiry.

"Máme zde pět fakirů,proslavených po celé Indi pro jejich moc a

svatost," dostalo se mu v odpověď. . . Mohu vás dovésti k nim, ale

upozorňuji, že je můžete viděti jen mříží, neboť veřejně se objevují

jen dvakrát do roka. Jsou to světci, opravdoví světci, na nichž spočívá

požehnání Budhovo."

Za několik chvil byli již Francouzi vedeni k bráně vesnice, kde byla

rozsáhlá zahrada, obehnaná palisádami. Mřížový vchod uzavíral toto

podivné obydlí světců, které v domorodém jazyku bylo zváno "Budha

Kazan", to jest "Pole Budhovo".

Stařec dovedl Francouze k oné mříži a to, co spatřili, naplnilo je

údivem. Poznali, že pověsti o fakirech nejsou tak přehnány. V

zahradě bylo pět mužů, z nichž dva stáli na jedné noze, v kterémž

postoji, jak bylo řečeno, vytrvávali již celý rok. Ostatní tři byli zavěšeni

na provazech za ruce na trámy a zůstávali tak prý celé dni i noci.

Brindavoine se zájmem pozoroval muže, které náboženský

fanatismus dohnal k těmto výstřednostem. A nebyly to výstřednosti

nejvýstřednější. Starý domorodec ochotně vysvětloval cizincům, že

na severu žijí fakirové, kteří se dávají za živa pohřbít a zůstávají

zahrabáni v zemi i několik měsíců.

Po této prohlídce místní zvláštnosti stařec, který se jmenoval

Sedžian a byl náčelníkem vesnice, dovedl cizince do svého domu,

kde je bohatě pohostil chutnými, ale záhadně upravovanými jídly. A

po jídle je zavedl do velké místnosti, ve které měli přenocovati.

Pokud šlo o slony, kteří jsou Indy velmi ctěni, bylo s nimi jednáno

snad ještě lépe než s jejich pány.

A příštího dne, když výprava se dala na další pochod, byla

provázena přáním vítězného návratu od všech vesničanů.

XXIII.

NA LOVU TYGRŮ

"Ti Indové jsou nádherní," pochvaloval si Rambert.

"Ale vždy se nesetkáme s tak pohostinými domorodci," pravil

Brindavoine.

"Myslíte?"

"Jsem přesvědčen. Četl jsem také o nebezpečných končinách a

- 413 -

upozorním vás, až se k nim budeme blížit."

"A co pak?"

"Musíme se jim přece vyhnouti."

"A nepůjde-li to?"

"Máme přece slony a ti dovedou rychle běžet. A dostanou se

všude, neboť svou vahou drtí překážky. A pak nesmíme

zapomenouti, že i ti Indové, kteří nectí cizince, prokazují vždy úctu

slonům a neodváží se je napadnouti. Můžeme býti klidni a musíme se

báti jen jednoho."

"Čeho?"

"Abychom nebyli překvapeni za noci v táboře."

"Myslím, že bude spíše možnost, že nás přepadne nějaká šelma,

než že nás napadnou lidé."

"To není tak jisté. Indové jsou lstiví a pohybují se stejně tiše jako

šelmy. Neslyšíte je, až když je již pozdě."

"Mluvíte, jako kdybyste v Indi žil léta."

"Příteli, mluvím jako člověk, který četl vše, co o Indi bylo napsáno a

který ví, čemu má věřit a čemu nikoli."

"Ať již tomu bude jakkoli, především musíme býti na stráži. A

doufám, že náš mladý námořník nám pomůže, kdyby došlo k nějaké

potyčce."

"Můžete se na mne spolehnout," odpověděl Jacques.

Jacques nevyhledával nebezpečí, ale chtěl svým společníkům

dokázat, že neztrácí hlavu ve chvílích nebezpečí.

Rambert posuzoval hocha správně, ale Jacques dobře si všiml, že

Granger, Landry a hlavně Brindavoine mu nevěří. Nemohli prostě

uvěřiti podivuhodným Jacquesovým příhodám. Jacques neříkal nic,

choval se k nim s nejvyššími ohledy, ale v duchu již toužil po nějaké

situaci, kde by mohl dokázati svou pohotovost a odvahu.

Oba sloni postupovali neúnavně džunglí. Prvý, kterého řídil Ali, nesl

na svých zádech všech pět lovců a druhý, následující za prvým ve

vzdálenosti několika desítek metrů, nesl táborové potřeby a zásoby

střeliva.

Rambert byl opatrný člověk a proto vzal s sebou vše, co pokládal

za vhodné pro cestu v divočině. Kromě velkého, pevného stanu, vzal

s sebou kambodžské matrace, pokrývky, několik kožišin a všechno

nářadí kuchyňské. Rambert se totiž řídil heslem, že třeba se vypraviti

na roční cestu, zamýšlí-li člověk cestovati půl roku a proto v

přípravách nijak nešetřil.

Až dosud cestovatelé neměli příležitosti použíti všech těch příprav a

- 414 -

zásob, ale chvíle se již blížila.

"Myslím, že již nejsme daleko od džungle," pravil Granger.

"To se tedy mýlíš, hochu," odpověděl Brindavoine. "Pokud budeš

viděti stromy druhu, jak je spatřujeme po obou stranách cesty, bude

ještě hezký kousek cesty do džungle. . . Musíme projíti ještě dvěma

vesnicemi, než se do džungle dostaneme."

"Znáte snad dokonce i jména těch vesnic?"

"Nepamatuji si je, ale mohu vám je přece říci."

Při těchto slovech pan Brindavoine vytáhl z kapsy svého kabátu

mapu, rozložil ji a pravil:

"Ty vesnice se jmenují Uska a Redžani."

"Jen budou-li také jejich obyvatelé tak přívětiví, jako obyvatelé

Siky."

"Pokud jde o obyvatele Usky, jsou pokládáni za pohostiné, ale

Redžané, ti žijí již téměř v džungli a jsou značně divocí. O těch

nemůže nikdo říci, jak se budou k cizinci chovat. Pro jistotu

neprojdeme jejich vesnicí, nýbrž obejdeme ji."

Rambert se divil, kde si učenec mohl opatřiti mapu tohoto

odlehlého kraje, ale dostalo se mu hned vysvětlení, že je to mapa

vytržená z anglické knihy cestovatele Kida Sterleye.

"Pomyslete však, že se musíme spolehnout na tu mapu," pravil

Rambert.

"Vím, co tím chcete říci," odpověděl Brindavoine, "ale mohu vás

ujistit, že mapa je přesně podle toho, jak jsem ji srovnával se

skutečností. Kid Sterley žil dlouhá léta v Indi . Byl také pověstným

tygrobijcem. Prý jich na svých cestách zabil více jak dvacet."

"Snad tedy na nás nic nenechal," smál se Granger.

"Toho se neboj! V džungli je ještě více tygrů, než nám bude třeba

milo," odpověděl mu učenec.

"Tím lépe pro nás. Bylo by směšné vyjeti si na lov tygrů a vrátiti se

»s bžundou«, jak se říká. Nedoufám ovšem, že-bychom překonali

Kida Sterleye."

"Však také nezapomínej, že Sterley tu žil deset let."

"To tedy značí jen dva tygry ročně, a to není tak mnoho. . . Ale řekni

mi, strýčku, jsou zde kromě tygrů ještě jiní nebezpeční tvorové?"

"Jsou a dosti četní, ale nejnebezpečnější je právě tygr a pak kobra,

nej edovatější had světa."

"Jedovatý a nebezpečný had to je," ozval se Rambert, "ale pro nás

nebude tak příliš nebezpečný, neboť jsem vzal s sebou také serum

proti uštknutí. Stačí podkožní injekce tohoto sera, byl-li někdo

- 415 -

uštknut, aby byl zachráněn."

"Zdá se, že jste myslil na všechno," chválil Ramberta Brindavoine.

"Je to jen přirozené. Vím, že v džungli žijí tisíce jedovatých hadů a

bylo by neodpustitelné nevzíti s sebou lék proti jejich uštknutí, když

takový lék byl již vynalezen. Takto se nemusíme hadů bát."

"Přes to bych sám si nechtěl sednout do trávy na nějakou kobru,"

odpověděl mu učenec.

Cestuje-li někdo na slonu, urazí za den obrovský kus cesty, aniž

toho pozoruje. Slon se totiž zdá neohrabaným zvířetem, ale ve

skutečnosti dovede rychle natahovati své sloupovité nohy.

Brzy spatřili cestovatelé před sebou chyše, vynořující se z moře

zeleně.

"Zde je, nemýlím-li se, vesnice Uska," pravil Brindavoine.

"Máme projít, nebo obejít?" ptal se Rambert.

"To nevím. Bude nejlépe, zeptáme-li se Aliho."

"Nebyl jsem dosud v této krajině," řekl Ali, "ale slyšel jsem, že

Uskané nejsou zvlášť přátelští k cizincům."

"Měl jsi nás upozornit již dříve," pravil Rambert. "Slyšel jste, pane Brindavoine?"

"Ano, ale nemyslím, že bychom se musili báti. Vždyť vesnicí jen

projdeme. Spatříme-li nějaké nepřátelské záměry domorodců,

pobídneme prostě slony do klusu. Tím bude vše odbyto."

"Pojďme tedy."

Za malou chvíli již výprava vstoupila do vesnice, kde všichni

cestovatelé pozvedli ruce a začali volati své "Salamy".

Odpovědí jim však byl dešť kamení, který se na ně snesl.

"Vidíte, jak se lze spolehnouti na zprávy takového Kida Sterleye,

popichoval učence Rambert. "Pohostinští domorodci nás vítají

kamením. A teď dokonce na nás střílí šípy. Tohle by mohlo být

vážné."

"Začneme do nich střílet," navrhoval Landry. "Alespoň vyzkoušíme

své karabiny. "

"Ne", odpověděl Rambert. "Přikrčme se raději a co nejrychleji

odtud. Slyšel jsi, Ali?"

"Ano, pane."

A vůdce slona vyrazil drsný výkřik a dotkl se uší slona svou krátkou

hůlkou. Slon se dal do prudkého běhu, sledován jsa svým druhem,

který nesl zásoby.

Indové se zuřivým řevem se jali běžeti za slony.

- 416 -

"Ti hlupáci si snad myslí, že nás dohoní," pravil Landry.

Jásal však předčasně, neboť před cestovateli se nyní rozevřela

hluboká rokle. Ali ji spatřil ještě včas, neboť jinak mohlo dojíti k

neštěstí.

Řev Indů se zdvojnásobil. Věděli, že cestovatelé budou zadrženi

touto roklí a proto je pronásledovali.

"Hm, to jsme se dostali do pěkné kaše," pravil Rambert. "Teď si

musíme raziti cestu zbraněmi. Dejme se podél rokle a zrychleme

ještě běh zvířat!"

Rambert však nevěděl, že rokle obklopovala celou vesnici, ze které

byl jen jediný východ, právě onen, kterým se do vesnice dostali.

"Tím hůře pro ně!" zvolal Rambert, když zjistil, že roklina tvoři

kolem vsi přírodní příkop. "Přímo na ně!"

Indové musili ustoupiti před slony, řítícími se na ně rychlostí vlaku,

ale zasypávali cestovatele deštěm kamení a šípů, jež se většinou

odrážely od palankinu neb tvrdé kůže slonů.

Konečně se cestovatelům podařilo dostati se z vesnice.

"Uf, přece tedy jen jsme se z toho dostali," pochvaloval si pan

Brindavoine. "Ale kdo by byl řekl, že ti Indové budou tak suroví.

Vždyťjsme jim nečinili nic zlého."

Když se dostali asi na tři míle od vesnice, Ali slezl se slona a vytáhl

z jeho kůže dva šípy, které v ní zůstaly vězeti.

"To nic," pravil, "šípy ne kůží, kdyby tak, ono být moc zle... šípy

samý jed."

"Jste jist, že jsou otrávené?" ptal se učenec.

"Ano. . . docela jist."

Učenec požádal Aliho o oba šípy, pečlivě si obalil jejich špice,

svázal je dohromady a uložil do krabice.

"Až se dostaneme domů," vysvětloval, "provedu rozbor jedu,

kterým jsou šípy napuštěny. . . Bude to zajímavá studie, o kterou

bude míti jistě zájem i Akademie věd."

"Pak tedy nemusíte litovat téhle naší srážky," zažertoval Rambert.

"Och, to nic není. Budu litovat celé cesty, jestliže nenajdu rostlinu,

která se jmenuje »Buberia Cassia«."

"To by pro vás mělo takovou důležitost, kdybyste ji nalezl?"

"Ano, neboť bych byl prvý, kdo by ji přivezl do Francie a kdo by

vyzkoumal, co je pravdy na bájích, které jsou o ní psány ve starých

spisech."

Stařec se na chvíli odmlčel a pak pokračoval:

- 417 -

"Když jsem předešlé zimy při přednášce v Akademi projevil

mínění, že »Buberia Cassia« dosud existuje a roste, moji kolegové se

mi vysmáli a po straně o mně říkali, že jsem se zbláznil. Chci jim

dokázat, že jsem měl pravdu a to. . ."

"To vám stojí zato dáti v sázku život?"

"Proč ne!"

"Obdivuji se vám. . ."

"Jakýpak obdiv. . . Nedáváte v sázku život, abyste se mohl

pochlubit před známými, že jste zastřelil tolik a tolik tygrů a abyste

předstihl své přátele? Co jiného z toho budete mít? Já chci vědecky

prozkoumati rostlinu, o níž je ve starých knihách psáno, že byla

lékem proti hadímu uštknutí a proti jakési záhadné nemoci, která se

však podle popisu podobala velice dnešní malari . Co kdybych nalezl

rostlinu a s ní třeba i lék proti této zákeřné nemoci tropických krajin?

Nebylo by to něco víc, než zastřelíte-li vy svého tygra?"

Rambert byl dokonale poražen a zmohl se jen na chabou obranu:

"Já však vím, že tygři jsou, že jsou zde, kdežto vy nemůžete tvrditi,

že vaše rostlina vůbec roste."

"Jsem jist, že roste, ale je to rostlina vzácná."

"A poznáte ji?"

"Zajisté. Její popis je dosti přesný, abych ji poznal."

"Pak mi tedy nezbývá, než přáti vám mnoho štěstí."

Tímto přáním Rambert vyklouzl z nepříjemné situace, do které se

dostal, ale v duchu si doznával, že cíl učencův daleko převyšuje cíl

jeho, který byl konec konců pouhou zábavou. Oč ten starý učenec byl

statečnější a rozumnější jeho!"

Sloni byli nyní již daleko od vesnice a postupovali po rozsáhlé

rovině, plné zeleně.

"Myslím, že bychom se měli vyhnouti i té další vesnici," navrhoval

Rambert.

"Ovšem," souhlasil učenec. "Tam budou obyvatelé ještě divočejší,

neboť i cestovatelé je prohlašují za divochy."

"Tím si však značně zajdeme."

Pan Brindavoine vytáhl z kapsy mapu.

"Pohleďte, džungle se táhne v širokém pásu, takže se do ní

dostaneme, ať půjdeme jakkoli. Vždyť přece jsme si v ní nevybrali

nějaké určité místo."

"Až se tam dostaneme, budeme musit být stále na stráži."

"Ano, ale nemyslete si, že se srazíme s tygrem po každém kroku.

Tygr se drží nejraději v úkrytu."

- 418 -

"Ale vždyť přicházejí až do vesnice?"

"Snad, někdy, ale jistě vždy v noci."

"Až my přijít džungle, hluboko džungle, tam tygr být, ale naši sloni

vědět, až tygr být. Oni oznámit!"

"Ten chlapík má pravdu," potvrzoval slova Aliho Brindavoine. "Slon

má výborný čich a upozorní hned, jakmile ucítí šelmu. . . vztyčí uši a

vyráží ze sebe zlobné hučení. Tygr a slon jsou odvěcí nepřátelé, ale

bývá to zpravidla slon, který útočí na tygra a vždy zůstává vítězem.

Jakmile se mu podaří tygra uchopit, je se šelmou konec. Mrští jí o

zem a pak ji rozdupe."

"Pak snad ani nebudeme míti příležitost zabíti nějakého tygra, když

nás předejdou sloni," pravil Landry.

"O to nemějte starost. Než se slon dostane tygrovi na kobylku,

budete mít příležitost k mnohému výstřelu."

"Není to však žádná zvláštní čest zabíti zvíře, které se nemůže

brániti a nemůže na střelce útočiti. . . Tak já lovu nerozumím. . .

Sestoupím a půjdu za tygrem do houštin."

"To tedy bude vyložená sebevražda," odpověděl mu Rambert.

"Nezapomínej, že džungle není nějaká houština našich krajů. Je to

houština neproniknutelná, odkud na tebe tygr může vyraziti, dříve,

než se můžeš připraviti k obraně."

"Přece bych ho slyšel. . ."

"Ano, ale teprve tehdy, až by již skočil."

Landry jen pokrčil rameny.

"Uvidíme," pravil. "Já pokládám lov za zábavu jen tehdy, je-li při

něm nějaké nebezpečí. Jaképak nebezpečí v tom, jestliže zastřelíš

tygra se sloního hřbetu, kde jsi v úplném bezpečí."

"Ach," pravil Ali, "tomu vy nevěřit. Tygr často skočit až do palankin.

Pak zle."

"Tak vidíš'" pravil vítězoslavně Rambert. I tak je při lovu na tygra

nebezpečí, a můžeš tedy být spokojen."

Landry neodpověděl. Nedal se přesvědčiti, a pokud šlo o

Grangera, i ten byl přesvědčen, že rytířským je jedině vyhledati tygra

v jeho doupěti.

Sloni zrychlili krok. Planina zde byla porostlá již dosti vysokou

travou, ve které za slony zůstávala široká brázda.

Když nastal soumrak, Rambert nařídil zastávku.

"Již nejsme daleko od džungle," pravil. "Utáboříme se zde a zítra již do džungle vnikneme."

"Má Ali být postavit stan?" ptal se honák.

- 419 -

"Ne," odpověděl Rambert. Budeme spát v palankinu. Na stany

dojde později."

Cestovatelé pojedli a pak se uložili v úzkém prostoru palankinu, jak

to nejlépe šlo. V palankinu se ovšem nemohli položiti. Mohli se jen

opříti a spáti tak.

Bylo to málo pohodlné, ale chtěli ráno časně vyraziti. Oba honci se

uložili podle svých slonů.

Noc uplynula klidně.

Když se rozbřesklo jitro, Rambert se probudil prvý:

"Vzhůru!" volal na ostatní. "A nečekejte, že zde najdete koupelnu s

celým toaletním příslušenstvím. Jsme v pustině a musíme si zvykati

na přírodní život. Umyjeme se teprve tehdy, až přijdeme k nějaké

vodě, což však nebude tak hned."

Ali vysvětlil lovcům, že v džungli je dosti drobných jezírek a že jistě

k nějakému během dne přijdou.

"Ubohý Landry," popichoval Rambert přítele, o němž bylo

všeobecně známo, že si potrpí na pěkný zevnějšek. "Nevím, jak to

zde vydržíš. Na tvářičkách ti narostou vousy, tvá jemná kůže zhnědne

a zhrubne, zkrátka stane se z tebe opravdový divoch. Teď však

vzhůru na cestu."

Šli k slonovi, když pojednou se před nimi objevila kobra. Had se

vztyčil a vymrštil, jako kdyby byl na péru. Ale Ali se nedal překvapiti.

V letu zasáhl hada holí a přerazil mu páteř.

"Výborně," chválil ho Rambert. "Ale bylo to od tebe neprozřetelné.

Což kdyby ses byl hada chybil?"

"Ali nikdy nechybil hada!"

"Zabil jsi jich již hodně?"

"Ano, několik set."

"Což jsi snad lovec kober?"

"Proč by Ali nebýt? Guvernér dávat za jeden had jeden rupie. Když

Ali nemít žádnou cestu, Ali zabíjet hady," zubil se Ind.

Brindavoine se zatím pranic nestaral o hady, nýbrž o rostliny.

Vzdálil se od společníků, každé chvíle vytrhl nějakou rostlinu,

prohlížel ji a pak zase zahazoval.

"Pozor," volal na něho Rambert. "Pozor na hady!"

Učenec neodpověděl. Jen mávl rukou, jakoby chtěl říci:

"Z těch my si již dávno nic neděláme."

Ale v té chvíli již se vracel úprkem a za ním se v trávě zmítalo cosi

zeleného.

Ali se vrhl vstříc učenci a zabil druhého hada.

- 420 -

"Tak se skoro zdá, že se to zde kobrami jen hemží," pravil Rambert.

"Snad bude lépe půjdeme-li odtud."

"Ano, ano," souhlasil ochotně pan Brindavoine. "Vždyť ostatně zde

nenaleznu to, co hledám. "

"Proč jste tedy vůbec hledal, když to víte?"

"Jako botanik se zajímám o všechny rostliny a prozkoumávám

každou, kterou naleznu."

"Pak se tedy těšte. V džungli vám na takovou práci nestačí ani

dvanáct hodin denně, a jak víte, déle zde světlo není," škádlil učence

Rambert.

Žertování bylo přerušeno temnými údery na zem, které se ozývaly z

nevelké dálky.

"Co je zase tohle?" ptal se Rambert.

"To opravdu nevím," odpověděl učenec. "Člověk by skoro řekl, že...,

že..."

"Vždyť je to slon," zvolal Landry.

Byl to skutečně slon, na kterém jeli v palankinu dva běloši.

Jacques přistoupil k Rambertovi:

"Bojím se, že to jsou lidé, kteří byli vysláni za mnou." Jacques si

totiž v rozrušení nevšiml, že cestující jsou běloši a viděl jen

domorodého vůdce slona.

"Uklidni se. Jsi s námi a s námi zůstaneš."

Slon se přiblížil a když se dostal do těsné blízkosti Rambertovi, jeho

vůdce ho donutil k pokleku.

"Good morning (dobré jitro)," zdravil anglicky jeden z cestovatelů.

"Good morning," odpověděl Rambert.

"Do you speak English (Mluvíte anglicky)?" ptal se cizinec.

"A little. I am a Frenchman (Trochu. Jsem Francouz)."

Muž nyní začal hovořiti francouzsky, sice s podivným přízvukem,

ale přece jen srozumitelně.

"Jsem rád našemu setkání, ač mne ani ve snu nenapadlo, že se

zde setkám s bělochy. Lovci snad?"

"Ano," odpověděl Rambert.

"Dovolte mi, abych se představil. Jsem Sir Archibald Dempsey a

zde je můj přítel Harry Watson."

Rambert navzájem představil sebe a své společníky.

"Vydali jste se tedy na lov tygrů?"

"Ano. "

"Já s Watsonem také a také jde o sázku. Vsadili jsme se o tisíc

- 421 -

liber kdo prvý zastřelí tygra a o dalších tisíc pro toho, kdo zastřelí

tygrů více."

"Doufáme však, že nějaké necháte pro nás," zažertoval Rambert.

Sir Archibald Dempsey se usmál

"O to si nedělejte starosti. Snad to budete vy, kdo zastřelí svého

tygra dříve než my. A snad bychom se i my mohli vsadit. Víte, já se k

smrti rád sázím."

"Je-li to vaším přáním," odpověděl Rambert.

"Výborně. Tedy ten, kdo prvý z nás zastřelí tygra, dostane od

druhého tisíc liber."

"Souhlasím. Ale zbývá ještě vysvětliti ono slovo »z nás«. Jsme tím

míněni jen my dva, nebo celá naše společnost?"

"Samozřejmě celá společnost, vy čtyři, my dva. Naše staré sázky

mezi sebou ovšem platí také. Tak alespoň bude vše zajímavější."

A Sir Archibald Dempsey se dal do upřímného smíchu. Byl to statný

Angličan, veselé tváře, který by byl mohl býti zván docela hezkým,

kdyby v jeho postavě i tváři nebylo nadbytek hranatosti. Spolu se

svým přítelem Watsonem se jaksi podobali filmovým komikům

Hardymu a Laurelovi a celé jejich jednání zaručovalo, že výpravě

našich přátel.se dostalo posily v lidech, kteří žádný žert nepokazí.

Jen profesor Brindavoine na ně hleděl se zaujatostí. Tomu se zdáli

příliš, jaksi nepřirozeně veselí.

"Platí tedy naše sázka?" ptal se Dempsey.

"Ovšem."

"Pak se tedy zase oddělíme, ale tak, abychom zůstali jedni od

druhých v dohledu. Ten, kdo zastřelí prvého tygra, dostane od členů

druhé skupiny tisíc liber."

"Ale zdá se mi, že jste zamýšleli zabíti jich více. Chcete se vsaditi i

o to," navrhoval Rambert.

"Výborně, milerád. Vidím, že jste praví gentlemeni. Tak tedy další

tisíc pro toho, kdo zastřelí nejvíce tygrů.”

"Ale hrajeme zde s tisícovkami, jako by to bylo pouhé smetí."

"Je vám to snad mnoho?" ptal se Sir Archibald. "Pak tedy stačí pět

set."

"Ne," odpověděl za Ramberta Landry. "Bylo řečeno tisíc a

zůstaneme tedy na tisíci."

"Very wel , sázka je tím zajímavější, čím je vyšší. Honiti šelmy je

sice zajímavé, ale stává se nudou, jakmile to trvá příliš dlouho.

Sázka, to je, abych tak řekl, ostruha k popohnání lovu. Harry i já jsme

- 422 -

zuřiví sázkáři a od doby, kdy jsme se poznali, a je tomu již dávno,

neboť jsme spolu studovali v Etonu, není skorem dne, abychom se o

něco nevsadili. Harry obyčejně sázky vyhrává,neboť je to dítě

štěstěny. Tentokráte však doufám, že štěstí bude nakloněno mně. A

bude-li nakloněno vám, pak také dobře, neboť Harry bude platit se

mnou."

"To byste tedy raději prohrál v náš prospěch, než aby vyhrál sázku

váš přítel?" smál se Rambert.

"Ale ovšem. Staroušek Harry si už na své výhry zvykl tak, že i

sázení s ním se stává skoro nudou. Prohraje-li, trochu ho to rozhoupá

z jeho bohorovného klidu."

A potěchto slovech Sir Archibald zanotoval veselou písničku:

"Jaro, jaro, ty krásné jaro mé . . ."

Profesor Brindavoine přistoupil k Rambertovi a tiše mu šeptal do

ucha:

"Tak se mi zdá, že jsme se sešli s dvěma blázny."

"Ale kdepak, mýlíte se, učený pane. Jsou to prostě dva veselí

mladíci, kteří béřou život po svém, po anglicku. Ručím, že s nimi

bude veselo."

"To se tedy z naší vědecké výprávy stane komediantské tažení?"

Proč? I při zábavě můžeme my loviti tygry - vlastně teď musíme - a

vy si můžete hledati svou tajemnou rostlinu."

"Dobře, dobře," bručel učenec. "Můžete se tedy smáti po celou

dobu trvání výpravy, když se vám to líbí, ale já nejsem s vámi

stejného náhledu. Podle mého soudu lov na tygry není ničím

zábavným. Víme, co se může přihodit? Vždyť někdo z nás může býti

tygrem raněn, ne-li dokonce zadáven."

"Na to nemysleme. Podle mého názoru mají oni Angličané pravdu,

když hledí vytěžiti z života jeho veselejší stránky. Žijme život pro život

a co možná nejveseleji. "

"Tak si ho tedy žijte. Uvidíme."

A pan Brindavoine odešel od Ramberta pln rozhořčení nad tak

kacířskými slovy. Jako všichni vědci prožil svůj život v laboratořích a v

pracovně a tím se stal vážným, až zasmušilým. Život šel kolem něho

a neznamenal pro něho nic, pokud nešlo o botaniku neb jiné přírodní

vědy."

"Nuže, pánové," ujal se slova Sír Archibald, "džungle není odtud

dále jak dvě hodiny cesty. Můžeme tedy začíti. Ale je ještě třeba

ujednati podmínky sázky. Nemůžeme přece jíti do džungle před vámi,

- 423 -

neboť pak bychom byli ve výhodě a stejně nemůžete jíti před námi

vy."

"Máte pravdu, ale to jde snadno zařídit. Budeme postupovat do

džungle zároveň, ale ve vzdálenosti padesáti metrů od sebe. A

sejdeme se jen tehdy, když se rozhodneme uložit se táborem."

"Výborně."

Francouzové vystoupili na svého slona a obě skupiny vyrazily

vpřed. Sloni se dali do klusu, drtíce svou vahou traviny i keře. Brzy

se dostali do džungle, to jest do nebezpečného pásma.

"Přátelé," pravil Rambert. '"Teď musíme být připraveni na vše.

Každé chvíle je možné, že nás zde přivítá nějaký tygr a ukáže nám

své drápy a tesáky. Proto musíme býti připraveni k jeho přijetí.

Připravte si zbraně."

Landry ihned otevřel dlouhé kožené zavazadlo, vé kterém bylo

šest nádherných opakovaček.

"Jsou zbraně nabity?" ptal se Rambert.

"Ano," odpověděl Landry.

"Mám se přesvědčit?"

"Není třeba. Sám jsem je nabíjel, než jsem je vložil do schránky."

"Tedy je rozdělme."

Profesor Brindavoine vzal podanou mu ručnici, chvíli na ni v

rozpacích pohlížel a pak ji vracel se slovy:

"Vezměte si to zpátky, co bych s tím dělal? Neumím sřlílet a mohl

bych tím uškodit spíše vám než tygrovi."

"Jen si ji nechte. Člověk nikdy neví."

"Přejete-li si toho, také dobře. Však ji unesu."

Ale nenesl ji dlouho. Postavil ji ke straně palankinu. Otřesy při

slonově běhu se však stalo, že karabina pomalu klouzala a klouzala

až padla. A zároveň vyšla rána. Kulka proletěla křovím.

"Je snad někdo raněn?" ptal se Rambert.

"Ne, nikdo," odpověděl Granger.

Pan Brindavoine byl zdrcen.

"Neříkal jsem vám to, že to pro mne není. Jen si to vezměte. Ještě

bych s tím něco provedl."

Ránu však slyšeli Angličané a hned si pospíšili k výpravě.

"Viděli jste již tygra?" ptal se Dempsey.

"Nikoli, jde o pouhou nehodu. V palankinu upadla puška a vyšla

rána. To je vše."

"Ach tak! Myslil jsem..."

"Žádné obavy. Pan tygr se ještě nedal vidět."

- 424 -

"Ale mfůže se tak stát každé chvlle. Nezapomínejte, že v džungli..."

"Mohou býti šelmy ještě tak říkajíc v horoucích peklech."

"Máte pravdu. Musíme čekati."

A Sir Archibald dal pokyn svému vůdci slona, aby zase odbočil

vpravo do určené vzdálenosti. "

"Tenhle Angličan," pravil Granger, zřejmě poněkud sdíleje smýšlení

svého učeného strýce, je opravdu podivín s tím svým sázkováním.

Myslím, že by mu neškodila malá lekce."

"Pokusíme se mu ji udělit," souhlasil Landry, který byl výborný

střelec. "A radil bych proto, abychom se od Angličand vzdálii pokud

lze nejvíce. "

"Proč to?" ptal se Rambert.

"Kdyby se náhle objevil tygr a my se ho chybili, pak ho prostě

nadženeme našim pánům Angličanům, kteří pak budou moci snadno

střílet, neboť budou upozorněni naším výstřelem."

"Ano, to je pravda. Vzdalme se tedy."

Francouzi odbočili, ale Angličanům tento manévr neušel a

pravděpodobně také ne jeho význam, neboť za chvíli již zase byli ve

vzdálenosti pouhých padesáti metrů.

"Zdá se, že to nepůjde," zlobil se Landry. "Páni Angličané se nás

nemíní pustit. Škoda, že jsme se s nimi setkali. Třebas nám pokazí

celý lov."

"Já tak nesoudím," střízlivě odpověděl Rambert. "Jejich přítomnost

nám může býti jen na prospěch, ale ke škodě jistě ne. Vždyť nevíme,

co všechno se může stát. " Podrost v džungli houstl a houstl. I

slonové se nyní prodírali jen těžce vpřed. Bylo nesnesitelné dusné

vedro.

Zdálo se, že slunce kropí zemi roztaveným olovem.

Pan Brindavoine již svlékl svůj lehký kabát a neustále si otíral

mokrou tvář kapesníkem ctihodným velikostí i svými pestrými čtverci.

A všichni byli skoro uspáváni kolébáním palankinu.

Jen Jacques nepřestával bedlivě pozorovati moře zeleně, vlnící se

pod mírným vánkem, který však nepřinášel chladu a osvěžení. Měl

pušku v ruce a její hlaveň opřel o zábradlí palankinu.

Nad krajinou bylo mrtvé ticho, rušené jen občas letem velkých

ptáků, podobajících se supům. Vítr, který vál, byl horký jako dech z

pekla.

Náhle slon se prudce zastavil a Jacques spatřil žlutavé zvíře, které

se skrývalo v porostu, připraveno jsouc ke skoku. Než ostatní se

mohli chopiti pušek, Jacques již vystřelil. Spatřil zmítající se podrost,

- 425 -

ze kterého vyletěl pravý dešť písku.

"Jistě jsem ho zabil," pravil hoch.

"Ani bych neřekl," odporoval mu Landry. "Spíše jsi ho jen poranil a

změnil ho v zuřící besti . Měl jsi s výstřelem počkat!"

"Kdybych byl čekal, zvíře by bylo skočilo na nás. Nebylo lze váhat."

Rambert se vztyčil v palankinu.

"Vidím ho," zvolal. "Leží na několik metrů od nás a nehýbe se."

Slon, který pochopil, že nebezpečí minulo, dal se samovolně na

pochod. A šel směrem k tygrovi, který ležel v kaluži krve.

"Vidíte, že jsem ho zabil," nemohl si odepříti Jacques trochu

samochvály. "Myslíte, že bych byl střelil, kdybych nebyl jist ranou?

Mířil jsem na oko a jistě jsem ho do oka také zasáhl. "

Rambert poklepal hochovi na rameno:

"Jsi výborný střelec a hlavně máš pevné nervy. To je to pravé, co

tvoří dobrého lovce. Já jsem o tobě ostatně nepochyboval."

"Já také ne," přikvačil s ujištěním pan Brindavoine, ač ještě před

pěti minutami určitě nevěřil ani slova z toho, co Jacques vyprávěl o

svých dobrodružstvích.

Landry a Granger byli sice trochu rozmrzeni, že pouhý hoch jim

urval nejen prvenství, ale i polovinu možné výhry, přesto však

neváhali se připojiti k blahopřání.

"Výborně hochu," ozval se znova Rambert. "Vyhrál jsi tisíc liber a

myslím, že je budeš moci dobře potřebovat, aby ses dostal domů. Je

to pěkná částka, z které ti ještě hodně zbude."

A již také tu byli sir Archibald Dempsey a Harry Watson.

"Nuže,byl to zase jen náhodný výstřel?" ptal se Dempsey.

Rambert místo odpovědi mu ukázal na mrtvého tygra.

"To je krásné zvíře," zvolal nadšeně Angličan. "A kdo je to střelil?"

"Náš nejmladší," odpověděl Rambert a ukazoval na Jacquesa.

"Výborně, získal jste prvý díl sázky. Vidíš, Harry, tentokráte jsi

poražen, na hlavu poražen a v klubu budou rádi, až uslyší, že ti urval

sázku hoch, slyšíš, šestnáctiletý hoch."

"Však máme ještě možnost, získati druhý díl. Nemluv proto raději a

hleď,abys také něco zastřelit slovy to nedokážeš," odpověděl

posměváčkovi, Harry Watson vesele, nijak nedotčen výsměchem.

Všichni sestoupili se slonů, aby si prohlédli mrtvého tygra. Jacques

však pojednou prudce odskočil k slonovi a vyšvihl se do nosítek, kde

se chopil pušky a vypálil.

"Pozor," volal na své přatele. "Vlevo od vás je ještě jeden!"

- 426 -

Jacques i tentokrát zasáhl tygra, ale nikoli smrtelně. Šelma vyrazila

drsné zamňoukání a skočila.

Pan Brindayoine, jakmile padl výstřel, chtěl se zachrániti do

bezpečnosti palarikinu, ale jeho 'tělnatost a snad i strach ho zbavily

mrštnosti. Chopil se sice postrojů, po kterých se Jacques vyšvihl do

nosítek, ale vzhůru se dostati nemohl. Tím však zatarasil cestu i pro

druhé a zbraně všech byly v palankinu. A tygr již skočil směrem k

místu, kde stáli oba Angličané s Francouzi u mrtvého tygra. Nepočítal

však s druhým slonem Francouzů, který byl mezi ním a skupinou

lovců.

Slon zvedl chobot a rychlým pohybem se chopil tygra. Zatočil jím

ve vzduchu a prudce mrštil na zem. Zem zaduněla, ale to již slon i

také stál svýma předníma nohama na šelmě.

"Konečně," radostně zvolal pan Brindavoine. "Ta šelma měla

tentokráte namířeno přímo na mne. Ještě štěstí, že jsem včas skočil

do palankinu."

Učenec trochu přeháněl, neboť právě on byl v nejmenším

nebezpečí a hodně přeháněl, pokud šlo o jeho skok do nosítek - ve

kterých ani teď ještě nebyl, neboť se jen držel postroje a visel na

něm. Pravděpodobně po přestálé hrůze si neuvědomoval ani

skutečnost.

"Půjde-li to takto dále," pravil Rambert k Jacquesovi, "vystřílíš nám všechny tygry a na nás nezbude nic."

"Vždyť jsem ho tentokrát nezabil, to přece slon."

"Jen se jdi podívat. Tygr má prostřelený krk a rozervanou krční

tepnu. Jeho smrt byla otázkou jen několika vteřin i bez zákroku

slonova. Tím ovšem nevylučuji, že před svou smrtí nemohl zadáviti

ještě někoho z nás. Jen si počítej dva! Jsi na nejlepší cestě, abys

získal i druhý díl sázky. Jsem rád, že jsem se v tobě neklamal."

"Já také," ozval se Granger, ale Landry mlčel. Landry byl dobrý

člověk, ale ješitnost časem mívala převahu nad dobrotou srdce. Platil

za nejlepšího střelce mezi svými přáteli, výprava byla jeho

myšlenkou, a teď se viděl již poražen pouhým námořním elévem. To

bylo pro něho trochu mnoho.

Pan Brindavoine, který nejméně Jacquesovi do nedávna věřil, teď

se rozplýval chválou a díky za záchranu života, ač jeho život byl

právě nejméně ohrožen.

Jacques až upadl do rozpaků nad takovou chválou.

"Jen se nečervenej jako slečinka, příteli," pravil mu Rambert.

- 427 -

"Dokázal jsi zde našim anglickým přátelům, že i mezi námi jsou

výborní střelci. Jen si nedej teď ujíti konečnou výhru. Buď jist, že i

druhá strana se teď vynasnaží."

"To jistě," ozvali se jako jedním hlasem Dempsey i Watson, kteří

však přes to,zcela srdečně a upřímně Jacquesovi blahopřáli.

"Jen budeme-li míti štěstí," doplnil Dempsey. "Skoro se zdá, jako

by pánům tygrům voněla francouzská krev sladčeji."

"Že bychom se vsadili i o tohle?" nabízel žertem Rambert.

"Což o sázku, tu bych přijal hned," odpověděl vesele Dempsey. "Ale

jak dokázat, kdo má pravdu. Měli bychom se snad předIožit

některému tygrovi k večeři? Na něco takového přece jen nemám

chuť. Však se vsadíme ještě o něco jiného, až se naskytne příležitost.

"

"Tak tedy na cestu!"

Obě skupiny nasedly na své slony a oddělily se od sebe podle

úmluvy.

Francouzové hovořili o možnostech setkání s dalšími tygry.

"Vždyť jsem vám již řekl," pravil Brindavoine, "že podle cestovatelů

se zdejší krajina tygry jen hemží. A víte přece, že se splnilo vše, co

jsem řekl."

"Ovšem, ale až na to »přátelské« přijetí v té druhé vesnici,"

popichoval strýce Granger.

"Ty máš právo mlčet," odpověděl mu pohotově učenec. "Nic skoro

nečteš a tak nevíš o zdejší krajině nic."

"Ale pochybuji, že zde bude tolik tygrů. Snad deset, tucet, ale aby

se džungle jimi hemžila. . ."

"A nestačí snad deset? Já už mám dost těch dvou. Na zem mě

nedostanete, pokud se nepřesvědčím, že v okolí není žádný z těch

tvých desíti. A jen si nepřej, aby nás přepadlo těch tvých deset

najednou.Pak by ani Jacques nestačil.

"Není tu jen Jacques," ozval se rozmrzele Landry. "Jsme tu také

my. Nebo snad s námi nepočítáte?"

"I počítám, počítám," udobřoval Landryho profesor. "A doufám, že

každý z vás dostanete svého tygra."

Jacques byl trochu rozladěn. Viděl, že Landry se na něho dívá

nevraživě a již se klonil k názoru, že snad přece neučinil dobře,když

vystřelil první. Ale v životě jsou případy, kdy člověk neuvažuje,

zvláště je-li před šelmou, hotovící se ke skoku.

Rambert, který rád popichoval, využíval i Landryho ješitnosti ke

- 428 -

škádlení. Nepřestával se vyptávati Jacquesa na jeho dřívější

dobrodružství, ač je již jednou slyšel. Věděl, že Landry je nucen

poslouchat též, a to mu stačilo.

Tuto zábavu pojednou přerušil Granger.

"Podívejte se," pravil, "co to tam mají naši Angličané!"

"Snad spatřili nějakého tygra."

"To asi ne, neboť nemají v rukou pušky."

"Snad přece jen nějaké nebezpečí. Pospěšme k nim."

Na Rambertův pokyn vůdce pobídl slona. Za chvíli byli u Angličanů.

"Co prohlížíte?" ptal se Rambert.

"Jen se podívejte tamto! Vidíte?" odpověděl Archibald Dempsey.

"Tygr."

"Ano a pěkný! Ale mrtvý."

"Asi pošel na nějakou nemoc," pravil Landry.

"Ne, kulka mu projela hlavou. Podívejte se, jak mozek mu vytéká z

lebky."

"To tedy značí, že v džungli jsou kromě nás ještě jiní lovci."

"Pravděpodobně. To nám ještě chybělo. Je-li zde lovců více, pak

těžko spatříme ještě nějakého tygra a naposled se budeme musit

spokojiti s lovem kober, což však není nijak mužný sport."

"Hm, co na tom divného, jsou-li tady ještě jiní lovci," začal vážně

pan Brindavoine. "Pozoruji, že od nějaké doby mladí lidé, znudění již

svým tennisem, kopanou a flámky se vydávají houfně na lov šelem.

Stává se to pomalu módou a jaký div, je-li tu kromě nás ještě jedna

nebo dokonce několik loveckých společností."

"Snad si nemyslíte, že je tu dokonce světový sjezd lovců?"

"Kdoví. Ani něco takového nevylučuji. Dnešní bláznivý svět. . . Mně

začíná těch tygrů být skorem líto."

"To už jsi zapomněl, strýčku, že tě nedávno jeden chtěl sežrat? Už

jich dokonce lituješ?"

"Ano, neboť mají tolik nepřátel, že za chvíli se budeme na tygra

chodit dívat jen do museí - samozřejmě na vycpaného."

"Přeháníte," pravil Rambert. "Džungle nebude nikdy tak dostupná,

aby v ní tygři kdesi nemohli žíti neznepokojováni. Jsou-li tu nějací

lovci, mají na to právo stejně jako my."

"Ano, ano, neříkám přece ne, ale v noci to může pro nás být i

nebezečné."

"Jak to?"

"Nějaký horkokrevný mladík je s to, aby si nás spletl s tygrem."

- 429 -

"Bojíte-li se toho, pak se bojíte zbytečně."

"Nemám strachu, ale znám horkokrevné mládí."

"Podle mého názoru odtud nebezpečí nehrozí, jako spíše od

jedovatých hadů, kterých je zde plno."

"Toho jsem si již také všiml a v duchu jsem se ptal, jak se na noc

utáboříme."

"I v džungli jsou neporostlá místa, kde není hadlů. Musíme čekati,

až na takové místo přijdeme."

Dohonili opět Angličany, kteří se zastavili a cosi dalekohledem

prohlíželi.

"Hledáte dalekohledem tygry?" usmál se Rambert.

"Ne," odpověděl Angličan, "ale zdá se mi, že na obzoru vidím

nějaké lidi. "

"Přesně však nevidíte, či ano?"

"Nemohu říci přesně, co to je, ale můj přítel tvrdí, že před chvílí

spatřil zcela jasně nějaké lidi."

"Bože, jen aby to nebyli Thugové!" zvolal Brindavoine.

"Thugové, co to je?"

"Nebezpečná náboženská sekta, která ráda přepadává

cestovatele."

"Aby je oloupila?"

"Ne - nýbrž zaškrtila."

"Je to pravda?"

"Dokonalá pravda. Přečtěte si jen cestopis majora Fearyho nebo

zprávy cestovatele Reginalda Coopera. Ti viděli Thugy."

"A přece Thugové je nezaškrtili, když mohli napsati knihy, které jste

četl."

"Zapomněl jsem snad říci, že cestovali se silným vojenským

průvodem."

"Jak mohli tedy věděti, že Thugové škrtí lidi, když sami nebyli

napadeni?"

"Dostalo se jim o tom zaručených zpráv, neb nalezli v džungli lidi,

kteří byli zaškrceni provazem, jakého používají jen Thugové."

"Myslím, že vše to jsou babské povídačky, jako jsou u nás pohádky

o vodnících a vlkodlacích. . . Ostatně i kdyby . . . Je nás celkem

devět, jsme výborně vyzbrojeni a máme rychlé slony. Pochybuji, že

by se Thugům podařilo nás zardousit, i když připustíme, že vůbec

nějací Thugové jsou."

"Není sporu o tom, že Thugové jsou, a kromě toho jsou prý to velice

- 430 -

lstiví lidé. Nemyslete si, že nás přepadnou, až pojedeme na slonech.

Vyčkají, až se utáboříme a pod pláštěm noci se jim jistě podaří

přiblížet se k nám nepozorovaně."

"Tím hůře pro ně, neboť si odnesou něco na památku!"

"Nežertujte, příteli. Kdybyste četl knihy Cooperovy a Pearyho, jako

já, byl byste méně nakloněn žertům."

Rambert se obrátil k Angličanům.

"Poslyšte," pravil, "slyšeli jste již také o Thuzích?"

"Proč ta otázka?" odpověděl Archibald Dempsey napodiv vážně.

"Ano, slyšeli jsme o nich, jsou prý to nebezpeční fanatici, kterým je

lépe se vyhnouti. . . Watson, když spatřil ty lidi, také přišel na nápad,

že by to mohli být Thugové."

"A věříte všemu, co se o nich vypráví?'"

"Ano. Loňského roku dva moji přátelé, kteří sloužili v indickém

vojsku, stali se jejich obětí. Dříve jsem také nevěřil a pokládal vše za

povídačky. Ale pak jsem se informoval u lidí, kteří prožili v Indi celý

věk. A dověděl jsem se, že Thugové jsou členy fanatické náboženské

sekty, kteří na smrt nenávidí vše, co není indické."

"Ale jak ti lidé mohou žíti v džungli, kde je plno šelem?"

"Říká se o nich, že znají nějakou rostlinu, jejíž zápach je

nepříjemný zvířatům. Potírají prý se touto rostlinou a tak se chrání."

"Ano, tak je to správné," potvrzoval Brindavoine. "Četl jsem, že to

bylo dokázáno. "

Sir Archibald se zase díval dalekohledem.

"Harry měl pravdu," pravil pak. "Teď jsem spatřil jasně nějaké

domorodce, kteří se snaží krýti se mezi porostem."

"Pak jsou to Thugové," zvolal Brindavoine. "Musíme se mít na

pozoru. Nemusíme se jich bát s našimi zbraněmi, ale vždy bude lépe

neprovokovat je. Snad se neodváží nás napadnout. "

"Nesdílím tento náhled," odporoval Dempsey. "Budou-li se

domnívati, že před nimi prcháme, pak se za námi pustí. Útěkem

bychom nic nezískali, neboť ve výhodě je vždy ten, kdo útočí."

"Máte pravdu," odpověděl Rambert. "Proto bude lépe, získáme-li co

nejdříve jistotu o tom, co je před námi. Vpřed!"

Za chvíli dorazili k místu, kde se Angličané dommvali spatřovati

záhadné postavy. Ale neby o tam nic, ba ani tráva nebyla sešlapána.

"Tomu nerozumím," pravil Watson. "Jsem jist, že právě na tomto

místě jsem spatřil lidi. "

"A já též," potvrzoval sir Archibald.

"Není tedy pochyby, že máme co činiti s Thugy," pravil profesor

- 431 -

Brindavoine. Ti bídáci se dovedou mistrně ukrývati v džungli,

nezanechávajíce po sobě stop. Dokonce prý mají v džungli podzemní

útočiště a skrýše, což jim dovoluje objeviti se znenadání, kdy jsou

nejméně očekáváni. . . Vidíte, že bychom byli udělali mnohem lépe,

kdybychom sem nebyli chodili."

Pojednou se mezi vysokými travinami objevil muž, který zdravil,

smekaje svou koloniální přílbu.

"Dobrý den, pánové."

"Jakže, Francouz?" zvolal profesor.

"Ano, Francouz," odpověděl neznámý, "a dovolte mi, abych se

představil: Pierre Denouvion."

Druhý muž se vynořil.

"To je můj bratr Pavel, který mne provází," vysvětloval Denouvion.

"To jste sami dva v džungli?"

"Ano, sami dva."

"Ale nepřišli jste sem přece pěšky. . . Kde máte svého slona?"

"Máme něco lepšího."

"Lepšího?"

"Ano -letadlo. "

"A kde?"

"Několik desítek metrů odtud, na bezpečném místě. V noci nám

slouží za úkryt a ve dne prohledáváme džungli."

"Lov na tygry?"

"Ne, pátráme po dvou přátelích, kteří bloudili v této nesmírné

pustině."

Naši přátelé byli zaujati vyprávěními muže, kterého nejdříve

pokládali za lovce šelem.

"A jste zde již dlouho?" vyptával se Rambert.

"Teprve dva dni."

"A setkati jste se již s nějakým tygrem?"

"Pouze s jedním. . . Přepadl nás znenadání, ale přece jsme ho

zabili."

"To bude asi týž, jehož mrtvolu jsme objevili ve vzdálenosti jednoho

kilometru odtud."

"Ano."

"Přeletěli jste nad celou džunglí?"

"Několikráte, ale bezvýsledně. Po přátelích jsme nespatřili ani

stopy."

"Ti také letěli do džungle v letadle?"

"Nikoli, dopustili se neprozřetelnosti, že se pustili do džungle na

- 432 -

koních. Byli původně s námi, ale pak se jim zdálo, že stříleti šelmy z

letadla není rytířské. Odjeli přes náš odpor. Měli se vrátiti

předevčírem, a když se nevrátili, pustili jsme se je hledat."

"Přiletěli jste letadlem přímo z Francie?"

"Ano, ale ne proto, abychom zde lovili tygry. To našim přátelům

najednou vstoupl do hlavy takový nápad a provedli jej."

"Když jste letěli nad džunglí, nespatřili jste cestou domorodce v

těchto krajinách?"

"Ano. Asi pět mil odtud jsme spatřili asi dvacet domorodců, kteří

pochodovali husím pochodem džunglí."

"Thugové!" zvolal pan Brindavoine.

"Jak byli ti lidé ozbrojeni?" ptal se Rambert dále, nedbaje

profesorova výkřiku.

"Zdálo se nám, že mají kopí, ale nemohl bych na to přisahat. Letěli

jsme dosti vysoko a značně rychle."

"Ano. Přistali jsme jen proto, abychom prozkoumali kraj. Ale

nenalezli jsme ani stopy. Naši přátelé se stali pravděpodobně obětí

nějakého tygra neb divošských obyvatel. Budeme však hledati dále."

"Doufám, že se ještě spatříme," pravil Rambert. "Třeba se nám

podaří vypátrat vaše přátele. Stane-li se tak, vezmeme je s sebou až

k místu, kde by se mohli setkat s vámi."

"Děkuji vám. . . Byl bych velice rád, kdybychom i my vám mohli

prokázat nějakou službu."

"Byli vaši přátelé dobře ozbrojeni?"

"Ano. Měli výborné karabiny a dostatek střeliva. Srazili-li se s

tygrem, jistě zůstali vítězi. Podlehnouti mohli jen tehdy, byli-li

napadeni šelmami za spánku."

"Spíše je asi zajali Indové."

"I to je možné, a v tom případě by byli také ohroženi na životě,

neboť, jak se zdá, zde v džungli žijí ještě divoši."

"Skutečně žijí, a doporučuji vám proto, abyste nepřistávali u vesnic.

Štastnou cestu."

Oba letci se odebrali ke svému letadlu, které za několik chvil se již

zvedlodo vzduchu.

"To jsou rozumní lidé," chválil letce pan Brindavoine, "cestují

vzduchem, kde se nemusí ničeho bát. A když někde přistanou,

mohou se vždy okamžitě vznést při nejmenším nebezpečí. Nemusí

se bát ani Thugů."

"To pořád ještě mystíte na Thugy?"

"Proč ne! Můžete snad popříti jejich existenci?"

- 433 -

"Nikoli, ale doufám, že se s nimi nesetkáme."

Lovci nasedli na slony, kteří se dali na pochod. Traviny zde byly již

mohutné a zvířata se musila často zastavovati, aby je odstraňovala

choboty.

Kornak (vůdce slona) Ali, jinak velice mlčelivý muž, který dosud

mluvil jen tehdy, byl-li tázán, oslovil Ramberta:

"Pane, před chvílí jste mluvili o Thuzích."

"Ano. Věříš také, že existují?"

"Existují, sahibe, a nechť Budha nekříží vaše kroky s jejich

cestami!"

"Jsou opravdu tak hrozní?"

"Pro cizince ano."

"Ty se jich tedy nemusíš bát?"

"Thugové dosud neublížili ani jedinému Indovi."

"Nás by však jistě neváhali zabít."

"To je jisté."

"A tobě by neublížili přes to, že jsi naším kornakem?"

"Nikoli, naopak. Poděkovali by mi, že jsem vás zavedl k nim."

Tato cynická odpověď Indova nutila k přemýšlení. Bylo jisté, že

běloši by se nemohli spoléhati na pomoc svých sluhů, kdyby byli

napadeni Thugy. A kdo mohl říci, zda Ali a druhý kornak Kilid nebyli s

Thugy smluveni? Jistě nikdo, ale byla tu naděje, že Indové nezradí

své pány, neboť ze zrady

by měli spíše škodu než prospěch.

Rambert použil sdílnosti kornakovy, aby pokračoval v dotazích.

"Jsou Thugové opravdu tak krutí, jak se o nich říká?"

"Ano, sahibe, neznají slitování s cizinci, které viní ze všech zel,

která se po příchodu bělochů snesla na Indi . Vůdce Thugů, velký

Haridžan, přisahal, že zahubí každého cizince, kterého mu osud vydá

do rukou. Haridžan, kterého zvou také jménem Begbara, dosud vždy

dostál přísaze. Zmocní-li se cizince, drží ho patnáct dní v zajetí a

šestnáctého dne ho dává zardousit. Naše náboženství zakazuje

prolévání krve a proto Thugové své obětí škrtí."

"A nelze zajatce vykoupiti?"

"Begbara by odmítl, kdybyste mu nabídl všechny poklady světa."

"Je nebezpečí, že i my se setkáme s Thugy?"

"To nelze říci, sahibe... Thugové procházejí džunglí všemi směry.

Dnes jsou zde, zítra daleko odtud. Policie po nich pátrá a oni se

skrývají. Bylo proti nim uspořádáno již několik vojenských výprav, ale

vždy marně. "

Rambert se obrátil k svým společníkům.

- 434 -

"Tak se mi zdá že se v džungli za nocí příliš nevyspíme. Někdo

bude musit být neustále na stráži. Vydali jsme se na lov tygrů, ale

pravděpodobně bude nám co činiti s nepřítelem daleko

nebezpečnějším."

"Bah, alespoň naše výprava bude zábavnější. Pomalu se již stávala

nudnou,"odpověděl mu Landry.

"Myslíš?"

"Ovšem."

"Pak jistě tvé přání bude vyplněno."

"Víš přece, že dobrodružství je mým živlem."

"Ale mne to nebaví," kategoricky prohlásil profesor Brindavoine.

"Jak budu moci pátrati po své»Buberii Cassii«, když se nebudu smět

ani na krok vzdálit od výpravy."

"Nezoufejte," těšil ho Rambert. "Je-li určeno, že máte rostlinu

objeviti, pak ji objevíte, aniž se budete od nás vzdalovat. Vždyť přece

nevíte, kde roste a zda vůbec roste."

"Jsem přesvědčen, že roste, ale je vzácná a neroste všude. Za

těchto podmínek má cesta bude asi marná.”

Den se zvolna skláněl k večeru.

Cestovatelé několikráte spatřili letadlo, které přeletělo nad jejich

hlavami.

"Dosud nic neobjevili," pravil Rambert.

"Jsou-li oni zde, znamená to pro nás mnoho," mínil pan

Brindavoine. "Kdyby spatřili Thugy, jistě by nás upozornili a my

bychom se jim mohli vyhnout."

"Ani mne nenapadá, abych se jim vyhýbal," odporoval Landry.

"Naopak! Jakmile je spatříme, musíme se do nich pustit a pobít je do

posledního. Ti divoši nemají střelných zbraní a proto budeme míti s

nimi lehkou práci. Kolik jich zabijeme, tolikrát prokážeme službu

lidské společnosti, neboť je to přece jen banda vrahů."

"Máš pravdu, ale nesmíme zapomínati, že jsme přišli loviti tygry a

nikoli válčiti s Thugy," krotil jeho nadnášení Rambert. "I Thugové jsou

poddaní Angličanů a indická správa by nám za naši službu třebas

nebyla vděčna. Vzpomeň si jen na Jacquesův případ v Colombu!'"

"Jacques a zase jen Jacques! My přece Thugy nepronásledujeme a

nebudeme je pronásledovat. Napadnou-li nás však, musíme jim

dokázati, že nás nepoděsí ani tygr v lidské podobě."

Za stálých debat se dostali k holému místu, neporostlému křovím a

travinami. Nedávno tu asi řádil požár, který rostlinstvo vyhubil. Místo

se výhodně hodilo za tábořiště, neboť by snadno byli spatřili, kdyby

- 435 -

se k němu někdo blížil. A také se i musilo hodit, neboť den kvapem

přecházel v noc, jak je tomu v tropických krajinách.

Přípravy k utáboření byly velmi krátké a stejně krátká byla i

příprava k večeři, večeři opravdu hubené, skládající se z ohřatých

konserv. Po večeři se jal Rambert rozdělovati hlídky.

"Nebudeme losovati o hlídky," pravil. "Nikdo jistě nebudete míti nic

proti tomu, když je stanovím sám. První Landry, druhou Granger, třetí

Jacques, čtvrtou já a pátou pan profesor. Pokud jde o naše kornaky,

myslím, že i oni si nějak uspořádají hlídky, neboť i jejich bezpečnost

je ohrožena, ne-Ii od Thugů, tedy od šelem."

"Já s Kilidem se budu střídat celou noc u slonů," navrhoval Ali.

"Výborně. Každá naše hlídka bude tedy trvati dvě hodiny. Kdo

ukončí hlídku, probudí svého nástupce, ale bude se střežiti, aby při

tom hlukem nebudil ostatní. Probudí svého nástupce pouhým

zatřesením."

Po tomto rozdělení všichni ulehli, kromě Landryho, který jim na

dobrou noc pravil:

"Můžete spáti klidně, mám jemný sluch."

"A nezapomínej, že sloni mají ještě jemnější. Stačí, budeš-li

pozorovat je."

"Spolehněte se na mne, já znám svého slona," pravil Ali. "Jakmile

vztyčí uši a začne se rozháněti chobotem, je to bezpečné znamení,

že se blíží tygr. Zvedne-li pouze hlavu a ssaje do sebe vzduch, značí

to příchod lidí."

"Dobře, ale teď spěme," pravil Rambert. "Teď si však vzpomínám,

že jsme úplně zapomněli na naše Angličany. Ani nevím, kde se od

nás oddělili."

"Snad si jeli vypůjčit peníze, aby mohli zaplatiti Jacquesovi sázku,"

žertoval Granger. "Já být tebou, Jacquesi, hned zítra bych začal honit

místo tygrů svých tisíc liber."

"Teď není čas na žerty," ozval se Rambert. "Na to máte dost času

ve dne. "

Všichni kromě Landryho se zabalili do pokrývek a jeden po druhém

usínali. Nespali však ani čtvrt hodiny. Do ticha noci se pojednou ozval

zvuk, podobný hlasu trubky a přecházející v hvízdání flétny. Jacques,

Rambert a Granger se vztyčili vyděšeni.

"Ale to jenom strýček," okamžitě pochopil Granger původ

podivnýchzvuků. "Zapomněl jsem, že chrápe."

Přistoupil k profesorovi a mocně jím zatřásl.

"Co. . . co je?" zvolal učenec a v rozespalosti hmatal kolem sebe po

- 436 -

pušce. "Thugové?"

"Žádní Thugové!"

"Tedy tygr?"

"Ani ten ne. "

"Proč mě tedy budíš?"

"Já vás přece nebudím, strýčku. Zatřásl jsem s vámi jen proto,

abyste přestal chrápat. Vždyť jste vrčel jako motor do vrchu."

"Ach tak, chrápal jsem. Dobře, žes mne upozornil. Dám si pozor a

už nebudu. "

Ale za deset minut chrápal již zase.

"To ale bude nepříjemné," pravil Rambert. "Musíme ho budit

každou chvíli."

A zatřásl prudce chrápajícím.

Tentokrát Brindavoine vylétl jako střela a mávl kolem sebe rukou

tak prudce, že Rambert se jen stěží uhnul.

"Zatracení Thu . . ."

"Ale kdepak Thugové. Jen jste zase chrápal."

Pan Brindavoine zahanbeně odešel od ostatních a ulehl blízko

slonů u kornaka Aliho. Ale i odtud se za chvíli nesly do noci zvuky

nosové flétny.

Rambert vstal a chtěl jíti zaklepat s učencem, když se najednou z

džungle ozvala odpověď v podobě hlubokého mručení. Pohledem na

slony Rambert poznal, že se blíží tygr.

"Pozor!" zvolal.

Všichni vyskočili a i pan Brindavoine se chopil pušky.

"Vždyť jsem si myslil, že se moc nevyspíme," pravil.

"Jen žádnou neopatrnost s puškou," varoval ho Rambert.

"Rozumím," odpověděl učenec. "Nebudu střílet, jen se připravuji."

Teď neslyšeli již nic, ale podle nepokoje slonů poznávali, že tygr je

dosud v blízkosti.

Ale neviděli nic, ač měsíc jasně osvětloval rozsáhlou mýtinu. Tygr

byl asi skryt za některým trsem travin, které tu a tam na mýtině

zůstaly.

"Jste jist, že je to tygr?" ptal se Brindavoine tiše Ramberta.

"Ano."

"Viděl jste ho?" "Ne, ale slyšel."

"A já ho neslyšel. To je podivné."

"Vždyť jste spal."

Minuta za minutou míjela, ticho nebylo ničím rušeno.

"Snad jste se mýlil," mínil Brindavoine.

- 437 -

Ale právě v té chvíli, jako by tygr sám chtěl přesvědčiti učence, že

se Rambert nemýlil, ozvalo se hluboké zamňoukání.

"Opravdu je to tygr," provázel zamňoukání Brindavoine. "A musí to

být chlapík! Takový hlas!"

Po těch slovech také Brindavoine se již hnal ke slonovi a rychle na

něho vylezl, což se mu tentokráte podařilo.

"Ale nestřílejte!" napomínal ho Rambert.

"Buďte bez staros . . ." chtěl odpověděti učenec, ale tu již z jeho

pušky vyšla rána do neurčita.

"Kdo to střílí?" volat Landry. "Vždyť je to nesmysl. Což může vidět

šelmu?"

"Je to jen náhodička, malé nedopatřeníčko," omlouval se se slona

učenec. "Ale měla svůj účinek. Tygr se polekal a utekl."

"Myslíte?" pravil Rambert.

"Ovšem. "

"Tak se jen podívejte na slony!"

"Ale snad se poděsili tak výstřelu. Za chvíli se uklidní a budeme

mo . . ."

Nové zamňoukání mu nedalo domluviti. Tentokrát se ozvalo s

opačné strany.

Všichni cestovatelé okamžitě změnili své postavení.

"Proklaté zvíře!" ozval se shora hlas profesorův. "Vidíte je? Já ano."

Skutečně, těsně na zemí bylo viděti dvě zářící oči.

"Vždyt se na vás vrhne," napomínal učenec. "Nač čekáte? Je třeba

rychle střelit. "

A než mu kdo mohl zabrániti, již padla rána. Ozval se temný hluk a

pak nastalo ticho.

"Teď jste to teprv napravil," káral Rambert profesora. "Proč jste

střelil? Zbytečně jste ho jen zase zahnal a rozzuřil."

"Ne, já jsem ho zabil!"

"To si myslíte vy. . .! Ale za chvíli se jistě zase ozve. Pro příště vám

zakazuji střílet, nebo vám vezmu pušku. K vůli vám budeme teď musit

bdít celou noc."

A také skutečně bděli, ale tygr se již neozval.

Když se však rozednilo spatřili ho nedaleko od slonů v kaluži krve.

"Vidíte, že jsem ho zabil," jásal profesor. "Vím přece dobře, že jsem mířil mezi oči. Což je to něco tak těžkého zabít tygra? Stačí zachovat

si chladnokrevnost."

Oba kornakové se dívali na starého učence s obdivem, ale ne tak

- 438 -

jeho společníci, kteří věděli, že tu došlo k náhodě, kterou nejlépe

vyjadřuje lidové přísloví, že i motyka spustí, když Bůh dopustí.

Nemohli však říci Brindavoineovi své mínění, neboť již tu přibíhali

oba Angličané. Když spatřili mrtvého tygra, tvář Watsonova

znachověla.

"Opět tygr!" zvola. "Gratuluji, pánové. Půjde-li to takto dále, vybijete za chvíli všechny tygry."

Přes blahopřání bylo viděti, že samolibost gratulanta je těžce

dotčena.

"Vždyť i na vás přijde řada," chlácholil Watsona Rambert.

"V to také doufám. Však i my dovedeme zacházet s puškou."

"Vždyť to také není nic těžkého, zastřelit tygra," ozval se ve své

pýše novopečený tygrobijce pan Brindavoine.

"To vy jste ho zastřelil?" ptal se sir Archibald.

"Ovšem. "

"Přijměte mé blahopřání. Netušil jsem, že jste tak výborný střelec."

"Nu, nestřílím špatně... a hlavně jsem chladnokrevný."

"Vidím, vidím. A lovil jste již často šelmy?"

"Ale kdepak! Jen v mládí jako kluk jsem si někdy vystřelil na králíka.

Ale králík a tygr je vlastně jedno, či tygr je lepší, neboť poskytuje

střelci větší cíl . . . Musil by to být opravdový nešika, kdo netrefí

dobrou puškou tygra, který je přece dvacetkrát větší než králík."

"Pravda," odpověděl sir Archibald, který také začal rudnouti, neboť

se domníval, že profesor si z něho tropí šašky. "Ale když se minete

králíka, nemá to zlé následky, kdežto u tygra je to horší."

"Co na tom! Rychle druhá rána, a je to odbyto," honosil se

profesor. Francouzi se nádherně bavili a musili se hrýzti do rtů, aby

nevybuchli v smích. Hlavně se bavili zuřivým tvářením se Watsona,

kterému profesorovy »žerty« byly trochu silné, neboť je pokládal za

výsměch, že dosud nic nezastřelil. Ovládl se však a pravil zdvořile:

"Pánové, zdá se, že máte štěstí na své straně. Skoro, jako kdyby

tygři vás vyhledávali a pokládalli za čest dáti se od vás zabít."

"Pokud jde o mne, přál bych si, aby raději dávali přednost vám,"

odpověděl mu Rambert.

"Jste opravdu laskav."

Ale byl to zase pan Brindavoine, který ve své pýše uved v niveč

Rambertův diplomatický zákrok.

"Já myslím, páni Angličané," pravil, "že prohrajete i druhou část

sázky, jako jste prohráli první."

"Ještě jsme ji neprohráli," odsekl Watson, jehož tvář nyní zrudla do

- 439 -

barvy dobře uzrálého rajského jablíčka. "Doufejme, že i my vám

dokážeme, že jsme při nejmenším stejně dobrými střelci, jako vy,

pane."

Po těchto slovech se Angličan obrátil k Rambertovi:

"Myslím, pánové," pravil, "že bude nejlépe, když se rozdělíme.

Takto si vzájemně překážíme."

"Neradil bych k tomu," odpověděl Rambert. "Nezapomínejte na

Thugy!"

"Thugové nejsou tak hrozní! Objeví-li se, budeme s nimi již hotovi!"

"Nejsem stejného náhledu, ale jednejte, jak uznáte za dobré."

Watson pozdravil a odcházel. Sir Archibald použil této příležitosti,

aby zašeptal Rambertovi několik tichých slov:

"Ta zábava stojí za dvacet tygrů. Škoda, že nebudeme již moci

každý den naštvati na sebe Harryho s tím vaším starým. Byla by to

švanda k popukání."

A sir Archibald Dempsey odcházel za svým společníkem."

"Tihle Angličané," pravil Brindavoine, když zmizeli v džungli, "jsou

pyšnější než páv. Chtějí míti všude prvenství. . . A když se jim to

nepodaří, tak se rozčilují. . . Uvidíte, že nezabijí ani pouhou kobru."

"Nejednal jste správně, když jste s nimi tak mluvil," káral učence

Ram bert. "Teď odešli, a co kdyby nás opravdu přepadli Thugové?"

"Thugové? Uvidíte, jak se do nich dám...! Vždyť mám v pušce osm

ran!"

Panu Brindavoineovi po úspěšné ráně na tygra narostl hřebínek.

Vyrostl ve svých očích na nepřemožitelného hrdinu, který se tak divně

odlišoval od dřívějšího bázlivého učence.

"Jen abyste se vůbec dostal k výstřelu," zchlazoval jeho pýchu

Rambert.

"Uvidíte. . ." Přeji si, abychom se s těmito prokletými Thugy srazili

co nejdříve, abych vám mohl dokázat, co dovedu. Puf! Puf! Budou

padat jako zralé hrušky."

"Obdivuji vaši nenadálou odvahu, ale musíme počítati s náhlým

přepadem. V noci budou Thugové stokrát nebezpečnější než tygr."

"Postřílíme je, sloni je rozšlapou . . . zbude z nich jen kaše."

Rambert viděl, že se starcem, který se jako zázrakem dostal do

bojovné nálady, nic nesvede, usmál se a odešel.

Tábor byl složen a sloni se dali na pochod. Pod jejich nohama opět

chřestila zasychající tráva džungle.

"Již dlouho jsme nespatřili naše letce," vzpomněI po delším

pochodu Granger.

- 440 -

"Opravdu," odpověděl Rambert. "Snad měli nějakou nehodu."

"To by pro ně nebylo veselé. Bez letadla by se musili prodírati

džunglí pěšky a byli by vydáni nebezpečí všeho druhu."

"Proto bych dal vždy přednost slonům. Cestuje se sice pomaleji, ale

bezpečněji. Ale co je těm našim slonům?"

Sloni totiž sklonili hlavy a jen opatrně se brali vpřed.

"Něco cítí," vysvětloval kornak.

"Tygra?"

"Tygra nebo lidi, nevím."

"Snad to jsou Thugové," zvolal profesor a hned se chápal pušky.

"Nechte tu pušku na pokoji," nařizoval mu Rambert. "Zase se stane

nějaká náhodička nebo nedopatřeníčko. Vystřelit smíte teprve tehdy,

až dám rozkaz."

Učenec s pocitem kruté urážky odložil pušku.

Na slonech bylo stále viděti neklid.

"Určitě jsou to Thugové," ozval se zase učenec. "Snad učiníme

lépe, zastavíme-li se, neboť bychom mohli padnouti do nějaké léčky."

Všichni cestovatelé byli připraveni k obraně. Náhle se mezi

travinami vztyčil muž. Byl polonahý a neupravené vlasy a vousy mu

propůjčovaly zjev divokosti. Byl strašně špinavý a hrůzně vyhublý.

Když spatřil Francouze, jal se vyrážeti divoké výkřiky a divoce mávati

lholí, kterou, držel v ruce. Mluvil jazykem, kterému rozuměli jen

kornakové.

"Je to fakir," pravil Ali. "A svolává na vás všechny možné kletby za

to, že jste se odvážili vstoupiti na svatou půdu džungle."

Fanatik se vrhl na slona, ale ten ho uchopil chobotem a jemně

postavil stranou na zem. Tu se fakír dal ještě do divočejšího křiku,

sbíral kaménky a písek a háze je na cestující.

"Jeďme rychleji," nařizoval Rambert.

Sloni se dali do klusu.

"Ten ubožák je šílený," pravil Granger.

"Nikoli," odpověděl Brindavoine. "Není šílený, nýbrž jen zuří proto,

že lidé jiné rasy se odvažují vstoupiti do džungle, kterou pokládá za

svatou. Jistě na nás poštve Thugy."

"Než jim podá zprávu, budeme již daleko. . . Nemyslím, že by ten

fakir měl s sebou vysílací přístroj."

"Jistě ne, ale asi nevíte, s jakou rychlostí se v džungli šíří zprávy."

"A jak je to možné?"

"Různými způsoby. Slyšíte ty zvuky?"

"Ano. To ten fakir přece. "

- 441 -

"Troubí na buvolí roh."

"Ať troubí. Kdo ho zde může slyšet?"

"lndové, kteří se zdržují v džungli."

"Snad se nedomníváte, že džungle je obydlena?"

"Jsem tím jist."

"Je to pravda?" obrátil se Rambert na Aliho.

"Ano, sahibe. Na různých místech džungle žijí skutečně Indové."

"A co je to za lidi ?"

"Lidé, kteří prchli před anglickými úřady."

"Tedy zločinci?"

"Ne zločinci. Jen lidé, kteří uprchli před zákony proto, že chtějí

zůstat svobodní. "

"Setkáme-li se s nimi, budou nás tedy pokládati za nepřítele."

"Nikoli. Nejste Angličané, a pak jdete do džungle lovit tygry."

"A je mnoho těch uprchlíků v džungli?"

"Nevím. Vím jen tolik, že každý den z některé vesnice uprchne

člověk,aby žil v džungli."

Cestovatelé se poněkud uklidnili. Nemusili se tedy báti ničeho

jiného kromě Thugů a tu zase byla možnost, že se s nimi vůbec

nesetkají. Džungle je rozlehlá a není v ní viděti daleko. Byla by to jen

náhoda, kdyby narazili Thugy.

"Hleďte, tam je letadlo," zvolal pojednou Landry.

Letadlo se rychle blížilo k cestovatelům a začalo nad jejich hlavami

opisovati kruhy, jako by se chystalo přistáti.

"Mají pro nás asi nějakou zprávu," pravil Rambert.

"Hleďte, dávají nám znamení. Pravděpodobně chtějí, abychom se

odebrali na nějaké místo, kde by se mohli snésti."

"Jděme tedy za letadlem, uvidíme," rozhodl Rambert.

Za dvacet minut poté viděli letadlo, jak se snáší k zemi.

"Přistáli," pravil Rambert. "Půjdeme k nim. Jistě mají pro nás

důležitou zprávu."

Zdálo se, že letadlo přistálo nedaleko, ale ve skutečnosti se

výprava k němu dostala teprve za tři čtvrti hodiny. U letadla stáli nyní

čtyři muži.

"Jak vidím, nalezli jste tedy své přátele," pravil Rambert po

vzájemném pozdravu.

"Ano, nalezli jsme je," odpověděl starší z bratří, "ale byl již čas,

neboť byli právě v nebezpečí, že padnou do rukou Thugů. Jsou již

syti džungle."

- 442 -

"Vždyť se mohou věnovati lovu i s letadla. Vždy je někde vysadíte a

zase sebéřete.

"Šlo by to ale nezapomínejte, že zde není prodejen benzinu. A my

máme již jen tolik zásob, že se tak tak dostaneme do obydlené

krajiny. Chtěli jsme vás jen varovati před Thugy."

"A byli to opravdu Thugové, co jste spatřili?"

"Určitě, Thugové nosí zelené turbany a ti mužové je měli."

"Jsou také Thugové, kteří nosí červené turbany," ozval se Ali. "To

jsou stopaři, jejichž úkolem je stopovati cizince v džungli. "

"A naši přátelé spatřili také muže s červenými turbany."

"Pak tedy není pochyby, že v džungli jsou Thugové," pravil

Rambert. "Kterým směrem jste je spatřili?"

"Tam," odpověděl letec a mávl rukou k severovýchodu.

"Děkujeme vám za upozornění. Upravíme podle něho další cestu."

"Nemíníte se ještě vrátit?"

"Nesložili jsme ještě dosti tygrů. Uzavřeli jsme sázku s Angličany

a...neviděli jste je snad?"

"Spatřili jsme je."

"Kterým směrem jdou?"

"Právě směrem k Thugům."

"Nemohli byste upozornit také je?"

"Pokusíme se, ale jenom shozením psané zprávy. Při vzletu se

vyčerpá příliš pohonných látek."

Letci se rozloučili a letadlo se zase vzneslo, aby namířilo k jihu, k

okraji této nekonečné džungle, k civilisaci.

"Ti Angličané mají opravdu smůlu," pravil Rambert.

"Doufejme, že je Thugové nezpozorují," pravil Brindavoine.

"Všechno je možné."

Kornakové pobídli slony do klusu. Tvářnost džungle se měnila.

Dříve byla plna svěží zeleni, kdežto nyní podrost většinou sestával z

trnitých křovisek, mezi kterými si i sloni dosti těžce razili cestu.

"Zde asi tygři nebudou," zalitoval Brindavoine.

"To se zase nemůžete dočkat tygra?" ptal se Rambert.

"Ano," hrdě odpověděl učenec.. "Vidím vám všem na očích, že si

myslíte, že ta má rána byla jen náhodou. Chtěl bych vám dokázat na

druhém tygrovi, že to byla rána dobře..."

Jeho řeč přerušil podivný, táhlý výkřik.

"Co to bylo?" ptal se Rambert.

"Znamení," odpověděl Alio.

- 443 -

"Jaké znamení? Kdo je vyrazil? A proč?"

"Tentokráte to byl jistě Thug. Jsme zpozorováni."

XXIV.

THUGOVÉ

Rambert se radil se svými společníky, co by měli učiniti.

"Půjdeme stále vpřed, co jiného," odpověděl Landry. "Přece se

nevrátíme pro nějaké Thugy. Kdybychom šli pěšky, mohli bychom se

jich bát, ale máme dva slony, výborné zbraně a dostatek nábojů.

Napadnou-li nás, dlouho se neudrží proti našim opakovačkám. "

"Promluvil jste mi ze srdce," připojoval se k jeho názoru

Brindavoine.

"Dobře tedy," rozhodl Rambert. "Jděme tedy vpřed, ale dbejme

toho, abychom nebyli překvapeni."

"Za dne se něco takového nemůže přihodit."

"Kdoví. Nezapomínejme, že jsme zde uprostřed porostu, který

může posloužiti Thugům za výborný úkryt."

"Naši sloni nás upozorní," pravil Ali. "Jakmile projeví známky

nepokoje, musíme se míti na pozoru."

"Vpřed tedy!"

Sloni postupovali drtíce před sebou uschlý, trnitý podrost. Za nimi v

podrostu zela rýha, jako brázda v zoraném poli.

Rambert se rozhlížel dalekohledem na všechny strany.

"Myslím," pravil Brindavoine, který nevydržel ani minutu bez

mluvení, "že dnes se ještě nesrazíme s Thugy."

"Tím hůře," odpověděl mu Landry.

"Proč myslíte?"

"Čím dříve se s nimi srazíme, tím dříve se jich zbavíme. Nejhorší je

nejistota a dlouhé čekání."

"Máte pravdu. Bylo by lepší vyrovnati si s nimi účet hned, neboť pak

bychom se mohli bez obav zabývati jen s tygry."

"Pokud jde o tygry, myslím, že v této pustině jich mnoho nebude."

"Nevím, ale nejsem o tom přesvědčen," řekl kornak Ali. "Snad se

nějaký objeví dříve, než si myslíte."

"Proč tak soudíš?"

"Pozoruji již delší dobu brázdy v porostu, jaké mohlo zanechati jen

velké zvíře, tedy tygr. Jen je mi divné, že sloni jsou zcela klidní.

Musíme se však míti na pozoru."

- 444 -

Všichni se chopili pušek a první pan Brindavoine, kterého se jal

Rambert hned poučovat, že nesmí vystřelit dříve, než dostane

svolení. To konečně dohřálo učence tak, že položi pušku do kouta a

prohlasil, že se raději dá sežrat, než by vystřelil, když pořád proti

tomu něco mají.

"Bude tak opravdu lépe," řekl mu nelítostně Rambert.

Brázdy, na které je upozornil kornak, brzy zmizely. Zřejmě se

nebrali cestou, kterou se před nimi bral tygr. Stává se totiž často, že

tygr se daleko vyhne, jakmile ucítí slona. Jen staří tygři se odvažují

na tlustokožce, svého úhlavního nepřítele. A i ti bývají většinou

přemoženi a rozdrceni. Jen tehdy, dokáže-li tygr zakousnouti se

slonovi do chobotu, je výsledek zápasu pochybný. Ale člověk musí

znáti dobře slony a viděti někdy některého v zápasu s tygrem, aby si

dovedl učiniti představu o lstivosti neohrabaných tlustokožců. Slon

dobře ví, kde je jeho Achillova pata a proto vysoko zvedá chobot a

mává jím, jakmile ucítí tygra. Tygr skočí po chobotu a chobot se

skloní, aby uchopil šelmu. Mine-li se slon cílem, opětuje pokus a

pravidelným výsledkem bývá, že konečně zachytí tygra, mrští jím o

zem a pak ho rozdupe na kaši.

"Ale co se stalo asi s Angličany?" vzpomněl si Granger.

"Ubírali se směrem, kde podle zprávy letců jsou Thugové.

Nebudou-Ii se míti na pozoru, snadno se jim může přihoditi nějaké

neštěstí."

"Stane-li se jim něco, budou si toho sami vinni," tvrdě soudil pan

Bríndavoine.

"Beztak se od nás odloučili jen proto, aby nám mohli říci, že

zastřelili deset tygrů, až se k nám vrátí. Kdo bude moci přezkoušet,

zda mluví pravdu?"

"To jim zase křivdíš, strýčku," bránil nepřítomné Granger. "Jsou to

čestní lidé. . . Ale pozor! Křoví se hýbe a zahlédl jsem mezi ním

nějaké žlutavé zvíře. "

Všichni se chopili karabin a kornakové prudce zastavili slony, kteří

dosud nedávali najevo nějakého neklidu.

Ale tu již z křovin vyrazilo statné zvíře. Nebyl to však tygr, nýbrž

velký žlutý pes.

"U sta hromů," zvolal Rambert. "Vždyť je to pes našich Angličanů."

"Skutečně, je to jejich pes," potvrzoval Jacques.

"Proč tedy utekl svým pánům?"

"Opravdu podivné!"

Cestovatelé se vztyčili v palankinu v domnění, že nedaleko spatří

- 445 -

slona Angličanů. Ale kraj kolem byl dokonale pustý.

"Tomu opravdu nerozumím," pravil Granger. "Nemůžeme přece

souditi ani že pes utekl svým pánům, ani že by ho od sebe zahnali.

Vždyť neměli důvodů zbaviti se zvířete, které jim mohlo býti v

mnohém užitečné."

"Pohleďte jen na něho," upozorňoval Jacques. "Skorem bych řekl,

že pes nás chce vésti na nějaké vzdálené místo. Jeho pánům se asi

něco stalo."

"Máš pravdu. . .Musíme jim jíti na pomoc!"

"Asi spadli do nějaké rokle, odkud se pes dostal, ale lidé a slon se

dostati nemohli."

"Vyloučeno," odporoval Ali. "V džungli není takových propastí."

"Pak tedy padli na tygra nebo na několik tygrů, kteří je roztrhali,"

mínil Rambert.

"Ani to není možné," ozval se zase Ali. "Tygři nemohli sežrat slona,

ale určitě by sežrali psa."

Pes se dal do štěkotu. Zmizel v džungli a hned se zase vracel.

"Není pochyby, že nás chce vésti k svým pánům. Pojďme za ním,"

rozhodl Rambert.

Pes přestal štěkati, když viděl, že jdou za ním. Vždy kus popoběhl a

pak zase počkal, až cestovatelé došli k němu. Zřejmě ukazoval cestu.

"Páni Angličané budou jistě velmi překvapeni, až spatří, že jim

jdeme na pomoc," pravil Landry.

"A budete vidět, že budou mít ještě zlost," neopomněl si smočit pan

Brindavoine.

Pes se dral podrostem.

Chvílemi ho ztráceli s očí, ale mohli se říditi podle jeho štěkotu.

"Kam nás asi vede?" ptal se Rambert.

"Zřejmě směrem, kterému jsme se právě chtěli vyhnout," odpověděl

mu Landry.

"Musíme však přece za ním."

"Neboť jeho pánové padli do rukou Thugů," ozval se Ali.

Nastalo chvíli ticho. Poznámka kornakova zapůsobila na

cestovatele jako úder blesku. Divili se, že na tuto myšlenku nepřipadli

sami. Vždyť to bylo jediné vysvětlení, proč zmizeli Angličané i jejich

slon, ale zůstal pes. Angličané byli asi přepadeni, zajati i se slonem,

ale pes unikl.

Pes nyní projevoval zvýšené rozčilení. Neodbíhal již tak daleko,

jako dříve a snažil se držeti u slonů.

"Myslím, že se již blížíme k místu neštěstí," pravil Granger.

"Myslím též," souhlasil Rambert, který se zas chopil dalekohledu.

- 446 -

"Vidíš něco?"

"V dáli vidím něco temného, ale nemohu rozeznat, co to je."

"Je to skalisko, které se zdvíhá uprostřed džungle a kterému

říkáme Men Issar," vysvětloval Ali.

"Před námi jsou teď tedy skaliska?"

"Ano. Nějaký čas půjdeme mezi nimi. Ale skaliska nejsou tak četná,

aby nám mohla bránit v pochodu."

"Věřím, ale Thugové by se mohli skrývat mezi nimi. Uděláme lépe,

odbočíme-li vpravo."

"Bude to rozumnější," připojoval se pan Brindavoine, který teď již

nemluvil o tom, že Thugy postřílí.

Rambert nařídil zastávku.

"Musíme se rozhodnouti, než se pustíme dále," pravil. "Brzy již

nastane noc. Bylo by moudré pustiti se mezi ona skaliska, kde

bychom mohli být snadno přepadeni?"

Granger se podíval na hodinky.

"Do noci chybí ještě tři čtvrti hodiny," pravil. "Snad se přece jen

můžeme odvážit ještě o kousek vpřed."

"Budiž," řekl Rambert. "Ale buďte všichni připraveni. Kde je pes?"

"Před chvílí zmizel, ale jistě se zase vrátí."

Pes se skutečně také hned objevil. Nebyl však již tak rozhodný,

jako dříve. Šel se vztyčenýma ušima, jáko by tušil nějaké nebezpečí.

"Spatřil jsem člověka se zeleným turbanem," hlásil Jacques.

"Já také. Kryje se tam za tou skalou, která má podobu kolmého

kužele."

"Jaká škoda, že jsem ho neviděl," litoval učenec. "Byl bych za ním

poslal kulku."

"Prosím vás, abyste nechal těch nerozvážlivostí," vážně mu

nařizoval Rambert.

"Střílejte teprve tehdy, až řeknu."

"Ale..."

"Žádné ale! Situace je teď vážná, abychom se o ní mohli bavit!"

Pes se zastavil a pobíhal v kroužku, jako by chtěl říci: Zde to je!

"Vpřed!" velel Rambert.

"Myslím, že učiníme líp, jestliže nepůjdeme dále," radil Ali.

"Thugové jsou určitě mezi skalisky."

"Co nám mohou udělat? Vždyť nemají střelných zbraní."

"Mají však kopí, kterých smějí užíti podle předpisů svého

náboženství k obraně, jsou-li napadeni. A dovedou jimi házeti na

čtyřicet metrů."

- 447 -

"Ať je tomu jak chce, musíme osvobodit Angličany, kteří jsou jistě v

jejich zajetí."

Rambert chvíli uvažoval a pak řekl:

"Mezi skalisky je dosti široká mezera. Žeňte jí slony nejvyšší

možnou rychlostí. My si připravíme pušky k výstřelu. Ale ať nikdo

nestřílí, dokud nedám povel."

Sloni vyrazili prudce vpřed a proletěli skalami v několika minutách.

Ve vzdálenosti asi dvou set metrů za skalisky se zastavili.

"Nespatřili jsme nic, to je opravdu podivné," divil se Rambert.

"Co na tom divného," odpověděl mu Granger. "Thugové se před

námi skryli. Neodvažují se útoku teď, čekají na vhodnou chvíli pro ně.

Uvidíš, že se o něco pokusí v noci."

"To nechápu, ale nepřijdou na své, neboť v noci se dostaneme

daleko odtud a najdeme si k přenocování nějaké volné prostranství,

kde budeme bezpečni před jakýmkoli překvapením. A zítra se sem

vrátíme."

"Máš pravdu, ale do zítřka, jsou-li Angličané opravdu v zajetí

Thugů, mohou již býti zabiti."

Ali se chopil slova:

"Znám způsoby Thugů. Než zaškrtí zajatce, čekají patnáct dní."

"A mučí je?"

"Snad. . . Nevím to jistě."

"Tedy vpřed!"

Vůdcové obrátili slony, kteří se dali na zpáteční cestu po svých

stopách z dřívějška. Když míjeli skaliska, všichni cestovatelé volali:

"Sire Archibalde, pane Watsone."

Nesrozumitelný výkřik jim odpověděl. A pak zaslechli jasné zvolání:

"Pomoc."

Když cestovatelé se dostali na místo, které si vyvolili za tábořiště,

Rambert pravil:

"Nyní jsme tedy jisti, že Angličané jsou u Thugů. Zítra je

osvobodíme stůj co stůj."

"To nebude tak snadné," mínil Granger, "neboť se slony se

nedostanem mezi skaliska."

"To uvidíme. Nebude-li lze jinak, půjdeme pěšky."

"Nemyslíte," ozval se pan Brindavoine, který byl velkým nepřítelem

pěší chůze, "že by bylo možné postřílet Thugy se slonů?"

"Což o to, to by šlo," s úsměvem odpověděl Rambert. "Ale musil

byste Thugům napřed domluvit, aby vyšli ze svého úkrytu, což asi

jistě neučiní."

- 448 -

"Zůstanou-li v úkrytu, pak je neuvidíme ani tehdy, půjdeme-li

pěšky."

"Uvidíme a zařídíme se podle okolností."

Nastala noc.

Cestovatelé se uložili v palankinu a Granger byl určen k první

hlídce.

Pes, který se nepustil výpravy, ulehl v blízkosti slonů a čas od času

vyrážel smutné zakňučení.

Když Granger usoudil, že dvě hodiny jeho hlídky již minuly, vzbudil

Jacquesa. Hoch spal jen jedním okem a v mžiku byl vzhůru a chopil

se své pušky.

"Dej pozor," tiše nabádal ho Granger.

"Buďte bez starosti."

Měsíc osvětloval matně kraj a Jacques pozoroval psa, ležícího u

slonů. Pes se ani nehnul. Uplynula půlhodina..., celá hodina. Kolem

bylo ničím nerušené ticho.

Pojednou se pes zdvihl a začal větřiti směrem k západu. A také

sloni, kteří dosud spali stoje, oživli a vztyčili uši.

Jacques pozorně naslouchal, ale neslyšel nic. Nevěřil však svým

smyslům.

Věděl, že se něco děje, když zvířata jsou tak neklidná.

Ještě však váhal probuditi své společníky. Byl rozhodnut učiniti tak

teprve tehdy, až bude opravdu hroziti nebezpečí. Sloni začali

podupávati.

Probudil se kornak Ali a pravil Jacquesovi:

"Učiníte dobře, probudíte-li ostatní."

A Jacques zatřásl cestovateli jedním po druhém.

V okamžiku byli všichni vzhůru.

Pes i sloni byli nyní již nanejvýš vzrušeni.

Ale cestovatelé marně upírali zrak na pláň. Neviděli nic. Byli však

jisti, že někde ve stínu číhá nebezpečí, které čeká na vhodný okamžik

k útoku.

"Poslyšte," pravil Rambert tiše, "zůstaneme-li takto bez hnutí na

jednom místě, může se nepříteli podařit, že se dostane na naše slony

a pak bychom byli nebezpečně ohroženi. Snad bude lépe, pustíme-li

se na slonech plnou rychlostí přes pláň. Thugové, jsou-li to skutečně

oni,koho zvířata cítí, dostanou se pod tlapy slonů a uprchnou."

"Máš pravdu," souhlasil Granger. "To bude nejlepší způsob, jak se

zbaviti těch rušitelů."

Rambert pokynul kornakům a sloni se dali v běh přes pláň a zase

- 449 -

zpět. Chvílemi se ozval bolestný výkřik a pak zapraskání. To nějaký

Thug se dostal pod slony a byl rozdrcen.

A brzy cestovatelé také spatřili prchající stíny.

"Myslím, že pro dnešní noc mají dost," pravil Rambert.

"To není tak jisté," odpověděl Landry. "Ale jistě několik Thugů vzalo za své."

"Snad více, než si myslíte," rozhovořil se i pan Brindavoine. "Snad

ani nevíte, že jste se řídili taktikou, které používali kdysi Jugurtha a

Hannibal. Ti také s oblibou vrhali slony proti nepřátelům a působili

pravé spousty v jejich řadách."

Pojednou se ozval ze tmy dupot.

"Pozor," velel Rambert. "Snad mají také slona."

Všichni byli připraveni k obraně a Landry se chopil těžké ručnice,

jejíž výbušné kulce neodolá ani slon.

"Ale vždyť je to slon Angličanů," zvolal Ali.

Bylo to skutečně zvíře, na kterém jezdili Sir Archibald a Watson. Asi

se mu podařilo zpřetrhat pouta a vynasnažilo se dostati se k svým

druhům.

"To je posila," zajásal Brindavoine.

"Ano, drtící stroj," přitakal mu Rambert. "Ti Thugové jsou opravdu

hlupáci, když myslili, že udrží slona nějakými slabými pouty."

Ale po zbytek noci nedošlo již k útoku.

Když se rozbřesklo ráno, hovořili o osvobození zajatců.

"Podle mého náhledu můžeme míti úspěch jen tehdy, půjdeme-li se

slony až do skal," hájil svůj původní návrh Granger.

"Třeba jednat rychle," nežádán vybízel Ali. "Thugové utrpěli

porážku,"ukazoval na rozdrcené mrtvoly na pláni "a snad si povolají

pomoc."

"Kde by si ji zde opatřili?"

"Povolají Saghie."

"Divocí vyznavači velkého Muny. Žijí ve vzdálenosti asi padesáti mil

odtud. "

"To přece dávno osvobodíme zajatce, než jim Thugové pošlou

zprávu a než se Saghiové dostanou sem."

"Neklamte se," varoval Ali. "Thugové mohou jim podávati rychlé

zprávy za pomoci ptáků, zvaných »uifis«, kteří letí stejně rychle jako

poštovní holubi. A Saghiové mají rychlé koně."

Bylo třeba spěchat.

Sloni se dali na pochod, jsouce sledováni slonem Angličanů, který,

jak se zdálo se rozhodl neopustiti své bratry. Cestovatelé poklekli v

- 450 -

palankinu s puškami v rukou a i kornakové ulehli na šíje svých zvířat,

aby poskytli co nejmenší cíl nějaké ráně kopí.

Blížili se k skalám.

Pes, který běžel za nimi, prolézal skaliska, vracel se k výpravě a

zase zmizel. Cestovatelé pečlivě prohlíželi zákoutí jednotlivých

skalisk, ale vše marné, nespatřili ani jediného Thuga.

"Utekli nám," mínil Granger, "ale to nic nevadí. Dohoníme je a ve

volné krajině budeme s nimi dříve hotovi."

"Podivné však je, že nezanechali ani stopy, kterou pes by jistě

ucítil," pravil Rambert. "Já myslím, že jsou dosud zde, ukryti v nějaké

jeskyni."

"I tak by je pes ucítil a nalezl.

"Ano..., ale zdá se, že také již něco nalezl. Pojďme za ním."

Pes pomalu postupoval, čenich maje skloněný k zemi.

Náhle se zastavil a jal se hrabati zemi u neširokého otvoru, který tu

zel ve skále.

"Tak je to tedy," zvolal Rambert. "Thugové si zde zřídili podzemní

skrýš. "

"Kam za nimi nemůžeme," dodal Granger. "Kdoví, zda z podzemí

nevede nějaká chodba až na pláň."

"To je více než pravděpodobné. Nevím, osvobodíme-li Angličany."

"Co dělat?"

"Do podzemí vniknout nemůžeme, neboť to by značilo smrt."

"To tedy ponecháme Angličany jejich osudu?"

"Je to smutné, ale co můžeme dělat. Nejvýše snad jen to, že

bychom chtěli sdílet jejich osud. Ale to by bylo hloupé."

"Máš pravdu. Kdyby v podzemí nebyli naši Angličané, věděl bych si

již s Thugy rady."

"Jak, prosím tě?"

"Vykouřil bych je. To přece není nic těžkého. Suché trávy je zde

všade dost. "

"Výborný nápad. Škoda jen, že ho nemůžeme provésti. Takto nám

nezbývá než čekati, až Thugové vylezou ze své podzemní skrýše."

"To učiní jistě brzy, ale kdoví kde."

"Pokusme se tedy najíti druhý východ z jejich doupěte. Jakmile

vyjdou, půjdeme za nimi a..."

"Ani se nehnou, pokud budeme tady," pravil Landry. "Spíše bychom

měli na ně políčit nějakou past."

"Past?"

"Past, nebo léčku, jak chcete. Skály jsou dosti rozsáhlé, můžeme

- 451 -

se tvářiti, že odcházíme a zatím se někde skrýti."

"Nu, zkusit to můžeme," rozhodl Rambert. "Ale myslím, že všade

mají svá pozorovací stanovistě. Uvidíme."

Sloni se dali na pochod a za chvíli zmizeli za skalami.

Když cestovatelé uznali vzdálenost za dostačující, sestoupili se

slonů a ukryli se mezi skalami.

Uplynula hodina, aniž cokoli spatřili. Až pak Jacques se naklonil k

Rambertovi a pravil:

"Pohleďte, již projevují známky života. Vidíte toho muže, tam u té

černé skály, která se podobá homoli cukru?"

"Nevidím nic," odpověděl Rambert.

"Jen se dobře dívejte. Právě se pohybuje."

"Ano, téď ho již vidím. A dívá se sem, k nám. "

"Nemůže nás viděti. A teď zmizel. Všiml jste si, jak vklouzl do své

díry?"

"Snad ví, že jsme zde. Uvidíme."

Asi za půl hodiny se muž objevil opět. Tentokráte však vylezl na

skalisko, aby se mohl lépe rozhlédnouti po krajině. Cestovatelé se

přitiskli ke skále. Pokud šlo a slony, ti byli dobře ukryti.

Thug zůstal asi deset minut na své rozhledně a pak zmizel znova.

Hned však se objevil a tentokráte nebyl sám. Jeden za druhým

vystupovali Thugové ze svého úkrytu. Jacques je počítal. Bylo jich

šestnáct.

Thugové zamířili k nedaleké skále a pak se objevili, strkajíce před

sebou oba spoutané Angličany, které pobízeli ranami k chůzi.

"Bídáci," tiše zaklel Rambert. "Vzhůru na slony a na ně."

"Jen měj trochu strpení," krotil ho Landry. "Zdá se, že se připravují na nějakou delší cestu. Jakmile se dostanou ven ze skalisk, neujdou

nám."

Thugové se chopili balíků, které vytahali ze skalních úkrytů a pak se

dali na cestu i se zajatci.

"Ponechme jim trochu náskoku," radil Landry.

Thugové se však necítili v bezpečí, neboť jejich zraky neustále

slídily po kraji. Když se dostali na tři sta metrů od skalisk, Rambert

velel:

"Rychle na slony a za nimi!"

Kornakové popohnali slony do klusu.

V pěti minutách již doháněli Thugy, kteří však se nepostavili na

obranu. V trysku se vraceli obloukem ke svým skalám, zanechavše

- 452 -

zajatce na místě.

"Výborně," radoval se Rambert. "Vše jde lépe, než jsme očekávali.

Zde jsme, zde jsme."

Oba Angličané, kteří měli spoutané ruce, dali se do běhu k svým

zachráncům.

"Děkujeme vám," pravil Archibald. "Přišli jste v pravý čas. Vedli nás na smrt, neboť si již připravovali provazy, kterými nás chtěli

zardousiti."

Rozvázali pouta Angličanům, kteří nasedli na svého slona.

"Kde je váš kornak?" ptal se Rambert.

"To byl zrádce. Zůstal u Thugů."

"Byl také zajat?"

"Ne, nebyl spoután a zdálo se, že si s Thugy docela dobře rozumí."

"Ostatně nevadí, že nemáte kornaka. Jen klidně nechte slona jíti

svou cestou. Nepustí se našich."

"Myslíte?"

"Určitě. Již si na naše slony zvykl."

"Ale nemáme zbraní. Thugové nám vzali pušky i revolvery."

"Půjčíme vám každému karabinu. Abychom mohli pokračovati v

naší hře o sázku. A chcete-li, můžeme začíti znova i s prvým jejím

dílem."

"Ne, to ne," bránil se Sir Archibald. "Ten váš mladý společník

dostane od nás tisíc liber a vy máte již dva tygry pro druhý díl sázky,

ale snad bude záhodné, abychom se od sebe již neodlučovali."

"To jsem vám přece říkal hned," pravil Rambert, "a nechtěli jste to

uznat. Nechtěl jsem vás přesvědčovat, ale hned jsem si myslil, že to

může špatně dopadnout."

Bylo však třeba vyraziti, aby se dostali co nejdříve daleko od místa,

kde se skrývali Thugové. Když dorazili na volné místo, které se zdálo

Rambertovi dosti vzdálené, nařídil zastávku. Angličané se pustili

hltavě do jídla, neboť zmírali hladem.

Když se najedli, sir Archibald vyprávěl, jak se dostali do zajetí

Thugů:

"Když jsme se od vás oddělili, dali jsme se cestou na severozápad.

Víte proč jsme se oddělili. Já to právě dvakrát neschvaloval, ale přítel

Watson už byl celý divý, aby také dostal nějakého tygra. Zprvu vše

šlo dobře. Měli jsme přece vůdce, kterému jsme důvěřovali. Ani nás

ve snu nenapadlo, že je to spojenec a snad i zvěd Thugů. Pod

záminkou, že nás zavede do krajiny, kde je plno tygrů, vydal nás

přímo do rukou Thugů Jednoho večera, když jsme se zastavili na

- 453 -

planině, kterou znáte, byli jsme přepadeni Thugy.

"Dopustili jsme se neprozřetelnosti, že jsme se vzdálili od slonů a

pojednou jsme byli obklopeni Thugy, kteří nás přemohli dříve, než

jsme se mohli chopiti zbraní. Spoutali nás a zavedli do svého

skalního doupěte. Jejich vůdce, který dovedl anglicky, zahrnul nás

nadávkami a později i ranami. Měli jsme býti zaškrceni při východu

slunce a vše již bylo připraveno k naší popravě. Nevíte, co bych za to

dal, kdybych se mohl setkati s tím jejich vůdcem a prohnati mu hlavu

kulí."

"Myslím, že už ho asi nespatříte," pravil Rambert.

"To není tak jisté. Thugové jsou mnohem početnější, než si myslíte.

V džungli je ještě jedna jejich tlupa, která má nejméně třicet členů.

Těch, kteří nás zajali, bylo asi dvaadvacet. Někteří asi zůstali ve

skalách."

"Ve skalách nikoli, nýbrž na pláni."

"Viděli jste je?"

"Ano, ale již jen jako mrtvoly. Naši sloni je rozdrtili pod svými

tlapami, když se odvážili napadnout nás."

"Ale jak se vám podařilo vzíti jim našeho slona?"

"My jim ho nebrali. Přišel k nám sám. Stejně jako dříve váš pes,

který nám sloužil za vůdce."

"Ach, náš dobrý Jol y," pravil Sir Archibald, hladě psa. "Když jsme

byli přepadeni, pustil se statečně do Thugů. Byl však zasypán ranami.

Přece se mu jen podařilo zachrániti se a pak přivedl vás, jimž máme

co děkovat."

"Hlavní je, že jste zahráněni," přerušil'ho Rambert.

Po čtyři další dni cestovatelé se potulovali džunglí, pátrajíce po

nějakém tygru. Spatřili jen jediného a ten uprchl dříve, než se k němu

mohli přiblížiti.

Dostali se do místa v džungli, kde podrost i tráva byly tak husté, že

mnohdy dalo hodně práce, aby se z nich vyprostili.

"Bude-li to takto pokračovati, musíme se vrátiti," pravil Rambert.

"Ne, sahibe," vysvětloval Ali. "Brzy se dostaneme do schůdnější

krajiny. Pohleďte jen. Již zde nejsou traviny tak vysoké a objevují se i

místa, která jsou úplně holá.”

Byla to pravda, ale traviny přece

jen byly ještě tak vysoké, že by v nich zmizel hodně vysoký muž.

"Můžeme zde někde naraziti na tygra?" ptal se Landry.

"Ne, tygr se nikdy neskrývá v těchto travinách," odpověděl Ali.

- 454 -

"Dává přednost travinám vyschlým, mezi kterými se může snáze

pohybovat. Do této spleti se odvažuje jen slon a slon není vhodná

kořist pro tygra."

Sloni postupovali krokem.

Profesor Brindavoine byl opřen lokty o okraj palankinu a pozoroval

rostliny, snaže se určiti, ke kterým druhům náležejí. Pojednou vykřikl.

"Co je vám?" ptal se Rambert.

"Tam..., tam," volal učenec u vytržení, "tam je »Buberia Cassia«,

rostlina, kterou hledám."

"Jste si tím jist?"

"Jen jist? Dokonale jist."

A nedbaje, že si může zlámat vaz, pan Brindavoine sklouzl se

slona. Trochu tvrdě se seznámil se zemí, udělal kotrmelec, ale hned

se vzchopil a zmizel mezi rostlinstvem.

Slon zatím pokračoval v chůzi. Ali ho zastavil teprve tehdy, když byl

vzdálen již třicet metrů od místa, kde profesor seskočil.

"Jaká to nerozumnost od tak starého muže," pravil Rambert. "Vždyť

ho může uštknout had."

"Měli jsme ho zadržeti," pravil Granger.

"Zadržeti? Na to bychom nestačili všichni, jak jsme zde. Jakmile

spatřil rostlinu - svou rostlinu - nezadržela by ho žádná moc na světě.

"

"Kde teď asi je?"

"Tam, co vidíš zmítati se traviny. Počkejme, jistě se za chvíli vrátí."

Uplynulo deset minut Pan Brindavoine se nevracel. Volali a

nedostávalo se jim odpovědi.

"To již je trochu znepokojující," pravil Rambert.

"Nezapomínej, že strýček je trochu nedoslýchavý," odpověděl mu

Granger. "Spíše nás neslyšel."

"Mně se však zdálo, že jsem zaslechl nějaký výkřik," upozorňoval

Jacques.

"Mně též," potvrzoval Landry.

Opět volali, ale zase se jim nedostalo odpovědi.

Nezbývalo, než pustiti se za zmizelým, jehož stopa byla jasně

znatelná ve vysoké trávě. Zamířili po stopě a brzy se dostali na

místo, kde tráva byla udupána v okruhu tří metrů.

"Podívejte se jen!" zvolal Ali.

"Co to značí?" ptal se Granger.

"Zde došlo k zápasu."

- 455 -

"Nějaký tygr snad?" s úzkostí v hlase se ptal Granger.

"Ne, tygr nikoli, nýbrž lidé - Thugové."

Snadno si můžeme představiti úděs Grangerův i jeho společníků.

Profesor byl unesen Thugy, a to ve chvíli, kdy všichni se domnívali,

že jsou v úplném bezpečí. Co činiti? Jak se rozhodnouti?"

"Půjdeme za nimi," rozhodl Rambert. "Stopa v trávě je zřetelná.

Pobídni slona, Ali."

Ali pobídl slona, který vykročil, za ním šel slon s nákladem a slon

Angličanů.

Zprvu byla v trávě zřetelná široká stopa, ale ta brzy zmizela, skoro

jako zázrakem.

"Snad náš pes ji najde," navrhoval sir Archibald.

A spustil psa na zem, vybízeje ho, aby hledal.

Pes se prodíral travinami a za chvíli již zaslechli jeho štěkot.

Ali zamířil se slony po zvuku štěkotu, ale brzy ztratil směr, neboť

štěkot se neopakoval.

"Jeď stále vpřed," velel mu Rambert. "Brzy snad dorazíme na volné

prostranství a tam snad něco najdeme."

Když se dostali konečně ven z moře travin, spatřili psa na okraji

mýtiny. Ležel tam, jako by čekal na svého pána. Ale pak poznali, co

se stalo. Pes byl zardoušen.

"Jol y, můj ubohý Jol y," zvolal sir Archibald. "Ti bídáci! Zabili tak věrného psa."

Pes se zřejmě bránil, neboť nedaleko nalezli tratol krve.

Teď bylo pronásledování svízelné. Ztrativše psa, nemohli nalézti

stopu.

Rambert kázal zastaviti a radil se s ostatními.

Výsledkem rozhodnutí bylo, že profesora nemohou opustiti a že se

vynasnaží ho najíti stůj co stůj. Před cestovateli bylo nyní volné

prostranství, táhnoucí se do dálky jednoho kilometru a za ním bylo

viděti opět změť travin. Bylo těžké určiti, kterým směrem se Thugové

dali. Kilid a Ali sestoupili, aby hledali nějaké stopy, ale nenalezli nic.

Jeli tedy dále nazdařbůh.

"Nerozumím, jak se to vše přihodilo," pravil Rambert. "Thugové nás

přece nemohli sledovati, neboť jsme urazili značný kus cesty a jeli

jsme rychle. Nemohli nás sledovati a nemohli by s námi pěšky udržeti

krok."

"Bude to asi nějaká jiná tlupa Thugů," mínil Granger. "Což nebylo

řečeno, že je tu ještě jedna skupina těch rdousičů?"

"Ano, tak tomu asi bude," souhlasil Rambert. "Asi pozorovali náš

- 456 -

příjezd, jsouce skryti ve vysoké trávě, kde jsme je nemohli spatřiti.

Nechápu však, kde se mohli se zajatcem skrýti."

"Jsou jistě někde v trávě, ale kde, to je otázka."

Rambert proto pravil Alimu:

"Pobídni slona do trysku a projížděj v kruzích planinu."

"To je dobrý nápad," upozorňoval Granger, "ale také nebezpečný.

Ukryli-li se Thugové se strýčkem v trávě, je nebezpečí, že slon

rozdupe i jeho."

"Máš pravdu. Ale pak je ten nešťastník ztracen, neboť jinak mu

nemůžeme pomoci."

"Proč jen jsme ho pouštěli vůbec dolů pro tu rostlinu," vyčítal si

Granger. "Bude ho to státi život."

"Nesmíme hned zoufat. Snad ho ještě nalezneme."

Sloni probíhali planinou všemi směry. Cestovatelé volali profesora,

ale odpovídala jim jen ozvěna.

Když nastala noc, utábořili se na místě, kde jen chudě rostla tráva.

"Zde se nemusíme báti přepadu," pravil Rambert.

Pojedli bez chuti.

Jejich myšlenky se nesly k ubohému učenci. Kde byl? Žil dosud?

Nezardousili ho Thugové hned?

Této noci bděli všichni, aby byli připraveni, kdyby se Thugové

odvážili zaútočiti i na ně. Ale až do rána bylo vše kolem klidné, ani

stopy nebylo nikde po nějakém životě.

Ráno se vydali na další cestu. Byla to smutná cesta, neboť nemohli

věděti, zda náhoda je přivede k cíli, který teď měli jedině před sebou:

osvoboditi profesora. V poledne, když slunce stálo na obloze téměř

kolmo, spatřili pojednou člověka, který chtěl před nimi zmizeti v trávě.

Pustili se za ním a brzy ho dohonili.

Nebylo pochyby, že je to Thug. Na hlavě měl zelený turban a kolem

krku náhrdelník z tygřích zubů.

Slon uchopil Thuga na rozkaz Aliho chobotem a podal ho do

palankinu.

Rambert prostřednictvím Aliho se pak jal Thuga vyslýchati. Mnoho

se toho nedověděl. Thug jen vyděšeně koulel očima a když posléze

přece jen promluvil, prohlásil, že byl svou sektou vyvržen a musí se

před ní skrývati v lese. Nemá již s Thugy nic společného.

"Ale musil přece Thugy viděti," namítal Granger.

Ali se Thuga otázal a dostalo se mu odpovědi, že Thugy viděl i se

zajatcem, ale že neví, kam šli. Domnívá se, že ke své skrýši na

planině, zvané Bura Ma, ale nemůže to tvrditi s jistotou.

- 457 -

"Co dělati?" ptal se Granger.

"Půjdeme k té planině," rozhodl Rambert. "Znáš k ní cestu, Ali?"

"Ano."

Thug byl spoután, uložen v nosítkách a pak se dali na cestu. Musili

postupovati zase travinami a byli tedy v neustálém nebezpečí, že

budou přepadeni. Ani na chvíli nesměli poleviti v ostražitosti. A

nejhorší bylo, že noc nastala dříve, než dorazili k nějakému volnému

prostranství. Musili se utábořiti v srdci džungle.

Předešlé noci všichni bděli a nemohli proto bdíti i tentokráte. Byly

proto ustanoveny hlídky. Na Jacquesa padla hlídka poslední, k ránu.

"Co je?" zvolal hoch, když s ním bylo zatřeseno.

"Nic, jen přišla tvá hlídka," pravil mu Granger, kterého měl

vystřídati. "A dej dobře pozor!"

Jacques se chopil karabiny a postavil se v palankinu tak, aby viděl

na všechny strany. Sloni byli klidní. Jacques nedoufal, že by jeho

hlídka byla rušná. Jestliže nedošlo k přepadu v noci, teď k ránu jistě

již nedojde.

Ani příliš nepozoroval okolí. Zahloubal se do myšlenek. Myslil na

profesora, jak se mu asi teď vede.

Z myšlenek byl vyrušen temným žuchnutím. Podíval se ve směru

podivného zvuku a spatřil ve vzdálenosti asi třiceti kroků dvě

planoucísvětélka. Nerozmýšlel se ani na okamžik. Rána padla a

světélka zhasla.

Všichni byli okamžitě na nohou a chápali se zbraní. Ale vůkol byl

klid a i sloni stáli pokojně.

"Proč jsi střelil?" ptal se Rambert. "Spatřil jsi snad nějakého

Thuga?"

"Thuga nikoli, ale nějakou šelmu. Nebude daleko, neboť po ráně se

v trávě již nic nehnulo."

Landry rozsvítil elektrickou svítilničku a posvítil ve směru, kterým

ukazoval Jacques.

Skutečně. Nedaleko ležela žlutavá šelma - tygr, sice ještě mladý,

ale přece jen tygr.

"Máte ale štěstí," pravil hochovi sir Archibald. "Celou noc se nic

neděje, ale vám tygr musí vběhnout do rány. Teď už vás někdo těžko

dohoní."

Rozednívalo se již a proto nebylo pomyšlení na další spánek.

Uvařili si trochu čaje na lihovaru a pobídli slony.

Nejeli již daleko. Brzy dorazili na okraj planiny. Sotva se však k ní

- 458 -

přiblížili, ozval se řezavý výkřik.

"Co to bylo?" ptal se Rambert.

"Znamení Thugů," odpověděl Ali.

"Pamatuješ si směr, odkud se výkřik ozval?"

"Ano."

"Pobídni tedy slony."

A co se zatím dělo s profesorem Brindavoinem. Opustili jsme ho v

okamžiku, kdy neprozřetelně seskočil se slona za rostlinou, kterou

přijel do Indie hledati.

Sotva však se dostal k rostlině, poznal hned, že to není jeho

"BuberiaCassia", ač se jí značně podobala. Pustil se proto dále do

houští travin, v naději, že rostlinu nalezne.

V trávě spatřil podivný květ. Sklonil se k němu, aby ho prozkoumal,

když mu vtom spadly brýle. Byl tak krátkozraký, že bez brýlí neviděl

vůbec. Poklekl proto a hledal brýle hmatem. Právě ve chvíli, kdy se

jich dotkl rukou, jeho paže byly pevně sevřeny a přes svou obranu byl

vlečen travou pryč. Pan Brindavoine byl však přes své stáří dosti silný

a únosci s ním měli dosti práce, než se ho zmocnili. Proto byla na

místě přepadu tráva tak značně podupána.

Teprve, když některý z Thugů mu zasadil mocnou ránu pěstí do

týla, ztratil profesor vědomí a stal se hříčkou v rukou Thugů.

Když se mu vědomí začalo vraceti, nová rána ho uspala.

A když posléze skutečně přišel k sobě, ležel na malé mýtince, na

níž kolem něho sedělo deset mužů. Jeden z nich, jejich vůdce, se

nad ním sklonil.

"Co mi chcete? Co jsem vám udělal?" koktal učenec.

"Tak, ty jsi tedy Francouz," čistou franštinou pravil muž a zlomyslně

se usmál.

"Pokládali jsme tě za Angličana, ale i tak jsi běloch a tedy nepřítel.

Co hledáš v džungli?"

"Jsem učenec a přišel jsem hledati do džungle vzácnou rostlinu."

Thug se dal do smíchu:

"Myslíš, že jsem nějaký hlupák a že ti uvěřím? Kdo to jakživ slyšel,

aby se někdo vydal do džungle hledati rostlinu? Jako by jich nebylo

všade dost!"

"Přísahám vám, že je to pravda," ujišťoval profesor.

- 459 -

"Jazyk cizinců nezná pravdy. Všichni jsou podvodníci a lháři. Řekni

raději hned, žes sem přišel na výzvědy, abys nás zradil anglickým

vojákům. Ale my jsme jako supové, kteří jsou každé chvíle jinde.

Myslíš, že jsme tě neviděli ve společnosti tvých druhů? Všichni jsou

ozbrojeni. Ti také přišli do džungle hledat rostliny?"

"Ne. Přišli lovit tygry."

"Ano. To říkají všichni, koho se zmocníme. Ale já nejsem hlupák. A

proč jsi tak rychle skočil se slona? Asi proto, žes nás spatřil, a chtěl

jsi na nás upozorniti své přátele. Nu, už jim neřekneš, co jsi viděl,

neboť slunce pro tebe brzy zhasne. A i tvých přátel se zmocníme."

Pan Brindavoine pochopil, že všechna řeč by byla marná. Pokládal

se za ztracena a statečně přijal svůj osud.

Kdo však byl onen vůdce Thugů, který mluvil tak výborně

francouzsky?

Byl to dobrodruh, který se potuloval po celém světě a kterého

posléze po celém světě pronásledovala policie všech států. V Indi

konečně musil uprchnouti před anglickými vojíny do džungle. Stalo se

tak před deseti lety a teď byl vůdcem Thugů.

Čtenář se snad podiví, jak se mohlo státi, že běloch byl mezi Thugy

a dokonce jejich vůdcem. Když prchal před anglickými vojíny,

překvapil dva z nich, kteří odpočívali na planině a spali. Zabil oba

nožem a tento jeho čin byl pozorován Thugy, ukrytými nedaleko, a

získal mu jejich obdiv. Stal se jejich přítelem a posléze i jedním z

nich. Byl představen i hlavnímu vůdci Thugů a ten mu dal jméno Bai-

Sufed, které značí bílý přítel. Díky své odvaze, či spíše krutosti, stal

se pak sám vůdcem menší tlupy Thugů.

Tento bídák, kterého vyvrhla lidská společnost, nenáviděl vše a byl

krutější než domorodí Thugové. Proto nebylo naděje, že Bai-Sufed by

ušetřil ubohého učence. Dal mu to ostatně najevo slovy:

"Přesně za patnáct dní zemřeš a tvé tělo se stane kořistí supů."

Rambert a jeho přátelé se hnali za výkřikem, ale Thugů nenalezli.

Nalezli jen místo, kde škrtiči tábořili.

"Zde se zastavili a nebude snad nemožné najíti jejich další stopy,"

pravil Rambert. "Popel ohniště je dosud teplý. Odešli tedy před

nedávnem. "

Ali a Kilid sestoupili se slonů a jali se ohledávati půdu. Posléze

nalezli stopy, které mířily přes planinu do džungle. Stopy mohly býti

- 460 -

sledovány na vzdálenost pěti kilometrů, ale pak zmizely na kamenité

půdě.

Cestovatelé se opět brali do neznáma. Ztráceli již naději, že se jim

podaří osvoboditi učence. Ale pak se zase objevila jiskřička víry v

úspěch.

Supové, kteří seděli na skalisku, vznesli se pojednou s křikem do

vzduchu.

"Tam jsou," zvolal Ali. "Takto rychle vzlétají supové jen před

člověkem."

Sloni byli pobídnuti k rychlému běhu, ale u skaliska nebylo nikoho a

nebylo nikde nějaké stopy.

Co teď?

"Myslím, že Thugové se snad uchýlili do svého skalního úkrytu.

Snad by bylo nejmoudřejší se tam obrátit," mínil Rambert.

"Ať se Ali zeptá našeho zajatce."

Thug prohlašoval, že skalní útočiště nezná a že neví, kam se jeho

bývalí společníci uchýlili s planiny. A Ali se domníval, že tentokrát

Thug mluví pravdu.

"Nalezneš cestu ke skalám, od kterých jsme vyšli?" ptal se Rambert

Aliho.

"Ano, ale Thugové mají zde několik podobných úkrytů."

"Nemáme výběru. Pojedeme zpět".

Kornaci pobídli slony. Ale skaliska byla mnohem vzdálenější, než

se cestovatelé domnívali. Nastala noc a cestovatelé se musili

zastaviti. Rambert sice navrhoval, aby jeli dále i v noci, ale Ali se

tomu bránil poukazem, že při pochodu sloni působí hluk, který by

uslyšeli nepřátelé a který zároveň působí, že oni nebudou slyšeti je

kdyby se odvážili přepadu.

Bylo proto rozhodnuto utábořiti se.

Tentokráte měl prvou hlídku Jacques a postavil se v palankinu,

zatím co druzi ulehli. A tu spatřil v dáli mihotající se světélko.

Upozornil na něj Aliho, který usoudil, že je to táborový oheň.

" Hoch vzbudil Ramberta a oznámil mu svůj objev.

"Jistě. Kdo by to byl jiný. Ale může to také býti léčka."

Rambert však nechtěl propásti tento paprsek naděje. Vzbudil i

ostatní a sloni se dali na cestu nocí za nepatrným světlem.

Když se blížili k ohni, viděli, že se spíše zmenšuje než zvětšuje.

"Skoro se zdá, že Thugové maskují svůj oheň," pravil Landry.

"Spíše jej opustili," vysvětloval Ali. "Zaslechli již, že se blížíme."

"Ať je tomu jakkoliv, dorazíme až k ohni."

- 461 -

Dostali se k ohni již uhasínajícímu. U něho nebylo živé duše, jen

zválená tráva prozrazovala, že tu byli lidé.

Tentokráte cestovatelé se musili zastaviti, neboť ve tmě nemohli

zjistiti, kterým směrem se Thugové dali.

"Zbytečně jsme se odchýlili s cesty," pravil Granger. "Bezpochyby

to byla jen léčka, která nás měla zavésti s cesty."

"To uvidíme, až se rozední," rozhodl Rambert.

Svítání na sebe nedalo dlouho čekat. A za svítání Jacques spatřil v

trávě jasnou stopu.

"Pohleďte, tudy šli," pravil. "Stopa je tak zřetelná, že ji můžeme

snadno sledovati."

"Jen nebude-li to zase nějaká léčka," namítal nedůvěřivě Granger.

Rambert se ptal Aliho na jeho názor.

"I v tom směru je volné prostranství se skalisky," pravil kornak, "je možné, že tito Thugové se skutečně ubírali tam."

Cestovatelé nasedli na slony a vydali se po stopě.

Nemohli míti tušení, že v době, kdy se dávali znova na cestu do

džungle, byli Thugové se zajatcem ve vzdálenosti pěti set metrů.

Jsouce skryti v travinách, pozorovali nepřítele. Jejich vůdce, Bai

Sufed, nespouštěl výpravu s oka.

"Teď odešli," pravil, "již je neuvidíme. Ještě chvíli počkáme a pak

se vydáme na cestu i my. Do soumraku musíme dojíti do Jugah Kala.

Tam ať nás hledají."

A přistoupil k panu Brindavoinovi, který svázán ležel na zemi a

pravil mu:

"Hnusný cizinče, tvoji přátelé tě již neosvobodí. Dosud jsi ještě

mohl doufat, ale teď pro tebe zašla poslední hvězdička naděje. Brzy

zhasne světlo tvých očí, vstoupíš do nicoty."

"Zabte mne třeba hned," odhodlaně odpověděl profesor, "ale dříve

mi dejte trochu vody."

"Ne. Musíš vytrpěti muka žízně a hladu, než odejdeš z tohoto

světa. Tvá muka budou trvati deset dní, a nepodlehneš-li jim, kat ti

patnáctého dne sevře hrdlo a zardousí v tobě tvou prokletou duši.

Takový je zákon džungle. Thugové nedávají milost svým

nepřátelům."

"Nejsem váš nepřítel. Přišli jsme do Indie ne proto, abychom

bojovali s vámi, nýbrž abychom lovili tygry."

"Tygr je pro nás svaté zvíře. Kdo jemu ubližuje, nám ubližuje. Tygr

je naším bratrem."

- 462 -

"Dejte mi tedy alespoň trochu vody."

"Ne. Tvé hrdlo musí vyschnout jako písek džungle."

Učenec pohlédl zuřivě na Thuga a rozhořčeně zvolal:

"Bídáku !"

Bai Sufed ho ztrestal ranou holí a pravil:

"Zde za urážku!"

Stařec, pološílený zlostí i zoufalstvím, se dal do řevu. Jeho hlas

neměl v sobě nic lidského. Byl podobný řevu šelmy.

"Hnusný tvore," zvolal Bai Sufed, udeřiv znova nešťastníka. "Já

sám ti hodím smyčku kolem hrdla."

V té chvíli přistoupil k vůdci jeden z Thugů a pravil:

"Cizinci se obrátili a jdou sem k nám."

"Dobře. Nalezli naši stopu, ale unikneme jim do skalin."

Dva mužové pozvedli pana Brindavoina, který ztratil vědomí po

poslední ráně, naložili si ho na ramena a odcházeli.

Thugové byli zvyklí na cestování džunglí a proto postupovali velice

rychle. Jako tygři se prodírali travinami a skoro pudem nacházeli

nejschůdnější místa. Profesor Brindavoine přišel konečně k sobě a jal

sebou zmítati tak, že jeho nosičové ho jen stěží udrželi na ramenou.

Vůdce, který to zahlédl, omráčil starce prudkou ranou do brady.

Thugové brzy dostihli skaliny a zmizeli v nich. Zde se cítili v

bezpečí, neboť věděli, že sloni nemohou vylézti na skaliska, která

zde tvořila těžko překročitelnou hradbu. Obsadili skaliska a

připravovali si svá kopí. Bai Sufed dal rozkazy ostrým hlasem a

Thugové se skryli za obrovskými skalními masivy.

Bylo to jedno z jejich skalních útočišť, jakých měli v džungli několik.

Byli sebevědomí, neboť jejich úkryt byl opravdu přírodní pevností.

Ale jak se stalo, že Rambertovi a Jeho skupině se podařilo najíti

stopy Thugů? Ve chvíli, když se vydali na cestu, ozval se křik, nebo

lépe řev pana Brindavoinea, který vzbudil pozornost všech.

"To je přece hlas lidský," pravil Rambert.

"Ano, ano," potvrzovali kornakové. "Je to hlas člověka."

"Může to býti tedy náš učenec. Rychle mu spěchejme na pomoc!

Pamatuješ si směr, Ali?"

"Ano. "

Zprvu byly traviny dosti řídké, ale pak zhoustly tak, že i sloni se jimi

- 463 -

těžce prodírali.

"Rychle, rychle," nepřestával pobízeti Rambert.

Kornakové dělali vše, co bylo v jejich moci, ale překážky byly

stálevětší a větší. V džungli roste totiž rostlina, která se podobá v

mnohém rákosí, jaké v Evropě roste na březích rybníků a řek. Její

listy jsou však mnohem pevnější a jejich okraje řežou jako břitvy.

Sloni drtili rostliny a kornakové je pobízeli hlasem.

"Teď již není slyšeti nic," poznamenal Rambert.

"Snad ho již zabili," zachvěl se Granger.

"Ne," odpověděl mu Ali, "ale je možné, že ho mučí."

"Ubohý profesor," šeptal si Jacques. "Ti Thugové opravdu

nezaslouží soucitu a slitování."

Stopa byla stále zřetelná a výprava po ní nezadržitelně

postupovala.

"Však se jim přece dostaneme na kobylku," radoval se Landry.

"Nebude to tak snadné," krotil jeho nadšení Ali. "Vždyť jistě již se

dostali do skrýše ve skalách, které vidíte na obzoru před námi."

"Nevadí," rozhodl Rambert. "Půjdeme za nimi až do jejich skrýše."

Blížili se ke skalinám. Všichni se chopili pušek.

"A střílejte na jisto!" vybízel Rambert. "Musíme sraziti každého

člověka, kterého spatříme."

Teď již mohli rozeznati i podrobnosti skalního masivu. Byly to

ohromné skalní bloky, které se zdály býti nakupeny jeden na druhém

Hluboké rokle je věnčily tu i tam.

Rambert dal kornakům pokyn, aby zastavili.

"Musíme se předem uraditi, jak si budeme počínati," pravil.

"Chceš-li slyšeti mé mínění," navrhoval Granger, "pak bych radil,

abychom nejdříve objeli masiv a volali strýčkovo jméno. Ozve-li se,

budeme věděti, kterým směrem se máme dáti. Sestoupíme a

půjdeme si pro něho."

"Ano, ale nesmíme se oddělovati jeden od druhého."

"Zůstaneme ve skupině a nebudeme se odvažovati vpřed, dokud

dobře neprozkoumáme terén."

"Vždy však nám bude hroziti nějaké překvapení. Thugové jsou

dobře skryti, kdežto my budeme nechráněni a vydáni jejich ranám."

"Snad by bylo výhodnější," navrhoval Landry, "vylézti nejdříve na

nejvyšší skálu. Odtamtud budeme viděti vše a budeme ve výhodě

proti nepříteli. "

"Ovšem, neskryje-li se. Jak ho pak vypátráš v té změti?"

"To vím, že je to odvážný pokus, ale odvážiti se ho musíme.

- 464 -

Nemůžeme přece nechati profesora v rukou Thugů."

"Jen aby ho nezabili, až uvidí, že jim uniká."

"Toho se ovšem musíme báti též."

"Jste tedy připraveni?" ptal se Rambert.

"Jsme připraveni na vše," odpověděl sir Archibald.

"Tedy vpřed!"

Sloni objeli skály, ale nikde nebylo nic viděti a na volání se nikdo

neozval. Rambert proto nařídil zastaviti a všichni sestoupili.

Rambert prvý vstoupil mezi skály. Ostatní ho následovali, všichni ve

střehu a připraveni k boji.

Mezi skalami byla úzká průrva. Vnikli do ní a brzy se dostali do

jakéhosi kaňonu, obklopeného se všech stran žulovými skalami.

Rozhlíželi se v očekávání útoku.

"Zdá se, že všichni Thugové mají stejnou taktiku," pravil Granger.

"Volejme znova, zda se někdo neozve."

Všichni se jali hlasitě volati jméno Brindavoineovo.

Čekali - a opět týž výsledek. Nikdo se neozval.

"Snad ho již zabili," pravil Rambert.

"Nebo mu dali roubík," mínil Granger, neboť šlo přece o jeho strýce

a stále ještě doufal.

"Hledejme dále, snad něco objevíme."

Jacques vnikl do trhliny ve skále a stoupal jí vzhůru na vrchol skály.

Zde si lehl na plocho a pozoroval kraj kolem sebe. Náhle spatřil

muže, který se vynořil z jakési díry, vzdálené několik kroků od něho.

Chtěl již na ,něho vystřeliti, když spatřil, že za ním vylézají další,

zřejmě v úmyslu, aby ho obklíčili. Rychle sestupoval se skály a volal

na své přátele:

"Sem"- rychle sem!"

Rambert s ostatními se rychle dali směrem, odkud se ozval hlas,

ale když přišli na místo, kde měl býti Jacques, neviděli nic.

"Jacquesi! Jacquesi!" volal Rambert.

Nedostalo se mu odpovědi.

"Jacquesi!"

Opět jen ticho.

"Nerozvážlivec," řekl Rambert. "Asi se vrhl do některé rokle za

Thugy. Měl na nás počkat."

"A teď asi je zajat i on," řekl Granger.

"Ale kdo by ho zajal? Vždyť není nikoho vidět. Thugové jsou někde

pod zemí. Musíme je najíti. Pojďte, přátelé!"

A Rambert odvážně vkročil do jedné z trhlin ve skále, ale po

- 465 -

několika krocích mu skála zabránila v dalším postupu. Musil se vrátit.

"Zkusme to s druhé strany," rozhodl.

A s ostatními odbočil do jiné chodby, která sice nebyla přehrazena

skalou, ale stále se úžila až konečně nebylo lze jíti dále. Musili se

zase vrátiti a celé čtyři hodiny tak cestovatelé bloudili ve skalách, aniž

co nalezli.

"Thugové nám snad uprchli do džungle, zatím co jsme hledali,"

mínil Rambert.

"Tomu bych se velice divil," odporoval mu Granger.

"Bude tomu stejně jako v druhé skrýši Thugů, kterou jsme poznali,"

rozhodl spor sir Archibald. "Jistě z ní bude ještě nějaký jiný východ

někam na planinu a snad i východů několik. Je proto stejně možné,

že Thugové jsou již daleko, jako že jsou dosud v podzemí."

"A my musíme stůj co stůj zjistit, kde vlastně jsou a osvobodit své

druhy!" trval na svém Rambert.

Zatím co Rambert s ostaními pokračoval v pátrání, Jacques ležel

svázán a opatřen roubíkem v jeskyni, kam byl vhozen po bok pana

Brindavoinea. Při temnotě, která v jeskyni panovala, učenec nepoznal

nového zajatce. A i kdyby chtěl mluviti, nemohl by, neboť i jemu v tom

bránil roubík.

Jacques však nezustal nečinný. Roubík mu nebyl nijak příjemný a

brzy se ho zbavil tím, že třel obličej o podlahu jeskyně. Jak sebou

zmítal, narazil na lidské tělo - na spoutaného učence.

"Kdo jste?"

Dostalo se mu odpovědi v podobě nesrozumitelného zabručení.

"Pane profesore, pane profesore," šeptal dále hoch, jehož oči si

zatím přivykly na tmu, takže rozeznal, kdo je jeho společníkem v

utrpení.

Učenec mohl odpovídati jen zvuky "hm, hm," které snad chtěly říci,

"já to jsem, ano, já".

Jacques pochopil, že i učenec je spoután a opatřen roubíkem.

Převaloval se se strany na stranu, až se mu podařilo dostati se k

profesorovi tak, že jeho spoutané ruce byly těsně u pout

Brindavoinových. A pak mu nastala těžká práce.

Prsty spoutaných rukou se snažil rozvázati pouta svého společníka.

Podařilo se mu to konečně po dlouhém úsilí. Profesor, jakmile měl

ruce volné, snadno se zbavil roubíku i pout na nohou. Těžce se pak

zvedl, neboť byl strašně vyčerpán a zbavil pout i hocha.

Když se tak stalo, začali spolu tiše mluviti.

"Co budeme dělat?" ptal se učenec.

- 466 -

"Nevím, "odpověděl Jacques.

Ale to již si zároveň vzpomněl, že má v kapse svou elektrickou

svítilnu. Vytáhl ji, stiskl knoflík a žlutavé světlo se rozlilo po jeskyni.

Na zemi jeskyně spatřil ležeti pušku. Zdvihl ji a poznal, že je to jeho

puška.

Thugové, když ho zajali, odhodili zde zajatcovu pušku, dávajíce

přednost svým kopím a dvojsečným těžkým nožům, s kterými dovedli

lépe zacházeti než se střelnou zbraní.

"Pane profesore," pravil Jacques, když prohlédl pušku a zjistil, že

zbraň je nabita, "pane profesore, neztrácejme naději. Dostaneme se

odtud. V zásobníku pušky je osm nábojů a ujišťuji vás, že jich použiji

dobře. Jste schopen chůze?"

"Těžce, hochu, jsem příliš zesláblý."

"Jen odvahu a utečeme jim."

"Neznáš Thugy. Jsou to praví démoni. A jejich náčelník je krvelačná

bestie."

"Poradíme si s ním, ať je to třeba sám ďábel. Jen je třeba,

abychom se nedali překvapit. Byl jsem velmi neopatrný a proto jsem

byl Thugy obklíčen a zajat. To se mi již po druhé nestane."

"A kde jsou naši?"

"Ve skalách nad námi."

"Kdybychom se tak mohli dostati k nim."

"Dostaneme se, buďte ujištěn. Jen. . . Pst! Někdo přichází."

Skutečně bylo slyšeti ohlas kročejů.

"Snad jsou to již naši," šeptal profesor, který se musil opříti o stěnu,

aby se udržel na nohou.

Velký kámen, který uzavíral vchod do jeskyně, se začal otáčeti a

matné světlo vniklo do vězení našich přátel.

A tu oba zajatci spatřili tři Thugy, kteří vstupovali.

Jacques se nerozmýšlel. Padla rána a v zápětí za ní druhá. Dva

Thugové klesli k zemi s prostřelenými hlavami. Třetí se obrátil a

utíkal. Ale i jeho stihla kulka a těsně ve vchodu do jeskyně ho srazila

k zemi.

"Volni, jsme svobodni," radoval se pan Brindavoine.

"Jen žádnou neprozřetelnost!" varoval Jacques. "Thugové jistě

zaslechli rány a přijdou sem. Nezapomínejte, že mám již jen pět ran."

Thugové rány slyšeli, ale ani ve snu jim nenápadlo, aby spěchali do

jeskyně zajatců. Naopak uprchli do nejzazšího dílu podzemí, neboť

se domnívali, že cestovatelé vnikli již do jejich skrýše. Thugové

- 467 -

nejsou přáteli zápasu čelem proti čelu. Způsob jejich boje je přepad

ze zálohy. Jacques když neslyšel žádného hluku, pravil profesorovi:

"Tedy pojďme!"

Stařec, který se sotva držel na nohou, vlekl se za hochem, přidržuje

se zdí.

Vyšli z jeskyně. Přátel zde nikde nebylo, stejně jako ne Thugů.

"Musíme se dostati z těchto skal, vím, kde jsou sloni," pravil

Jacques.

Ale profesor Brindavoine byl již úplně vyčerpán.

"Jděte jen sám, hochu," pravil. "Já nemohu... snad každé chvíle

omdlím."

Jacques podepřel učence.

"Ještě jen malou chvíli," povzbuzoval, "a budeme zachráněni."

Pan Brindavoine byl strašně bledý. Stěží dýchal a jeho hlava se mu

stále hlouběji klonila k prsům. Byl vyčerpán hladem i žízní a jeho údy

byly zdřevěnělé po dlouhém spoutání. Držel se na nohou jen s

vypětím své vůle.

A pak se zhroutil.

Jacques ho nemohl opustiti a nemohl mu také pomoci. Nebylo

myslitelné, že by si ho mohl naložiti na záda a odnésti ho ze skal,

neboť pan Brindavoine byl tak těžký, že hoch ho jen stěží pozvedl.

Zůstal po boku starcově s puškou připravenou k výstřelu a se zrakem

upřeným na skalní bludiště.

Když nastala noc, její chlad osvěžil trochu profesora.

"Kde to jsem?" koktal.

"Jste se mnou, pane Brindavoine," šeptal Jacques. "Odvahu. Jsme

zachráněni. Můžete vstát?"

Za pomoci Jacquesovy se učenec zvedl a oba se hned vydali na

cestu ze skal.

Jacques byl velmi překvapen, když vyšli ze skalisk, že nevidí nikde

slonů, ač tu měli být.

Ale jejich přátelé, když marně prohlédávali skály, nabyli

přesvědčení, že Thugové prchli do džungle a číhali na ně nyní na

druhé straně skalního masivu, než kde ze skal vyšli Jacques a

Brindavoine.

Thugové však, kteří se domnívali, že lovci jsou stále ještě ve

skalách, neodvažovali se ze svého úkrytu. Báli se jen, aby lovci se

nezmocnili zajatců a proto Bai Sufed poslal tři své muže, aby převedli

zajaté do bezpečnějšího místa. Víme již, co se s těmito Thugy stalo a

- 468 -

ostatní Thugové zaslechli výstřely. Domnívali se proto, že nepřítel již

se zmocnil vězení, které však bylo také vchodem do podzemí. Proto

zalezli do nejzazšího kouta a ani v noci se neodvážili ven.

Teprve až k ránu se někteří z nich odvážili porozhlédnouti se, co se

stalo. Můžeme si představiti jejich překvapení, když nespatřili nikde

nepřítele, ale také ne zajatců, na jejichž místě byli jejich tři druhové

mrtvi.

Zuřivost nyní je dohnala k odvaze. Jako hadi se plížili skalami až k

výběžku masivu, z něhož spatřili, že nepřítel zde táboří. Ale v té době

Jacques s panem Brindavoinem byli již dávno ze skal pryč a vnořili se

do spleti džungle, nedbajíce nebezpečí přepadu nějakým tygrem.

Věděli, že tímto směrem se musili dáti jejich přátelé a doufali, že

náhoda je zavede k jejich táboru.

V džungli však učenec brzy omdlel znova. Jacques ho jen mohl co

nejlépe skrýti v podrostu a skrýti se vedle něho.

Náhoda, ve kterou Jacques doufal, si s ním zahrála. Místo k

přátelům se dostal na opačnou stranu.

Nebyl vlastně od nich tak příliš vzdálen, ale i tak byla obava, zda se

kdy sejdou.

Když pan Brindavoine přišel opět k sobě, Jacques ho táhl džunglí,

aby se dostali co nejdále od skaliska. Bylo to jen rozumné, ale tím se

zároveň vzdalovali od přátel.

Často tak člověk běží vstříc své zkáze, domnívaje se, že spěje za

záchranou. A co mohli oba nešťastníci očekávati v džungli, kde byli

na milost a nemilost vydáni tygrům.

Jacques měl v pušce ještě pět nábojů, ale až je vypálí, budou

dokonale bezbranní. A jak se budou živiti v pustině, kde jen zřídka se

objeví nějaký jedlý plod?

Odvážný hoch však nezoufal.

Prožil již tolik dobrodružství a dostal se z takových nebezpečí, že již

nic ho nepřekvapovalo. Pevně věřil, že konečně přece jen se sejdou s

přáteli. Unikli Thugům, a to bylo pro tuto chvíli to hlavní.

xxv.

OPUŠTĚNI V DŽUNGLI

Zatím co Rambert a jeho skupina stále ještě hledali Thugy v

- 469 -

džungli, v domnění, že zločinci tam uprchli, Thugové s nastavším

dnem se zase vrátili do své skrýše.

Jejich vůdce, Bai Sufed, byl nejvyšší mírou rozezlen. Vždyť mu

unikli zajatci, což se mu dosud nestalo.

Kladl to za vinu svým podřízeným, které vynil z liknavosti a

zbabělosti. Docílil tím toho, že nejstarší z Thugů, jménem Šarab, se

rozhodl vydati se na výzvědy do džungle ve společnosti dvou neb tří

společníků.

"Nalezneme je," pravil náčelníkovi, "nebo se nevrátíme."

"Tak je to dobře,'" chválil Bai Sufed, který sám vybízel druhé k

statečnosti, ale v srdci byl dokonalým zbabělcem, jak již bývají tyrani.

Jiné posílal, ale sám by se neodvážil z úkrytu, čímž vlastně byl vinen

vším, co se přihodilo.

Šarab se svými dvěma druhy zatím vnikl do džungle a asi po

tříhodinovém pátrání objevili místo kde byla skupina Rambertova.

Nebyli však natolik odvážní, aby se k ní dostali tak blízko, aby zjistili,

že oba zajatci nejsou s ní. Naopak se vrátili k vůdci, kterému

oznámili, že cizinci již jdou pryč, že jim šlo asi jen o osvobození

zajatých.

"Příští noci je přepadneme," rozhodl Bai Sufed. "Za denního světla

nelze nic dělat, neboť proti slonům nestačíme. . . Za dva zajatce si

jich opatříme více a bude tak lépe, neboť cizinci jednou se musí

naučiti báti se džungle, aby se do ní již neodvažovali!"

Zatím co Bai Sufed takto rozhodl, Rambert se svými druhy se vrátil

zase zpět ke skaliskům. Přišli k přesvědčení, že Thugové do džungle

neuprchli. Ale opět Thugy nikde neviděli.

"Jen vyčkejme," rozhodl Rambert. "Však věčně nemohou zůstat ve

svých doupatech."

"Snad máte pravdu, ale snad také ne," namítal sir Archibald.

"Nezapomínejte, že jsem byl v takovém doupěti. Jsou z něho vchody

daleko do džungle a jistě i z tohoto budou. Myslím, že Thugové

budou již daleko v džungli a že zajatce odvedli s sebou. Radím

naopak, abychom se obrátili do džungle, kde jsme silnější než

nepřítel. I jsou-li Thugové ještě zde, pokusí se vniknouti do džungle,

jakmile se jim ztratíme s očí. Zde také proti nim nemůžeme nic

podniknouti. A myslím, že Thugové nezabíjejí zajatce ve svých

skrýších."

"To je pravda," potvrzoval Ali.

Ještě hezkou chvíli bylo debatováno pro i proti a konečně padlo

rozhodnutí, že odejdou do džungle, ale nikoli daleko od skal, a že tam

- 470 -

vyčkají objevení se Thugů.

Jacques a pan Brindavoine zatím postupovali do nitra džungle.

Učenci, který zmíral hladem, se podařilo nalézti trochu jedlých

kořínků, ale palčivá žízeň mu nepřestávala svírati hrdlo.

"Což nenajdeme vodu?" nepřestával opakovati.

"Ale jistě," těšil ho Jacques a téměř ho vlekl dále. Musil totiž

profesora podpírati. Šli tak ještě několik set metrů, za kterých

profesor Brindavoine asi hrozně trpěl, jak mohl Jacques souditi podle

výrazu jeho obličeje. A posléze se profesor zastavil.

"Odpočiňme si, příteli," pravil. "Sedněme si na chvíli. Cítím, že se

zhroutím."

A skoro šeptem připojil:

"Což jsme unikli Thugům jen proto, abychom zhynuli v džungli?"

"Zahynouti zde, kdepak," pohotově odpověděl Jacques. "Takové

myšlenky si nepřipouštějte. . .! Vždyť brzy nalezneme naše druhy...

vstoupíme na slona a pak se nebudeme musiti ničeho báti."

"Myslím, že je to jen pouhý sen, hochu. . . Což si neuvědomuješ

naše postavení? Jsme zde ztraceni uprostřed moře trávy. . . I když se

snad náhodou stane, že naši přátelé projdou nedaleko nás, určitě nás

nespatří a stejně my ne je . . . Budeme blouditi bez konce džunglí. . .

a co potom. ..? Nemáme potravin a těch našich pět nábojů? Až

vypálíme poslední, budeme vydáni na milost a nemilost Thugů nebo

divokých zvířat."

"Tak nesmíte mluvit, pane Brindavoine! Pravím vám, že se z toho

dostaneme! Což nemyslíte, že naši přátelé nepřestanou pátrati,

dokud nás nenaleznou?"

"Džungle je veliká, příteli. . ."

"Ano, ale sloni jsou rychlí."

"Vždyť přátelé nás jistě již pokládají za mrtvé. Nemůže je přece

napadnouti, že se nám podaří uniknouti ze zajetí!"

Pojednou se před uprchlíky vztyčila hrozivě kobra. Jacques neuznal

plaza za hodna výstřelu a rozdrtil jej kolbou pušky.

"Štěstí, že jsme ho spatřili včas," pravil Jacques.

"Ano," přizvukoval profesor. "Nemám již s sebou serum proti

uštknutí a kdyby nás někoho uštkl. . ."

Nedokončil, ale nebylo toho třeba. Jacques pochopil, že teď musí

býti opatrní a že musí kolbou karabiny vždy rozhrnouti traviny, než se

odváží vstoupiti do nich.

"Nemohli bychom si chvíli odpočinouti?" začal zase profesor.

- 471 -

"Myslím na to též, ale musíme najíti nějaké vhodné místo. Bylo by

nerozumné usednouti zde. Vždyť jistě brzy spatříme nějakou mýtinu.

Tamto již vidím trochu neporostlého písku. Pojďte!"

Pan Brindavoine vynaložil všechny síly, aby se dostal za pomoci

Jacquesovy k naznačenému místu. Konečně se dostali na malou

mýtinku, která mohla míti v průměru nejvýše padesát metrů. Profesor

hned klesl k zemi.

Jacques zatím přistoupil k nedalekému stromu a hotovil se na něj

vylézti.

"Co chceš dělat?" ptal se učenec.

"Chci se podívat, zda někde nespatřím naše slony."

"Vždyť je to strašně nerozumné! Spatří-li tě Thugové, přiběhnou

sem a zase se nás zmocní. . ."

"Nebojte se, neuvidí mne."

Jacques rychle natrhal travin a zastrkal si je za opasek tak, že celé

jeho tělo až k hlavě bylo v nich ukryto.

"Takto mě jistě neuvidí," pravil.

Rychle vylezl na strom, kde zůstal asi tři minuty a pozoroval kraj. . .

V té chvíli však pan Brindavoine vyrazil výkřik.

Jacques rychle sklouzl k zemi a běžel k učenci. Spatřil ho

skloněného k zemi a mumlajícího cosi nesrozumitelného. Jacques se

domníval, že učenec se zbláznil. Přistoupil k němu blíže a tu spatřil,

že profesor drží v ruce rostlinu se žlutými květy.

"Co tu tropíte?" ptal se.

Učenec se vztyčil, jako by rázem zapomněl na veškerou svou

únavu.

"Tato rostlina je ta, kterou jsem tak hledal," pravil vítězoslavně. "Je to Buberia Cassia, ano, je to skutečně ona. . . Kdo by si pomyslil, že ji

naleznu právě zde. . . Jsem šťasten, dokonale šťasten!"

Profesor zapomněl na hlad, žízeň i únavu. Jen stále se díval na

svou rostlinu a jeho tvář zářila. . .

"Vidíte, štěstí se k nám vrací," obratně využil této příležitosti

Jacques.

"Jako jste nalezl rostlinu, tak nalezneme i přátele."

"Ano, ano," souhlasil nyní profesor. "Snad to je pravda. . ."

"Odpočiňte si tedy. Brzy již nastane noc a ve tmě nebudeme moci

jíti."

Profesor opatrně zabalil vzácnou rostlinu do kapesníku a ulehl. Byl

tak unaven, že usnul téměř okamžitě.

- 472 -

Jacques byl také velmi unaven, ale věděl, že nesmí podlehnouti

spánku. Musil bdíti, neboť v noci hrozilo nejvíce nebezpečí. S puškou

připravenou zůstal státi naslouchaje do dálky a pozoruje traviny,

kterými začal pohybovati noční vánek.

Až do té chvíle nebylo větru, ale teď se zdvihl a značně ochladil

vzduch. Kdesi v dáli se ozvalo temné hučení. Obloha se pomalu

pokrývala mraky, na kterých se objevovaly ostré čáry blesků. Blížila

se bouře.

Trvalo téměř dvě hodiny, než se bouře opravdu rozpoutala, ale pak

byla hrozná. Pravé přívaly vody se lily na vyprahlou zemi a prudký

vichr skláněl traviny až do roviny země.

Jacques rychle ukryl pušku pod šaty, aby uchránil náboje

promočení. Pokud šlo o profesora, ten ležel na zádech a plnými

doušky pil vodu, kterou vichr mu vháněl do otevřených úst. Ubohý

stařec mohl konečně uhasiti žízeň, která ho tak dlouho trápila.

Jacques se řídil jeho příkladem, neboť i on měl ústa vyprahlá

vyčerpávajícím pochodem džunglí pod nelítostným sluncem.

Bouře trvala celou noc, ale k ránu se zase objevila modrá obloha a

na ní vysvitlo slunce, které zvolna vysušovalo kaluže vody.

Jacques s profesorem, jejichž šaty byly promočeny do poslední

niti, se dali znovu na pochod. Šli přímo vpřed, nevědouce, kam

vlastně jdou, zda vstříc spáse. . . nebo smrti.

Od chvíle, kdy objevil vzácnou rostlinu, profesor se stal jiným

člověkem. Skoro lze říci, že omládl. Zapomněl na všechny útrapy, ba

dokonce nemyslil ani na Thugy.

Teprve asi k polednímu začal znova naříkati, tentokráte na hlad,

který ostatně cítil i Jacques.

Brzy však v jeho očích zasvitla naděje.

"Četl jsem, že džungli roste keř," pravil, "zvaný darakgehun, který

má velmi chutné ovoce."

"A spatřil jste již nějaký?"

"Dosud nikoli, neboť jsem po něm nedával pozor. Ale teď budu!"

Šli ještě asi hodinu v úpalu slunce.

Poněvadž oba neměli pokrývek hlavy, které zůstaly u Thugů,

přehodili si přes hlavy vesty.

"Ještě by tak chybělo, aby někdo z nás dastal úžeh," pravil

profesor.

Pojednou se před nimi objevilo malé zvíře, podobné trochu ježkovi,

které se snažilo rychle zmizeti v travinách.

"To je »tatu«, výborný k jídlu, zab ho!"

- 473 -

Jacques zabil zvíře pažbou.

"Sama prozřetelnost nám paslala toto zvíře do cesty," pochvaloval

si profesor.

"Myslíte opravdu, že se dá jíst?"

"Jsem tím jist, příteli. Indové dokonce pokládají jeho mas za

pochoutku."

Jacques zvedl zvíře a nedůvěřivě si je prohlížel.

"Kdybychom mohli alespoň rozdělati oheň," pravil.

"To přece můžeme docela snadno," odpověděl profesor.

"Vždyť nemáme zápalek. Kdysi jsem míval u sebe zvětšovací sklo,

ale i to zůstalo kdesi u Thugů, nebo snad jsem je někde vytrousil."

"Ale vždyť já jsem dalekozraký a nikoli krátkozraký," vítězoslavně

odpověděl pan Brindavoine.

Jacques ihned pochopil, co tím myslí. Jako dalekozraký měl brýle

se spojnými čočkami, tedy zvětšovacími skly. Neodpověděl a ruče se

jal sbírati suchou trávu, zatím co profesor snímal brýle.

"Jen abychom nezapálili džungli nebo nepřivolali na sebe Thugy,"

obával se nyní učenec.

"Buďte bez starosti. Zde pomahu zase já. Počkejte se zapálením

trávy, než vyhrabu v zemi díru a nasbírám trochu více paliva.

Vytvořím v zemi jakousi malou pec, ve které se naše kořist nejen

dobře upeče, ale která také zadrží kouř. Četl jsem v nějakém

dobrodružném románě, že tak jednají divoši, když na sebe nechtějí

upozorniti nepřátele dýmem.

Pan Brindavoine Jacquesovým nožem vyvrhl zvíře, stáhl je a obalil

do listů rostlin. Jacques zatím byl hotov se svou pecí, do které naložil

suché větévky, které na povrchu pokryl dobře vyschlou travou.

Profesor obrátil jednu z brýlových čoček ke slunci. Malý světlý bod se

objevil na trávě, z trávy se začalo kouřit a pak vzplanula.

Zvěřina byla vložena do peci a profesor nedočkavě pozoroval

škvařící se maso. Jacques zatím pozoraval také - ale něco jiného.

Obával se, že Thugové vypátrají jejich stopy a proto pozoroval

traviny, které se mohly každé chvíle rozevříti, aby se mezi nimi

objevili jejich nepřátelé.

Brindavoinovi neřekl nic, neboť pokládal za zbytečné ho děsiti.

Když pečeně byla hotova, profesor ji vytáhl z díry, rozdělil ji na dvě

poloviny a jednu podal Jacquesovi. Oba se pustili hltavě do jídla.

"Nuže, mýlil jsem se?"ptal se profesor. "Není to snad dobré maso?"

"Skutečně," ochotně doznával Jacques. "Doufejme, že se setkáme

- 474 -

ještě s nějakým téhož druhu."

Starý učenec, když snědl svůj díl pečeně, věnoval veškerou

pozornost vzácné rostlině. Vzchopil se již docela a jeho prvou

myšlenkou byla jeho věda.

"Ano, ano," pravil po chvíli. Je to skutečně Buberia Cassia . . . ale

teď marně přemýšlím, jak bych rostlinu uchránil od zkázy. . . Nalézám

jen jednu možnost. Zabaliti ji dobře do listů a ty ovinouti pružnými

pruty. Tak si zhotovím pevný obal."

Jacques uchopil pana Brindavoine za ruku, neboť se mu zdálo, že

slyší nějaký hluk.

"Psst!" pravil.

"Co je?" ptal se profesor tiše.

"Nevím. . . poslouchejte."

"Vždyť nic neslyším."

Uplynula minuta. Jacques a Brindavoine zalezli pod rostliny, které

je úplně ukryly. Brzy spatřili, že ve vzdálenosti několika metrů od nich

se pohybuje tráva. Byli tam dva mužové a bylo slyšeti šepot.

Jacques byl připraven a čekal s prstem na spoušti.

Tráva se znovu rozvlnila, ale vlnění se vzdalovalo. Neslyšeli již

nic.

"Odešli," šeptal profesor Brindavoine.

"Myslím," odpověděl Jacques. "Ale budeme nuceni změniti směr

cesty."

"Což to snad byli Thugové?"

"Jistě! Kdo jiný?"

"Byli-li to však naši přátelé?"

"Naši přátelé by nešli pěšky. Mají přece slony."

"Hm, to je pravda. Jsou-li nám však Thugové na stopě, posléze

nás přece jen naleznou."

"Kdoví. Byli od nás pár kroků a nenalezli nás."

"A kterým směrem půjdeme, abychom se jim vyhnuli?"

"Můžeme se bráti jen jedním směrem, vlevo odtud."

"Ano..., ale počkejme ještě chvíli, neboť Thugové se mohou vrátit."

Čekali.

Za chvíli se profesor stal netrpělivým. Pravil Jacquesovi:

"Snad to ani nebyli lidé, snad to bylo nějaké zvíře, tygr třeba a my

jsme jen podlehli klamu smyslů."

"Zprvu jsem myslil, že se tam v trávě pohybuje nějaké zvíře, ale pak

jsem se přesvědčil, že to byli dva mužové. Ostatně jsme to mohli

- 475 -

poznati podle vlnění se trávy. Zvíře rozvlní trávu jinak a člověk také

jinak. To jsem již vypozoroval."

"Bídníci. . . Tedy se přece nevzdali úmyslu dostat nás zpět do

svých drápů."

"Ticho," varoval Jacques. "Zdá se, že se vracejí."

Tráva se skutečně znovu rozvlnila.

"Našli snad již naši stopu?" pravil Jacques tiše.

Oba uprchlíci se vsunuli hlouběji pod clonu velkých listů, které se

rozprostíraly téměř po zemi.

"Ach, zapomněl jsem," zvolal pojednou Jacques. "Je třeba odstraniti

stopy po našem krbu"

Nabral pod sebou povadlé listí a roztrousil je na místě, kde tráva

byla spálena ohněm. Když to učinil, vrátil se do úkrytu. Teď již slyšeli

zvuk hlasů.

Byli to opravdu Thugové, kteří hledali uprchlíky. Přešli kolem úkrytu

našich přátel ve vzdálenosti asi dvou metrů.

Byli celkem čtyři a všichni byli ozbrojeni noži, zvanými "čuri", které

slouží k prosekávání podrostů, ale které se mohou státi strašlivou

zbraní. Jacques byl připraven vystřeliti, kdyby je Thugové objevili. Ale

domorodci přešli. Jacques se jen obával, že na planině spatří jejich

stopy v písku. Obával se zbytečně, neboť stopy dokonale zahladila

noční bouře.

Uplynula půlhodina a pak celá hodina.

Profesor Brindavoine a Jacques byli dosud skryti pod listím a

neodvažovali se ani pohnouti. Báli se, že nepřátelé se zastavili někde

v okolía že by je jejich pohyb mohl prozraditi.

Konečně se Jacques odvážil vysunouti hlavu z úkrytu a

rozhlédnouti se. Neviděl nic. Povstal a zadíval se směrem, kterým

Thugové odešli. Tráva byla všude klidná, bez pohybu.

"Přece jen tomu ještě nevěřím, " pravil učenci.

"Myslíš, že na nás někde číhají?" odpověděl profesor tiše.

"Nemohu říci, ale není to nic nemožného. Proč se jen vraceli?"

"Hm. . . to je pravda. . . Ale objeví-li se, snadno je přemůžeš. Jsi

dobrý střelec. Je jen třeba dát dobrý pozor. . ."

Jacques si lehl a přitiskl ucho k zemi.

Neslyšel nic. Thugové buď skutečně již odešli, nebo leželi někde v

úkrytu. Opatrnost velela neodvažovati se příliš. Proto oba uprchlíci

zůstali ve svém úkrytu až do soumraku.

"Myslím, že se již nemusíme báti," pravil Jacques.

"Tak tedy půjdeme!"

- 476 -

"Chcete se odvážiti nočního pochodu džungií, kde každou chvíli

můžeme šlápnouti na jedovatého hada nebo naraziti na nějakého

tygra. . .? Ne! Zůstaneme zde až do rána. Spěte, já budu hlídat"

"Vždyť tobě je třeba více odpočinku než mně, hochu. Můžeme se

zcela dobře střídat."

"Dobře tedy. Ale vezmu si prvou hlídku."

Jacques nemyslil svá slova vážně. Nemohl se přece spolehnouti na

profesora, který měl špatný zrak a ještě horší sluch.

Učenec usnul brzy. A brzy začal tak hlučně chrápat, že Jacques byl

nucen ho probudit.

"Co je?" ptal se profesor.

"Chrápete."

"Ach tak! Jako že chrápu. . . Pravda, tu chybičku mám a co jsem se

již namučil, abych ji odstranil. Všechno marno. Ale snad pomůže,

zabalím-li si hlavu do kabátu. . . Tak mne nebude daleko slyšet."

Profesor Brindavoine učinil, jak řekl, ale nijak zvláště situaci

neprospěl. Za chvíli chrápal znova. Jeho chrápání bylo jen trochu

slabší, a trochu změněné. Podobalo se teď vzdálenému vrčení.

Oba uprchlíci byli daleko myšlenky, že právě toto chrápání je

zachránilo.

Thugové neodešli, nýbrž byli ukryti ve vzdálenosti asi padesáti

metrů. Uslyšeli také podivné chrápání a domnívali se, že někde v

houštině je tygr. Proto se rychle vzdálili s domněle nebezpečného

místa.

Jacques bděl a chvílemi třepal svým společníkem, když chrápání

se stávalo příliš hlučným.

K ránu však cítil, že únava ho přemáhá. Musil se štípati do údů, aby

neusnul stoje.

Byla to trpká noc, ale statečný hoch přece dokázal odolati spánku

až do rozednění. Když však slunce vyšlo, vzbudil profesora a pravil:

"Chcete teď hlídati dvě hodiny, abych si také trochu odpočinul?"

"Ale vždyť je již den. . .! Proč jsi mě nevzbudil dřív?"

"Spal jste tak dobře, že jsem neměl svědomí. . ."

"A trpěl jsi sám. Ano, ano, jsi hodný hoch, synku!"

"Přiznávám se, že jsem hodně znaven. Natáhnu se na hodinku pod

listí a vy budete bdíti. Ale dávejte dobře pozor a nenechte se

překvapit."

"Bez starosti."

Jacques ulehl a v mžiku spal.

Profesor pokládal za svou povinnost chopiti se hochovy pušky.

- 477 -

Bylo to od něho velice nebezpečné, neboť pro svůj špatný zrak mohl

bez příčiny na něco vystřeliti a prozraditi tak jejich úkryt.

Na štěstí však učenec neměl příležitost, aby pušky použil. Došlo

jen k jediné příhodě a profesor již v džungli se mnohému přiučil.

Spatřil totiž kobru, ale zabil ji pažbou pušky.

Když se Jacques probudil, slunce se již zase sklánělo k obzoru.

"Ach, zdá se mi, že jsem spal nějak dlouho," pravil.

"Měl jste se mnou zatřepat."

"Ani mne nenapadlo, abych tě rušil ze spánku," odpověděl profesor.

"Vždyť potřebuješ tolik odpočinku. Teď však jsi snad již zase čilý?"

"To jsem. . . Ale tak se mi zdá, že bych zase jedl."

"Z toho si nic nedělej, já taky. Doufejme, že Prozřetelnost nám zase

pošle něco k jídlu."

"Než se dáme na další cestu, poohlédnu se trochu po krajině,"

pravil Jacques. "Snad někde spatříme naše přátele."

"Dej si pozor. . . Thugové mohou ještě být v okolí."

"Však mě nespatří."

Jacques natrhal dlouhou trávu a zastrkal si ji za opasek tak, že v ní

úplně zmizel. Tak jsa maskován, vylezl na nedaleký keř, který byl

dosti silný, aby ho unesl a který značně převyšoval okolí.

Chvíli zůstal v klidu na své rozhledně a pak profesor spatřil, jak

mává rukama.

"Nešťastníče, co to děláš? Vždyť tě spatří Thugové!"

"Nespatřili mne!"

"Kdo?"

"Ale naši přátelé přece!"

"Viděl jsi je?"

"Ano. . . jako teď vidím vás. Ujížděli na slonech ve vzdálenosti asi

dvou set metrů. Teď již jsou daleko a snad se sem nevrátí. . . Jistě

nás hledali. Jak jsem byl nerozumný, že jsem s sebou nevzal pušku.

Jistě by byli zaslechli, kdybych byl vystřelil. Bože, jaké neštěstí! Viděti

je tak blízko a nemoci je zavolati!"

"Hledají-li nás skutečně, pak bez nás neodejdou," pravil

Brinqavoine. "Určitě se sem zase vrátí a pak snad budeme míti více

štěstí. Jistě chápeš, že učiní vše, aby nás odtud vysvobodili."

Jacques vystoupil znovu na svůj keř, ale neviděl již nic.

Sestoupil zdrcen: nedělal si velkých nadějí. Věděl, že jeho přátelé

se jen těžko vrátí právě na místo, kde bude on s Brindavoinem.

"Pojd'me," pravil k profesorovi. "Nepůjdeme však přímo vpřed,

nýbrž zahneme vlevo. Snad se nám podaří, že budeme spatřeni."

- 478 -

"Pojďme," souhlasil učenec, když se přesvědčil, že jeho vzácný

nález je dobře zabalen.

Mohli nyní postupovati jen stěží, neboť tráva byla na mnoha

místech propletena jakýmsi druhem lian, které musili přeřezávati

nebo vytrhávati, chtěli-li si uvolniti cestu.

Byl to tak obtížný pochod, že cestovatelé musili několikráte změniti

směr, ale vždy zase narazili na stejnou překážku. Bylo strašné horko

a kolem obou cestovatelů se jen černalo různým hmyzem, který se v

rojích snášel a strašlivě bodal.

"Ach," pravil profesor, kterého se začal zmocňovati neklid, "zdá se

mi, že se odtud nikdy nedostaneme. Snad by bylo lépe vrátiti se."

Jacques neodpověděl. I on dobře chápal, že tento obtížný pochod

do neznáma nepovede k ničemu.

Brzy byli oba tak vyčerpáni hladem a žízní, že pozbyli chuti

prodírati se vpřed a ulehli na zem, když se dostali na malou mýtinku,

kterou ohraničovala neproniknutelná hradba zeleně.

"Nedá se nic dělat," pravil Jacques. "Musíme se vrátit."

"Ano, vraťme se," souhlasil pan Brindavoine.

Povstali a vraceli se, aniž promluvili slova. Konečně je zmohla

únava pochodu. Jejich nohy se staly těžší než olovo.

Už nemohu dále," pravil starý učenec. A klesl na zem.

Jacques usedl vedle něho. Jsou chvíle, kdy člověk pochopí, že vše

je u konce, že každý další zápas je marný. V takovém duševním

rozpoložení byli oba uprchlíci, když klesli k zemi, aby zde snad

vyčkali i smrti.

Kolem nich bylo hluboké ticho džungle, ticho děsivé. Jen chvílemi

nad nimi zakroužil nějaký sup, který se vzdálil, když se přesvědčil, že

jeho kořist dole je ještě živá.

Thugové jsou vytrvalý lid, který se hned tak nevzdá nějakého

plánu. Nevzdali se proto také pronásledování těch, kteří se vymanili z

jejich moci. Bai Sufed pobízel své lidi k novému pronásledování

hrozbami i sliby.

"Ti prokletí farzandové," pravil, "nemohou být daleko. Zde se

nepostupuje tak rychle jako na cestách a silnicích. Jděte a nalezněte

je!"

Mezi Thugy byl muž jménem Akram, který platil za nejlepšího

stopaře celé tlupy.

Byl to vždy on, kdo byl posílán na výzvědy, když byla domněnka,

že cizinci vnikli do džungle. Až dosud se nevypravil za uprchlíky, ale

když všichni, kdo byli vysláni, se vrátili s nepořízenou, Bai Sufed mu

- 479 -

pravil:

"Ty, Akrame, musíš přivésti zpět zajatce. Všichni naši bratří se

vrátili s prázdnýma rukama. . . a spoléhám se proto nyní jen na tebe. .

. jen na tebe. Přivedeš-li je, zasloužíš si nejvyšší odměny, kterou

Khuda,náš bůh, uděluje svým věrným. Jdi a přiveď je! S sebou si

vezmi tři muže.”

Akram odešel se třemi Thugy do džungle. Kdyby bouře nebyla

zahladila všechny stopy, byl by je určitě nalezl, ale takto i on bloudil.

Dostal se však podle nepatrných stop až do těsné blízkosti uprchlíků,

o čemž již víme. Zde se ukryli v houštině a snad by se byli dočkali

chvíle, kdy Jacques s Brindavoinem by byli opustili svou skrýš, kdyby

nebyli pojednou zaslechli táhlé, podivné vrčení.

"Pojďme odtud," pravil Akram. "V okolí je tygr. Vrátíme se, až

odejde."

A Thugové rychle ustoupili do bezpečné vzdálenosti.

Co však pokládali za vrčení tygra, bylo jen profesorovo chrápání.

Když se vrátili k vůdci, Akram hlásil:

"Nalezli jsme stopu farzandů, ale narazili jsme zároveň na tygra.

Vrátili jsme se, neboť tygr byl zcela blízko od nás."

Bai Sufed chvíli uvažoval a pak odpověděl:

"Jestliže tygr byl v místech, kde končila stopa farzandů, pak je již

jistě zadávil, neboť nemají zbraní. . . A tygr v této roční době je

nebezpečnější než kdy jindy."

Thugové tábořili dosud ve skalách. Jen vylezli ze svého

podzemního úkrytu, když, nabyli jistoty, že nepřátelé odtáhli do

džungle.

Ani ty však nechtěli propustiti bez boje a vyslali po jejich stopě

vyzvědače, na jejichž návrat teď čekali. Měli ve skalách ukryté i koně

a těch chtěli použíti při pronásledování výpravy.

Thugové jsou opatrní. Neváhají napadnouti pěšího cestovatele v

džungli, ale bojí se slonů, neboť vědí ze zkušenosti, že proti nim jsou

v nevýhodě. Takové výpravy sledují jen zpovzdáli a vyčkávají vhodné

chvíle k nočnímu přepadení.

Vyzvědači se vrátili do skalního tábora za dva dni a celá tlupa se

pak vydala na cestu. Bylo jim snadné sledováti stopu slonů, která

byla vyryta ve vysoké trávě jako široká brázda.

Bai Sufed pravil svým mužům:

"Stopa farzandů byla nalezena. Půjdeme po ní a snad jedné noci se

naskytne příležitost, abychom dostali všechny do své moci. Za dne se

nesmíme ničeho odvážiti, ale v noci můžeme využíti jejich spánku.

- 480 -

Nebudeme jich šetřiti pro slavnost. Usmrtíme je na místě svými

rasmi."

To, co Indové nazývají "rasmi", je ve skutečnosti velmi krátké laso,

se kterým dovedou zacházeti s podivuhodnou zručností. Bez hluku se

blíží k své oběti a pak vrhnou na ni vražednou smyčku. Smyčka se

ovine oběti kolem krku tak, že se nejen nemůže zbaviti smrtelného

sevření, ale většinou se nezmůže ani na výkřik.

Když oběť je mrtva, zbaví ji lasa a tělo spálí v džungli. Věří totiž, že

ti, jejichž těla byla po smrti spálena, nemohou nikdy vejíti v jejich

nebe, k jejich Khudovi.

A zatím co Thugové připravovali přepadení, Rambert s Angličany

nepřestávali pátrati po profesorovi a Jacquesovi.

Rambert, Granger, Landry, sir Archibald a Watson se zavázali

čestným slovem, že neopustí džungli dříve, dokud nenajdou zmizelé,

ať již živé či mrtvé.

Již nejméně dvacetkrát se domnívali, že jsou na stopě a vždy se

dočkali jen zklamánÍ.

Posléze začali věřiti spíše možnosti, že Jacques s profesorem jsou

dosud v moci Thugů a přáli si, aby se se škrtiči srazili.

Jednoho večera Granger, který se rozhlížel dalekohledem, pravil

Rambertovi:

"Pohleď, tam před námi, co tráva je žlutší než v okolí, se traviny

zmítají, ač není vítr."

Rambert vzal dalekohled a podíval se.

"Ano, máš pravdu. Není pochyby, že tam jsou lidé."

"A musi jich být mnoho."

"Ano. . . Asi to jsou Thugové."

"Kdybychom se na ně vrhli. . ."

"Ne. Počkejme ještě chvíli... uvidíme, co se dá dělát."

"Pozor však. Noc nastane náhle."

"Máš pravdu. Rychle. Ali i Kilide, pobídněte slony!"

Kornakové poslechli a sloni vyrazili.

"Buďte připraveni," volal Rambert na Archibalda a Watsona. "Před

námi jsou Thugové, řítíme se přímo na ně."

"Jsme připraveni," odpověděl sir Archibald s obvyklým klidem.

Bohužel však v džungli se člověk mýlí ve vzdálenostech stejně

snadno jako na moři, neboť oko nemá pevného bodu, podle kterého

by srovnávalo. . . A tak se stalo i cestovatelům. Než dorazili k místu,

kde se vlnila tráva, nastala již noc. Nebylo již viděti nic. . . Cestovatelé

však byli přesvědčeni, že Thugové zde jsou, že nejsou daleko od

- 481 -

nich.

Granger se dokonce domníval viděti prchající stín. Namířil a

vystřelil. . .

"Asi jsem se chybil," pravil.

V té chvíli kdesi v dálce se ozval jiný výstřel.

"Slyšel jsi?" ptal se Granger Ramberta.

"Ano, odpověděl Rambert. "Byla to asi ozvěna tvého výstřelu."

"Myslíš? Ozvěna se přece ozve téměř bezprostředně, kdežto mezi

mým a oním výstřelem uplynulo dobře čtyřicet vteřin... Jestliže tak

Jacques..."

Rambert chvíli uvažoval.

"Přesvědčíme se," pravil pak.

A stiskl spoušť své pušky.

Asi za minutu se ozvala odpověď odkudsi s východní strany.

"Omyl je vyloučen," pravil nyní Rambert. "Ozvěna to určitě není a

bude to tedy asi Jacques. Jak daleko myslíš, že to bylo?"

"Těžko říci. Asi čtyři neb pět mil."

"Spíše dále. V těchto krajinách se zvuk nese daleko."

"Buďsi. Víme však přesně, z kterého směru se výstřel ozval."

"Přesně by bylo příliš. Řekni raději přibližně. . . Bohužel se však

nemůžeme vydati na pochod teď za tmy, neboť bychom se vydávali v

nebezpečí, že některý ze slonů se zřítí do nějaké rokliny. Vyrazíme,

jakmile se rozední. Není pochyby, že výstřel pochází od Jacquesa a

profesora."

"Rozhodně to bude někdo, kdo zbloudil v džungli a teď volá o

pomoc."

"Ovšem, může to býti také léčka."

"Což mají Thugové střelné zbraně?"

"Mohli se zmocniti Jacquesovy karabiny."

"Myslím, že přeceňuješ jejich chytrost."

"Jen se neklam. Indové nejsou hloupí."

"Škoda tedy, že není světlo a že se nemůžeme hned jeti

přesvědčiti."

"Opravdu škoda, neboť Jacques může být v nebezpečí."

"A nemohli bychom přece jeti?"

Rambert se radil s Alim. Kornak zrazoval však od cesty v noci a

vysvětloval, že tato část džungle je plna roklin a že by nemohl

odpovídati za nic, vydají-li se na cestu.

"Vyčkáme tedy, když nejde jinak," rozhodl Rambert. "Je to opravdu

hrozné věděti, že přítel volá o pomoc a nemoci mu přispěti."

- 482 -

Byl to opravdu Jacques, kdo vystřelil, ale jeho výstřely měly

výsledek, který nečekal. Granger se nemýlil, když se domníval, že

Thugové jsou v okolí. Byli opravdu ve stopách výpravy a čekali na

vhodnou příležitost, aby se na ni vrhli. Když Granger vystřelil, ozvala

se v dálce odpověď. Pak se strany výpravy padl druhý výstřel, který

opět následovala odpověď z dálky.

Pro Thugy výstřely hovořily zcela jasnou řečí.

Bai Sufed zavolal k sobě čtyři stopaře, které již jednou vyslal za

uprchlíky a pravil:

"Jistě jste slyšeli. . .! Kdosi vystřelil na východ odtud. A kdo zde

mohl vystřeliti kromě dvou cizinců, kteří nám uprchli. . .? Neztrácejte

proto ani chvíle, jděte si pro koně na místo, kde jsme je ukryli, a jeďte

hledati uprchlíky. Ostatní zůstanou zde a budou střežiti cizince na

slonech."

Akram se svými třemi průvodci okamžitě zmizel ve tmě a spěchal

k nedaleké roklině, v níž byli skryti koně. Vskočili do sedel a tryskem

odjeli. Znali dobře džungli a mohli se proto odvážiti noční jízdy.

Když usoudili, že se dostali k místu, odkud se ozvaly výstřely,

sestoupili s koní, které uvázali u silnějších keřů a jali se pátrati po

uprchlících.

Jacques s profesorem zatím začali nabývati naděje.

"Přátelé již o nás vědí a přijdou pro nás," pravil hoch.

"Ale jak nás zde najdou, když jsme tak pěkně skryti v trávě?"

namítal profesor.

"Budou střílet a já jim odpovím."

"Kolik máš ještě nábojů?"

"Ještě dva. To stačí!"

"Nebudeš-li ovšem nucen vystřeliti je již dříve."

"Doufejme, že nikoli."

"Ano, doufejme. Vždyť naši přátelé již alespoň vědí, v kterém

směru nás hledati."

"Budou zde, jakmile se jen rozední."

"Kéž bys měl pravdu. . . Chtěl bych. . ."

Pan Brindavoine nedokončil. Nedaleko nich se ozvalo přidušené

zařvání.

"Tygr," vyrazil ze sebe učenec.

Jacques přilícil pušku.

- 483 -

Tentokráte nemohl s jistotou vystřeliti na šelmu, která byla úplně

skryta v travinách. A když tygra spatřil, to byl již vzdálen jen několik

metrů.

Jacques se marně snažil spatřiti světélkující oči zvířete.

Přes svou statečnost se zachvěl. Věděl, že chvíle rozhodnutí je

nedaleko. Neměl jistého vodítka pro ránu a věděl, co bude

následovati, jestliže chybí cíl . . .

Pan Brindavoine stál za ním, smířen se vším, ať se stane cokoliv.

Nové zařvání se ozvalo a bylo následováno šustotem v trávě a

smrtelným výkřikem člověka. Tygr totiž objevil ony čtyři Thugy, kteří

byli vysláni za uprchlíky, a jako každý tygr, dal přednost masu

hnědých před masem bělochů. Vrhl se na Thugy.

Ranou své tlapy srazil jednoho a své mocné tesáky zabořil do šíje

druhého. Ostatní dva se dali na útěk, ale tygr je několika skoky

dohonil a srazil k zemi. Pak se vrátil k své první oběti a jal se ji v klidu

požírati... Když se nasytil, táhle zamňoukal a zvolna se plížil odtud.

Jacques a Brindavoine zprvu nevěděli, co se děje. Až teprve, když

se ozval lidský výkřik, zachvěli se hrůzou. Což byl-li to někdo z jejich

přátel?

V nejistotě čekali až do svítání. Pak teprve se Jacques odvážil z

úkrytu a spatřil rozervaná těla Thugů.

"Pojďte se podívat!" volal na profesora.

Učenec přišel k němu.

"Zde vidíte," pravil Jacques, "že ten tygr nás vlastně zachránil. Tito Thugové byli připraveni vrhnouti se na nás, když se tygr vrhl na ně.

Pohleďte na tu spousť..."

"Je to hrozné...! Bože, když si pomyslím, že jsme unikli jen o

vlásek!"

"Snad bych byl tygra zastřelil. . ."

"Ano. .. A kdybys ho zastřelil, Thugové by se na nás byli hned

vrhli. . . To ten tygr by mi byl opravdu milejší. A těch Thugů nijak

nelituji. Přál bych si naopak, aby tygři vyčistili džungli od všech těchto

tygrů v lidské podobě."

Ve vzduchu již kroužili supové, připraveni snésti se na mrtvoly.

Zápach krve je přilákal. Čekali jen, až se vzdálí Jacques a profesor.

"Je mi jen divné," pravil profesor, "jakThugové vypátrali místo, kde

se skrýváme."

"Zcela snadno. Mé výstřely jim to prozradily. Hledali nás asi a

zaslechli výstřely. To je přece prosté. Pojďme však raději pryč od

toho hrozného divadla. Supové jsou již netrpěliví."

- 484 -

Odešli asi sto metrů dále, kde se ukryli v travinách a vyčkali svítání.

Za svítání se skupina Rambertova pustila na pochod směrem k

východu k malé radosti Bai Sufidově, který se svými lidmi musil před

ní ustupovati. Noční přepad se mu nepovedl, neboť cestovatelé po

celou noc nesestoupili se slonů.

Sloni ujeli asi dvě míle, když Rambert několikráte za sebou vystřelil

z pušky. AIe tentokráte se neozvala odpověď.

"Podivné," pravil Rambert. "Co se to jen stalo?"

"Snad v noci upadli do moci Thugů," mínil sir Archibald.

"Nebo to nebyli vůbec oni, nýbrž léčka Thugů, kteří použili

Jacquesovy karabiny," odpověděl Granger.

"Vše se dovíme," odpověděl Rambert. "Vpřed!"

A proč Jacques neodpověděl na výstřely, které jistě slyšel?

Nemohl, neboť za svítání zjistil k svému hroznému úděsu, že celá

tlupa Thugů se utábořila ve vzdálenosti sta metrů od nich. Thugové

byli tak blízko, že slyšeli jejich drsné hlasy.

Teď byla dobrá rada drahá. Věděli, že jejich přátelé jsou nedaleko,

a stejně dobře věděli, že se nesmějí hnouti z úkrytu, nemají-li

okamžitě padnouti do rukou Thugům. Jacques přitiskl ucho k zemi.

"Není ještě vše ztraceno," pravil po chvíli. "Slyším dosti jasně

temné údery, kroky slonů. Přátelé jedou sem k nám a Thugové před

nimi jistě prchnou. Můžeme jen čekat a doufat."

Profesor také přitiskl ucho k zemi a poslouchali oba. Údery byly

stále jasnější a zřetelnější.

Oba počali již nabývati naděje, když pojednou spatřili v džungli

rudou záři, která přeletovala od traviny k travině a zároveň sílila, až

se stala planoucím ohněm.

"Bože, to je oheň!" zvolal Jacques. "Thugové zapálili džungli...

Musíme utíkat, utíkat stůj co stůj, nechceme-li býti upečeni za živa."

Tu se ozval dupot koní. Byli to Thugové, kteří prchali před požárem.

Jacques již neváhal a vystřelil obě poslední patrony. Dvě zcela blízké

rány se ozvaly v odpověď.

"Jsme zachráněni, zachráněni!" zvolal Jacques. "To jsou naši

přátelé."

Rambertova skupina nebyla skutečně dále jak dvě stě metrů, ale

Jacques s profesorem se nemohli k ní dostati, neboť mezi nimi a

výpravou se tyčilá ohnivá zeď. Musili prchati na opačnou stranu.

Zdálo se, že plameny běží za nimi a že je již brzy dohoní.

- 485 -

"Rychle, rychle vpravo!" vybízel Jacques profesora. "Je to jediná

naše naděje. Za chvíli by bylo již pozdě."

Oba se řítili podrostem, nedbajíce, že trny jim rvou šaty i kůži. Byl

to závod na život a na smrt. Konečně se jim podařilo dostati se ze

směru, kterým vítr hnal oheň na místo, kde nebylo suché trávy. Pás

ohně zahýbal k jihu, vytvořuje tak nepřekročitelnou hradbu mezi nimi

a Thugy, ale uvolňuje cestu k přátelům - k záchraně.

Vyčerpáni klesli oba k zemi. Jacques se však za minutu vztyčil.

Nedaleko spatřil slony. Rychle uvázal kapesník na hlaveň pušky a jal

se divoce mávati. Odpověděl mu výstřel a za ním druhý. A sloni

zamířili k místu, kde byli Jacques a profesor.

Jacques bouřlivě objal učence.

"Jsme zachráněni, zachráněni!" volal hlasem, chvějícím se radostí.

Učenec se připojil k radostnému třeštění Jacquesovu, ale pojednou

zmlkl a jeho oči se naplnily úděsem a strašným bolem.

"Má Buberia Cassia!" zalkal. "Já. . . já jsem ji ztratil!"

Na více se nezmohl. Jeho zármutek byl tak hrozný, že neměl slov

pro jeho vyjádření. Bohaté slzy kanuly mu po lících.

"Uklidněte se," těšil ho Jacques. "Vždyť jistě naleznete jinou. Byla-li v džungli jedna, budejich tam víc."

"Ne... ne... Už ji nenajdu. Byla to náhoda, že jsem nalezl tu prvou.

Prokletí Thugové.

Oni jsou vším vinni."

"Uklidněte se, přátelé jsou již zde!"

Skutečně mezi travinami se vynořily hlavy slonů. Jacques se jim

vrhl vstříc a volal:

"Zde jsm...! Zde jsme!"

Rambertův slon objal hocha chobotem a podal ho do nosítek a pak

stejným způsobem dopravil na svůj hřbet profesora, který se dosud

ještě nezotavil z hrozného zármutku.

"Můžeme směle říci," právil Jacques, tiskna všem ruce, "že

přicházíme z daleka. A nebýt hodného tygra, nebyli bychom zde,

neboť byli bychom se stali obětí Thugů."

"Hodný tygr!" usmál se Rambert. "To je zase nějaká novinka!

Vypravuj o něm. Já o hodném tygru dosud neslyšel."

"Za malou chvíli," omlouval se Jacques. "Teď musíte mít chvíli

strpení, neboť sotva popadám dech."

A Jacques padl na sedadlo nosítek vedle profesora, který se dosud

- 486 -

nezotavil po hrozné ztrátě. Jen hučel pro sebe:

"Konečně jsem ji nalezl. . . ji. . . a pod kabátem jsem ji nosil! A já ji

ztratil, ztratil! Nikdy už ji nespatřím!"

"O čem to strýček mluví?" ptal se Granger Jacquesa.

"O Buperi Cassii, přece," utrhl se na tazatele profesor. "Potkalo

mne štěstí a nalezl jsem ji... A já ji zase ztratil, ztratil!"

XXVI.

NENADÁLÁ ZVĚST

Když Jacques posléze si odpočinul a nabyl sil, vyprávěl přátelům

vše, co se mu přihodilo a jak se shledal s profesorem. Vyprávěl o

svém zajetí, uvěznění ve skalní komoře a konečně o společném

útěku a bloudění v džungli. Nezamlčel ani příhodu s tygrem, který se

stal jejich zachráncem.

"Tak tedy teď," smál se Rambert, "až uvidíš tygra, budeš se snad

bát na něho vystřelit z obavy, abys nezastřelil svého dobrodince. . ."

"Doufejme, že to nebude ten náš tygr, až se s nějakým setkáme."

"Kdo to může říci. . . Ale teď nechme tygrů. Raději se pustíme za

Thugy, abychom jim oplatili to, co vám půjčili. Dosud jsme neměli

důvodů, abychom proti nim nějak vystupovali, ale teď je jinak.

Musíme se pokusit, abychom je vyhladili v zájmu těch, kteří přijdou do

džungle po nás."

"Ano. . . jen na ně!" ozval se profesor Brindavoine. "A hlavně na

jejich vůdce. Dostanemeli ho, zhyne mou rukou. Zlosyn jako on

nezaslouží soucitu. . . Jak mne bil! Ano, bil mne a dosud mám na těle

známky jeho líbezného zacházení. Dostaneme-li ho, odměním se mu

stejným a . . ."

"Té práce vás ušetříme," krotil ho Rambert. "Pravděpodobně ho

usmrtí nějaká kulka."

"Taková smrt by však byla příliš lehká pro takového bídáka!"

"Což jsme snad divoši! Nanejvýše bych připustil vydati ho anglické

policii, kdyby se nám podařilo chytit ho živého."

Pan Brindavoine neodporoval a spokojil se jen tím, že mávl rukou

způsobem, který mohl stejně značiti hrozbu, jako že je mu všechno

jedno.

"Ale kde teď Thugové jen budou?" pokračoval Rambert.

Jacques vztáhl paži k jihu.

- 487 -

"Tam," pravil.

"Jsi tím jist?"

"Ano, dokonale jist."

"Pak tedy směřují zase do svého skalního útočiště. Musíme jim

odříznouti cestu k němu a donutiti je, aby zůstali v džungli. . . Kolik

jich je?"

"Přesně nevím, neboť jsme je nemohli pozorovati zblízka, ale bude

jich asi dvacet," pravil Jacques.

"A mají s sebou koně?"

"Ano."

"Nevadí. . . Naši sloni jsou rychlejší."

V džungli dosud hořel podrost. Cestovatelé byli nuceni stále

odbočovati vlevo, aby se vzdálili od požáru. Teprve, když se dostali

od něho dosti daleko, zamířili přímo k cíli. A před setměním dorazili

ke skalám, které byly zřejmě cílem Thugů. Thugové zde dosud nebyli.

"Počkáme zde," rozhodl Rambert.

"Ale budete čekati marně," ozval se Ali.

"Myslíš?"

"Ano, Thugové jistě sledovali neviděni všechny vaše pohyby,"

"To není jisté."

"Jistější než něco jiného. Chcete-li se s nimi utkati, učiníte nejlépe,

vyčkáte-li jejich útoku. Jinak byste je honili marně."

"A odváží se útoku vůbec?"

"O tom jsem přesvědčen. Thugové nikdy neztratí zájem na těch,

které si vyhlédli za kořist. Neodváží se však útoku ve dne, nýbrž jen v

noci."

"Tedy jen ať přijdou. Budeme připraveni je uvítat!"

"Sahibe," pravil Ali po chvilce přemýšlení, "vydali jsme se přece do

džungle na lov šelem. Starejme se tedy jen o tygry a nechme Thugů,

neboť jinak by se nám mohlo přihoditi nějaké neštěstí."

"Domníváš se snad, že jsme zbabělci?"

"Nikoli, vím, že jste stateční. Ale dosud všichni, kdož se pustili do

boje s Thugy, byli poraženi. A často to byly i policejní oddíly, které

pátraly po nich v džungli. Jejich členové jeden po druhém zmírali při

přepadech ze zálohy, až konečně zbytek se musil dát na ústup. Lze

se brániti proti tygrům, čehož důkazem je, že těchto šelem je již málo,

ale boj proti Thugům je mnohem nebezpečnější. Přepadnou nepřítele

ve chvíli, kdy toho nejméně očekává, a pak je obrana těžká. . ."

"Ať tomu je již jakkoliv, my přijmeme zápas," rozhodl Rambert. "A

uvidíme."

- 488 -

"Řekl jsem vám jen to, co jsem myslil, sahibe," odpověděl Ali.

"Jednati můžete tak, jak uznáte za vhodné."

Aliho varování mělo opačný účinek, než jak předpokládal Ind.

Cestovatele spíše roznítilo, než aby je odradilo od boje.

"Myslím, že všichni snad se mnou souhlasíte, že Thugové musí býti

vyhlazeni?" tázal se Rambert.

"Ano. .. ano," první se ozval a téměř zařval pan Brindavoine.

"Všichni musí zemříti a ten jejich náčelník, který mne bil, trápil žízní a

hladem, ten zemře mou vlastní rukou. Jakmile ho spatřím, hned si ho

vezmu na mušku. Ale nezabiji ho. Vynasnažím se, aby trpěl a hodně

dlouho trpěl. Nejsem surovec, ale nemohu míti citu k takové besti ..."

"Jen se uklidni, strýčku," se smíchem pravil Granger. "Dosud

nemáš náčelníka Thugů před sebou a snad ho již ani nespatříš."

"Je-li na světě spravedlnost, musím ho spatřit!"

Rambert se mezitím obrátil k ostatním:

"Jisté je, že půjde třeba o dlouhý zápas, pustíme-li se v boj s

Thugy. Ale prokázali bychom opravdovou službu cestovatelům, kteří

přijdou po nás, kdybychom džungli zbavili alespoň této skupiny.

Nečiním si ovšem nějakých ilusí, že tato skupina znamená všechny

Thugy, kterých jsou po Indi tisíce."

"Souhlasím úplně s vámi," odpověděl mu sir Archibald. "Ale

částečně jsem stejného mínění jako váš kornak . . . To, co chceme

podniknouti, je příliš nebezpečné."

"Doufám, že nemate strach."

"Nikoli, naopak. Šli jsme s Watsonem do džungle za nebezpečím a

to se nám zde nabízí. Prostě jsem pokládal za vhodné projeviti své

mínění."

"Vím dobře, že Thugové jsou nebezpečnější než tygři a velmi bych

si rozmyslil pustiti se s nimi v boj, kdybychom cestovali džunglí pěšky.

Ale se slony jsme silnější. Než nás budou moci napadnouti, bude to

stát život mnohého z nich."

"Nezapomínejte, že podnikají útok jen v noci," varoval sir Archibald.

"I s tím počítám," odpověděl Rambert. "Naším příkazem proto musí

být nejvyšší bdělost v noci a hlavně pak, abychom nesestupovali se

slonů. Je pro nás výhodné, že slon dovede spáti v stoje a té výhody

musíme využíti... Thugové mají jen nože a nejvýše několik kopí,

kdežto my máme střelné zbraně. Byl by to opravdový zázrak,

kdybychom z jakéhokoli boje nevyšli vítězně."

"A přes to nemusíme zapomínati na tygry," namítal Landry.

- 489 -

"To je přece samozřejmé."

Nastala noc.

Cestovatelé byli vzdáleni asi dvě stě metrů od skalisk.

"Buďme ostražiti," vybízel Rambert. "Napříště budou na stráži vždy

dva z nás společně. To bude moudřejší. A při nejmenším hluku

musíme všichni se chopiti pohotově zbraní. Na tomto místě se útoku

nemusíme příliš báti, neboť jsme na místě holém a již zdaleka

bychom spatřili nepřítele."

"Třeba ovšem počítati s tím, že je obloha zakryta mraky, jimiž se

měsíc prodírá jen chvílemi," namítl sir Archibald.

"Máme přece elektrické svítilny. Ozve-li se někde něco, můžeme

své okolí rázem osvětliti."

"Ostatně se zdá, že se vyjasňuje," ozval se, Granger. "Pohleďte,

měsíc se již zase objevuje."

Cestovatelé otevřeli několik konserv a večeřeli. Po jídle ulehli

všichni kromě Watsona a Ramberta, na které připadla prvá stráž. Po

nich měli přijíti na řadu Landry s Jacquesem a sir Archibald s

Grangerem.

S tímto rozdělením však nesouhlasil pan Brindavoine, který se

velice divil, že nebyl také určen k hlídce. Rambert se mu pokusil

opatření vysvětliti smírně:

"Všichni přece víme, jak jste unaven. Potřebujete odpočinku a

proto jistě nikdo nemůže nic namítati, když jsme vám odpustili dnešní

stráž."

"Ach tak," spokojeně pravil profesor. "Je viděti, že jste zcela hodní mladíci. Do Grangera bych to byl ani neřekl."

A bez protestů se již natáhl co nejpohodlněji v nosítkách, aby hned

usnul.

Po třech hodinách hlídky vzbudil Rambert Landryho a Jacquese.

Oba noví strážci zaujali svá postavení, zatím co jejich předchůdci

se připravovali k spánku. Hodina jejich stráže minula, aniž se

přihodilo něco zvláštního. Pak teprve Jacques pojednou zatahal

Landryho za rukáv a pravil tiše:

"Pohleďte . . . to je opravdu podivné. . . nezdá se vám, jako by se ty

traviny sem k nám blížily?"

"Opravdu . . .! Co to asi znamená?"

"Abychom vzbudili ostatní," právil Jacques a hned přešel k činu a

zatřásl profesorem, který byl nejblíže od něho.

"Co se děje?" hlasitě se ozval učenec.

"Pssst," napomínal Jacques a jal se buditi Ramberta.

- 490 -

"Nevím, co se děje," pravil mu tiše, "ale podezřelé je, že traviny,

které byly od nás vzdáleny přes padesát metrů, teď nejsou dále jak

třicet. Jen se podívejte."

"Ano, vidím. Jistě jsou blíže, než byly večer. Za nimi jistě jsou. . ."

Nedomluvil, neboť za travinami v té chvíli vyskočily temné postavy a

skoky se blížily k slonům.

Všichni se chopili zbraní, ale to již Thugové byli u slonů a čtyři z

nich dokonce se již vedrali do nosítek.

Jeden z Thugů vhodil smyčku na krk profesorovi a byl by ho

zardousil, kdyby Rambert ranou z pušky neroztříštil lupiči hlavu.

Ostatní tři Thugové byli v té chvíli již sraženi Landrym, Archibaldem a

Jacquesem.

Thugové viděli, že přepad se nepodařil a dali se na kvapný ústup,

jsouce pronásledováni kulkami cestovatelů, z nichž mnohá stihla cíl.

Cestovatelé pak začali ostřelovati i podezřelé traviny, odkud se

vzápětí ozvalo několik bolestných výkřiků. Konečně ruch boje utichl.

"Nezůstávejme zde, pojďme pryč," vybízel nyní pan Brindavoine,

který náhle zapomněl na svou bojovnost. "Za chvíli můžeme být

přepadeni znova."

"To přece nemíníte vážně," okřikl ho Rambert. "Prchati teď v noci

džunglí? To by značilo spadnouti do nějaké rokle nebo nepřátelům

přímo do rukou. Nikoli, zůstaneme zde a jen otevřeme oči."

"Což nevidíte, že jsme obklopeni Thugy, kteří se na nás každé

chvíle vrhnou?"

"Přijmeme je, jak zasluhují. . . Na

slonech jsme jako v pevnosti."

"Pěkná pevnost, ve které jsem byl málem zardoušen Thugem,

který se vedral až do nosítek! Co chybělo, abych byl touto dobou již

mrtev?"

"Odvaha útočníkovi přišla draho. Pohleďte!"

Tělo Thugovo totiž dosud leželo v nosítkách. Landry s Grangerem

se právě hotovili, aby je svrhli na zem.

Profesor však byl přiliš rozčilen, než aby byl přístupen jakémukoli

vysvětlování. Chtěl pryč a pouze pryč.

"Uklidněte se, strýčku, uklidněte," konejšil ho Granger.

"Jak se mohu uklidniti, když stále vidím ve tmě ještě temné

postavy."

"Je to jen klam smyslů. Kolem nás není nikdo. Kdyby byl, již dávno

bychom mu poslali pozdrav z pušek. Nebojte se!"

Profesorova nálada se nevyzpytatelným obratem změnila zase v

- 491 -

bojovnou.

"Strach! Já že mám strach? To se tedy mýlíš, hochu! Naopak bych

si přál, aby to byli Thugové, abych mohl do nich střílet a vyhladiti je . .

. všechny. . . do posledního. A zvláště rád bych si vzal na mušku toho

odrodilce, jejich náčelníka." A stařec divoce mával karabinou.

"Třeba jsme ho zabili. . . Možná, že ráno nalezneme jeho mrtvolu

pod nohama našich slonů nebo někde v trávě."

"To se už jistě mýlíš. . . Ten bídák sice dovede hnát lidi na jatky,

ale sám zůstává pěkně vzadu. Ten je přiliš zbabělý, než aby se vydal

v nebezpečí, že ho zastihne nějaká kulka... Jistě byl někde při útoku

skryt... a teď snad již prchá džunglí nebo zalezl do svého podzemí."

"Mluvení a dohady nemají smyslu. Uvidíme, až se rozední."

Rambert a jeho soudruzi byli na stráži celou noc. Při každém hluku

mířili puškami k pásu travin .

Ale nic se nepřihodilo.

Thugové buď již prchli nebo zalezli do svých skalních úkrytů. Ale

musili býti připraveni, neboť Thugové byli schopní všeho. Ještě štěstí,

že vítr vál právě směrem k jejich útočišti, neboť jinak by byli jistě

opakovali svůj nedávný úskok a zapálili trávu v džungli.

Jisté však bylo, že svým protivníkům chystali nějaké nemilé

překvapení.

Když se rozednilo, zraky všech přelétly bojiště.

Čtyři mrtví Thugové leželi pod slony a šest jiných na pokraji travin.

Žádné z těl neprojevovalo známek života.

"Ach, již chápu, proč se nám zdálo, že traviny se k nám blíží!"

zvolal pojednou Rambert. "Pohleďte jen! Nařezali prostě travin a

blížili se pomalu k nám, sunouce je před sebou.Bylo to dobře

vymyšleno a mohlo se to podařiti, nebýti pozornosti Jacquesovy."

"A kde asi jsou teď?" dohadoval se Landry.

"Na tom pramálo záleží. Hlavní je, že jsme vlastně pobili již

polovinu celé tlupy a že ostatní si třebas již rozmyslí, aby nás

přepadli. Pokud jde o naši pomstu, myslím, že tohle úplně stačí."

Posnídali a vydali se na cestu. Po Thuzích nebylo nikde ani stopy.

Džungle byla klidná a tichá.

"Pozor!" zvolal však pojednou asi po hodině cesty Jacques, který,

jak víme, byl dobrým pozprovatelem. "Asi sto metrů před námi se

pohybuje tráva. A dokonce se mi zdálo, že jsem zahlédl lidskou

hlavu."

Ali se otočil k Rambertovi a pravil:

- 492 -

"Sahibe, snad bychom učinili dobře, kdybychom změnili směr."

"Proč to?" ptal se Rambert.

"Poněvadž se vydáváme v nebezpečí, že padneme do nějaké

léčky."

"Proč myslíš?"

"Znám trochu způsoby Thugů. Neútočí nikdy ve dne, ale dovedou

nastražiti výborné léčky protivníkovi. Poněvadž pak jsou před námi,

znamená to, že mají něco za lubem."

"Čeho se je nám báti?"

"Všeho, sahibe . . . od nich."

"V takovém případě bychom se nedostali vůbec vpřed."

"Můžeme jeti vpřed, ale dal bych přednost cestě krajinou, kterou

znám. Jsem přesvědčen, že zde nám hrozí nebezpečí."

"Pouhá tvá myšlenka!"

"Nikoli, sahibe! Není to má myšlenka, ale myšlenka slonů. Pohleďte

jen, jak jsou neklidní."

"Ano, máš pravdu! Jeď však ještě několik kroků dále. Uvidíme..."

"Ano, sahibe... Ale je to nemoudré..."

"Čeho se bojíš?"

Ali chvíli uvažoval a pak pravil:

"Bojím se, že Thugové se snaží zavésti nás k nějakému místu, kde

bychom zapadli do rokliny. Neznám zdejší krajinu, ale slyšel jsem, že

v těchto místech je dosti roklí."

"A nemohli bychom se o tom přesvědčiti?"

"Není to snadné. . . ale počkejte."

Ali se svezl na zem.

"Dávejte dobrý pozor na traviny," vybídl ještě.

"Přepadení se báti nemusíš," odpověděl mu Rambert.

Ali sebral na zemi několik velkých kamenů a vrhal je před sebe.

Cestovatelé marně uvažovali, proč tak činí. Přece snad nechtěl

kameny zastrašiti Thugy.

Když hodil asi dvanáct kamenů, kornak vylezl na slona a pravil:

"Myslil jsem si to. Jsme na deset kroků od rokle. Slyšeli jste ten

temný úder kamenů. Kdyby padly jen do trávy, nebyl by takový. Před

námi je propast!"

"To je ovšem nemilé," pravil Rambert. "Jsme tedy při každém kroku

vydáni nebezpečí, že se zřítíme do propasti?"

"Ne, sahibe. Půjdeme-li více vpravo, tam znám kraj. Jsem jist, že

tam není propastí."

- 493 -

"Ale jak se dostanou přes roklinu Thugové?"

"Stěny zdejších roklin nejsou tak příkré. Pěšky je lze snadno zlézti.

Ale sloni jsou příliš těžcí. Půda pod nimi povolí a oni se zřítí. A na to

Thugové čekají. Jakmile bychom se dostali do nějaké rokliny,

ukamenovali by nás tam."

"Vidím, Ali, žes výborný vůdce, Zachránil jsi nám život a

nezapomenu ti toho."

"Sahibe," odpověděl kornak skromně, "nezachránil jsem jen váš

život, ale také i svých obou slonů, kteří jsou mým jediným majetkem.

Neváhejme a zabočme vpravo. Tam se nemusíme báti."

"Kdybychom věděli, jaká je rozloha rokliny, mohli bychom ji snad

obejíti a vpadnouti Thugům do zad."

"Možná, že bychom musili vykonati hodně dalekou cestu. A pak je

zde roklin mnoho."

"Ty rokliny však snad nejsou dílem Thugů?"

"Nikoli, sahibe. Vznikly již dávno, velmi dávno. Vypráví se, že Višnu

se kdysi rozhněval na svůj lid a několikráte za sebou prudce otřásl

světem. Džungle se zmítala a zde na některých místech se vytvořily

malé, větší i ohromné rokliny a propasti, které jsou prý hluboké až sto

metrů."

"Ale jak se stalo, že jsem o tom nic nečetl?" namítal Brindavoine.

"Asi se vaši cestovatelé do tohoto kraje nedostali. A dostal-li se

sem kdy nějaký, pravděpodobně se nevrátil, aby mohl o tom podati

zprávu."

"Možná," připouštěl profesor.

"Slyšel jsem, že mnoho cizinců, kteří se odvážili do džunglí, se již

nevrátilo. Asi se stali obětí Thugů, ale někteří z nich jistě i těchto

propastí."

"A proč jsi nás na to neupozornil již dříve?" ptal se Rambert.

"Proč jsem vás měl děsiti? Pokud jste se brali krajinami, které jsem

znal, nebylo k tomu příčiny. Upozornil jsem vás teprve tehdy, když

jste mi nařizoval, abych se rozjel krajinou, o níž vím, že není

bezpečná."

"Dobře. . . Zamiř tedy více vpravo. Snad i tam nám Thugové nedají

pokoj, ale myslím, že nebudou příliš útoční."

"Jsem jist, že nás budou nyní stopovati dokud neopustíme džungli,"

pravil Ali.

"Thugové se nikdy nevzdávají pomsty za své mrtvé. Jejich úskok

- 494 -

se jim nepovedl, ale ještě se s nimi setkáme. Právě teď se stávají

velmi nebezpečnými, neboť je nebezpečí, že jim odjedeme z jejich

džungle do kraje, kam za námi nemohou. A jejich mrtví by zůstali

nepomstěni. Proto musíme býti připraveni, že zapálí džungli. Teď již

se nebudou ohlížet na to, zda nás dostanou živé nebo mrtvé."

"Pohleďte," obrátil se Rambert k svým druhům. "Tak se mi zdá, že

tygr, kterého jsme sem přišli lovit, je opravdovým neviňátkem proti

lidem, byť to byli i Thugové. Skoro bych navrhl, abychom těch tygrů

nechali a vrátili se."

"Ano, raději ať jsme již odtud," pravil Granger. "K vůli strýčkovi,"

dodal pak tiše. "Mám obavu o jeho zdraví."

"To nepůjde tak snadno," pravil Ali. "Dostáváme se do suchého

ročního období, kdy tráva hoří velice rychle. Jsem jist, že Thugové

učiní ještě pokus, aby nás do některé rokliny zahnali ohněm."

"A jak navrhuješ brániti se proti tomu?"

"Proti požáru v džungli se člověk může brániti zase jen požárem.

Jsem jist, že se o tom brzy přesvědčíte."

Sloni se nyní prodírali křovinami, které byly ovinuty lianami. Byla to

těžká cesta. Za půl hodiny se dostali vpřed jen asi o sto metrů.

Profesor Brindavoine, který se nyní stal zase na chvíli škarohlídem,

podotkl - a to docela správně - že kdyby nyní za nimi vzplanula

džungle, že by ani nemohli utéci.

"Jen žádné sýčkování, strýčku," žertem ho napomínal Granger.

"Jednou chcete rozházet Thugy i s celou džunglí, a pak najednou se

zase bojíte trochu lian. Co se to s vámi jen děje?"

A při těchto slovech pohlédl významně na Ramberta.

"Jen jsem myslil, hochu," omlouval se profesor, pro kterého útrapy

cesty a hlavně jeho zajetí byly přece jen přílišné.

Rambert se zeptal Aliho, co soudí o možnosti úniku, kdyby nyní za

nimi vzplanul požár.

"Řekl jsem již, že bychom byli nuceni brániti se požárem. Zapálili

bychom džungli, jakmile bychom viděli stoupati někde kouř z požáru a

pak bychom se musili dáti na cestu směrem proti větru, nebo trochu

stranou. Liany by pak pro slony nebyly překážkou. Teprve by vám

ukázali, jak dovedou běžet, když jim jde o kůži. A pak by vám

dokázali také svoji chytrost tím, že by se oklikou vrátili na požářiště,

kde tráva již shořela a půda zatím vychladla. Tam by byli jisti před

požárem, a my s nimi."

"A myslíš, že Thugové jdou stále za námi?"

"Jsem o tom přesvědčen."

- 495 -

"Nebylo by tedy lépe obrátiti slony a hnáti se tryskem proti nim?"

"Nemělo by to významu," odpověděl Ind. "Prostě by se před námi

skryli. Je lépe vyčkati, až se objeví nebo až nám bude přesně známo,

kde se skrývají. Myslím, že teď asi budou rozptýleni. Jistě činí pokus,

aby nás obklíčili."

"To nám nemůže vaditi. Objeví-li se, postřílíme je jednoho po

druhém."

Ali neodpověděl... Asi byl dobře obeznámen se všemi úskoky

Thugů a věděl proto, že tento zápas nebude tak snadný, jak

předpokládá Rambert.

Věděl, že Thugové dosud odolali i silným skupinám vojenským a

nevěřil proto, že početně malá skupina by mohla míti úspěch tam,

kde vojsko utrpělo porážku. Pokud šlo o něho, neměl zájmu ani na

jedné, ani na druhé straně. Thugů se nemusil báti a byli mu proto

lhostejní. Cestovatelé pak platili, a proto jim sloužil, aniž by však pro

ně bojoval, kdyby došlo k boji muže proti muži. To neměl sjednáno,

když byl najímán. Stejného názoru s ním byl i druhý kornak Kilid. A

snad tu působila i obava před Thugy, o kterých dobře oba věděli, že

dosud nikdy neodpustili Indovi, který zvedl proti nim zbraň na obranu

bělochů.

Granger zatím nepřestával pozorovati džungli dalekohledem. Až k

obzoru se táhlo moře žloutnoucích a vadnoucích travin, mezi kterými

jen tu a tam se tyčil svěžejší keř, který si umínil růsti v této poušti.

Pojednou podal dalekohled Rambertovi a pravil:

"Podívej se . . ."

Rambert vzal dalekohled a zadíval se směrem, který mu Granger

naznačil.

"To je zvláštní," pravil pak.

"Že ano, viď?"

"Ano. Ty pohybující se traviny jsou nejvýš podezřelé, neboť není

větru. Jsou to snad Thugové?"

"Musili by si pěkně pospíšit, byli-li by to oni, tak daleko před námi."

"Třeba je to jiná tlupa, zcela nezávislá na tlupě našich Thugů."

"I to je možné. Jisté je, že nás dosud nezpozorovali, neboť

postupují směrem k nám."

"Snad je to jen tygr."

"Těžko. Tygr nemiluje cest za denního světla."

Po prvé od doby, kdy vkročili do džungle, cestovatelé pocítili úzkost.

A měli k tomu příčinu. Byli-li před nimi opravdu Thugové, a snad i

početná skupina, pak by se opravdu jen těžko mohli brániti útoku se

- 496 -

dvou stran. A všichni měli pocit, že jim hrozí nebezpečí, ač nemohli

říci, jakého druhu to nebezpečí je.

V dáli se traviny dosud pohybovaly. Chvílemi byl jejich pohyb zcela

zřetelný, ale chvílemi ustával.

"To jsou jistě Thugové," pravil Rambert. "Asi o nás již vědí a

domnívají se, že nám není známa jejich přítomnost. Sledují nás."

"Tomu bych se velice divil," namítl Ali.

"Ty myslíš, že to nejsou Thugové? A kdo by to tedy před námi byl?"

"Thugové to jistě nejsou, sahibe."

"Ale vždyť přece vidíš, jak se tam pohybují traviny."

"To vidím. A neříkám také, že tam není nikdo, ale velice bych se

divil, kdyby to byli Thugové."

Rambert se obrátil k společníkům:

"Musíme se dovědět, kdo to před námi je. Pojedeme směrem k

onomumístu a uvidíme. Doufejme jen, že tam není nějaká roklina.

Jste téhož názoru ?"

"Ano," odpověděl za ostatní Granger. "Jistotu si musíme opatřiti."

Co cestovatelé zde činili, nebylo snad právě nejmoudřejší ale nelze

se diviti jejich rozhodnutí, že se chtěli dověděti, kdo je to před nimi,

stůj co stůj. S karabinami v rukou byli připraveni na vše.

Oba kornakové neměli námitek proti výzvě, aby jeli k

nebezpečnému místu, ale podle pohledů, kterými se mezi sebou

dorozumívali, bylo zřejmé, že i oni pokládají místo za nebezpečné.

Snad by ani nebyli nespokojeni, kdyby se situace již jednou rozhodla,

ať tak nebo onak. Vždyť oni se nemusili báti, ať již by zvítězila

kterákoli strana.

Blížili se již k místu, kde se tráva pohybovala.

Cestovatelé byli vykloněni z nosítek a s ručnicemi u líce byli

připraveni k palbě.

Pojednou se z trávy vynořila hlava v tropické přílbě. A muž, jemuž

patřila, zvedl ruce a volal:

"Nestříejte . . . nestřílejte."

Muž zvolal tato slova francouzsky.

"Jakže, Francouz?" vykřikl Rambert.

"Ano, Francouz," dostalo se mu v odpověď.

"Jste snad také pronásledován Thugy?"

"Thugy? Co to má být?'"

"Jste zde snad na lovu?"

"Vždyť vidíte , že nemám zbraní. Bloudím v džungli, abych nalezl

cestu k obydleným místům."

- 497 -

"Pak pojeďte s námi. Jděte jen k chobotu našeho slona a on vás již

vyzvedne do nosítek."

Muž poslechl výzvy a Ali zahvízdl.

Tlustokožec objal muže chobotem a vyzdvihl ho do nosítek.

"Děkuji vám, pánové,'" pravil nyní neznámý. "Zachránili jste mi

život. . . Již osm dní bloudím v džungli. A nemohl jsem již dále. . .

Já. . ."

Nešťastník nemohl již říci více. Pojednou se zapotácel a klesl do

nosítek.

Natírali mu spánky koňakem a několik kapek likéru mu vlili do úst,

ale muž nenabyl vědomí. . . Byl strašně bledý. Jeho oblek byl

rozerván na cáry a u jedné boty se odchlipovala podrážka.

"Kdopak to asi je a jak se dostal do džungle?" pravil Rambert.

"Lovec to není, to přece již řekl," pravil sir Archibald. "A pohleďte, na jeho zápěstích jsou krvavé odřeniny, jako by byl spoután..."

"A na tvářích má stopy po ranách," dodal Jacques.

"Snad také unikl Thugům," mínil Brindavoine.

"Vždyť je ani nezná," namítl Rambert. "Sám to řekl."

"To nevylučuje, že mohl být přesto jejich zajatcem," bránil se

profesor. "Snad neví, kdo to jsou Thugové a neví proto také, že ti

domorodci, kterým unikl ze zajetí, byli právě Thugové."

"Nu, i to by mohlo býti," připouštěl Rambert. "Však nám to jistě poví, až nabude vědomí."

Ale trvalo dlouhou dobu, než muž konečně otevřel oči.

"Děkuji, děkuji," koktal. "Mám hlad, tak hrozný hlad."

Jacques otevřel jednu konservu.

Pak posadili neznámého tak, že se opíral o zábradlí nosítek a

Jacques mu podával kousky masa do úst. Když neznámý jich několik

spolkl a zapil douškem koňaku, mohl již stisknouti ruku svým

zachráncům.

"Jistě jste se již ptali, kdo jsem a okud přicházím," začal. "Můj

případ není všední a je vskutku hrozný. Divím se, že jsem ještě živ...

Jmenuji se Jean Rochard a jsem přidělenec francouzského konsulátu

v Sarabu, v městě, které je vzdáleno asi deset mil od počátku

džungle. Nechal jsem se unésti zlostí a zpolíčkoval náčelníka Indů,

který mne urazil. Pochopil jsem svou nerozvážnost, ale bylo již pozdě

na omluvu. Věděl jsem, že Ind si bude stěžovati a že budu potrestán.

Čekal jsem, že budu přeložen na nějaké horší a méně placené místo.

Ani ve snu by mne nenapadlo, že Ind provede trest sám. Jedné noci

jsem byl jsem přepaden ve své ložnici třemi muži, kteří mne svázali a

- 498 -

opatřili roubíkem dříve, než jsem si uvědomil, co se se mnou děje.

Pak jsem byl vhozen do vozu, kterým mne odvezli k indickému

náčelníkovi, který byl otcem muže, kterého jsem zpolíčkoval.

"Urazil jsi," pravil mi náčelník, když jsem byl před něho předveden,

"syna nejstarobylejší indické rodiny. Pro takovou urážku je jen jediný

trest, trest "votamu", který bude tvým údělem. Spoutali mne na rukou

i na nohou a pak mne odvedli do džungle, kde mne ponechali svému

osudu. Bylo to hrozné... Po dlouhé době se mi podařilo přervati pouta

o otrý kámen, ale nebylo mi zvláštně pomoženo... Neměl jsem zbraně

a byl jsem vydán na milost prvé šelmě, na kterou bych narazil... Snad

si ani nedovedete představit, co jsem vytrpěl... Nejprve ta žízeň... a

pak i hlad... Šel jsem však stále vpřed, nepřestávaje doufati ve spásu.

Byl jsem donucen podpatkem rozdrtiti několik kober... Předevčírem

jsem dokonce narazil na tygra. Ale nenapadl mne. Po několika

krocích jsem poznal proč tak neučinil. Nalezl jsem polovinu rozpárané

antilopy. Jako šelma jsem se vrhl na ty hrozné zbytky a zuby jsem

trhal syrové, krvavé maso... Toto hrozné jídlo mi však dalo dosti sil,

abych pokračoval dále... A pak jsem vás spatřil. Ani nevíte jakou

mám radost a jak jsem vám zavázán."

Tímto dlouhým hovorem byl tak vyčerpán, že byl opět na pokraji

mdlob. "Prosím vás o to, abyste mne doprovodili do Sharabu, abych

mohl přednésti stížnost anglickým úřadům a viník byl potrestán. Ač to

nebude ani káznice či pověšení nebo něco podobného. Znáte přece

anglickou spravedlnost. Nanejvýš mu uloží domácí vězení, nebo mu

přidělí trvalý dozor, který má hezký titul resident, ale pro domácí

knížata je to trest nepříjemný, neboť tím přestávají býti samostatnými

panovníky..."

"Vyhovíme vám," odpověděl Rambert, "ale nevíme, kdy se do

Sharabu dostaneme.

Určitě to však nebude příliš brzy."

"Hlavní je, abych se tam dostal, a pak abyste dosvědčili, v jakém

stavu jste mne nalezli."

"Kdybych byl na místě Rochardově a vinník byl skutečně jen takto

potrestán, pomstil bych se sám, ať by se mi pak stalo cokoliv,"

zakončil rozmluvu Landry.

Zatím nadešla noc. Cestovatelé byli uprostřed džungle a nebylo

naděje, že by nalezli ve tmě nějaké porostlé místo.

"Musíme zůstati přes noc zde," rozhodl Rambert.

"Snad bychom dále přece nalezli místo vhodnější," navrhoval

Granger. "Alespoň s nižší travou."

- 499 -

"K čemu to? Tráva jako tráva. Thugové mohou se připlížiti stejně

vysokou jako nižší," namítl Rambert. "Myslím, že je vhodnější zůstati

zde než padnouti do nějaké rokle nebo propasti."

"Hm, snad je to pravda. Ale pak musíme učiniti vhodné

bezpečnostní opatření."

"Jaké to?"

"Nechť naši sloni udupou trávu v okruhu alespoň třiceti metrů. Pak

snáze spatříme nepřítele, kdyby se rozhodl nás přepadnouti."

"Dobrý nápad. Slyšel jsi, Ali?"

"Ano, sahibe."

Ali i Kilid pobídli slony a asi půl hodiny je řídili v kruhu na místě

budoucího tábora. Pod tlapami slonů tráva polehala jako pod válcem

a křoviny se lámaly s praskotem. Když udupaný kruh byl dosti široký,

kornakové pak zavedli slony přímo do jeho středu. Tak byli chráněni,

před nějakým překvapením, ať již se strany Thugů nebo jen tygra.

"Myslím, že nejvhodnější bude, budeme-li teď bdíti všichni," pravil

Rambert. "Vyspati se budeme moci zítra za dne střídavě jeden po

druhém."

"Thugů se asi nemusíme báti," řekl Granger. "Spíše tak nějakého

tygra..."

"Tygr by mi byl milejší. . . Pokládám ho za méně nebezpečného než

Thugy. "

Všichni se usadili v nosítkách tak, že se opřeli pažemi o zábradlí.

Pušky měli připraveny na dosah ruky.

Byla temná noc. Mraky zahalovaly úplně oblohu a zakrývaly i

měsíc, který vyšel asi k desáté hodině. Jen chvílemi jeho paprsky

probleskly nějakou trhlinou v mracích.

"Kdyby Thugové byli nablízku, měli by dnes snadný úkol," pravil

Brindavoine. "Ani bychom je nespatřili, až bychom je měli na krku."

"Ale uslyšeli bychom je," ozval se Jacques.

"Ach, to není tak jisté," namítl Ali. "Thugové se dovedou plížiti tiše jako kočky."

"Tak tedy ticho. To právě je důvodem, abychom nemluvili," rozhodl

Rambert.

Nad malou skupinkou se rozhostilo hrobové ticho. Jen bzučení

nočního hmyzu a komárů bylo slyšeti. Cestovatelé znehybněli.

Pojednou zaslechli praskot v travinách.

"Asi nějaký had. . ." šeptal Granger.

"Ne," vysvětloval Ali. "Hadi v noci spí."

Praskot se ozval znovu. A pak se ozvalo šustění trávy nedaleko od

- 500 -

ležení.

"Je to tygr," pravil Ali.

Všechny pušky zamířily ve směru, odkud se ozýval šustot. A brzy

bylo již viděti dva světélkující body.

Jacques vystřelil.

"Nerozvážlivče," káral ho Landry.

Světélkující body zmizely. Po nějakou chvíli bylo slyšeti tupé údery

a pak vše zmlklo.

"Jsem jist, že jsem se nechybil," prohlásil Jacques.

"Vypadá to tak," přiznal Landry. "Ale zdá se mi, že se příliš

spoléháte na své štěstí. Na takovou vzdálenost bych na tygra nikdy

nevystřelil. Přiznáte snad, že nebylo nebezpečí, že z takové dálky by

na nás skočil."

"To uznávám i přiznávám rád. Ale jeho oči byly viděti tak, že

poskytovaly výborný cíl. Byl jsem si jist, že střelím dobře a proto jsem

vystřelil."

"Jak jsem řekl, spoléháte příliš na své štěstí, které vám neupírám.

Ale štěstí vždy jednou zklame. Dejte si proto pozor."

Cestovatelé neopustili slonů a vyčkali rána. Při rozbřesku dne

spatřili mrtvolu tygra, ležící právě na pokraji udupaného kruhu.

"Jsi, hochu, rozený lovec zvěře," pravil Rambert šťastnému střelci.

"Jsem jist, že i druhá sázka bude tvá. Jen nebyl-li tohle právě ten

tygr, který vám s profesorem zachránil kdysi život. To by byla trochu

špatná odměna za prokázanou službu."

"Nebyl to on, tím jsem si jist teď, ač v noci jsem to nemohl věděti.

Teď však vidím, že ten náš zachránce byl mnohem větší, mnohem

statnější. Vždyť tohle není ani tygr, nýbrž jen tygřík," odpověděl

Jacques.

A měl pravdu. Zastřelený tygr byl dosud mládětem, které jistě

dlouho nelovilo samostatně bez dohledu své tygří matky.

Řeč přivábila k Jacquesovi pozornost Rochardovu, který v noci spal

a proto nyní byl již dosti svěží.

"Takový hoch a takový střelec," pravil.

"Nejenom střelec, ale i hrdina," pravil Rambert a představoval

Jacquesa Rochardovi. "Jsem nucen vypravovati vám všechny

jeho osudy, abyste poznal, že ten mladý hoch je vlastně již dospělým

mužem, třeba je mu teprve šestnáct let. Nebo ať vám je raději

vypravuje sám. Já se spokojím jen s vylíčením toho, proč jsme zde v

džungli my a co se nám až dosud přihodilo."

- 501 -

"Vím již, že jste zde na lovu tygrů."

"Ano, ale byli jsme donuceni loviti i něco jiného, Thugy, a teď

vlastně jsme honěni my jimi."

"Již jednou jste mluvilo Thuzích, co je to vlastně za kmen?" ptal se

Rochard.

"Divím se, že neznáte indické škrtiče, hroznou náboženskou sektu,

když jste služebně přidělen v Indi ," divil se Rambert.

"V Indi jsem již několik let, ale ne v Přední Indi , kam jsem byl

přeložen teprve před čtyřmi měsíci. Dříve jsem byl na konsulátě v

Akyabu v Zadní Indi . Tam o Thuzích není pranic známo."

"Ach, teď již chápu, že jste se dopustil té nerozvážnosti s indickým

radžou, o níž jste vyprávěl. Byl jste zvyklý na poměry z Birmy, které

jsou docela jiné, než poměry zde. Ostatně Jacques Dorval byl také již

v Birmě a snad se dohodnete, že některá místa jsou vám oběma

známa. Nyní vám však povím krátce naše příhody."

A Rambert vyprávěl vše o sázce, o výpravě do Indie, o setkání se s

Jacquesem, o zajetí Angličanů Thugy a co se dále z této události

vyvinulo.

"Myslíte, že se z džungle dostaneme do obydlených krajů přes

úklady Thugů?" ptal se Rochard.

"Pevně v to věřím. Svedli jsme se škrtiči již několik potyček, ze

kterých jsme dosud vždy vyšli jako vítězi. Náš kornak tvrdí, že

Thugové vynaloží vše, aby se nám pomstili. Zná Thugy a jistě se tedy

s nimi ještě setkáme, čemuž bychom ani nebyli tak neradi. A

kdybychom se mohli zmocniti jejich náčelníka, kterým je prý běloch, a

dodati ho anglickým úřadům k potrestání, byli bychom s výpravou

zcela spokojeni. Onen bílý vůdce je nejhorší bestií v lidské podobě. O

tom vám vše nejlépe poví zde pan profesor Brindavoine."

Profesora nemusili vyzývati dvakrát. Ujal se vyprávění o svém

zajetí, o všech mukách, a neopominul ani jediné příležitosti, aby

nedštil oheň a síru hněvných slov na Thugy a zvláště na jejich vůdce,

kterého nenazval jinak leč zrádcem.

Vypravování profesorovo bylo rozvláčné, hýřilo podrobnostmi.

Spád profesorova vyprávění byl porušen teprve tehdy, když došel k

ztrátě své nenahraditelné Buberie Casie. Rochard jistě si nedovedl

vysvětliti tak hluboké pohnutí starého muže, jemuž při vzpomínce na

ztracenou rostlinu kanuly z očí slzy a posléze se i dusil hlas. . .

A nyní přišel na řadu Jacqués.

Stručně a v hrubých obrysech vyprávěl své příhody od doby

odchodu z domova. Ale i jemu se dostavil okamžik dojetí. To tehdy,

- 502 -

když dospěl k době, kdy náhle byl odloučen od nejvěrnějšího svého

druha, Piletta. Byl nucen se otočiti, aby nepozorován si mohl rukávem

otříti oči.

Neslyšel ani, že Rochard se ho ptá na podrobnější popis

ztraceného přítele.

"Vzchopte se a popište mi svého ztraceného druha," opětoval svůj

dotaz Richard. "Snad vám podám nějakou zprávu, která vám

dokáže, že váš přítel žije."

To Jacquesa rázem uklidnilo.

"Jakže, vy jste se s ním sešel?" ptal se chvatně.

"Nevím. Popište mi ho přesně. Pak vám budu moci odpověděti."

Jacques popsal vzhled Pilettův jak nejlépe dovedl a nezamlčel ani,

že hoch neznal svého rodinného jména a jen matně se pamatoval, že

ho kdesi kdosi nazýval Denisem.

"Pak ano, pak to byl on!" zvolal Rochard. "Na jméno Piletto se

nepamatuji, ale pamatuji se dobře na mladíka, na kterého se hodil

váš popis a kterému jsem sám v Akyabu vyhotovoval cestovní pas.

Ano, ano, napsali jsme tehdy Denis Sansnom (Bezejmenný), když ten

váš Piletto byl propuštěn z vyšetřovací vazby anglického soudu a byl

nám předán jako náš příslušník, který neměl osobních dokladů."

"Vězení...! A proč byl ve vyšetřovací vazbě...? Vypravujte mi!"

naléhal Jacques.

"Je to dlouhá historie, z které neznám počátek, ačkoliv jím může

býti právě to, co pro vás znamenalo rozloučenÍ. Vím jen tolik, co bylo

v spisech o trestním řízení, které nám postoupil anglický soud spolu s

vaším druhem. Poslouchejte tedy:

V kraji od Rangúnu až do Akyabu docházelo po dlouhou dobu k

nevysvětlitelným krádežím, loupežím a dokonce došlo i k vraždě dvou

starých lidí, které lupič přepadl. Podezřelé bylo, že v místech, kde

došlo k zločinům, vždy se v stejnou dobu pohyboval cirkus

posledního řádu, u něhož byl zaměstnán i náš Denis Sansnom a váš

Piletto. Bylo to podezřelé, ale proti podezření stálo vždy pevné

svědectví všech lidí z míst, která byla dějištěm zločinů, že všichni

členové cirkusu byli účastněni na představení právě v době, kdy bylo

něco uloupeno, ukradeno, nebo došlo k vraždě. Zločiny ty pobuřovaly

domorodé obyvatelstvo tolik, že mezi ním nastalo jítření, vzájemná

nedůvěra jednotlivých domorodých kmenů a jednotlivých

náboženských sekt, zkrátka, anglické úřady se obávaly, aby nedošlo

k nějakým řežím, které mohly snadno přejíti ve všeobecné povstání,

zvláště když ve varu byla naše Indočína, což jste sám prožil.

- 503 -

Anglické úřady proto vyslaly do kraje detektivy, kteří sledovali

činnost členů onoho cirkusu. Ale nic platno. Zločiny nejen

nepřestávaly, ale detektivové sami byli nuceni vydati svědectví lidem

z cirkusu, že nikdo z nich se ani na chvíli nevzdálil s místa, kde právě

dávali své představení. Pozornost anglických policistů se obrátila

jiným směrem, cirkus se blížil k Akyabu a jeho cesta byla sledována

oněmi tajemnými zločiny. Ani v Akyabu, kde cirkus také pořádal svá

představení, nebylo lépe. Byla zde vyloupena pokladna přímo v

místní filiálce Anglické banky. A opět jako kdy jindy, z personálu se

nikdo nevzdálil ani na chvíli v době, kdy k loupeži došlo.

Cirkus jsem osobně nenavštívil, neboť v Akyabu v té době byly

cirkusy dva, onen posledního řádu a pak velký cirkus Sarassani.

Nikdo se proto nedivil, když po dvojím, málo navštíveném

představení, malý cirkus sbalil svůj stan a připravil se k odjezdu,

tentokráte přes moře, do Kalkuty. Při naloďování vozů v přístavu však

náhodou bylo odhaleno tajemství tohoto cirkusu a s ním i tajemství

všech těch nevypátraných zločinů.

Vozy byly spouštěny na loď jeřábem a dělníci u jeřábu z

nepozornosti spustili poslední vůz trochu prudčeji, že se u vozu

zlomila náprava a prorazila bednění spodku. A to již nastala na

palubě lodi rvačka přístavních dělníků o zlaté peníze, které se

vysypaly z otvoru ve dně vozu. Kapitán zavolal policii k ochraně

majetku svých cestujících, policie odebrala přístavním nosičům zlaté,

posbírané mince, a k svému úžasu poznala v nich právě ty zbrusu

nové mince, které byly uloupeny v bance. Dno vozu bylo ihned

podrobeno prohlídce a celé tajemství cirkusu bylo odhaleno. Vůz měl

totiž dno dvojité a ve skrýši mezi oběma dny bylo nalezeno nejen

mnoho šperků domorodého původu, ale zároveň i muž, ve kterém

policie snadno poznala starého známého - uprchlého trestance.

O tom všem jsem četl v místních anglických novinách pod titulem

»Tajemství cirkusu.« Články široce vykládaly o nápadu tlupy lupičů,

která pod záminkou představení se potulovala po krajině, kde

obyvatele vesnic lákala k svému stanu a tak poskytla příležitost

tajnému svému členu krást a loupit. Tehdy jsem ještě netušil, že s

touto záležitostí se budu zabývat též úředně. Teprve po třech

měsících byl eskortován k našemu konsulátu mladý člen onoho

cirkusu, jehož nevina na celém případu vyšla najevo při trestním

řízení, ale který přesto byl vypověděn z Indie jako tulák a obtížný

cizinec.

Byl to váš Piletto. Ale námi nebyl nijak vítán. Co s ním? A tisk se

- 504 -

znova, rozepsal o jeho příhodách. To bylo jeho štěstí. Cirkus

Sarassani dosud hostoval v městě a připravoval se k odjezdu. A

ředitel jeho se dostavil ke konsulátu s prohlášením, že by mladíka

přijal do svých služeb. Nabídku jsme samozřejmě přijali jako nejlepší

rozřešení situace a nedbali tak přísně předpisů, když jsme mu

vydávali cestovní doklady. Tak se stal z vašeho Piletta Denis

Sansnom, v jehož cestovním pasu se jako rodiště i domovská obec

octlo město Paříž, ač do doby mého odchodu z Akyabu celá

záležitost dosud nebyla vyřízena. To je tak vše, co vím, nechci-li snad

ještě dodati, že právě váš Piletto je nepřímou příčinou, že jsem dnes

zde. Dostalo se mi výtky za nesprávný postup při vydávání pasu a

přeložení z trestu do Shatabu, velice nudného místa."

Rochard se odmlčel a Jacques neměl dotazů. . . Přemýšlel. . . Nyní

tedy již věděl, proč pátrání po Pilettovi nevedlo k cíli a bylo mu také

jasné, že ona stopa v Šanghaji byla stopou falešnou. Vždyť Piletto v

té době nebyl již Pilettem, nýbrž nesl jméno Denis Bezejmenný.

Ale proč se Piletto nikdy neozval? Teď teprve si Jacques

uvědomil, že nemohl tak učiniti. Vždyť Pilettovi nikdy neřekl adresu

své sestry! Mluvil sice o tom, že hodlá vstoupiti do námořní školy, ale

těch bylo ve Francii několik. Piletto asi psal, ale psaní bylo jistě

vráceno s poznámkou "Adresát neznám", která, došlo-li psaní

pisatele zpět, musila v něm vzbuditi domněnku, že přítel zahynul

někde na svých bludných cestách.

A uvidí ho kdy ještě?

To byla hlavní myšlenka, kterou se Jacques obíral. A jen

budoucnost mu mohla dáti odpověď. Kdyby byl doma, ve Francii, tam

by mohl začíti s pátráním. Ale do Francie byla cesta daleká. . .

KONEC PRVNÍHO DÍLU.

- 505 -