Leon Garfield

ĎÁBEL SE SKRÝVÁ V MLZE

Kapitola 1

Otce už zase zavřeli do klády1! Jaká nespravedlnost! Můj otec je génius, stejně jako my ostatní Treetové. Je to velký muž, velký duchem i tělem, protože je mohutné postavy a chová se důstojněji než všichni kentští soudcové dohromady. Pouze když se objeví Cizinec, jeho duch jako by se zachvěl a poněkud pohasl, jako by Cizinec představoval něco temného a ďábelského a neblahá smlouva užírala otcovu duši.

Cizinec přicházívá každého třetího června a třetího listopadu, to jsme zrovna v Rye nebo v Sandwichi (dřív to býval Faversham2, ale to se teď změnilo), a je to vždycky nepříjemné… listopadové mlhy a deště se však k němu hodí lépe než červnové slunečné léto. Ve světle jsme ho ale nikdy neviděli. Jen potmě. Mezi devátou a desátou večerní hodinou. Menší Treetové bývají už v posteli a výčep v hostinci je prázdný, až na otce a na mě. Sedáváme u krbu, pokud v něm nějaký oheň hoří, a čekáme. Velký otcův duch se začíná zachvívat. V jeho pevné tváři se objeví napjatý výraz a všechny vzletné myšlenky hluboko poklesnou. Z očí mizí jasný pohled vynálezce a mysl, která zplodila ty nejpozoruhodnější jevištní efekty naší doby, je živá asi jako vyčpělé pivo. Pak se objeví Cizinec a zahledí se na mě podivným studeným pohledem. Obchod je proveden, a on odchází do noci. Otec mi popřeje dobrou noc, někdy mi i požehná, a špatný den je u konce. Příštího rána je to opět ten starý Thomas Treet, a svět je hned hezčí.

Ten člověk přicházel, co jsme pamatovali. Až jsme si my mladí Treetové mysleli, že mít Cizince v rodině je tak přirozené jako třeba díra v punčoše, každý nějakou někdy má, ale nikdo se s tím nechlubí.

Když jsme někdy na cestách zahlédli v rychle ujíždějícím kočáře hrozivě sedět pána v černém či hnědém oděvu, s chmurnou tváří a vodovýma očima, říkali jsme si: „Tady jede taky něčí Cizinec! Vypadá hůř než ten náš, že?“ Pak jsme se kodrcali dál, a v nadšeném očekávání příštích triumfů jsme na něj brzy zapomněli.

Cestovali jsme od města k městu a z hostince do hostince ve velkém voze s plachtou: hnědavě zbarvený svět pod hnědavou oblohou. Šest nás sedělo uvnitř a dva venku, záleželo na počasí. Pokud nás chytl déšť mezi dvěma městy na některé promočené kentské cestě, bylo nás pak ve voze osm, mezi všemi těmi zdvihadly, tyglíky, koši a džbány. Vzadu ještě dovnitř hleděla Otwayova hlava s výrazem důstojného muže, žasnoucího nad sešlostí tolika géniů. Otway je náš kůň.

Zatímco déšť bubnoval na střechu, div nepraskla, otec nám vyprávěl o naší slavné budoucnosti a převelké slávě, které se nám dostane dokonce i v londýnských divadlech. O tom ani minutu nepochyboval. Součástí otcova ducha a povahy bylo hledět vždy vpřed a nikdy nazpět.

„Treetové,“ říkával, „nikdy se neohlížejte zpět! Nikdy se netrapte nad minulostí, moji milí. Minulost je jen materiál, z kterého zbudujete bohatou budoucnost. Slyšeli jste někdy, že by sir Christopher Wren3, dej mu bůh věčnou slávu, hleděl na své krásné kostely a vzpomínal ‚Měli jste vidět ty cihly! Ty byly krásné!’?“

Ano, ano, naši rodinu čeká zlatá budoucnost! Vzpomínám si, jak jednou, byli jsme někde blízko hradu Bodiam, mezi Tenterdenem a Rye, déšť bubnoval jako kartáčová střela4 a promočený olupovač pocestných se domáhal přístřeší. Zabušil na vůz a hned strčil dovnitř hlavu jako nějaké ze země vytržené křovisko se dvěma červenými bobulemi místo očí.

„Vagabundi!“ řekl znechuceně a bez vyzvání se vyšplhal nahoru.

Nejdřív se choval mrzutě a vztekle a pořád na někoho mířil pistolí, která ovšem, kdyby spustila, by vystřelila asi tak půl pinty5 dešťové vody.

„Na co tam máte ty tyče, provazy a kladky?“

„To jsou létací stroje, pane.“

Zavrčel pohrdavě, ale přesto si zvědavě prohlížel kladkostroj. „Jak to pracuje?“

„Jsou všechny zkonstruovány podle principů Archimedových, pane, a některá vylepšení jsem přidal já sám. Dalo by se říct, že v sobě uzavírají přírodní síly.“

Ohrnul nos a rozhlédl se kolem v tajemném příšeří, odkud na něj hledělo více pokojných a hrdých zraků, než čekal.

„Co máte v tamtěch košíkách?“

„Knihy, pane, a další náležitosti našeho umění.“

„Jaký náležitosti?“

Chtěl nás snad o ně obrat?

„Křídla a koruny, andělská roucha a ďáblovy rohy, stručně řečeno, náležitosti génia.“

Lapka zase ohrnul pohrdavě nos, ale to už byl poněkud mírnější a zřejmě se divil, kam ho vítr zavál.

„A co je v těch tlustejch sklenicích, břichatejch jako ty?“

Otec je robustní muž, a velkoryse stavěný. Ale rozhodně není tlustý. Loupežníkův pošklebek znamenal jen snahu vypadat hrozivě, nikoliv popis skutečnosti.

„V těchto sklenicích jsou všechna tajemství a zázraky světa přírody. Cukrová substance, berlínský sirup, fialové krystaly, čpavé soli. Dokonce i citrónové krystaly, ty jsou zvlášť nebezpečné, pane! Prudké a smrtelné jako tygr zabiják! Vezmete jeden, nebo se ho třeba pouze dotknete, sežehne vás a budete jako spálená klobása, jen se z vás zakouří.“

To už bylo na lapku moc. Ještě jednou se rozhlédl po té prazvláštní rodině, rozsazené mezi svou temnou a výhrůžnou výzbrojí, a prchl, aby si zachránil život. Jakmile zmizel a bylo jasné, že se už nevrátí, otec si dovolil široký úsměv. Naklonil se dopředu na svém vrzajícím koši a jemně si třel kotníky a lýtka, protože ještě nedávno seděl v tenterdenské kládě.

„Treetové,“ pravil. „Uvědomte si, jak byl tenhle divoký lump k smrti vystrašen pouhým vyprávěním o našem géniu, a představte si, moji milí, ten aplaus a to nadšení, až staneme na londýnské scéně! Čeká nás oslepující úspěch!“

To bylo prvního června. Třetího června přišel Cizinec do hostince U Rusalky v Rye. V devět hodin večer. Přinesl s sebou závan mlhy a vlhké plesniviny. Ten den, i ten následující, byl otec v pochmurné náladě.

Tenkrát jsem se ho poprvé zeptal přímo, co pro nás Cizinec znamená. Jeho chmury se totiž zdály hlubší než kdykoliv předtím, zvlášť při srovnání s jeho předchozími zářnými nadějemi. Smutně se ke mně obrátil, položil mi ruku na rameno a řekl:

„Georgi, můj nejstarší synu… Georgi, můj prvorozený, nikdy se mě na to už neptej.“

Promluvil s takovou vážností a s téměř tragickou důstojností, že mi to připomnělo jeho výkon v roli patriarchy Abraháma ve Hře zázraků, kde já jsem hrál Izáka. Prudký Ohnivec6 Treet, ten nejmladší z nás všech géniů, přiletěl z nebes na otcově létajícím stroji zastavit tu obětující ruku7, zatímco Jane Treetová, přistrojená do kudrnaté vlny, bečela jako beránek v křoví, které otec taky vytvořil.

Naposledy jsme to hráli v kostele svatého Jana ve Favershamu přede dvěma lety, kdy mně bylo dvanáct a Ohnivcovi pět. Otce tehdy strčili do klády, protože Ohnivec prolétl kostelním oknem, kterého si církev velmi cenila. Od té doby už jsme ve Favershamu nehráli, a jsme proto moc smutní. Ve Favershamu totiž zemřela naše maminka a leží tam pohřbená už sedm let. Otec tehdy na smuteční hostině vypil větší množství svařeného piva, bylo to v listopadu, všechny hrozivé události přicházejí v červnu nebo v listopadu, a prohlásil o mamince: „Už se vznáší, vznáší se na lepším stroji, než jsem sestrojil já, moji milí!“

Dospěl jsem tak k přesvědčení, že nebe je plné zlatých kladkostrojů, které se nikdy nerozbijí ani nezadrhnou, ani neprostrčí malého Treeta malovaným oknem.

Létající stroje ale nebyly hlavním otcovým vynálezem. Kaskády a fontány, zjevení a vidiny, draci a andělé, Luciferův dým a ďáblův oheň… není nic, čeho by se jeho dalekosáhlá mysl nechopila. Nepatří sem ovšem lichocení soudcům a ponižování se před hostinskými. Otec je velmi hrdý, jako všichni Treetové, a proto je jeho zoufalost před Cizincem ještě nápadnější. Nejzoufalejší je, když od něj přebírá tobolku s penězi, bere ji, jako by byla plná jedovatých pavouků.

Přitom za všech ostatních okolností, dokonce i v kládě, vyhlíží hrdě jako katedrála svatého Pavla8. Sedí tam, ruce v bok, a přehlíží kolemstojící zevlouny, jako by udílel slyšení. Kdyby okolostojící neviděli upoutané nohy se spravovanými podrážkami, nikoho by nenapadlo, že patří tomuto velkému muži. Jen pokrytecky domýšlivý soudce ho mohl nazvat vagabundem, rušitelem pořádku či šarlatánem. A pak nestydatý hostinský od Výmluvné vévodkyně.

Pátý listopad byl pochmurný žlutavý den, slibující mlhu, a Cizinec nikde! Radost nad jeho nepřítomností byla poněkud zkalena, protože otec následkem toho nebyl schopen zaplatit hostinskému, a tak byl uvržen do klády jako „nafoukaný podvodník“ a „drzý tulák“. Minulý rok to ovšem bylo samé „Vřelé díky, pane Treete, milostpane!“.

Řeknu vám, že nebýt toho lakotného hostinského, my všichni Treetové bychom se nejraději dali radostí do tance. Jaký by byl svět bez Cizince? Jako jídlo bez předloženého účtu! Na odporných penězích přece nesejde!

„Milí Treetové,“ pravil otec, když ho zavírali do klády, „hleďte, jak nevzdělaný, hulvátský svět zachází s géniem! Co nechápe, tomu se posmívá! Nesmáli se Archimedovi, když mu přetekla lázeň? Hlupáci se mu smáli! My ale víme, moji drazí,“ zahleděl se otec s pohrdáním na hospodského, „že lehký závan Luciferova dýmu –“

„, Luciferův dým?“ posmíval se ten nechutný člověk, kláda byla totiž umístěna, co by kamenem dohodil od hostinského výčepu. „Co zná takové rozdrbané nemehlo jako Thomas Treet jiného než pouhý název? Co? Haha! Můj zadek o tom ví víc!“

Otec na něj pohlédl s nezměrnou důstojností a pravil:

„Pak byste měl, pane, nosit svůj klobouk na zadku a kalhoty přes hlavu, protože ta je zabedněná jako škopek! Děti, povězte tomuhle nevzdělanému pánovi, co znamená Treetův Luciferův dým a jak skvělá je to podívaná!“

Tohle pravil k nám, protože nás sedm ho nikdy neopustilo, když byl v kládě. Naopak jsme všichni seděli na tom ohavném zařízení a vysvětlovali zevlounům hloupost kentské spravedlnosti a těch, kteří ji provozovali.

„Je to úžasné!“

„Je to fantastické!“

„Není k tomu třeba rozdělat oheň!“

„Překrásné!“

„Divoké!“

„Strašlivé!“

„Zvláftní… hrozně zvláftní!“ říkal Ohnivec, který si někdy šlape na jazyk.

Tahle dobrozdání vzbudila přirozeně velký zájem a hostinský vyprovokoval otce, aby předvedl ukázku Luciferova dýmu večer ve výčepu, až ho pustí z klády. Otcova velkorysost byla taková, že si nevšímal, že je využíván k oživení návštěvnosti hostince. Jako všichni lidé s talentem, a do toho počítám i ostatní Treety, i když tři jsou ženy, otec snesl cokoliv, aniž by se urazil. Snesl všechno, až na pohrdání tím, čím ho bůh obdařil, to znamená géniem.

Vím, že ze všeho nejvíc v tom však byla otcova radost, kterou jsme cítili v srdcích i my, že jsme snad zbaveni podivného Cizince. Otcovy oči zářily, hlavu nesl vzpřímenou a jeho nohy zkoušely skrz prkno malý taneček. A pro nás, kteří jsme ho znali a milovali a vážili si ho, nebylo žádné pochybnosti, jeho tiché úsměvy a mocné čelo prozrazovaly, že přemýšlí o něčem zvláštním… o něčem, co je i na otce zcela neobvyklé.

Kapitola 2

Představení u Výmluvné vévodkyně nebylo pro nás žádnou poctou. Hostinec byl zchátralé, vrzající stavení, kde si vypasené štěnice pochutnávaly na spících hostech a zvuk jejich žvýkání se prý za tiché noci nesl do dáli. Hostinského ale nechávaly na pokoji… žádná štěnice by si s ním nezadala, protože zapáchal lojem a starými rybami. Což bylo zvlášť pobuřující u člověka, který předstíral vznešenost a jméno svého hostince postupně měnil z Dračice na Španělskou královnu, a nakonec na Výmluvnou vévodkyni. Jako kdyby to mohlo něco zlepšit!

V šest hodin večer otce pustili. Šel rovnou do našeho vozu, kde se zavřel na dvě rušné hodiny, zatímco my zbylí Treetové jsme drželi stráž proti zevlounům, vykrádačům nápadů a zlodějům. V osm hodin bylo vše připraveno a otec se dostavil k produkci Luciferova dýmu.

Hostinský byl ale přesvědčen, že nepřilákal ještě všechny hosty do svého výčepu, a tak jsme všichni museli čekat až do čtvrt na deset. Dokonce i Ohnivec, který usínal a padal ze židle.

V devět hodin byl už výčep nacpaný k prasknutí a hostinský měl připravenou spoustu vodou naředěného piva, protože kouř, jak známo, podporuje žízeň. My Treetové jsme seděli kolem stolu, oblečeni velmi nenápadně, což dělá vždycky dobrý dojem, asi jako kdybychom byli obchodní cestující pro firmu Matka příroda. Luciferův dým je dobrým obchodním vzorkem. Cukrová substance a fialové krystaly jsou jeho hlavními součástmi, k nimž se přidávají některé vzácné příměsi, a dohromady vytvoří ten správný, narudlý, těžký oblak Luciferova dýmu. Otec si jako všichni géniové libuje v pokusech, mění poměry jednotlivých příměsí, aby dosáhl většího účinku. Někdy mu to ovšem nevyjde, ale jindy dosažený efekt překvapí i jeho. To potom sedí, usmívá se na zbývající Treety, kteří nejsou mocni slova, a úkaz, který vyvolal v život, hřmí a řádí kolem jeho hlavy jako bouře plná strašidel.

Taková bouře se měla strhnout i ve výčepu Výmluvné vévodkyně.

Přesně ve čtvrt na deset otec promluvil:

„Přítomní pánové a pane hostinský, vše, co po vás žádám, je, abyste nepropadali panice.“

Ozval se smích a posměšky. Otec se tomu trpělivě usmíval, a když utichl ten nevzdělaný povyk, vážně pokračoval:

„Žádám vás, abyste se nepohybovali po místnosti ani se nesnažili uniknout. Žádné nebezpečí vám nehrozí, když zůstanete klidní. Nemějte strach, když se ve vzduchu vytvoří zvláštní a strašidelné útvary. Jsou to úkazy přírodní, nikoliv ďábelské, i když se bude zdát, že mají rohy a vypadají hrozivě. Nesnažte se je udeřit, i kdyby se vám zdálo, že vás pohlcují, ujišťuji vás, že jsou zcela neškodné.“

Ze šosů kabátu vytáhl hliněný tyglík9 a položil ho na stůl.

Kolem bylo uspokojivé ticho. Staré i mladé hlavy se natahovaly, aby viděly, co tyglík obsahuje. Dvě nejdůležitější součásti v něm ještě chyběly.

Otec luskl naolejovanými prsty na Ohnivce, pak na mě, Alfu a Omegu10 naší rodiny, jak říkával. Ohnivec mu podal první součást a já tu poslední, zlověstné fialové krystaly.

Otec řekl:

„Nyní vám předvedu Luciferův dým.“

A vyklopil nejdřív jednu, pak druhou součást do tyglíku.

Třicet vteřin trvá, než se Luciferův dým vyvine, třicet tichých, zpomalených vteřin, v kterých si drobné, mírumilovné duše látek v tyglíku pomalu uvědomují vzájemnou lásku a nepřátelství. A vnitřní napětí z omezující blízkosti té druhé se stane nepříjemným až k nevydržení. Třicet vteřin, v kterých se obyvatelé malého hliněného světa připravují na revoluci a rozpoutanou válku, vyhlášenou přírodou a vyvolanou otcem.

Mezi oknem a dveřmi jsem viděl hlavu muže, který buď stál na lavici, nebo byl tak ohromně vysoký, nebo se jeho zvědavá hlava odpojila od krku a vyplula nahoru v tom zpoceném, pivem zapáchajícím vzduchu. V tváři poďobané od neštovic byl uspokojivý výraz obav a úžasu…

„Dvacet sedm… dvacet osm… dvacet devět…“ pomalu odpočítával Edward, který je ve dvanácti letech nejučenější ze všech Treetů a je předurčen jít v otcových šlépějích k výbušné budoucnosti.

„Třicet!“ vydechl poďobaný obr mezi oknem a dveřmi, a tyglík bíle a měkce vybuchl.

Co se pamatuji, otec mnohokrát vyrobil Luciferův dým. Pro kočovnou společnost pana Dymera, pro společnost pana Robinsona, jednou pro nějaké pány z Bristolu, ale ani jedno z těch představení nepřekonalo jeho výkon v ubohém výčepu Výmluvné vévodkyně této listopadové noci.

Nejdřív byl úkaz slabší, barvy světle žlutohnědé kvůli berlínskému sirupu, který měl otec v oblibě, ale pak nabral na síle. Zdálo se, že prchá z tyglíku velkou rychlostí, takže se vytvořil krátký hustý sloup, protkaný ohněm, pak z něj začaly vyrůstat velké vlny ve tvaru neviditelných vzduchových proudů. Poté tlusté masivní vlny, mírně zabarvené hnědou, purpurovou i zelenou, chvíli postály ve vzduchu, než byly spěšně vytlačeny ze svého místa a tvaru nově příchozími, jako zvědavci na svatbě či na popravě.

Jekot a výkřiky údivu naplnily výčep, jako by se Výmluvná vévodkyně náhle octla v Tatarsku nebo v Arábii či na jiném takovém podivuhodném místě. Zpocené kentské rodáky, hostinského, který nás tu trpěl, zšeřelý strop a špinavé stěny, vše pohltila pomalu plynoucí nádhera Luciferova dýmu… vše až na nuzné lojové svíčky, tu a onde blikající pod břichy oblaků jako vzdálené ohně měst, hořící někde v rovině. Nikde však ani stopy po ostrém či kyselém zápachu. Mlha byla otcovým velkým tajemstvím, které spočívalo převážně v přítomnosti nejčistších ohnivých solí v obsahu tyglíku.

Poslední zmizel poďobaný obr u stěny: jeho hlava se vznášela v párách, které ovíjely jeho bradu, otevřená ústa, pak nos a užaslé oči, pozorující bůhvíjaké zázraky, až zbývala jen mastná chocholka vlasů, rostoucí z mlhy jako skupinka rákosu na blatech.

Pak jsme se my Treetové, na zázraky zcela uvyklí, rozhlédli, kde navzájem stojíme, spojeni přátelstvím a talentem, aby se tak řeklo, a začali jsme plácat dlaněmi do vzduchu, abychom vytvořili ještě zajímavější tvary oblaků.

Tohle se nám vždycky moc líbilo, zvlášť Ohnivcovi, který kolem poskakoval v mlze. Občas jsme ho zahlédli, jak vytváří spirály a smyčky a chvílemi do nich fouká jako anděl znázorňující vítr na starých mapách a posunuje koráby směrem k oknu a dveřím.

A z tyglíku se stále kouřilo! Později se vyprávělo, že ten kouř byl tak hustý, že jeden lakomý kentský zloděj si ukradl sedm liber z vlastní kapsy a zaplatil s nimi dva dluhy, než přišel na to, co vlastně udělal!

Stalo se ale ještě něco dalšího, něco zvláštního a skoro děsivého… Vzduch byl naplněn horami světla a barev, padajícími jedna na druhou (tak nějak to musí vypadat i v nebi), než se roztrhly a trychtýřovitě zavířily v bouři šíleného pohybu. Zuřivě se napadaly, barvy se měnily v rudé, šedé i černé, a temný trychtýř se zdál řítit se z tyglíku ven do noci.

A pak se od trychtýře oddělil tmavší obrys a pohnul se směrem k otcovu nejasnému stínu, vysoký, kolem hlavy a ramen černě povlávající!

„Co to je…?“

„De z toho zima jako z hrobu!“

„Co to udělal?“

„Viděli ste to?“

„Co? Kde?“

„Ta postava! Černá! S rohama! Vobličej jako mrtvola!“

„Von vyvolal ďábla!“

Slyšel jsem, jak otec se zaskřípáním odsunul židli, viděl jsem, jak se vztyčil.

„Tak jste přece přišel!“ zamumlal.

Postava v černém se zastavila. Zvláštní chvíle. Páry se zatočily kolem jeho šedé, bezbarvé tváře, otřely se o krhavé oči.

„Už víckrát nepřijdu, pane Thomasi Treete. Můj zákazník si nepřeje, abych dále přicházel.“

Byl to náš Cizinec, zjevil se jako ďábel při křtu! Otevřel dveře a vpustil dovnitř noc, a ta se vrhla přes výčep do protějších dveří, které se nedaly zavřít pro velké zásoby piva, jež tu hostinský skladoval. Z kouře se utvořil trychtýř, kterým Cizinec vešel.

Otec stál okamžik beze slov. Pak myslím někdo zavřel jedny dveře, možná že to byl průvan, a temný trychtýř se naplnil Luciferovým dýmem, v němž se Cizinec ztrácel, až nebyl téměř vidět. Mohl to být i optický klam pohybujících se par, tvar, který vypadal jako člověk, ale nebyl.

„Po třinácti letech!“ slyšel jsem zvolat otce změněným a nevyrovnaným hlasem. „A teď si řeknete, už nepřijdu! Co mám udělat? Třináct let je příliš dlouhá doba! Bůh mi buď milostiv, ale já už nemůžu takhle dál. Ať mě sežehne oheň pekelný! Mám přece duši, pane! Řekněte to svému zákazníkovi. Myslí si snad, že si mě koupil navždycky? Jděte a povězte mu, že to jeho už nepřijdu, zprošťuje Thomase Treeta všeho. Znamená to konec a dost! Táhni, ďáble! Já končím!“

Jeho řeč byla působivá, ale popírala efekt Luciferova dýmu, protože Cizinec ihned zmizel a plný výčep pijáků si z toho udělal závěr, že otec měl smlouvu s ďáblem, které se teď chtěl vyhnout. Dokonce i my děti jsme si to tak napůl myslely, protože bledý a třesoucí se otec byl něco, co jsme vůbec neznaly.

„Ať už ste venku!“ hulákal hostinský, poněvadž viděl příležitost, jak ušetřit jídlo a nocleh, které by nám musel za představení poskytnout. „V mým hostinci žádný ďábelský kouzla nestrpím. Ať vás tu už nikdy nevidím, pekelný Treetové. Říkám vám, žádný listopadový představení!“

Zpátky ve voze otec ani slovem neodpověděl na naše otázky. Dokázal jen znovu a znovu potřásat hlavou a prosil nás, abychom nevzbudili Ohnivce, protože by plakal.

Otec seděl na koši, obsahujícím naše nejlepší oděvy a některá z jeho největších tajemství. Pamatuji se, že stále tahal za jeden konec prutu, až se roztřepil. Téměř se zdálo, že se na něj zlobí. Potom si zhluboka povzdechl a vstal.

„Georgi, můj drahý Georgi, musím jít ven a přemýšlet. Dohlédni, ať se Ohnivec nevzbudí. A vy všichni, snažte se usnout.“

Řekl to tak pochmurně, jako kdyby spánek byl zvláštní výsadou, která je mu od té chvíle odepřena. Pak sešplhal z vozu. A my jsme pozorovali v měsíčním světle našeho opuštěného génia, jak bezcílně přechází po ztichlém tržišti. Zastavuje se u prázdné klády, jejíž otvory na nohy vypadaly jako doširoka otevřené oči, a nakonec si sedá vedle předmětu svého ponížení jako unavený člověk, zotročený nepřátelsky ho sledující obludou.

Udivovalo nás to, protože nám se nezdálo nic krásnější, než že Cizinec se už nikdy neobjeví. Vždyť o tom jsme celý život snili. Už žádné černé červny a listopady! Ten divný člověk to přece sám řekl. A přesto byl otec tak hluboce sklíčený, až jsme se báli, že se z toho snad ani nedostane.

„Bude to kvůli těm guinejím11,“ prohlásila Rose, které bylo teprve deset a jejíž génius byl převážně finanční. „Otec je sklíčený, protože přijdeme o ty peníze.“

„Proč býval tedy sklíčený, když ty peníze dostával?“ zeptal jsem se já. „V tom bude něco víc než peníze, Rose.“

Jane, která je z nás všech v některých věcech otci nejpodobnější, prohlásila, že když půjdeme hned spát, určitě tajemství zítra vyřešíme, protože ráno budeme odpočinutí.

Ale Edward, nejvzdělanější z Treetů, uvažoval jinak:

„Otec říkal, třináct let. To znamená, že nikdo z nás na světě ještě nebyl, když to všechno začalo. Vyjma tebe, Georgi. Tobě byl rok. Co se stalo, když ti byl rok?“

„Na to si nepamatuji.“

„Zkus to, Georgi,“ povzbuzoval mě bratr, který se domníval, že je na stopě nějakému tajemství. „Představuj si kolíbku, postýlku, bryndáčky a čepečky. Nevynořuje se ti něco?“

Edward byl sice vzdělanec a dějepisný génius, ale taky byl mladší než já, a já mu řekl, že je hloupost očekávat, že si někdo bude pamatovat první rok svého života. Ani Ohnivec nebo Henry by to nedokázali. Mimoto oba spali, a tak jsme se jich nemohli zeptat. A i když jejich první rok života nebyl tolik vzdálený, stěží si pamatovali minulý rok a často zapomínali věci ještě bližší.

Přesto ve mně zmínka o „třinácti letech“ vzbudila nepříjemný pocit, že Cizinec má se mnou opravdu něco společného… a taky jsem si vzpomněl na podivné pohledy, které na mě vrhal, kdykoliv nás navštívil.

Zavládlo krátké ticho, v kterém se Nell připojila k Henrymu a Ohnivcovi jemným pochrupováním. Občas vydávala tiché cinkavé zvuky, jak se převracela a náramkem zavadila o sklenice. Otec byl stále ještě venku.

„Klíčem k celé hádance není to, proč sem Cizinec začal chodit, ale proč už sem nikdy nepřijde,“ řekl potichu Edward, který se nedal zastavit v přemýšlení a debatování o té záhadě.

„Dobrou noc, Edwarde.“

„Tak tedy dobrou noc, Georgi.“

Mám pocit, že už musely být téměř dvě hodiny v noci a já byl poslední Treet, který ještě nespal. Sešplhal jsem dolů z vozu a tiše jsem šel za otcem. Trhl sebou úlekem, když spatřil můj stín.

„Nemůžu spát.“

„Proč ne, Georgi?“

„Ten Cizinec… co říkal… a co jste říkal vy, otče.“ Přikývl, a já si s ohromením i úlekem všiml, že má oči plné slz!

„Otče! Co se děje?“

„Nic se nestalo, Georgi. Dokonce, svým způsobem, pro tebe je najednou všechno v pořádku!“

„Co tím myslíte, otče?“

Zamrkal a přejel prsty kolem své klády, jako by si ji najednou zamiloval. „Georgi?“

„Ano, tatínku?“

„Jsi statečný?“

„Ano, tatínku.“

„Smělého ducha a velkých nadějí?“

„Ovšemže, tatínku. Jsem přece Treet.“

„Ne, Georgi, nejsi. Teď přišel čas, abych tě odvedl domů. Nejsi mým synem. Jsi dítě velkého šlechtice… bohatého a mocného. Máš jiného otce, a taky jinou matku. Máš i jiné jméno a patří ti jiný svět, svět, který se s tvým talentem a schopnostmi stane vesmírem, můj drahý.“

Kapitola 3

Ráno se ostatní Treetové všechno dozvěděli. Ti zírali. A žasli. Smáli se a byli udiveni. Tvrdili, že je to nepřekvapilo, dávno to prý věděli.

„Říká se mu lord George? Nebo princ George? Vévoda George? Baron George? Hrabě George? Král George?“

Poslední otázka byla od Ohnivce, jehož ctižádost neznala mezí.

„Honem! Tamhle v koši máme korunu. Dejte mu ji na hlavu. Pryč s jeho obyčejným kloboukem! Nasaďte mu korunu.“

„V koši je taky královské roucho. Pryč s jeho starými šaty! Musí mít královský háv!“

„Budeš mít deset tisíc ročně, Georgi?“ otázala se Rose s hlubokým zájmem.

„Jak starý je tvůj rod, Georgi? Sahá až k Dobyvateli12, nebo ještě dál?“

„Budeš chodit na lov?“

„Představí tě u dvora?“

„Budef jeftě lítat, Georgi?“ ptal se Ohnivec, a mě píchlo u srdce. Ale ne nadlouho, protože hluk ve voze rostl a stoupal jako některé ty otcovy originální kouzelné směsi, a brzy se nedalo myslet na nic jiného než jak se ubránit přátelským šťouchancům a štípancům mých bývalých bratrů a sester.

„Protože až ho příště uvidíme, budeme muset být k němu zdvořilejší,“ vysvětlila Jane.

Samozřejmě, bylo mi líto, že o mě Treetovi přijdou, ale když se zklidnil úžas a divoká odezva (Treetovi jsou sice geniální, ale nepříliš uhlazení), slíbil jsem jim, že se často uvidíme. Já si teď zřejmě budu stát tak dobře, že budu moct vypomáhat jejich géniu, možná i v londýnském divadle. K tomu pan Treet, kterého jsem už bohužel nemohl nazývat otcem, živě přisvědčoval a poznamenal, že ho těší, že jsem se stal při jeho výchově tak velkorysým a džentlmenským a že dělám čest jménu Treetů. Za ty že se nemusím nikdy stydět. Treet je dobré jméno. Ušlechtilé. Treet je jméno, s kterým se dají dělat kouzla… haha!

Mé pravé jméno je Dexter. George Dexter? Naděje na něco vznešenějšího se rozplynuly. Jmenuji se skutečně George. Odkud pocházím? Ze Sussexu. Copak jsem si nevšiml, že cestujeme tím směrem?

Zvláštní! Zdálo se mi, že cestujeme na měsíc! Krajina, kterou jsme míjeli a kterou jsem viděl už mnohokrát, se náhle zdála tak změněná jako v jiném světě. Kopce a údolí se měnily, jako bych stál na hlavě.

Seděl jsem na svém obvyklém místě vedle pana Treeta, zatímco ostatní se tlačili u otvoru v plachtě a prostrkovali hlavy ven, aby slyšeli, o čem se mluví.

Pan Treet vykládal zamyšleně a s mnoha přestávkami, když mu dělalo potíž se rozpomenout na to, co se událo před třinácti lety. Jak vyprávěl, nejasné vzpomínky či vzpomínky na vzpomínky na jiný život se mi začaly vynořovat v paměti. Při vyprávění probleskovaly jejich hluboké významy, ale zahalené, jako obludy skryté před sluncem a světlem.

V těch vzdálených dobách byl pan Treet jen potulným kouzelníkem. Měl, pravda, velké plány, ale k nim nic jiného než pěknou manželku. Stalo se to v Sussexu… v jedné vsi… v jednom hostinci… to místo až do osudného června často navštěvovali. Pak už však nikdy ne, z dobrého důvodu.

Mezi devátou a desátou večer se strhla silná bouřka, takže bušení na dveře nejdříve pokládali za hromovou ránu. Pak se dveře rozletěly jako otevřené bleskem a v temném přívalu stál, Cizinec!

Beze slova si lokty proklestil cestu do výčepu. Jinak nemohl, protože na rukou držel dítě!

Srdce se mi sevřelo zvláštním pocitem. Byla to dlouho zasutá vzpomínka na jízdu temnotou a bouří, v pevném sevření tenkých zlovolných paží na ochranu před blesky a hustým deštěm?

„To dítě zemře vlhkem a chladem!“ zvolal pan Treet, silně znepokojen.

„Myslíte?“ řekl Cizinec hlasem jako vyschlý papír, byla to na něm jediná suchá věc, protože z něj tekly potoky vody, kam se jen hnul. „Bylo by to možná pro nejlepší! Můj zákazník by si z toho moc nedělal!“

„Pak váš zákazník musí být ďábel sám!“

Cizinec se usmál. („A ten úsměv byl velice nepříjemný,“ vzpomínal pan Treet a slabě se otřásl.)

„Vezměte si tedy to dítě. Vychovejte ho, jestli ho chcete, nebo ho utopte v nejbližší řece. Ujišťuji vás, že můj zákazník proti tomu nebude nic namítat! Jestliže si ho vezmete na vychování, můj zákazník se zavazuje na něj platit vždy v červnu a v listopadu třicet liber. S podmínkou, že se budete vyhýbat tomuto místu, i celému Sussexu. Platí?“

„A co když odmítnu?“ zeptal se pan Treet, protože se mu to nezamlouvalo.

„Tak půjdu jinam,“ řekl Cizinec chmurně, „– nebo toho spratka pohřbím na místě, kde zemře. Moc dlouho už v téhle bouřlivé noci nevydrží!“

Pak pan Treet vyprávěl o Cizincových návštěvách: jak bylo domluveno, třetího každého června a listopadu. Červen v Rye, listopad ve Favershamu, dokud jsme ho nezměnili na Sandwich… Tak to šlo až do včerejšího dne. A teď, jak to vypadalo, úmluva byla zrušena a svědomí pana Treeta se nahlas ozývalo, že bych měl být vrácen.

„My jsme uhodli, odkud tě ukradli, Georgi,“ pravil. „Ten velký dům nebyl daleko od hostince, a tys nebyl tak promočený, jako kdybyste přišli z větší dálky. Věděli jsme, můj milý, že jsi jediný syn sira Johna Dextera, ale milovali jsme tě, jako bys byl náš!“

Tenhle příběh zabral skoro celý první den naší cesty do Sussexu, protože nebylo možné ho vyprávět vcelku a bez přerušení. To bylo otázek, výkřiků a zkoumání při každém novém vývoji situace. Já jsem se nepřipojoval, byl jsem hluboko ponořen do snu o obrovské změně svého osudu, ale šest zvídavých Treetů za námi to nemohlo vydržet. Při každém detailu padlo nejméně šest otázek, ale taky osm nebo devět. Edward byl tak zvědavý, že to vypadalo, že hodlá vydat historii rodu Dexterů ve třech dílech osmerkového formátu13 ještě tento rok! Rose naopak nedokázala skrýt své zklamání nad tím, že můj otec byl jen baronet, a ani se o to nesnažila.

„Já samozřejmě vím, že i baroneti můžou být zazobaní, ale není to to samé jako být lord, Georgi.“

Na cestu jsme se vydali nezvykle brzy, a tak jsme doufali, že do večera se dostaneme až do Ashfordu. Putovali jsme však velmi pomalu, protože náš koník Otway se taky účastnil hovoru, chvílemi se zastavoval a řehtal. Cítil zřejmě, že se v jeho skvělé a milované rodině udál nějaký pohnutý převrat. Dojeli jsme tedy jen do Canterbury. Druhého dne si ale Otway vedl, jako by urazil děkana a celou kapitulu tohoto slavného města a co nejrychleji se snažil dostat pryč z Kentu. Přidupal celý rozehřátý do Tenterdenu hodinu po soumraku.

V tamní kládě zrovna někdo seděl. Zdálo se mi, že jsem jejího dočasného obyvatele už někde viděl, a přemýšlel jsem, jestli to náhodou není náš přítel olupovač pocestných, protože nám zamával, když jsme jeli kolem. Ale třeba to bylo jen působením klády, která vrzáním důvěrně sdělovala:

„Tamhle jede můj oblíbený starý nájemník! Nájemní smlouva s předkupním právem!“

Po většinu druhého dne mého putování domů mi pan Treet uštědřoval své nejlepší rady, jak se má chovat syn šlechtice. Zezadu mu hojně pomáhali: nebylo totiž ani jednoho Treeta, který by se v některé hře neobjevil coby nějaký vysoce postavený a vznešený exemplář.

„Buď zdvořilý, nikoliv však ponížený,“ radil pan Treet. „Buď zpupný, Georgi, velcí páni fou vždycky zpupní!“ křičel Ohnivec.

„Jenom blázni jsou zpupní –“

„Vfichni, kdo nejfou Treetové, fou blázni!“

Ještě přede dvěma dny bych s ním asi souhlasil. Dnes jsem se cítil podrážděný, ba skoro uražený, přestože se Ohnivec přátelsky zubil a moc se divil, když ho sestra nabádala, aby se trochu krotil.

Třetího dne jsme dorazili do Sussexu a na noc jsme zůstali v Lewes. Ve vzduchu byla řídká mlha, která místy zhoustla a zakrývala vyzáblou krajinu.

Myšlenky na zákazníka mě začaly znepokojovat, proč zrušil úmluvu? Zbytečně jsem se ptal pana Treeta. Žádná odpověď. Nejspíš vůbec nevěděl, kdo zákazník je. Vždycky přece jednal s tím mrzutým prostředníkem.

„Je to historická záhada,“ vyjádřil se Edward. „Musíme se především ptát, proč tě unesli, Georgi.“ Odmlčel se. „A proč tě teď chtějí zpět? To je zajímavá otázka, i když už není historická. Je dokonce ještě zajímavější než ta první. Možná že –“

Pan Treet mu řekl, aby byl zticha, a mě nabádal, abych se spokojil se zvláštní změnou svého osudu a přijal ji bez otázek. Pak se zamračil na Edwarda a řekl:

„Tohle je džentlmenské chování!“

Příští den, čtvrtý a poslední na naší cestě, jsme vyjeli velice brzy.

Cesta se zúžila a vypadalo to, že se kroutí z vršku dolů. Říkám, že to vypadalo, protože ty husté páry, kterých jsme si všimli už včera, se tady objevovaly mnohem častěji. Zakrývaly výhled a z živých plotů udělaly chomáče vlny jako na nějakých obřích ovečkách. Pan Treet vysvětlil, že v téhle části Sussexu se mlhy vždycky vyskytují, protože leží v podhůří Downs14 a sbírají se tu mlhy z moře, které se nikdy úplně nerozplynou.

Kde jsme teď? Blížíme se k vesnici jménem Fulking. Je to, ta vesnice? Ano.

Ticho padlo na kymácející se vůz, žalostné ticho před koncem mé cesty. Přijeli jsme k hostinci U Pastýře se psem a já zíral na okna výčepu s nejasným neklidem.

„Treetové,“ obrátil se na ně otec truchlivým hlasem. „Musíte tady chvíli počkat, my máme s Georgem na zámku jednání.“

Jak se má člověk rozloučit se šesti nejtalentovanějšími osobnostmi celé Anglie, které se staly každodenní přítomností v jeho životě i snech a které hluboce miluje? Těžké, přetěžké loučení.

„To je historický smutek, Georgi,“ pravil pochmurně Edward.

„A velká ztráta,“ přidala Rose.

„Budeš nám chybět, Georgi,“ řekli Nell a Henry společně, ale bez velkého přesvědčení, myslím, že byli ještě moc malí na to, aby pochopili, že se neloučíme na den nebo na dva.

Obrátil jsem se k slečně Jane Treetové, velké dámě a velké herečce, i když je jí jen jedenáct.

„Buď sbohem, Georgi Treete,“ pronesla smutně, pak se usmála a udělala pukrle. „Bylo mi ctí vás poznat, pane Georgi Dextere! Doufám, že se ještě setkáme!“

„Určitě! Jistě se setkáme!“

Pak jsem si vzpomněl na Ohnivce. Kde je? Usnul ve voze!

„Proboha, nebuďte ho! Dá se určitě do pláče! Ohnivec Treet, geniální spavec!“

Nakonec se panu Treetovi podařilo najmout si od hostinského kočárek, abychom dojeli k zámku aspoň trochu po pansku, a my jsme nastoupili.

Pan Treet obratně švihl bičem, a řada mávajících Treetů téměř ihned zmizela za ostrou zatáčkou.

„Pane Treete?“

„Prosím, Georgi?“

„Znáte sira Johna a lady Dexterovou?“

„Jenom z doslechu,“ odpověděl, aniž by odvrátil zrak od klusajícího koně. „Slyšel jsem, že sir John je pozoruhodný příklad velkého šlechtice. Chová se noblesně a velmi dbá na své dobré jméno.“

„A, a lady Dexterová?“

„Myslím, že bude velmi hrdá, protože když jsem tu byl dříve, moc ze zámku nevycházela. Říkalo se tu, že to byla velká kráska, ale když jsem ji viděl jet do kostela, zdála se mi na můj vkus příliš bledá –“

„Ale ne pro vkus mého otce!“ řekl jsem ostře.

Pan Treet na to ohrnul nos, ale mlčel.

Ticho trvalo aspoň tři minuty. „Pane Treete?“

„Ano, Georgi?“

„Poslední otázka, pane, kdo je ten zákazník?“ Ticho trvalo půl minuty.

„Na to se mě nikdy neptej. Nikdy. Ani v zámku se o něm nesmíš zmínit. Zapomeň na zákazníka, bůh dá, že i on zapomene na tebe. Ukaž své dobré vlastnosti, buď zdvořilý, buď milující, chovej se jako džentlmen, jedním slovem, buď jako Treet. Ať jsi se narodil k čemukoliv, Georgi, získal jsi k tomu předpoklady. Využij svého génia, nikoliv však k přílišnému vyptávání. Džentlmeni se neptají. Džentlmeni buď vědí, nebo zůstanou vznešeně nevědomí, a to s úsměvem.“

Projeli jsme březovým mlázím, jemně se pohybujícím v závojích mlhy, jako shromáždění dávno zemřelých jeptišek, zvadlých při ranní pobožnosti.

„Tady to znám. Už tam brzy budeme. Připrav se, Georgi…“

Byl jsem připraven, nikoliv však na to, co jsme tam našli. Dospěli jsme ke dveřím sira Johna Dextera a záhy jsme spatřili, že i on dospěl ke dveřím, smrti.

Kapitola 4

Proboha, nemyslete si o mně, že jsem zrůda (i když mám rudé vlasy!), když řeknu, že jsem hned nepropadl smutku, jakmile jsem se dozvěděl, že můj otec umírá!

Uvědomte si, že jsem ho od svého jednoho roku neviděl. Na jeho místě stál od té doby pan Treet. Byl jsem otřesen, ba i nešťastný, ale upřímně řečeno, kdyby těžce onemocněl pan Treet, byl bych mnohem sklíčenější. A kdyby si slečna Jane Treetová zlomila nohu, byl bych zbledl více než při pohledu na smutečně protaženou a zaraženou tvář dveřníka, který odpověděl na naše zaklepání na starobylé dveře. Pamatoval jsem si tyhle mohutné vyřezávané dveře? Vzpomínal jsem si na samotný zámek, odpradávna shrbený na kamenné terase jako obr, kolem kterého vyrostly stromy, zatímco tu seděl, čekal a snil a přitom kouřil asi dvacet dýmek ze všech svých zvláštních komínů…?

Když jsem ale otce poprvé uviděl, srdce se mi prudce sevřelo. Uvedli nás totiž k němu rovnou. Procházeli jsme dlouhými řadami přepychových tichých pokojů, kde na nás ze stěn shlíželi namalovaní svatí a Dexterové (dost dlouho jsem uvažoval, co ten jeden předek provedl, že do něj vystříleli tolik šípů, než jsem přišel na to, že je to svatý Šebestián a mezi naše příbuzné že nepatří). Chlapík s pohřebním obličejem, který nás vedl, mumlal:

„Stále ještě umírá, ale už je klidný. Doktor Newby mu předpovídá ještě jeden den, ale kdo ví…?“

Očekával nás otec? Nikoliv. Byl to jen takový jeho nápad –zvláštní i ušlechtilý. Měl rád život, a když cítil, že ho opouští, nedovolil žádného hosta odehnat od svého prahu, dokonce ani potulné žebráky nebo cikány. „Jak je venku?“ ptával se pak, a podle různých odpovědí si vytvářel představu pohybujícího se vzduchu a krajiny, která už tak brzy bude jeho smrtelné tělo přikrývat…

V pokoji bylo dusno a zatuchlo, které nebylo možno přehlušit žádným množstvím alkoholu. Bylo zde už mnoho návštěvníků…

… snad tucet. Místnost byla dost velká, aby je všechny pojala, a ještě se zdála prázdná až na vysoko nastlané lůžko, kde otec ležel podepřen. Návštěvníci seděli v křeslech, postávali u okna a sebevědomě hleděli ven… nebo stáli nad ním a rozpačitě ho pozorovali. Doktor Newby zatím nesvlékl zelený kabát se širokým límcem. Pohyboval se po vrzající podlaze jako duch nějaké obří kobylky luční.

„Už dlouho nevydrží!“ nehlasně špulil ústa a ukazoval k lůžku se spikleneckým výrazem, jako by vyhasínání života bylo tajemství, které sdíleli všichni ostatní až na otce samotného.

„Kdo… je… to?“ ozval se hlas otce.

„Nějaký pan Thomas Treet a… a…“

Dveřník zaváhal, protože obdržel jen vizitku pana Treeta, na které nebyla o mně zmínka.

„Je… mi… potěšením, paneTreete. I když… už ne… nadlouho… že, doktore? Teď už ne. Ale… děkuji vám… za návštěvu, pane Treete. Řekněte mi, prosím, jak… je… venku? Voní podzim… je bohatý a opojný, pane? Vyhovte mi, a popište ho. Ale… ale… kdo je to… tu s vámi, pane Treete? Dobře ho nevidím… Odpusťte… že nevstanu… necítím se dobře… že, doktore? Vyhovte mi trochu… pane Treete… vy a váš společník… Postavte se, ať na vás vidím, prosím vás…“

Přistoupili jsme blíže a on pokračoval hlasem, který zněl jako utopený ve vlastním dechu… mluvil o různých věcech: o počasí, co se událo v hrabství, dokonce i o pevné zemi pod nohama… maličkosti ho zcela pohlcovaly. Pan Treet mu odpovídal, jak nejlépe dovedl, ale otec si ho moc nevšímal. Jeho oči byly upřeny na mě…

Zvláštní, zapadlé oči, po vteřinách zkoumající nějaké poutavé tajemství pod víčky. Jeho tvář byla šedá jako kámen a dva tři pramínky potu do ní, zdá se, vyrývaly rýhy. Pramínky musely přicházet odněkud z jeho vybledlých rudých vlasů, protože ačkoliv ho doktor Newby stále otíral, jeho čelo nikdy nezůstalo suché. Přesto se usmíval.

„Kdo… je… to, pane Treete? Jakého… návštěvníka… jste… mi to… přivedl?“

„Přivedl jsem zpět vašeho syna, sire Johne. Tohle je George Dexter, váš syn!“

Uslyšel jsem v místnosti nějaké pozdvižení. Kdosi upustil sklenici, převrátilo se křeslo a způsobilo hluk, jako by se převrhl kočár.

„Zabili jste ho!“ nehlasně vyslovil doktor Newby a zamračil se na mě s úžasem i odporem, protože otec zavřel oči.

„Pane Treete…“ mumlal otec a jeho tvář zestárla a zachmuřila se. „Ocitl jste… se v… nebezpečném… území…“

„Lumpe! Podvodníku! Tuláku!“ nehlasně zuřil doktor Newby, který si před pacienty tak zvykl tlumit svůj hlas, že zřejmě úplně ztratil schopnost ho užívat.

„Sire Johne, mluvím pravdu! Ujišťuji vás, že tohle je váš syn George Dexter. Mám na to důkazy, pane!“

Pan Treet, velice nejistý, šátral v kapsách svého kabátu. Co teď přijde? Ve stoupající panice jsem zadoufal, že to bude Luciferův dým. Měl jsem totiž nepotlačitelnou touhu zmizet v něčem neprostupném. Věci začaly špatně dopadat! Příliš mnoho nenávistných očí ze mě sdíralo kůži… Všechny osoby v pokoji, až na jednu, vyskočily a začaly nás obstupovat, mého umírajícího otce, pana Treeta a mě.

„Tento šál, pane, tohle prádélko, tenhle vlněný obleček.“

Pan Treet ty věci vytáhl z kabátu a téměř prosebně je ukazoval, aby se ty zavřené oči mohly na ně podívat. Přitom s neklidným spěchem sděloval to, co mi už svěřil. Těmi stejnými slovy mluvil o hostinci a Cizinci, o uzavření a porušení té smlouvy proti přírodě, a nakonec taky o strašlivé síle jeho svědomí, které kočárem se čtyřspřežím projelo jeho srdcem a duší ten večer v Sandwichi, a jak tím bolestným otvorem ráno táhl on, s vozem a dětmi, až sem.

„Proboha… živého, pane Treete… dál mě nemučte!“

(Proboha živého, pane Treete, odejděme odsud!)

Pak něco vypadlo z velké kapsy pana Treeta, něco, co vydalo jemný zvonivý a chrastivý zvuk. Viděl jsem záchvěv otcových víček, žilnatých jako podzimní list. V pokoji bylo ticho, nikdo nepromluvil. Až na jednu osobu. „Co je to?“

Hlas přišel od okna, od jediné osoby, která stále seděla a která se ještě nepohnula. Teď ale vstala. Lady Dexterová. Štíhlá, tváře chladné od stálého hledění skrz okenní sklo. Nevlídně šustila pokojem.

„Co je to, pane?“

Doktor Newby zvedl ten předmět a podal ho lady Dexterové.

„Madam… to je dětské chrastítko!“ řekl neslyšně.

Chrastítko. Cítil jsem, že na něm závisí můj život. Dětské chrastítko mělo tvar harlekýnovy hlavičky. Chrastítko se zbytky poškrabaného modrého a zlatého nátěru. Visel na něm malý pozlacený zvoneček. Bylo to neobvyklé chrastítko… možná jediné svého druhu.

Lady Dexterová ho obracela v prstech, zaklepala s ním, zdvihla ho k očím jako monokl15. Prohlížela s ním místnost, přejížděla rychlým pohledem od návštěvníka k návštěvníkovi… dokonce i na pana Treeta, který zčervenal. Na mě se ale nepodívala.

Otevřely se otcovy oči? Nebo to viděl skrz zavřená víčka? Vyhublost jeho tváře jako by změkla… jako kdyby…

Ozval se ostrý praskavý zvuk. Stará proutěná rukojeť chrastítka praskla ve zbělelých prstech lady Dexterové. Mrazivě se usmála.

„Pane Bennette!“ zavolala na jednoho z hostí, zavalitého, rudolícího muže s kostelním chováním. „Myslíte si, že tenhle chlapec je opravdu tím, za koho se vydává?“

Pan Bennett přišel blíž. Bylo z něj cítit madeirské16 a uleželý sýr.

„Má rudé vlasy. Má s sebou některé doklady. Nesmíme svá srdce zatvrdit proti zázraku –“

„Hlupáku! Blázne!“ přerušila ho lady Dexterová a obrátila se k jinému.

(Přešel mrak přes otcovu tvář? Nebo to byl stín jeho ledové ženy?)

„Pane Rumbolde!“

Byl zavalitější než pan Bennett, i červenější, ale ne tak kostelnický. „Vyslovte svůj názor, pane! Buďte, prosím, upřímný! Může ten hoch být tím, co o něm říkají?“

„Myslím, že ne, madam.“

Proč mé srdce tak hluboko pokleslo? Bůh ví, že jsem v tom okamžiku nijak nestál o to, aby ta divoká dáma byla mou matkou! A přece, srdce mi spadlo.

„Proč? Proč ne, pane Rumbolde? Co mluví proti němu? Má přece rudé vlasy! Má důkazy! Tohle chrastítko.“ Rychle se na mě podívala skrz chrastítko, její oči se blýskaly jako zasazené diamanty. „To je opravdu to chrastítko, pane Rumbolde! Nebo si myslíte, že na Dextera je příliš urostlý? Nebo, řekněme, příliš obyčejně roztomilý? Nebo snad příliš hezký?“

„Nikoliv, madam. Ne dost, ehm, elegantní –“

„A to je všechno? Hlupáku! Co je to elegance? Vy jste mohl být elegantní, kdyby vás nevychovali ve stájích! Takhle jste vyrostl do podoby osla. Nevykládejte mi o eleganci!“

To otec se usmíval? V tu chvíli nikdo jiný si to nedovolil, umírající mají svá privilegia.

„Doktore Newby!“

Dobrý doktor poskočil leknutím.

„Madam?“ Hlas, který z něj vyrazil, byl zvláštně vysoký a nervózní.

„Váš názor?“

„Můj názor? Žádný nemám.“

„Cože? Ani hlupácký?“

„Jen blázni sdělují své názory!“

Přepadla mě nevolnost z jistoty selhání a rychlého vyhazovu. Pot na otcově tváři se změnil v proud. Nebo to bylo tím, že ho doktor Newby přestal otírat?

Doktor Newby pokračoval.

„Vzpomínám si, že když byl George Dexter malé dítě, byl v péči, nebo vlastně v nedostatku péče, jedné špatné ošetřovatelky.“

„Pamatuji se… Pamatuji…“

„Pak si tedy vzpomínáte, madam, že ho nechala upadnout na terase.“

„Vzpomínám si… Vzpomínám…“

„Utrpěl zranění. Hlubokou řeznou ránu ve tvaru čárky. Nad pravým obočím –“

„Ano, vzpomínám si!“ Sáhl jsem si na čelo.

„Podívejte se tedy, madam. Ta jizva! Není pochybnosti, tohle je opravdu George Dexter!“

Úsměv na otcově tváři byl zvláštně jemný i triumfální. Ale přestaňte mluvit, mluví on! Potichu… s potížemi…

„Děkuji… vám… pane Treete… vykonal… jste… pro mě… velkou službu… a vy, doktore…“

„Tak jsi se vrátil domů!“

Pak se matka na dlouho odmlčela. Její oči na mě pevně hleděly, ale neusmívaly se. Zůstala ztuhlá a neústupná, jako by všechna citovost v ní zamrzla. Náhle se divokým pohybem obrátila k jinému hostu, kterého jsem si nevšiml, k hostu, který zůstal sedět u krbu. Neduživě vyhlížející uzlík v oblaku černě.

„Divíte se, madam, proč jsem se vás nezeptala na vaše mínění?“

Uzlík se usmál stejně neduživým úsměvem a pokýval hlavou.

„Protože jsem věděla, jaký názor by to asi byl. A jakou by měl cenu, paní Montagueová!“

Matka přitom přecházela sem a tam, šustíc šedivou hedvábnou toaletou. Paní Montagueová se ji marně snažila sledovat očima, které po rychlém a jedovatém pohledu na mě sklopila. V záchvatu silného znepokojení mě napadlo, jestli ona není ten zákazník.

„Tak, sire Johne,“ zastavila se matka u otcova lože, „zdá se, že máme George opět doma! Musíte se zotavit! Váš syn potřebuje otce stejně jako matku!“ Poté se otočila k němému, truchlivému panu Treetovi. „Vám taky patří naše díky. Dělá vám čest, pane Treete.“

„Ještě víc, madam!“ zvolal pan Treet v náhlém výbuchu úžasné hrdosti. „On dělá čest vám!“

Panu Treetovi věnovali před odchodem tisíc liber, aby se zaplnila díra, kterou svědomí způsobilo v jeho srdci, duši a rodině, a poté nás laskavě nechali o samotě, abychom se rozloučili.

„Tak, Georgi… je to vznešený dům, že? Ctihodní lidé, chlapče… urození, bohatí. Však jsem ti to už říkal.“

„Ano, pane Treete. Je to velká dáma… moje matka.“

„Ty se ji naučíš mít rád, Georgi. Máš srdečnou povahu.“

„Má ji taky ona, pane Treete?“

„O tom není pochyb v celém širém světě!“

Možná že ne v celém širém světě, ale v mé hlavě jich je aspoň veletucet!

„Kam půjdete teď, pane Treete? Co uděláte se svým náhlým bohatstvím?“

Pan Treet vypadal melancholicky, ale pak se jeho tvář rozjasnila.

„Však znáš moji starou ctižádost, Georgi. Londýnské divadlo. Velké Vědecké představení. Já se šesti Treety. Tam jsou obrovské možnosti! Tam si uděláme jméno, hochu!“

„Takže se moc často neuvidíme?“

Pan Treet se zatvářil zaraženě a nejistě.

„Ze začátku ne, Georgi. Není to dobrý nápad, víš? V našem odlišném postavení se teď musíme trochu odcizit, milý chlapče…“

Naše loučení se odehrávalo v malém předpokoji u velké síně, a bylo by ještě pokračovalo, kdyby nevstoupil dveřník, vyprovázející neduživě vyhlížející paní Montagueovou. Když si mě všimla, zastavila se a zírala na mě jako uhel černýma očima.

„Ty nejsi George Dexter! Nemůžeš jím být, protože už víc než třináct let s ním mluvím! Ach bože můj, bože můj…“

Dveřník ji krátce vyprovodil s poznámkou:

„Je to zlá osoba, pane Georgi, milostpane! Plní paninu hlavu těmihle řečmi ze záhrobí. Hovoří s nějakým dětským ďáblem, o kterém přísahá, že je to duch George Dextera. Nejspíš ji oběsí, když už jste teď doma, milostpane!“

Kapitola 5

Byl to zvláštní návrat domů, návrat do obrovského, strach nahánějícího, tmavého, bohatého zámku, s jeho nespočetnými pokoji a tichým služebnictvem, s jeho chladnou paní, a umírajícím pánem!

Můj pokoj byl v přední části domu a jeho okna vedla na terasu a krajinu za ní, i když stálé mlhy nedovolovaly větší výhled. Byli Treetové stále ještě u hostince, nebo už se kodrcali a rachotili na cestě k Londýnu se svými tisíci librami? Přál jsem jim štěstí. Z celého srdce.

Lehl jsem si do postele, do níž by se vešlo i sedm lidí, a modlil jsem se za otcovo uzdravení. Pak jsem mezi stovkou jiných věcí začal taky přemýšlet o nádheře, které jsem byl nyní dědicem. Kdybych až dosud nežil mezi samými génii, byl bych tou nádherou jistě zkrušen. Ale ať se teď bude zdejší elegance tvářit sebevznešeněji, já jsem byl přesvědčen, že se ukážu v nejlepším světle.

Jeden příklad: mé oblečení. V Treetovic koších bylo schováno víc než jen zaprášené hábity a polámané rohy. Byl tam i zelený brokátový kabát, hedvábné bílé kalhoty, střevíce s červenými podpatky a sponami ve tvaru slunce a hedvábné punčochy protkávané zlatou nití do vzoru hodin, kterým se říkalo „prostřelené“. Dále se tam vyskytoval límec z colbertinské krajky a vesta ze stříbrné krajky, podložené žlutým měňavým taftem, o kterou se jednou Edward s Henrym poprali…

Z toho je znát, že jsem vypadal jako pán, a myslím, že to vyvolalo příjemné překvapení. Má matka ze mě nedokázala spustit oči. Pan Bennett se usmál. Dokonce i sluhové zamrkali, přestože na urozenost byli zvyklí.

Věděl jsem ale taky, že to nevězí jenom v tom. Jak pan Treet říkával: „Šaty můžou sice dělat člověka, ovšem neudělají z něj džentlmena. To rozhodně ne!“

Když džentlmen kráčí z pokoje do pokoje, drží se, jako kdyby se o jeho rámě opírala dáma. U stolu si neplivá do sklenice, aby mu ji soused neštípnul. Pokud potká sloužícího, neodstrčí ho loktem, ale pozdraví ho jménem, pakliže ho zná, a úsměvem ho zbaví rozpaků. Když se náhodou dostane do kuchyně, nevrhne se jako nenajedený na srnčí paštiku, aniž by o tom předem neřekl kuchařce. Ukloní se a požádá přítomné, aby si ho nevšímali, a když mu přesto věnují pozornost, pak jim vypráví příběhy, samozřejmě vybranými slovy, o svých dobrodružstvích ve fantastickém voze (v kočáře) ve společnosti géniů. U služebnictva jsem byl hned od začátku velmi oblíbený!

Do džentlmena mi ale stále něco chybělo…

Druhého rána se mě matka zeptala:

„Vyspal jsi se dobře, Georgi?“

„Moc dobře, máti.“

„Georgi –“

„Ano, máti?“

„Teď, když už jsi se seznámil s celou domácností, není třeba, abys trávil všechen čas v kuchyni jídlem a klevetěním jako venkovský ponocný na obchůzce!“

V kuchyni jsem byl jen hodinu. Jak může říct, že je to všechen čas? Zapomněla, jak jsem se procházel mezi velkou síní a knihovnou? Jak jsem byl zdvořilý k panu Bennettovi a k panu Rumboldovi? Jak jsem si potřásl rukou s doktorem Newbym a navštěvoval otce, abych se podíval, jestli je už vzhůru a usmívá se?

„A Georgi –“

Co zase chce? Kde jsem zase zklamal? Vždyť pro Treety jsem byl dobrý… a oni pro mě!

Asi jsem se zamračil, protože si všimla, že se mě její napomínání dotklo, a tak najednou řekla, že nic, už vůbec nic nechce. Bylo ale jasné, že ještě něco tu je. Tak jsem se zeptal sám.

„Nic zvláštního. Věř mi, Georgi, neudělal jsi nic špatně, naopak možná až příliš dobře. Napadlo mě, jestli nemáš nějaké obyčejnější šaty pro všední den? Byl by to zločin, zničit takovou eleganci častým nošením.“

Zdál jsem se jí tedy příliš nastrojený?

„Dnes to ale nevadí, Georgi. Dnes máme navštívit Rumboldovy, a tak je zcela vhodné, abys vypadal tak, tak skvěle!“ Oddechl jsem si. Špatně bych snášel další pokoření. Zatímco jsem čekal na matku, až se připraví (říkala, že když já tam půjdu jako princ, ona by se cítila nesvá, kdyby nevypadala jako královna), zaměstnával jsem se prohlížením rodinných portrétů, abych odkoukal některé postoje a výrazy na nich zobrazené. Usoudil jsem, že bych měl mít nějaké rodinné manýry. Jakýsi pán z doby tudorské17 se mi zalíbil a já jsem docela slušně po něm zvládl jedno zvýšené obočí a levou ruku lehce položenou na boku.

Jedna věc tam ještě upoutala moji pozornost a trochu mi naháněla husí kůži. Jeden z rámů v knihovně byl prázdný. Proč? Co se stalo s obrazem, který byl v tom rámu? A kdo na něm byl? Zíral jsem na to prázdné místo, prázdnota byla jaksi navíc zdůrazněna tím rámem, a můj pocit chladu sílil… jako by z neobydleného rámu studeně táhlo.

Návštěva u Rumboldů dopadla skvěle. Byli potěšeni a poctěni naší návštěvou, protože lady Dexterová nikoho nenavštěvovala od té doby, co byl otec zraněn. Tohle byla její první, a ještě se synem.

Mě zase potěšilo, že můj zjev byl obdivován. Pan Rumbold zamumlal ke své manželce:

„Co jsem vám říkal, madam? Není to pravda?“

„A co jste říkal paní Rumboldové, pane?“ otázala se matka se svým chladným úsměvem.

„Že se váš syn vrátil, a, jaký pěkný chlapec to je,“ rychle odpověděla paní Rumboldová. „To je vše, co mi řekl, mylady.“

Matka přisvědčila a rozhovor se stočil k záležitostem hrabství a zdvořilým dotazům, jak se daří otci. Nevím proč, ale zdálo se mi, že matka se cítí poněkud nesvá, vysvětlil jsem si to silným zápachem psů a stájí, který naplňoval dům. Stále se dívala z pana Rumbolda na paní Rumboldovou a na jejich děti, které vždycky přiběhly do místnosti, chvíli na mě hleděly, chichotaly se a zase utekly. Jedno z nich, menší tlustá holka, asi jedenáctiletá, která vypadala přesně jako kokršpaněl, se zdržela déle než ostatní. Přišla dovnitř, sedla si na židli, zírala na mě a její tvář stále víc rudla, až jsem si myslel, že praskne. Nakonec vykřikla:

„Mami, tatínek měl pravdu, když říkal, že vypadá jako nic na světě.“

Pak schovala tvář do dlaní a utekla.

Já jsem náhle a velmi nepříjemně pochopil, že těmhle venkovanům, zamořeným psy, se zdám komický.

Co se mě týká, bylo mi to celkem jedno, protože oni připadali směšní mně. Ale má matka zbledla a třásla se kvůli mně hanbou. To bylo hrozné! Tahle vznešená dáma si musela přát, aby se raději se svým nastrojeným synem propadla do země, aby nemusela snášet zdvořilé úsměšky sousedů.

Cítil jsem, že jsem zčervenal jako ta holka, která utekla, což se mi nestalo od jedné už dávno zapomenuté nehody na jevišti. Podíval jsem se na matku a pokusil jsem se o konejšivý úsměv. K mému velkému zahanbení se ona odvrátila. Bůh ví, jak hodně jsem ji urazil. Cítil jsem, že Rumboldovi se tím velice baví. K čertu s nimi!

Vyskočil jsem a šlápl přitom na jednoho z těch zapáchajících psů, který zavyl, jako bych ho vraždil.

„Tenhle kabát, o kterém si zřejmě myslíte, že je směšný,“ zvolal jsem rozhořčeně, „měl na sobě král Karel18 cestou na popraviště! A tyhle boty a punčochy nosil francouzský maršál! Tahle vesta (rozepnul jsem si kabát, aby ji mohli lépe vidět) krášlila benátského Othella19 a vídeňského vévodu. A můj límec měl na sobě princ v Toweru20!“

„Georgi!“ vykřikla matka zděšeně.

Nic mě už nemohlo zastavit. Zmocnilo se mě příliš mnoho vzpomínek na tyto velké osobnosti a já začal přecházet po místnosti.

Vybavovaly se mi útržky pronesených řečí: loučení, samomluvy, vznešený odpor, skromná lítost, pohnuté řeči, ohnivé proslovy, hluboké myšlenky… řeči, které by vyždímaly slzy i z kamene. Paní Rumboldová při jejich přednášení plakala jako dítě, což mě povzbudilo. Pan Rumbold hleděl s otevřenými ústy a pár malých Rumboldů se přikradlo ke dveřím a tam mlčky stáli v užaslé řadě. Pan Treet by na mě byl hrdý.

„Já líbal tě, než jsem tě zabil. Není pro mne jak zemřít, ne-li v políbení.“21

Vzkřikl jsem, uchopil nůž na ovoce a pohroužil, aspoň na pohled, do svých prsou.

„Ne! Ne!“ zaječela paní Rumboldová, když jsem zavrávoral a se vzdechem klesl na kolena.

Byla přemožena. Pan Rumbold byl zdolán a malí Rumboldové byli nadšeni. Pohlédl jsem na matku. Rty měla sevřené a oči upřené na zem. Tak, proboha, na čí straně tedy je? Pak se na mě podívala, a skoro se usmála.

„Ach madam,“ zvolala paní Rumboldová, když jsem ji ujistil, že nejsem mrtvý, Jakého chlapíka to máte! Prosím za prominutí, ale takovýhle Dexter tu ještě nebyl!“

„Máte pravdu,“ souhlasila matka suše. „Myslím, že nebyl.“

Brzy potom jsme odešli, přestože se malí Rumboldové domáhali dalšího představení. Po cestě v kočáře jsem si dovolil se zazubit na matku. Úsměv neopětovala a řekla:

„Tohle už nikdy neuděláš! Slyšel jsi? Nikdy! A taky mi už nechoď na oči v těchhle šatech!“

Když ale viděla můj úlek a ohromení, položila mi ruku na paži a jemněji dodala:

„Říkám to jen pro tvé dobro, Georgi, synáčku. Je to tak, věř mi! Pro tvé vlastní dobro.“

Byl jsem natolik rozrušený, že jsem nedokázal vnímat její drsnou řeč jako přátelský zájem vycházející z něčeho hlubšího, než byly její zvláštní rozmary, které, jak jsem doufal a později začal být o tom i přesvědčen, byly úplně opačné než její pravá povaha…

Když jsme dojeli domů, byli jsme bohudíky uvítáni dobrými zprávami. Otec pojedl trochu teplého masového vývaru, a zdálo se, že tohle se smrti nezamlouvalo, a proto se trochu vzdálila. Přestože obrat v nemoci byl tak skvělý, matku to neodvrátilo od jejího pevného úmyslu. Téměř hned dala po celém domě hledat oděv, jenž by mi padl a nahradil ten, proti kterému měla tak velké výhrady.

Toho večera jsem trochu smutně složil elegantní kabát a vestu, kalhoty a punčochy a uložil je do skříně ve svém pokoji. Zapřísáhl jsem se ale, že ne provždy. Vyjdou ven, jen co nastanou veselejší časy, víc se hodící k mým šatům.

Kapitola 6

Otec nezemřel ani ten den, ani další, ba ani pozítří, a doktor Newby byl z toho tiše zmatený.

Otec hodně spal, a když byl vzhůru, zdálo se, že mu dělá dobře pohled na mě v mých nových, střízlivých šatech. Židli mi přistavili k jeho loži, a cizí lidé, kteří by ho rozptylovali, už nebyli tak ochotně zváni dál. Doktor Newby připustil, že by mohl vydržet až do Vánoc.

Tuhle zprávu z něj dostali jen s potížemi, protože měl ve zvyku věty jen hlesnout, a slovo Vánoce vyšlo jako nějaký nervózní záškub.

„Proboha!“ zvolala matka. „Mluvte nahlas, doktore Newby! Sir John zná svůj stav, tak před kým ho vlastně skrýváte?“

Doktor Newby vypadal otřeseně, jako kdyby ho někdo okradl v kostele. Nikdo si totiž, ve vší oddanosti, nečiní tak velké nároky jako ošetřující lékař na svého pacienta. Přesto se nám podařilo ho přimět, aby nám sdělil tyto zprávy, protože otec mezitím usnul. Dokonce připustil, že návrat syna mohl napomoct jeho úsilí zachovat otce při životě. I když tedy nemáme doufat v otcovo zotavení, protože nic menšího než zázrak by to nemohlo dokázat (tady se doktor snažil vyhlížet jako ten zázrak), občas se prý stává, že ještě před vyhasnutím dochází k určitému rozjasnění, jakýsi západ slunce před koncem.

Tento nový pohled na mou zdejší situaci mě jen polekal a sklíčil, takže jsem musel vypadat jako slunce už nějakou dobu po zapadnutí. Doktor ke mně přistoupil a položil mi ruku kolem šíje, jako bych byl nějaká láhev medicíny.

„Musíte být veselý a usmívat se, Georgi Dextere! Mé umění je bezmocné bez vaší pomoci. Nesmíte dopustit, aby na vás viděl úzkost, protože on žije ve vás, Georgi. Spíš mu ukazujte, jak se jeho syn raduje, že konečně našel domov. Ať vás vidí pečujícího a silného po boku vaší matky. To všechno mu ukazujte, a co si jen dalšího dokážete vymyslet, a pak možná bude podvečer jeho života delší, než jsme se odvažovali doufat. I když do něj už smrt udělala velkou díru, třeba se nám podaří ji na chvíli zacelit.“

Pomalu pouštěl mou šíji, jako by se přesvědčoval, jestli mám všechny nezbytné kosti, a přesunul se opět k otci. Vzal do ruky podivný předmět, ležící na stolku u otcovy hlavy, a zamračeně si ho prohlížel. K tomuto předmětu se stále obracely otcovy zraky s výrazem těžkého smutku, či dokonce beznaděje.

Pak se doktor Newby podíval tázavě na matku, ona pokrčila rameny a přikývla.

„Dříve či později se to musí dozvědět, doktore Newby.“

Čekal jsem stísněně, co přijde.

Ani ne před dvaceti dny odjel sir John do Londýna, velmi tajemným způsobem a v jakýchsi roztržitých obavách. V plném zdraví? Hm, ano. Jak je to jen u něj možné. Tady se doktor zatvářil silně majitelsky. Otec odjel v úterý ráno. On, doktor Newby, nepředpokládal, že by mu hrozilo nějaké bezprostřední nebezpečí, i když nerad viděl podzimní cestování kvůli mlhám. Pak přišla ta středa. Stalo se to asi hodinu po půlnoci. Bylo hrozné počasí. Nezdravé spolčení drobného deště a nízko ležící mlhy způsobilo, že každá vyvýšenina se stromy se zdála plout na šedivém moři jako naplavené dříví.

Náhle se ozvalo divoké bušení na doktorovy dveře, dokázalo by vzbudit mrtvého. Bylo to doktorovo vlastní vyjádření, ale svraštěním čela dal najevo, že to vlastně považuje za výraz tupé neznalosti.

„Kdo je tam?“

„Josef ze zámku! Proboha, pane, hned pojďte!“

„Proč?“

„Sir John! Je mrtvý!“

„Tak zavolejte pana Bennetta z fary! O mrtvé já už nepečuji!“

Ukázalo se však, že sir John není docela mrtvý. Jeho kočár se právě vrátil z Londýna, a když sloužící otevřeli dveře, sir John s bílou měsíční tváří vypadl z temnoty kočáru na zem.

„Představte si ten zmatek,“ pokračoval doktor klidně. „Udělalo se nepochybně mnoho věcí, které zhoršily jeho vyhlídky. Nicméně aspoň jedna osoba,“ a tady se uklonil matce, „projevila dostatek moudrosti a nechala pro mě bez prodlení poslat. Když jsem přišel, nalezl jsem sira Johna v téhle místnosti s velkou nepřítelkyní, smrtí, v očích, která jako by se už usadila v majetku, který zabavila pro dluhy.

Život ale ještě nevyprchal. Sir John šeptal, můj bok, můj bok… To jsem nečekal. Opatrně jsem ho začal prohlížet. A co jsem zjistil? Krev! Krev, pane!

Odhadl jsem, že jí bylo nejméně půl litru, a to nepočítám, co muselo zůstat v kočáře na sedadle a na zemi. Jeho kabát byl napitý krví, kterou vsákl. Rovněž tak jeho vesta a prádlo. Prohlížel jsem ho dále. Rozumí se, že velmi opatrně, člověk může nevědomky nadělat spoustu škody. Došel jsem až na maso. Omlouvám se, jestli je to nepříjemné vašim žaludkům, ale žaludek sira Johna byl v horším stavu, nebo spíš jeho levý bok. Naštěstí až níž pod srdcem, ale měl poraněnou plíci a svaly. Co to způsobilo? Tohle, pane Georgi, právě tohle!“

Ze stolu vzal předmět, který poutal takovou pozornost mého otce. Byl to kus olova s drsným povrchem, otlačený a poškrábaný střelným prachem a vnitřkem hlavně.

„Byla to střelná rána, pane Georgi, vražedná rána –“

„Kdo to udělal?“ vykřikl jsem v úžasu a nejasné hrůze.

Otcova víčka se zachvěla a doktor Newby položil prst na rty.

„Teď ne!“ hlesl. „Příště.“

Nesnáším napjaté očekávání. Bývám čím dál víc neklidnější, ruce se mi hrozně potí a chytá se na ně prach a nečistota, takže proti světlému pozadí vypadají strašidelně černé. Teď jsem se je snažil schovávat za zády, protože matka si vzala do hlavy, možná na doktorův popud, že mě provede přízemními prostorami domu. Úsečně poukazovala na různé poklady a cenné předměty, téměř jako by mě vyzývala k obdivným výkřikům a tím mě nutila prozradit svých třináct bezvýznamných let. Já ale vedle ní pochodoval, ruce pevně sevřené za zády, a v soustředěném tichu myslel jen na to, kdo mohl střelit mého otce.

Dům, jak jsem říkal, byl obrovský, ale obrovsky důležité byly pro mě i mé myšlenky. Zdálo se, že jsme pochodovali hodiny, a přitom jsme žádný z těch zázraků nemíjeli dvakrát: nádherná krbová římsa, vyřezávaná Gibbonsem, vybledlé čalouny utkané plačícími manželkami křižáckých rytířů, plakaly nejspíš v těch samých místnostech, kde ještě teď čalouny visely, místnosti se starými okny v hlubokých výklencích, kde se světlo, které jednou proniklo dovnitř, snažilo tápavě hledat cestu ven… snad sem pronikaly taky mlhy, takže ani průhled místnostmi následujícími za sebou nebyl dost jasný, ale zachoval si neurčitý vzhled a k tomu podivný pach železa.

To vše nebylo důležité… jen ten malý zprohýbaný kousek olova v otcově pokoji. Matka šustila přede mnou a já se tiše snažil pochodovat vedle ní, nebo možná o krok za ní, protože se stále ohlížela, jestli jí naslouchám.

Jednou mi skoro nabídla paži k zavěšení, ale protože měla na sobě světle šedé šaty, moje ruka by na nich vypadala jako černý pavouk. Zdálo se mi, že je trochu uražena mým odmítnutím, dával jsem si tedy pozor, abych se pořád usmíval a říkal „Velice elegantní!“ na všechno, co mi ukazovala. Dokonce i na portréty starých Dexterů, i když bůh je mi svědkem, že to byl spolek s rybíma očima. Nevypadali ani jako namalovaní, ale spíš slavnostně pohřbení ve svých rámech… jako by byli v okamžiku smrti vyzdviženi na zeď, přižehleni a natřeni proti rozpadu a rozkladu.

„Velice elegantní,“ opakoval jsem, a pak jsem si v trapném úleku uvědomil, že se dívám na prázdný rám v knihovně, zrovna ten, z kterého téměř čišel studený vzduch.

Nastalo hluboké ticho. Jak jsem se obával, matka pochopila, jak málo pozorně jsem sledoval, co říkala. Rty měla pevně sevřené a na bledých tvářích náhlý ruměnec.

„Myslel jsem ten rám, madam, je hrozně elegantní! Ale, ale proč je prázdný? Obraz byl poškozený?“ Chtěl jsem tím napravit a vylepšit situaci, ale moc se mi to nedařilo, protože matka hleděla na ten podivně prázdný rám temným pohledem. „A, kdo na něm byl? Dexter, nebo nějaký svatý? Haha!“

Matka zúžila oči, ale pak řekla klidně:

„Zpodobňoval muže, který střelil tvého otce. Byl to tvůj strýc Richard. Kapitán Richard Dexter. Bratr otce.“ Po krátké odmlce zachmuřeně dodala: „Velice elegantní, není-liž pravda?“

Poté mě opustila, zatímco já tam stál s rukama pevně za zády jako přilepenýma. Zíral jsem na ten prázdný rám v nedůvěřivé hrůze. Bratr zabíjí bratra? Krev mi tuhla v žilách. Bratr zabil bratra! Kain a Ábel. A to byla skutečně stará rodina. Připustil by to i Edward Treet. Proč se to stalo? Taková nenávist! Co mohlo být příčinou? Snažil jsem se vzpomenout na jiné možnosti, ale nemohl jsem na nic přijít. Nikde žádný důvod pro takový zločin. Odehrát se může jen v divadelní hře. Králové vraždili své bratry, ale my nejsme králové. A přece se to stalo, a vrahova tvář namalovaná na plátně byla vytržena z rámu, aby ji už nikdo nikdy nespatřil. Kde asi ten muž teď je? Je stále naživu, nebo ho už pověsili? Ale ne! Přece neoběsí Dextera! Pro našince je něco vznešenějšího. Popravčí špalek v královském Toweru. Postava bez kabátu, jen v košili, kráčející mezi černými katy. Kroky na poslední cestě, hrozná, avšak vznešená tvář skloněna. Popravčí špalek. Pak katův meč. Konec.

S otřesem jsem si uvědomil, že z krvavé rodinné tragédie čerpám jakousi chmurnou pýchu, a dokonce přemýšlím o poskytnutí této historie Edwardu Treetovi pro jeho třísvazkové dějiny. Dalším otřesem bylo poznání, že zločinec nebyl žádný šílený, zlověstně rudý panovník, vraždící spikleneckého bratra. Byl to můj vlastní strýc, který střelil po otci, aby ho zabil!

„Můj bože!“ šeptal jsem. „Proč? Proč?“

Na odpověď jsem nemusel čekat dlouho. Jak totiž jednou vyjdou najevo černé skutky, mašírují už samy dál. A mají své zastánce. Jak jsem tak nevěřícně a ustrašeně stál před tím ďábelským rámem, pozoroval mě sluha jménem Josef. Byl to zvláštní člověk, nebo spíš bylo zvláštní, jak rád se tou nepříjemnou historií zabýval. Vůbec jsem ho neslyšel přicházet, protože vždycky chodil tichým krokem. Někdy jsem dokonce přemýšlel, zda se vůbec dotýká země. Musel za mnou stát aspoň minutu a odhadovat mou náladu, protože mi mohl nabídnout pěknou černou historku, a moc ho těšilo mi ji posléze vyprávět.

„Pane Georgi, milostpane,“ ozvalo se za mnou a já málem vyskočil až ke stropu leknutím. „Prosím za prominutí, že jsem vás vyděsil, ale všiml jsem si, že se zajímáte o –“ a ukázal na rám. Bezmocně jsem přikývl, a tak se bez dalších okolků dal hned do vyprávění.

V téhle rodině byl vždycky fideikomis. Vím, co je to fideikomis? Prosí za prominutí, ale přestože jsem rodilý Dexter, má předchozí výchova pravděpodobně nepřispěla k mým znalostem.

Zkrátka, nebyla to dědičná nemoc, i když to vlastně nemoc způsobilo. On, Josef, se domníval, že v rodině bylo víc takových černých historií kvůli fideikomisu. Ne že by fideikomis byl špatný sám o sobě, zrovna jako ta pěkná rostlinka rulíku zlomocného není žádný zabiják22, ale vzbudilo to špatné myšlenky v duších těch, co už sami měli k nekalým činům sklon. Přitom prohlášení fideikomisu bylo ušlechtilé a spravedlivé. Pravilo se v něm, že dědičný majetek a pozemky Dexterů náleží jen takovému Dexterovi, který jím nikdy nepřestal být, a nikoliv třeba nějaké slabé ženě, která provdáním změnila své jméno. A taky ne vdově po mrtvém Dexterovi, ale vždycky pouze dítěti mužského pohlaví. („A takové dítě jste vy, pane Georgi, milostpane, ať se dožijete dlouhého věku a neštěstí nechť se vám vyhýbá.“)

Žádné dítě z manželství sira Johna nezůstalo naživu. Tři z nich přišly na tento svět jen proto, aby z něj po týdnu opět odešly. Nakonec jeden přece přežil („A to jste byl vy, pane Georgi, milostpane.“) k velké radosti sira Johna a jeho paní. Ta úleva a radost však byla jitřním svitem slunce jen pro polovinu světa Dexterů, ta druhá, mladší polovina zažívala temnou půlnoc!

Kapitán Richard Dexter („Váš strýček, pane Georgi, milostpane.“), mladší bratr, se oženil se zdravím kypící děvečkou („Bohužel vaše teta, pane Georgi, milostpane.“), která přiváděla na svět jednoho zdravého mužského potomka za druhým. Zdálo se to jako schválnost. A najednou se kapitánovy naděje zhroutily a jeho ratolesti, dělající si nároky na bohatství, byly odstrčeny malou plačící, kňourající osůbkou. („Vždycky jste byl stonavé dítě, pane Georgi, milostpane, a teď jste se tu zjevil jako pravý zázrak, hodný svého jména23.“)

Tady se Josef odmlčel, třel si hladce oholenou tvář a díval se vzhůru na prázdný rám, jako by se tam krčila podoba kapitána Richarda Dextera a krvežíznivě se mračila. Rovněž jsem zíral na tu prázdnotu a otřásal jsem se ledovým chladem, který z ní vál. Uvědomil jsem si totiž s děsivým pocitem, že jsem byl příčinou toho vražedného neštěstí. To, že jsem přišel na svět, rozdmýchalo nenávist!

„Takže to byl on –?“ zašeptal jsem.

Josef mezitím pokračoval v dohadech, jak prý při pohledu na mě pracovaly v kapitánově hrudi najednou chtivost, nenávist a strach, a i když přece jen couvl před vraždou (jako mladík byl slaboch i stvůra zároveň), zosnoval ten únos. Unos, který téměř zabil paní i sira Johna. Takže ten zákazník, to byl on!

„Tenkrát jsem pracoval jako zahradnický pomocník,“ vyprávěl dále Josef tajemným hlasem, jako kdyby to byla hrozně neobvyklá a podivná věc, „a o celé té věci jsem se toho moc nedověděl. A vím, že paní Smithová, to byla ta vaše nespolehlivá chůva, musela utéct, aby si zachránila život, a že sir John se dlouho domníval, že vás ukradli cikáni, protože odmítal uvěřit, že by tak zločinnou věc provedl jeho vlastní bratr, vždyť to byl taky Dexter.

Až teprve pan Craddock, to je právník vašeho otce, pane Georgi, milostpane, zaslechl některé nemoudré poznámky od jistých důstojníků špatné pověsti v pluku kapitána Dextera, a pomalu začala pravda vycházet na světlo. Dokázat se to ale nepodařilo. Marně pan Craddock přemlouval kapitána, sir John ho totiž odmítl víckrát spatřit, marně se hledalo. Nic, nic, nic.“

Josef se odmlčel, abych si mohl vychutnat tu ďábelskou kaši, která se nazývala záležitosti rodiny Dexterů.

„Události se hrozným způsobem rozuzlily, je tomu přes měsíc. Pan Craddock přijel navštívit sira Johna. Vypadalo to, že se něco o vás podařilo objevit… možná jen to, že jste stále naživu. Sir John byl bez sebe vzrušením a nadšením. Zapomněl na svá stará předsevzetí a rozjel se do Londýna přemlouvat svého bratra. Slyšel jsem, že ve společnosti před ním padl na kolena. A to bylo něco, u tak vznešeného pána, jako je sir John, pane Georgi, milostpane!

Kapitán všechno popřel. Možná že se tomu i smál. Sir John potlačil svou hrdost a prosil ho znovu! Pořád žádná odpověď. Sir John zbledl jako stěna a vztek jím lomcoval. Vztek nad podlostí jeho vlastní krve. Vztek nad krutým, nízkým, třináct let starým činem. Vztek na vše, spojené s nelidským kapitánem Dexterem. Vyvřelo to z něj s nenávistným výkřikem. Na to kapitán Dexter, pod vlivem alkoholu a špatné společnosti, odpověděl výzvou k souboji! Bylo to od něj zabijáctví, protože je voják a se zbraněmi to umí. Sir John souhlasil. Vrátil se, dal všechny své světské záležitosti do pořádku, a pak se šel dát zabít!

A tak váš otec umírá za vás, pane Georgi, milostpane, a na to byste měl být hrdý! Pro každého čtrnáctiletého mladíka se neprolévá vznešená anglická krev na podlahu kočáru. Dobře děláte, když s hněvem prohlížíte ten prázdný rám. Bůh buď milostiv kapitánu Dexterovi, až se vám dostane do rukou!“

Vypadalo to, že jsem zdědil víc než jen slavné jméno a velký majetek. Mezi tou skvělou veteší byla i temná drobnůstka, pomsta! Jestliže strýc není mrtvý, tak kde teď je? Zamyšleně jsem pochodoval po domě a průvodcem mi byly černé myšlenky. Pomsta. Strašně mě to tížilo… skoro dusilo. Jednou jsem se uviděl v zrcadle, a po prvním leknutí, byla totiž tma a já zrovna myslel na vraždu, jsem si uvědomil, že bych se nepoznal, kdybych se potkal na ulici. Otřásl bych se a přemýšlel bych, kdo je ten zachmuřený, smutný mladík, který zřejmě nese na svých bedrech starosti celého světa.

V tomhle sklíčeném stavu jsem vydržel asi dva dny, ale když se žádní duchové neobjevili, žádná poselství mi nikdo nepodstrčil pod dveře, ani nešeptal zlověstně do ucha, začal jsem se z toho probírat, a doufat, že kapitán Richard Dexter uprchl na druhý konec světa, aby si zachránil život.

Pomalu se mi navracela dobrá nálada, a já se znovu snažil ji ve svém novém postavení správně projevovat: čemu by se totiž Treetové smáli, to by Dextery přimělo k pláči. A vůbec, džentlmen vždycky ví, co se patří a co dělat… bůh mu pomáhej!

Ach pane Treete! Proč Vaše svědomí nespalo ještě o trochu déle? I když je nejlepší chovat se čestně, jsou přece důležitější věci než jen správné chování. Kdyby tak ty peníze nepřestaly chodit!

Kapitola 7

Bylo pátého prosince a já byl už tři týdny Dexter! Docela slušný výkon. Všechny pochybnosti, děsy a strachy se pomalu rozplynuly a s nimi zmizel pocit cizoty a neohrabanosti. Pokoje, schodiště, dveře a různé výhledy, které se mi předtím zdály tak přepychové a pozoruhodné jako nějaké indické divy světa, začaly být známé. Už jsem se dostal ze svého pokoje do kuchyně, do matčina salonu, do oranžérie24, aniž bych se ztratil víc než jednou nebo dvakrát a došel třeba ke dveřím, které jsem ještě nikdy neviděl.

(Co je za nimi? Něco tajemného… určitě nějaké tajemství…) Taky sluhové mi už zevšedněli, vždyť jsem je vídal ve všední dny i ve svátek. Zvykl jsem si na jejich různé zvláštnosti, zjevovali se a mizeli s jemným úsměvem jako zdvořilé přízraky, snad dokonce i skrz dřevěné obložení.

I to chmurné povyražení s vrahounským strýčkem se nakonec stalo obvyklou součástí života na zámku, a prázdný rám v knihovně, ač mi stále nedával spát, nepůsobil tak silně jako dřív.

Úcta sousedů a uctivost obchodníků byla další, příjemnější stránka mého nového života, v níž jsem rychle nalezl zalíbení. Utěšovalo mě to, kdykoliv se mi začalo stýskat po Treetech. Všichni lidé se zdáli být potěšeni, dokonce poctěni, že mě vidí, a nikdo mi nedal příčinu o tom pochybovat. Získal jsem pocit, že se namluví spousta hloupostí o tom, jak jsou bohatci osamělí. Člověk, který je v bohatství osamělý, byl by ještě osamělejší bez něj. A co se týká starostí, které to přináší, tak musím říct, že bych si raději dělal hlavu s tím, jak utratit tisíc liber, než si zoufat, že je nemám! Konečně, bohatý člověk se vždycky může stát chudákem, pokud se k tomu rozhodne, ale chudák tuhle možnost nemá. (Když mluvíme o tisíci librách, copak se asi teď děje v Londýně? Jaká skvělá představení se tam připravují? Jaké nové divy chystají Treetové? Bůh jim žehnej!)

K tomu, abych byl pravým, nefalšovaným, ve zlatě zasazeným Dexterem, jsem měl dva další, velmi důležité předpoklady. Měl jsem matku, chladnou, úsečnou, ironickou, zvídavou, stále znovu překvapující. Tu jsem tedy měl. Dále otce, hezkého i v nemoci. Byl jemný, veselý, radoval se, že mě vidí, byl pyšný na můj vzhled a liboval si v mé společnosti. Toho jsem měl tedy taky.

„Rád bych tě jednou vzal s sebou na lov, chlapče,“ řekl mi jednoho dne, když si chtěl povídat. „Bohužel, teď by mi to dělalo potíže. Snad si někdy trochu v mlází spolu zastřílíme. Jak ti jde střelba, hochu?“

„To je přece rodinná dovednost,“ poznamenala matka chladně.

Otec vzdychl a natáhl ruku k mojí, téměř se jí dotkl, ale ne úplně. Posunul jsem ruku, aby na ni dosáhl, ale on svou stáhl a položil si ji na hrdlo.

„Obávám se, že matka je spíš pro jemnější zábavy, chlapče. Protože je to jemná dáma,“ dodal poněkud váhavě.

Myslel jsem si, že doufá v synovu podporu, a tak jsem na to řekl:

„Se zbraněmi to trochu umím, pane. Pan Treet to nezanedbával.“

„Ha!“ opáčil se škodolibým pohledem na matku, která vypadala rozpačitě. „A v kterých zbraních se vyznáš?“

Nevychloubal jsem se. Můj génius na jevišti vyžadoval a taky získal dokonalost v zacházení se všemi nástroji udatenství, které se dostaly panu Treetovi do ruky.

„Umím to s mušketou, pistolí, arkebuzou, ptáčnicí, karabinou, dýkou, krátkým mečem, širokým mečem a obuškem!“ odpověděl jsem klidně, ale vadilo mi, že se matka zasmála:

„To je úplná příručka jak pěstovat nepřátelství, sire Johne! Měl byste být na něj pyšný!“

Otec se odvrátil a zavřel oči. Pozoruhodná vládkyně domu přešla místnost, položila mi ruku jemně na rameno a ironicky zamumlala:

„Ty můj milý Georgi! Snad tě pan Treet naučil taky střílet z luku? Rozhodně bych si nepřála, abys byl tady v nějaké nevýhodě!“

Pak její tvář zchladla jako kámen a ona rychle odšustila pryč.

Ani po téhle scéně otec nikdy nemluvil o mém životě u Treetů, nejspíš nechtěl poskytovat matce příležitost k zlehčujícím poznámkám. Místo toho hovořil o tom, kam si vyjedeme, pokud se někdy pozdraví, a koho bychom mohli navštívit. Dokonce navrhl, abychom o Vánocích uspořádali ples, kde bych se mohl seznámit se sousedy při příjemné a pro mě výhodné příležitosti.

„Umíš tančit, Georgi?“ zeptala se matka zlomyslně.

Přikývl jsem, ale odpověď jsem neriskoval.

Krátce, stali jsme se s otcem tak dobrými přáteli, jak to jen jeho stav dovoloval. A mně připadalo, že se mezi námi vyvinula hlubší, skrytá srdečnost, které se dařilo v chladné přítomnosti lady Dexterové, jako kdyby nesouhlas jí zrovna prospíval. Hořce jsem litoval, že jsem nepoznal otce, když býval zdravý. Jeho příjemná povaha a uhlazenost z něj dělaly výborného společníka. Vůbec jsem nepochyboval, že on to cítí stejně.

Až do pátého prosince. Pak na zámek dorazily určité zprávy, které na něj měly prazvláštní účinek.

Kapitán Richard Dexter se ocitl v newgateském vězení25! Zatkli ho, soudili a vynesli rozsudek odsedět si dva roky v této hanebné díře. Souboji se sirem Johnem totiž byl přítomen strážník, který hned o tom podal svědectví, a kapitána poté zatkli doma. Jeho žena a tři děti odešly do vězení s ním, nikoliv z věrnosti, ale protože byly chudí jako kostelní myši, i když do kostela asi nechodily.

Tyhle novinky mi Josef oznamoval s výrazem zlého ducha, na kterého přišly mizerné časy… vypadal totiž trochu opotřebovaně, jako kdyby se mu jeho zásoba laskavosti už značně ztenčila.

„A to není to nejhorší,“ pokračoval. „To nejhorší se vašemu otci nikdo neodvažuje sdělit, protože by ho to ihned zabilo! To tedy rozhodně, pane Georgi, milostpane! Já byl totiž v jeho pokoji, když mu ty první zprávy sděloval kdosi z kanceláře pana Craddocka. V očích vašeho otce stály slzy hanby. Dexter, zavřený jako zločinec! Myslím, že by ho míň zničilo, kdyby kapitána rovnou pověsili, byl by tomu aspoň konec. Myslím to tak, pane Georgi, milostpane, na smrt se nakonec zapomene, ale život vás bude pořád pronásledovat!“

Josef tlumeně dál vykládal své temné filozofické názory, okořeněné poznámkami o stavu sira Johna, jeho bledosti, hněvu, důstojnosti… naděje vkládané do syna.

Já přitom cítil velkou úlevu a snažil jsem se to před Josefem nedat najevo. Pomsta už nenáležela mně! Poprvé v životě jsem byl vděčný zákonu a cítil se zavázán spravedlnosti! Netvor byl uvězněný. Teď, když jsme se dozvěděli o té radostné události, měli jsme taky odpověď pro zvědavého Edwarda Treeta na velké tajemství, totiž, proč mě vrátili a proč přestaly chodit peníze. Důvod byl prostý. Žádné peníze nebyly, protože odesílatel byl už nějaký čas ve vězení!

Ten se musel potit vzteky a hořkostí nad výsledkem souboje. Bratra úplně nezabil, zato sebe úplně zničil! Třináct let mazaného podvodu takhle přišlo nazmar. Jak se asi musel v tom vězení mučit představami, že se zřejmě vrátím k otci, a počítat poslední hodiny svých nadějí. „Teď už se asi blíží k zámku… už je uvnitř… teď ho poznali! Prokletý, prokletý Dexter!“ Kapitán se musel proklínat za svou slabost před třinácti lety, kdy mohl dítěti rozbít hlavu a neudělal to. Jeho nešťastná žena a zbyteční synové jsou mu nyní dusivou přítěží, seslanou peklem za nedokončený zločin. Jeho černá duše jistě volá: „Je už na všechno pozdě? Není ještě nějaká naděje?“

„A tak, kdybyste toho člověka uviděl, pane Georgi, milostpane –“ Josef stále ještě mumlal, bůh ví o čem, zatímco já byl ponořen do představ, jak o těch strašných událostech vyprávím Edwardu Treetovi, naslouchajícímu s otevřenými ústy.

S otřesem jsem se probudil ze sna! Josef před sebou držel otrhané plátno s portrétem, vyříznuté z rámu. Bledá, trochu nezdravě přitloustlá tvář hleděla na mě. Tvář spíš mladší, světlemodré oči a nespokojená ústa, ale s náznakem úsměvu, jako by ta nespokojenost vyvolávala jakési skryté veselí nepříliš příjemného druhu.

„Tahle podobizna byla namalována asi tak v době, kdy vy jste se ztratil, pane Georgi, milostpane. Je to kapitán Richard.“

„Ale, jak bych ho mohl vidět?“

„Vždyť vám to povídám, to je ta nejhorší novina! Ten zabijácký pán totiž uprchl!“

Otec seděl v křesle, a oblečený. Nejdřív jsem si myslel, že odešel. Pohovka byla prázdná a mně se zdálo, jako by do velkého křesla usedl cizinec. Ještě jsem neviděl otce oblečeného. Měl modrý sametový oblek se zlatým zdobením, jen málo krajek, ale té nejlepší jakosti, a holandskou paruku, která mu dodávala jednoduché elegance. Sir John Dexter.

„Přicházíš pozdě, chlapče. Kde jsi byl?“

V hlase zazněl ostrý tón a v očích byl chlad, který mnou pronikl.

„Jenom v domě, pane… jinde ne…“

Přítomný doktor Newby mi cosi naznačoval, ale já jsem byl příliš rozrušený, abych to pochopil.

„Pojď sem. Postav se ke mně, chlapče.“

Tři týdny už jsem byl Dexter, ale o čtvrtý týden jsem začal mít obavy. Došel jsem ke křeslu. Postavil jsem se vedle něj. Byl jsem pečlivě prostudován.

„Co si o něm myslíte, madam? Nevypadá jako synovec trestance?“

V duchu jsem se připravil na matčinu mrazivou odpověď. Jaké to nepříjemné ráno, a přitom slunce svítí a venku ani stopy po mlze, která by zakrývala půvabný park.

Matka odpověděla:

„Viděla jsem ošklivější mladíky, sire Johne –“

„Kde?“

„V stejně dobrých rodinách, jako je tato!“

Objevil se neočekávaný spojenec! Ale taky nepohodlný, protože s touhle ironickou dámou člověk nikdy nevěděl, na čí straně je a jak dlouho tam zůstane. Otec na mě stále zíral.

„Pohleďte na jeho pleť, madam. Není hrubá?“

„To je jen účinek přemíry čerstvého vzduchu. Až bude trochu déle žít v tomhle domě, bude bledý jako ti nejlepší lidé.“

„Tvůj otec dostal špatné zprávy, Georgi,“ nevydržel už doktor Newby. „Velmi rozčilující zprávy.“

„Já vím.“

„Klábosil jsi se sluhy?“ vypálil otec.

Pak jako by se chtěl náhle polepšit za svou drsnost, usmál se, ale trochu smutně, jak se mi zdálo.

Horečně jsem přemýšlel, jestli mám začít vystřelovat rozčilené otázky, týkající se mého nelidského strýce, procítěné, vášnivé otázky, hněvivé otázky, prozrazující silné city, úctu a lásku k tragickému pánovi, tak bledě sedícímu ve vysokém křesle, jenž na mě hleděl, jako bych byl vzdálený tisíc mil.

Ale vzpomněl jsem si na radu pana Treeta o dotazech, hlouposti a umění být džentlmenem. Držel jsem jazyk za zuby, a usmíval jsem se. Což mělo pravděpodobně za následek konec tohoto rozhovoru… třebaže končil s povzdechem. Odcházel jsem z místnosti a pevně jsem si umiňoval, že zítra budu ochotnější a budu se víc snažit přizpůsobit se otcovým náladám. A ještě jiná předsevzetí jsem měl: mezi jiným odhodlání vidět strýce viset, zastřelit nebo jinak ho odměnit za to, jaké škody nadělal v našich životech.

Vydal jsem se za Josefem a našel jsem ho až moc lehce. Požádal jsem ho, abych se mohl znovu podívat na portrét. Josef mi s potěšením vyhověl. Studoval jsem ho s Josefem dýchajícím mi za krk. Vtiskl jsem si tu tvář do paměti. Zaznamenal jsem každý úskočný rys… slabošská brada mě uklidnila. Poděsil mě však vychytralý úsměv!

„Je to zabijácky pán, tenhleten,“ opakoval Josef. „Občas se některý z Dexterů takhle projeví. Černý jako noc, pane Georgi, milostpane.“

Snažil jsem se představit si, jak třináct let mohlo tuhle tvář změnit, a taky duši. Nic příjemného z toho nepošlo. Začal jsem ho vidět v různých koutech… nebo jako stín, pohybující se za oknem nebo přecházející trávník.

Na dveřích mého pokoje byla zevnitř závora. Zastrčil jsem ji, a rezavé železo zaječelo jako hříšník v pekle. K mému ulehčení si toho nikdo nevšiml, nikdo to neslyšel.

Nazítří mi otec připadal jako obvykle, jako kdyby byly ty husté včerejší novinky trochu rozředěny jeho stálou vlídnou povahou. Odvážil se udělat několik kroků po místnosti a silně se přitom opíral o mé rameno. Uvědomoval jsem si to vyznamenání i bez matčiných ironických pohledů. Doktor Newby vyslovil mínění, že koncem týdne by se otec mohl vydat až do velké síně, aniž by se mu přitížilo. Za žádnou cenu ale zatím nesmí na čerstvý vzduch. Myslím, že doktor Newby věděl o strýcově útěku a obával se, že by mohl číhat někde v parku a čekat na vhodnější příležitost. Věděla to taky matka? Nejspíš ano. Několikrát jsem ji viděl dívat se soustředěně z okna, s polekaným a zároveň i hněvivým výrazem. Ataky velmi silně protestovala proti úmyslu sira Johna vyjít na cestu před dům jednoho slunného, mrazivého rána navzdory příkazu jeho lékaře.

Otec ale nebyl člověk, který se nechá snadno od něčeho odvrátit. Pod jeho obvyklým jemným chováním se skrývala silná vůle a pevný charakter, který překonával tělesnou slabost.

„Madam,“ pravil, „tento chlapec mě podpoří, i když vy to neuděláte.“

A tak jsme společně vyšli na terasu a s přestávkami až dolů na cestu. Z okna nás úzkostně pozorovala matka, která odmítla podpořit naši výpravu tím, že by se k ní připojila.

Přestože se otec snažil, těžce se o mě opíral a každých pár kroků se musel zastavit, aby chytil dech.

„Ty a já!“ několikrát opakoval, a pak se hořce usmál, jako by se styděl za svůj ubohý stav.

Abych ho rozptýlil, ukázal jsem na březový lesík, který začínal ani ne sto metrů odtud a táhl se až k vesnici. Tady se udržovaly stálé mlhy a houstly v jemném listoví, takže se nedalo přesněji odhadnout, jak hustý je podrost. Říkal jsem si, že to je dobré místo pro zvěř. Brzy se ukázalo, jak moc jsem se mýlil.

Ten lesík byl totiž místem, kde se kdysi ukryl kterýsi pronásledovaný člen královské rodiny a poté odměnil tehdejšího Dextera za prokázané služby. Na takovém místě člověk pak ovšem nešlapal a nehonil zvěř jako nějaký sprostý sedlák. Takové místo si uchovával jako své dobré jméno. Člověk přece není zvíře. Člověk je Dexter. I když ho vychovali v nízké společnosti, měl by tohle uznávat.

Život mezi Treety mě mezi jiným naučil vyrovnávat se s pokořeními, i těmi nejbolestnějšími, a nedávat najevo známky rozčilení. Prohlížel jsem si tedy klidně lesík. Zdálo se mi, že se tam něco leskne, a zabýval jsem se představami, co by to asi mohlo být.

„Chlapče,“ řekl otec tiše, „nechtěl jsem tě zranit. Ale… ale jsem rád, že jsem to udělal, protože jsem měl tu čest vidět, jak noblesně se chováš. Všiml jsem si, jak v duchu zápasíš, abys nepodlehl přání mně vyčíst bolest, kterou jsem ti způsobil. Nemohl jsem si přát lepšího syna.“

Myšlenky na odchod ze zámku rázem zmizely. Začínal jsem otci rozumět. Byl to někdy obtížný, pichlavý, přísný muž, ale tak jako některé ovoce s hrubým povrchem, uvnitř byl bohatě šťavnatý.

V lesíku se opět cosi zalesklo, cosi jako kov. Zneklidněn jsem otce pobídl:

„Neměli bychom jít už dovnitř? Musíte být unavený…“

Později mi Josef vzrušeně pošeptal: „Viděl jste to, pane Georgi, milostpane?“

„Co jsem měl vidět?“

„Tam v tom lese. Je tam. Skrývá se tam. A je jistě ozbrojený. Kapitán!“

Kapitola 8

Josef se mýlil. Naštěstí. Viděl, že se v lesíku něco leskne a něco se skrývá, a ukvapil se ve svých závěrech. Nu, jak známo, úsudek kvapný málo platný. Než jsme se ale dozvěděli, co to vlastně v lesíku bylo, tvářil se hrozně spiklenecky, a přitom nápadně. Zdálo se mi, že mě jeho oči (které sice nikdy ohněm neplály, spíš jen utopeně prskaly, jak byly stále vlhké) všude pronásledují a posílají do lesíka. („Pane Georgi, milostpane, je to vaše povinnost… pane Georgi, tenkrát jste byl vy jeho obětí, teď on bude vaší! Duch tohoto rodu to vyžaduje! Smrt kapitánovi, vaší rukou!“)

Protože další sluha onemocněl zimnicí, prý se mu zdejší mlhy dostaly do kostí, padla na Josefa povinnost natírat tukem a leštit zbraně ve zbrojnici. A že prý mám v oblibě pistole a muškety. On prý taky. Jsou to ušlechtilé kusy, není-liž pravda! Křesťanské.

„Že křesťanské?“

„Ovšem, pane Georgi, milostpane. Umožní slabému vyrovnat se silnému. Chlapec ještě nedorostlý (nikoliv ovšem ctí a rodinným jménem) dokáže s jemně rytou pistolí zvítězit nad nejhorším zločincem!“

„A dokáže být za to pověšen?“

„Proč? Přece střílel v sebeobraně, pane Georgi, milostpane. K čemu by pak byly zákony?“

„V sebeobraně? Pak měl ten zločinec taky pistoli, ne? A možná že byl lepším střelcem. Za sebeobranu by ho přece potom nepověsili, ne?“

„Ale pane Georgi, milostpane,“ zvolal Josef vyčítavě. „Vy jste chytrý jako stádo opic!“ A zdůraznil to stádo, jako by chtěl naznačit, že moje lidová výchova mi zatemnila úsudek. „Kdybych pěstoval sázky, vsadil bych si na mladíka, jako jste vy! Rychlý, bystrý, nebojí se ničeho! Odvaha, pane Georgi, to je vaše výhoda!“

Chvíli takhle pokračoval a jemně mě tlačil k tomu, abych šel do zbrojnice s ním. Nepochybně doufal, že si tam vyberu zbraň, půjdu ven a kapitána chladnokrevně zastřelím.

Nutno přiznat, že to nebylo jen pro krvelačné potěšení z rány, výkřiku a pádu. Josef opravdu miloval mého otce a lačnil po pomstě. Kvůli otci měl taky rád mě, ale pokládal mě za neúplného, dokud můj zabijácký strýc žije a podrývá mou čest coby Dextera.

Vždyť to, co mi navrhoval, a přemlouval mě a popichoval, bylo jen pro dobro rodu, jemu by to přece v žádném případě nic nevyneslo.

Proto byla pro něj téměř rána, když se vysvětlilo, kdo v lesíku číhal. Bohužel to nebyl zločinný kapitán. A když si to představíme, bylo by to velmi neuvážené místo, kam by uprchl ten zvláštní, tajemný a zlý člověk. Jeho portrét ukazoval muže nevyzpytatelného a vychytralého, muže, majícího na mysli stejně vlastní bezpečnost jako bratrovu zkázu… bůh ví, kam se z Newgate vydal! Jedna věc ale byla jistá: určitě neuprchl proto, aby se producíroval před Josefovými pobouřenými zraky.

Vydechl jsem si s ulehčením. Nejsem žádný zbabělec, ale jsem jako Treetové génius a mám obrovskou představivost. Umožňuje mi vidět v duchu postup událostí, směřujících k velkému neštěstí. Představuji si to tak podrobně a jako živé, vůně, výkřiky, vzrušení, že někdy sedím ztuhlý hrůzou uprostřed naprostého klidu, to všechno vyvolané třeba jen včelou, bzučící někde nade mnou!

V tom lesíku číhala, bohudíky, ach, bohudíky, pouze paní Montagueová. To, co se tolik lesklo, byl odraz slunce na jejím černém náhrdelníku se stříbrným křížkem, který stále nosila, nejspíš aby ukázala, že je vyslancem obou duchovních světů, světla i temnoty.

Vyšla z lesíka před půl čtvrtou a nerozhodně se ubírala k příjezdové cestě, jako by pochybovala o rozumnosti a vhodnosti svého chování. Tyhle pochyby ji zdržely několik hodin v lesíku, stále prochladlejší a revmatičtější, zatímco se rozhodovala, jestli nás má, nebo nemá navštívit.

Chvílemi se jí to zdálo jako pokoušení prozřetelnosti, protože sir John ani lady Dexterová proti ní nepodali žalobu. Obžalovat ji klidně mohli: z čarodějnictví, o podvodném jednání ani nemluvě.

„A pak mě, madam, přemohla vzpomínka na těch šťastných třináct let,“ vykládala ta zakyslá dáma, „a rozhodla jsem se raději čelit vašemu hněvu, abych vás požádala o odpuštění.“

Matka chladně přikývla a nabídla jí ovesný koláček, který paní Montagueová přijala jako svátost.

Kousla do něj a začala popotahovat a přikládat kapesník na svá živá černá očka jako trnky, jako by měla strach, že jí vypadnou. Všechny ty malé věci, ty domácí lahůdky, ten vzor na porcelánu, to staré gobelínové křeslo, na kterém vždycky sedávala, se jí v minulých týdnech smutně vybavovaly. Její slzy jsou slzy radosti… jako kdyby se znovu dostala do domova svého dětství se všemi jeho radostmi tak živými, jako byly v jejím srdci…

„Můj domov samozřejmě neoplýval takovou nádherou a vznešeností, drahá lady Dexterová,“ dodala omluvně, „ale bylo to místo, které jsem milovala.“

Matka pokrčila rameny a pravila, že nikdy neměla v úmyslu připravit paní Montagueovou o radost z návštěv a bude ji vždy ráda přijímat, i když, samozřejmě, s určitým rozdílem… Tady otočila hlavu a pohlédla na mě s nevyzpytatelným výrazem. Otec nebyl přítomen, unaven tou dopolední vycházkou, ale stejně býval v matčině salonu vzácným návštěvníkem.

Na chvíli se rozhostilo ticho mezi oběma dámami. Poté nejdřív matka, pak paní Montagueová začaly zírat na třínohý stoleček v selském stylu, stojící v rohu místnosti. To prý byl ten stoleček, u kterého vždycky sedaly a hovořily s mrtvým dítětem, které se prohlašovalo za mě.

„Madam,“ řekla paní Montagueová vážně, „přísahám, že jsem byla oklamána, nikoliv klamoucí!“

„To doufám,“ poznamenala matka chladně, „protože kdybychom si to já nebo sir John nemysleli, seděla byste teď v mnohem nepříjemnějším místě, než je tohle, paní Montagueová!“

Paní Montagueová upřeně mžourala na stoleček, jako kdyby každá jeho dřevěná součást byla plná klamu.

„Lež od mrtvého dítěte!“ mumlala. „Čemu se dá ještě věřit?“

„Nu, přece živým, paní Montagueová!“ zvolala matka.

„Máte pravdu, madam. A jsem ráda, že tak pěkný, živý mladý muž usvědčil bláznivou, pomýlenou starou ženu, jako jsem já. Můj pád byl vaší výhrou, lady Dexterová. On je mnohem šlechetnější než to naříkající dítě, které se chtělo podvodem dostat na jeho místo. Ten zlý, bezbožný duch!“

Nebylo mi jasné, jestli se mám zastat hanbou zahrnovaného ducha, nebo se jenom elegantně usmát a mlčet. Paní Montagueová seděla, bílé ruce na černém klíně, a pozorovala mě se vší otevřeností, které byla schopná, zatímco matka podrážděně přemisťovala čajový soubor, jako kdyby chtěla říct: „Tak, Georgi, pověz něco!“

Poznamenal jsem:

„Jak brzy se stmívá v tomhle ročním období. Večery se prodlužují –“

„To je narážka!“ zvolala nervózně paní Montagueová. „Myslím, madam, že pan George naráží na to, že jsem se tu zdržela až příliš dlouho!“

„Georgi,“ řekla zrudlá matka, „domnívám se, že jsi to pronesl jen z hloupé potřeby něco říct, že nic takového to nemělo znamenat a že jsi se nechtěl zachovat nezdvořile. Nežádám tedy na tobě, aby ses omluvil, musel bys požádat o odpuštění buď za to, že jsi hlupák, nebo že jsi nevychovaný klacek! Paní Montagueová, přijměte, prosím, moji omluvu. A vezměte si další šálek čaje. Před pátou hodinou nesmíte odejít!“

Když skončila, okamžik, kdy jsem mohl vysvětlit, že jsem chtěl jen změnit směr poněkud trapného rozhovoru, pominul. Nebylo spravedlivé, že jsem se pak cítil sklíčený a silně toužil vyměnit si místo s miminkem, které jsem připravil o jeho postavení.

„Georgi! Paní Montagueová se tě ptala na pana Treeta!“

Matčin hlas mě s trhnutím vrátil do společnosti.

„Pan Treet! Tvůj nevlastní otec. To už jsi na něj zapomněl? Ale jdi, smíš o něm mluvit!“

Bylo to opravdu zvláštní. Kdykoliv jsem se předtím pokoušel o Treetových mluvit, bylo to přijímáno nevlídně. Mohl jsem si to vysvětlit jedině tak, že paní Montagueová je natolik neurozená, že ji to nemůže urazit.

„Je to génius,“ řekl jsem. „Velký muž. Skvělý mozek. Opravdu báječný.“

Koutkem oka jsem viděl matčin výraz, něco mezi úsměvem a úšklebkem, byla ale zticha a nechala mě pokračovat. Mluvil jsem dlouze a vřele… víc abych udělal dojem na ni, než uspokojil zvědavost paní Montagueové.

Vyjmenoval jsem všechny schopnosti a vítězství pana Treeta, jeho vážnost a postavení, které zaujímal ve svém povolání, jeho eleganci a důvtip, ušlechtilost a laskavost, učenost a vzdělanost, a vůbec, skvělou povahu tohoto pozoruhodného a nedoceněného muže. Stručně jsem se taky zmínil o jeho neštěstích, protože jsem cítil, že je třeba vysvětlit, proč takový zázrak nebyl příliš úspěšný.

Paní Montagueová pokyvovala.

„Vypadá to, že je to velmi dobrý člověk.“

„Propánakrále!“ zvolala matka. „Musí to být skutečný génius, i kdyby platila jen polovina toho, co jsi vyprávěl. Doufám, že ho neurazilo těch tisíc liber, co dostal! Protože tihle géniové jsou schopni se urazit, když mají dojem, že jsou znevažováni nebo ponižováni.“

Nedíval jsem se jí do obličeje, ale myslel jsem si, že se jako vždy tváří ironicky. Řekl jsem proto tak klidně, jak jen jsem byl schopen:

„Jistě to vzal tak, jak to očekával od sira Johna a lady Dexterové, matko. Jako zdvořilost.“

Nepovažoval jsem za nutné zmiňovat se o nadšení pana Treeta nad tím pokladem, protože to bylo pouze mezi námi… jím a mnou.

Najednou matka pravila:

„Proboha, paní Montagueová, už je skoro pět hodin! V pět jste chtěla odejít. Promiňte, že vás tady zdržuji mluvením, když už jistě chcete být na cestě. Sama jste zdůrazňovala, že v pět hodin!“

Paní Montagueová vypadala nejdřív překvapeně, ale pak se zdvihla k odchodu, jako by těch pět hodin byl opravdu původně její nápad. Skoro jsem si to myslel taky, ale matka ze všech lidí, co znám, nejlépe dokázala jemným způsobem popostrčit stále neodcházejícího hosta.

Pak jsem se nějakým zvláštním způsobem ocitl v těsné blízkosti paní Montagueové. Stále se tvářila tak trochu popleteně, že jsem byl naprosto nepřipraven na to, co se stalo potom.

„V šest hodin přijď do lesíka!“ vydechla tiše a její pohled se přitom zostřil na pichlavé trnky.

Byl jsem si jistý, že matka nic nezaslechla.

Paní Montagueová odmítla kočár i sluhu jako doprovod. Díval jsem se za ní, jak přechází terasu a sestupuje na cestu. Už se hodně setmělo a ona téměř splývala s temnotou. Na chvíli se zdálo, že zaváhala… a náhle se objevivší bílá skvrna na jejím obrysu prozradila, že otočila hlavu a hledí zpátky na náš dům. Posléze se dala zase do pohybu, podivně houpavého pohybu, jako by s ní někdo míchal a pomalu ji tím pohybem rozpouštěl…

Ještě chvíli potom, co zmizela, jsem zíral do přecházející temnoty v přesvědčení, že stále vidím její obrysy… chvíli na cestě, chvíli na trávníku a chvíli kráčet ve vzduchu půl metru nad zemí.

Přemýšlel jsem, jak dlouho bude na mě v lesíku čekat, než to vzdá. Myslel jsem si totiž, že nemám povinnost tam chodit. Co by mi mohla chtít? Jaká měla tajemství, že se o nich nesmělo v domě ani hlesnout? A proč vůbec nějaká tajemství?

Mohla třeba plánovat, že mě postaví tváří v tvář prolhanému duchu mrtvého miminka a tak ho donutí, aby zaječelo Promiňte! na tlustou dámu v černém, která ho vylákala z hrobu?

Za deset minut šest (což nastalo hrozně rychle!) jsem ještě nebyl schopen přijít na nějaký důvod šeptané výzvy paní Montagueové.

Potřebovala nějaké peníze? Nechtělo se jí požádat přímo matku? Což by za těchto okolností bylo pochopitelné. Koho by pak o to mohla požádat, když ne mě? Nikoho. Takže nyní čeká v tom tmavém mlžnatém lesíku a spoléhá na laskavost a zdvořilost mladého pána. Určitě mě chtěla požádat, abych se za ni přimluvil u matky. Ta představa mě lákala. („Matko, vaše přítelkyně vás potřebuje!“ Říkat to s jemnou výčitkou. Hm!)

Odešel jsem z domu za pět minut šest, přesvědčen, že jsem uhodl správný důvod. Moje přesvědčení mi vydrželo přes terasu a padesát metrů cesty. Když jsem zahnul na mokrou, šťavnatou trávu a namířil si to k tmavé mase lesíka, jistota se už začala vytrácet, až se ztratila úplně.

Náhle jsem měl pocit, že je zcela nepravděpodobné, že by podivná paní Montagueová byla v tak špatné situaci, že bych ji pouze já mohl zachránit.

Nový nápad mě zašimral v hlavě jako nějaký žertovný pavouk.

Když už se, abych tak řekl, obchodně stýká s duchy, bylo by možné, že by si objemná paní Montagueová usmyslela přidat mě k svému zboží? Po vražení dýky do srdce by mě uložila na svou chmurnou polici.

Vzduch byl hustý a těžký slanou mlhou od moře, která nikdy z okolí lesíka nemizela.

„V bohu odpočívejte vesele, pánové –“ zanotoval jsem jasným, silným hlasem, protože byla doba koled a veselé nálady. „Ať štěstí vás provází jen –“

Lesík byl hustě zarostlý, křoví navzájem propletené… děsivá temnota, prolezlá šustěním, šepotem a náhlými okamžiky ticha.

„Pomněte, že Kristus, náš Spasitel, na Štědrý zrozen je den!“

Můj vlastní hlas se mi zdál mít zvláštní, tajemnou vlastnost, která mu nedovolila být slyšen dál než na okraji lesíka, i když jsem zpíval, jak nejhlasitěji jsem uměl.

„Přišelť on zachránit dušičky,

satanu vyrvat je celičký.“

Ohnuté břízy, slepené bělavými balíky mlhy, se pohybovaly, když jsem je míjel… nevšímavě… jako spěchající bílí kostlivci, obyvatelé mrtvého města, vyřizující své hrobní záležitosti, po dvou po třech… přecházející ulice, bezhlesně si povídající na nárožích.

„Veselé nesem vám noviny!“

Tak tedy nepřišla. Šest hodin bylo pryč, a po ní ani vidu ani slechu! Došel jsem na paseku, nejasně postříbřenou měsíčním paprskem. Místo jako předurčené pro setkání. Paní Montagueová nikde.

„Veselé nesem vám noviny!“

Matné kmeny bříz lemovaly paseku. Dávaly tvar temnotě mezi nimi, a oko, zmatené slabým světlem a naprostou temnotou, vidělo tvary opačné… černota mezi kmeny byla pevná a bílé stromy přeludem. Najednou se mi zdálo, že stojím mezi padesáti obrovskými rakvemi, na jejichž okrajích se leskne bezbarvé světlo.

„Veselé noviny –“

Něco se pohnulo v jedné z rakví! Nějaký obrys. Tmavý. Vysoký. Kulhající. To není paní Montagueová, je to nějaký muž! Pomalu, hrozivě vycházel ze své rakve. Tmavá uniforma, potrhaná jako u vysloužilého důstojníka Armády smrti. Vtom jsem ho poznal, ještě dřív než jsem uviděl jeho tvář. Kapitán! Byl jsem v pasti!

Kapitola 9

Byl jsem přesvědčený, že moje poslední hodinka nejen nadešla, ale skoro už i končí. Paní Montagueovou jsem považoval za nejzrádnější duši, kterou kdy s velkou slávou čekalo peklo. Byla to ona, kdo pomohl ďáblovi v osobě mého strýce Dextera. Ten ďábel teď seděl na pařezu a zíral na mě tmavýma, zapadlýma očima, kulatýma jako hlavně pistolí. Jednu punčochu měl roztrženou a kolem kotníku krvavou, nejspíš jak si strhnul okovy. Rána byla několik dní stará a začínala zapáchat. Zamrkal a posunul nohu stranou před mým nervózním zkoumáním.

„Na kapitána nejsem moc elegantní, co?“

Potřásl jsem hlavou a přemýšlel jsem, jestli má natažené kohoutky pistole.

„Jak se daří bratrovi?“ otázal se náhle, a usmál se tím podivným úsměvem, který malíř dokonale zachytil na jeho podobizně.

„Otec se zotavuje –“

„Otec? Ach ano… ano… já jsem přece tvůj strýček! Strýček Richard? Strýček Dick? Nene. Říkej mi strýc Dexter. Než se lépe seznámíme.“

Usmíval se dolů na svou pistoli, kterou si položil za hovoru do klína, napadlo mě, že jeho výraz odráží jeho náladu i poranění. Taky mě napadlo, že kdyby se mi podařilo dostat se na okraj mýtiny, než mě střelí, mohl bych mu utéct, protože má tu hnisající ránu.

„Synovče Georgi,“ nepřestával se usmívat na tu svou prokletou pistoli (která, jak jsem si teď se zájmem všiml, nebyla natažená), „nemáš náhodou, neměl bys u sebe dvacet guinejí? Haha! Vojáci mají vždycky vysoko do žlabu. Takový je trest za službu. Platí se ctí. Věřil bys, že náš plukovník se jmenuje Bohatec? Přitom pro šilink by si nechal vrtat koleno! Nebo i deset guinejí, synovce, jestli by těch dvacet způsobilo ztráty na mužstvu? Dluhy, chápeš. Hostinský u Psa na mě tlačí. A stará Montagueová je úplný upír. Rodina se musí podporovat, chlapče, souhlasíš? Aha! Na tváři ti vidím, že deset je munice, kterou máš v kapse! Což takhle pět?

Nebo aspoň jednu? Haha! Abych řek pravdu, pět šilinků by mi pomohlo jako vykrmené sele vyhladovělým obleženým! Do příští výplaty, samozřejmě!“

Připadal jsem si jako ve snu, nebo spíš jako bych doteď spal. Protože tenhle zubící se, mračící se, dosti výmluvný pán v roztrhané uniformě (červený kabát skoro černý špínou a potem, nitky na výložkách, kde kdysi přebývaly knoflíky) vypadal velice skutečně. Hrozivý kapitán Richard Dexter! Nemá ani pět šilinků (jen do příští výplaty, samozřejmě!).

Zíral na mě s nervózním úsměvem.

„Tak co, synovče?“

Třináct let mu příliš nezměnilo tvář, až na zapadlejší oči a zmačkanou kůži pod nimi.

„Protože i tu poslední penci jsem nechal tvé tetě Dexterové a tvým bratrancům, hrozně je totiž potřebují.“

Bezmocně jsem si prohledal kapsy a našel jsem ne pět, ale sedm šilinků.

„Synovče, jsi džentlmen! Opravdový džentlmen! Haha! Zachránil jsi mi život, opravdu!“

Vzal si sedm šilinků a uložil je do kapsy u vesty, kterou láskyplně poplácal a poznamenal:

„Záchranné pluky! Seržant Šilink a šest rekrutů!“

Zazubil se, poškrábal si kotník hlavní pistole a prohlásil, že svědění znamená hojení. Působil naprosto vyrovnaně, a v současné situaci se tento stav vztahoval skutečně jenom na něj… v tom divném, vlhkém a temném místě pro další vyrovnanost už scházel prostor.

Říct, že mou jedinou myšlenkou byl útěk, by bylo nespravedlivé, protože ještě tak tři čtyři další se vyskytly, ale nebyly k ničemu. Omluvil jsem se tedy, že nemám víc peněz, a nabídl jsem, že se pro další vrátím.

Hleděl na mě v údivu a úsměv na tváři zmizel. V té husté, dusivé temnotě vypadal jeho obličej jako kropenatá kopretina, záplatovaná, umazaná a nezdravá. Podezíral jsem ho, že mě hodlá střelit, a odhadoval jsem, že bych se mohl vrhnout stranou, jakmile jeho prst přitlačí na kohoutek. Ale zase ne dřív, jinak by namířil jinam. (Samozřejmě, pokud nebudu strnulý hrůzou a vytřeštěnou vzpomínkou na celý svůj život, protože nadešla má poslední hodinka.)

„Chlapče, já nežebrám!“

Proboha! Já ho snad urazil! To je tedy nová móda mezi lumpy! Na tomhle Dexterovi není nic staromódního. Žádná starodávná vzteklost nebo starosvětská těžká nenávist! Jen a jen citlivý lump, dávající najevo přívětivost, když se ovšem zrovna necítí uražený. Konečně, proč ne? Ďábel sám by přece nebyl méně zlověstný, kdyby vyhlížel, řekněme, ošuměle jako advokátův písař s křivým úsměvem a stále nataženou dlaní, omlouvající se, i když se ubozí hříšníci s křikem řítí do věčného pekelného ohně skrz jeho špinavé kapsy.

„Myslíš si,“ pokračoval zvyšujícím se hlasem v tom zvláštním rozčilení, „že jsem upláchl z proklatého Newgate a utíkal, kulhal, plazil se a prolézal špinavé příkopy a stále horší cesty celých šest děsivých dní, ve smrtelném hrůze ze všeho, co se hýbalo, abych si vyžebral sedm šilinků od někoho, kdo není ani dítě, ani muž?“

Nezdálo se mi výhodné mu připomínat, že začínal u dvaceti guinejí, a tak jsem mlčel.

„Myslíš si, že jsem tak bídný, že jsem zapomněl na svou ženu a děti, ponechané beznaději, a nedělal si nic z toho, že jsem psanec? Myslíš, že jsem se vrátil tam, kde jsem prožil dětství (můj bože, můj bože!), zoufalejší než nějaký potrestaný lapka (desetkrát zoufalejší, protože on v té špíně už žil, neupadl do ní a netopil se v ní!), do svého starého domova, abych se v noci plížil v tomhle temném, strašidelném místě, pronásledovaný ranami a bolestmi, jen abych dostal almužnu od zazobaného synovce?“

Jeho pronikavý hlas jako nůž krájel balíky mlhy, jen volně přivázané k vysokým větvím, takže se rozvázala a snášela se dolů v jednotlivých uzlech a smyčkách… jako duchové katova provazu, hledající své patřičné místo kolem strýcova hrdla.

Tím jeho rozčilení pohaslo. Otřásl se, pak se usmál, omluvil se, že strádání dokáže vyvést z rovnováhy i důstojníka a džentlmena. Obvykle se nechová tak divoce, povahy je spíš vyrovnané. Což by mi mohla potvrdit má teta Dexterová. Poškrabal se hlavní pistole ve vojenské paruce, po všech dobrodružstvích značně rozcuchané, posunul ji dozadu a objevily se jeho nazrzlé vlasy jako řezná rána na měsícem zalitém čele.

Proč tedy s křivým úsměvem a rovnou pistolí straší v tomhle černém lesíku? (Ta pistole, to byl velmi pěkný kus… panská pistole, vykládaná stříbrem a zdobená rytím.) Chtěl jsem se ho na pistoli zeptat, když nás něco vyrušilo. Zapraskání větví a pak zašustění. „Co to bylo?“

„Kočka. Sova. Možná i liška, strýčku Dextere-“

„Tohle je někdo těžký!“

„Noc člověka klame, a vzduch je klidný –“

„Třeba ty klameš!“

Teď už neseděl, stál nahrbený, oči zvětšené úlekem.

„Já, že klamu?“

„Udal jsi mě! Zradil jsi mě!“

„Copak jsem věděl, že jste tady?“

Pustil mé zápěstí, za které mě předtím chytil, a já si narovnal jednoduché krajky na rukávech, o kterých se lady Dexterová domnívala, že jsou přiměřené mému věku a venkovskému životu.

V lese bylo ticho, až na zvuky dýchání. Vlhko se dostalo do hrudníku zchátralého strýce a melancholicky bublalo při každém nadechnutí. Vysoké hubené stromy stály kolem paseky jako hranice živoucího světa… za nimi leželo neklidné ticho hrobu, kde červi buráceli v uších lebky a prorůstající plevel lámal žebra s hlukem dělostřelby…

Opět se ozvalo praskání. Bylo to blíž –

„Museli tě sledovat!“

„Odešel jsem nenápadně. Nikdo mě neviděl –“ Chytil mě za rukáv a stáhl na zem vedle sebe. Pak si vzpomněl na pistoli, přiložil mi ji k hlavě a nabídl, že mi ji provětrá, jestli ceknu. Tráva byla hustá, studená a mokrá, a divně nasládle voněla, ne nepodobně pivu. (Nebo to táhlo ze strýce? Uhodilo mě to do obličeje jako pěst.)

Praskání a šustění zesílilo, ozval se tichý zvuk kroků. Čí to byly kroky? Josefovy? Nebo kroky strážníka, který se dostal strýci na stopu?

„Ty mizerný, malý, zrádný Dextere!“ dýchal mi strýc do ucha. „Jsou to proklatí policajti. Ale ty si to neužiješ, aby ses poškleboval a dědil!“

Myslím, že za svůj život vděčím nedostatku vojáckosti toho podivného, zmateného, ďábelského člověka (že mu to plukovník Bohatec trpěl), protože si pořád ještě nenatáhl kohoutek a prst mu sklouzl. Pak jeho vlajka začala klesat a moje stoupat, protože třetí osoba v tomhle lesíku se konečně objevila v průseku a volala:

„Pane Richarde! Milostpane Georgi! Prosím boha, abyste se navzájem nezabili! Pane Richarde! Milostpane Georgi! Prosím boha, abyste neodešli mezi duchy!“

Byla to na smrt vyděšená paní Montagueová, potrhaná, oškubaná a poničená cestou mezi nízkými větvemi a křovím. Paní Montagueová, třesoucí se jako tlustá černá huspenina chladem a hrůzou, co všechno mohlo zavinit její zprostředkování!

„Madam!“ vykřikl strýc a vyskočil z úkrytu, a já ještě dnes vidím jeho tvář, napůl osvětlenou měsícem, zubící se jako lebka bez masa. „Madam! Nic hrozného se nestalo! Tenhle milý chlapec a já už jsme se seznámili. Pojď, synovče! To je paní Montagueová!“

„Díky bohu!“ vydechla paní Montagueová, hledící nejdřív na pistoli a pak na mou už věčností poznamenanou tvář. „Náhle mě přepadl strach, než jsem došla domů, napadlo mě, to je trest za to, že člověk vidí do budoucnosti!“

Teď byl čas, abych se odebral pryč, protože jsem pochyboval, že by po mně střelil v přítomnosti svědka, i když mu byl nakloněn. Už bych byl odešel, zrovna jsem se otočil, když se paní Montagueová, žalostně prohlížející své potrhané černé šaty, zeptala:

„Už jste ho požádal, pane Richarde?“

„Kdepak, madam. Zrovna jsme se potkali, když jsme uslyšeli vás a, haha, domnívali jsme se, že to přichází představitel zákona.“

„Tak ho musíte požádat teď! Je to přece váš příbuzný, pane Richarde. Máte stejnou krev…“

„Maso a krev!“ řekl strýc vyrovnaně. „Všichni víme, co se s nimi děje, madam. Kazí se a hnijí. Dávám přednost kamennému člověku. Ten se aspoň nemění –“

„A taky nekrvácí!“

„Synovče! To jsi vyřkl bez rozmýšlení! O celé věci nic nevíš! Nic –“

„Pane Richarde!“ varovala ho paní Montagueová, stojící za ním a vyhlížející jako jeho hluboký stín a tmavá duše. „Nejdřív žádejte. Potom rozprávějte.“

O co má požádat? Co to mezi sebou upekli, abych to já snědl?

„Usmíření, synovče. Proto jsem tady. Pro nic jiného. Je to má jediná šance v celém světě. A není to jen pro mě. Co já! Vojáci se učí všechno snášet. Být sám… až na společnost černého pána s bílou tváří a rukama. Myslím smrt, synovče! Je tu ještě teta Dexterová… a tvoji tři bratranci. Jejich neštěstí mě sem přivedlo. A k jaké pevnosti? Smíření s tvým otcem. Skrz tebe, synovce. Buď mým vyslancem. Velká radost z tvého návratu ho musí činit přístupným tvému přemlouvání. Řekni mu to, chlapče, řekni mu to, až budeš chtít a jak budeš chtít, že jsem nikdy neměl v úmyslu ho zasáhnout. Můj bože! Vypadalo to, jako by padl do cesty mé kulce! Přísahám ti, že to byla náhoda! Obrátil se a upadl. Sklouzl stranou a dostal moji kulku do břicha. Kdyby zůstal vzpřímený, žádná krev by netekla, nebo spíš ta moje. Řekni mu to. Proboha, řekni mu to!“

„Musíte mu to říct, milostpane Georgi,“ přimlouvala se paní Montagueová, svírající a rozvírající dlaně.

Strýc se zvláštně zubil a šklebil. Náhle mě napadlo, že musí být šílený. V dané situaci mě to nijak neuklidnilo, tmavý les, zastřený měsíc, divná, duchy vyvolávající paní Montagueová, stojící vedle hladového šílence jako černá muchomůrka. Moje nálada, která se předtím zdvihla, při představě šíleného strýce zase poklesla.

Řekl jsem, že udělám, co budu moct, a doufal jsem, že to zní přátelsky a ochotně. Paní Montagueová přikývla, ale strýc začal být netrpělivý.

„Tak zítra, synovče. Zmíníš se o tom zítra?“

„Dejte mi víc času, strýčku Dextere. Otec se sotva trochu zotavil z těch ran… když nepočítám tu druhou ránu.“

„Jakou druhou ránu? Co tím myslíš, chlapče?“

„Přece ten únos. Jak jste mě unesl, když –“

„Ó bože, bože!“

Otočil se, hledal pařez a sklesl na něj, zatímco jeho hlava klesla do připravených rukou, jako by bez nich pokračovala v pádu do trávy. A v tomhle úkrytu, schovaný a zdušený, jeho hlas zcela nečekaně protestoval! Byl absolutně nevinný. Úplně! Ani on, ani jeho pomocníci (Pomocníci? Haha! Jaké peníze by mu zbyly pro třetí osobu, když ta první byla zcela bez peněz! Mám ponětí, co platí vojákovi, když mu platí? Pomocníci? Ha!) neměli nic společného s tou zvláštní událostí před třinácti lety.

Na chvíli zdvihl hlavu z dlaní a ukázal počestně ironický výraz. Od paní Montagueové se dověděl o okolnostech mé výchovy. Opravdu jsem si myslel, že měl šedesát guinejí ročně nazbyt, které by nedal mnohem hladovějším a potřebnějším Dexterům, a jemu mnohem bližším?

Na chvíli přestal mluvit a pokoušel se narovnat si paruku, která mu už téměř spadla a odkryla chomáče vlasů, trčící na hlavě jako vycpávky… Nikdy se nedozvěděl, pokračoval pak, kdo ho první obvinil, ale došel k přesvědčení, že to musel být ten zákazník, sám černý únosce.

A když se on, můj milující strýček, dozvěděl o mém návratu, myslel si přirozeně, že tajemný padouch byl odhalen a počestný kapitán Dexter očištěn. Jeho srdce se radovalo, naděje vzrostly a vojenské štěstí mu přálo.

Ukázalo se, že se mýlil. (Tady zase schoval hlavu do dlaní, aby naznačil beznaděj a zděšení.) Teď je s ním konec, je zničen. Jestli mu já nepomůžu, tak kdo?

„Bůh,“ vložila se do toho paní Montagueová. „A jeho pomocníci v záhrobí.“

Rozhostilo se tísnivé ticho. Paní Montagueová naslouchala… doufal jsem, že nedostává pokyny od mrtvého dítěte, které ji už předtím oklamalo. Nebylo těžké si představit pípavý malý hlásek volající v mokrých větvích: „To nezpůsobil kapitán Richard! Tohle neudělal kapitán Richard!“

To aby uspíšil záchranou výpravu z vlhké a větrné hrobky a ze suchého teplého místa v srdci paní Montagueové. „Spi v pokoji, malý panáčku, ať tě ze spánku nic neruší!“

Z dálky se ozval hlas hodin. Nejistě jsem řekl, že se po mně budou shánět, když se tu ještě zdržím. Strýc vypadal nerozhodně. Podíval se na paní Montagueovou, která přikývla, jako by říkala: To je v pořádku, pane Richarde. Nechte ho jít. Otřásli jsme jeho srdcem, otrávili jsme mu mozek. Je už skoro náš a vrátí se k nám. Všechno půjde podle vás, pane Richarde. Teď ho nechte jít.

„Zítra se uvidíme, synovce! Zítra!“ zavolal strýc a já se otočil, abych se na ně podíval. Jejich tváře už nebyly jasně vidět, ale jak tam stáli bok po boku, připadalo mi, že se oba stejně usmívají.

V noci se mi ten podivný pár zjevoval před zavřenýma očima a jejich společný úsměv se rozšiřoval, prohluboval a křivil jako úšklebek samého ďábla.

Jestliže můj kulhavý, ozbrojený strýček nebyl zákazník, kdo ten zákazník tedy byl? Kdo to, pro všechny svaté, mohl být, jestliže paní Montagueová a její záhrobní policie dokážou, že je strýc nevinný?

Kapitola 10

Sedmnáctého prosince. Bylo pošmourné, mlhavé počasí, se sklonem k mžení, ale v malém předním salonku vlevo od haly se rozsvítilo jasné slunce. V půl jedenácté přišel na návštěvu pan Treet! Byl to skutečně on. Thomas Treet. Sám velký muž, plný úsměvů a hrdého génia. Poklonil se otci a poblahopřál mu k uzdravení (zdraví se mu rychle zlepšovalo, i když se ještě brzy unavil a hodně spal).

„A teď ty, Georgi! Přijmi mé blahopřání a poklony! Jsi skutečný džentlmen! V samém přepychu. V bezpečí. Se skvělou budoucností. Obklopen láskou. Nemohl bych si pro tebe přát nic lepšího!“

Byl tak rozradostněný, že mě vidí, že jsem se ani nezmínil o takových maličkostech, jako je zabijácký strýček, chladná a úsečná matka a všeobecně převládající ovzduší hřbitovních zájmů, které zde kořenilo vzduch jako zatuchlá omáčka.

Ale zdálo se, že pan Treet má i vlastní potíže. Ne že by je dával najevo. Jak tak pochodoval kolem okenní stěny, jako by ji měřil před stavebními úpravami, musel připadat neznalému divákovi jako zosobnění úspěšného talentu, který si ve světě výborně vede. Bylo by tudíž velice nezdvořilé upozornit na jeho zavázanou ruku, náplast na čele a poškozený vršek paruky, která stále ještě vydávala připálený zápach.

Vyptával jsem se na zbývající Treety.

„Daří se jim dobře. Všechno je v pořádku, Georgi.“

„Jsou v Londýně, pane Treete?“

„V Londýně?“ zeptal se s hořkostí, u tohoto muže neobvyklou. „V tom začouzeném sídle zabedněnosti a dřeva na podpal? Ne, Georgi. Jsou v Shorehamu26 a čekají na loď. Pokořit nové světy, chlapče! Dálavy zvou!“

Doufal jsem, že jejich loď bude v lepším stavu než mé srdce, které při této novině prudce pokleslo. Nezmínil jsem se však o tom a pouze jsem se zeptal, proč ho Londýn zklamal a sestoupil v jeho vážnosti. (Londýn přece vždycky zaujímal vysoké místo v jeho ctižádostivých plánech a nápadně se tak lišil od zabedněnosti Sandwiche, Dealu27, Favershamu a Rye.)

Přestal přecházet sem a tam, posadil se na sedátko v okenním výklenku a ruce si položil na kolena oblýskaných kalhot.

„Byl to úspěch, Georgi! Měli jsme tam obrovský úspěch.“

Jeho pěkná tvář, před chvílí zachmuřená, začala zářit obvyklým způsobem a oči se hrdě zaleskly. „Bylo to ve Vévodském divadle na Heymarketu, což je střed světa, Georgi. Dávali jsme představení Saul a čarodějka z Endoru.“

„S Ďáblovým ohněm?“

„S Ďáblovým ohněm, Luciferovým dýmem a se vším ostatním, co k tomu patří, Georgi!“

Teď se usmíval, rychle zamrkal a oči mu zvlhly při té vzpomínce.

„Luciferův dým v Sandwichi byl jen chmýříčko ve srovnání s tímhle! Tmavý, hustý, bohatý!“

„Použili jste berlínský sirup, pane Treete?“

„Půl litru, Georgi!“

„Rád bych byl u toho!“

„Měl jsi tam být! Ohnivec! Jane! Edward! My všichni, řeknu ti, Georgi, kdybych nebyl vědec, přísahal bych, že duše starých filozofů se tam vznášely s námi, šeptajíce a zpívajíce o všech tajemstvích neviditelného světa. A pak ten Ďáblův oheň! Obrovský! Pronikl kouřem jako nikdy!“

Už zase vyskočil a přecházel před oknem, ruce sepjaté za zády.

„Ale pak –“ napověděl jsem mu smutně, protože z jeho postoje hledělo neštěstí a dodávalo mu zádumčivé důstojnosti.

„Kde je přítomná zabedněnost, tam je i největší úspěch zapomenut a vymazán jedinou skvrnkou nehody. Na tom však nezáleží. Nenavštívil jsem tě, abych tě s tím zatěžoval. Mysli na nás za přílivu! Mysli na nás jako na tajemství přírody! Vzpomínej na nás jako na ty skvělé Treety, a víc se netaž! A jestli máš sedmdesát liber na naši cestu do Virginie, budeme ti vděční, nikoliv však ponížení. Jestli je nemáš, budeme tě milovat stejně, drahý Georgi!“

„Tak těch tisíc liber –?“

„Jsou pryč,“ řekl pan Treet střízlivě. Pak mávl velkou rukou a vyzval mě, abych na to nemyslel. „Mysli spíš na Ďáblův oheň, s, s –“

„S citrónovými krystaly, pane?“ zamumlal jsem, přestože jsem nepředpokládal, že by použil tuhle silnou látku. „Nikoliv citrónové krystaly?“

„Právě ty.“ A pan Treet se vítězně usmál. „Citrónové krystaly, Georgi. Čtyři gramy. (Byli jsme přece ve středu světa, ne?) To byla sláva! To byla podívaná! Ohnivá podívaná, na kterou by i králové zírali s otevřenými ústy!“

„Ale to nebezpečí, pane –“

„Všechny slavné a dobrodružné věci s sebou nesou nebezpečí, Georgi. ‚Jeť kořením krásy a ozdobou radosti!‘“

„A, a co bylo potom?“

„Divadlo shořelo,“ pravil pan Treet prostě. A opět se posadil. „Opona chytla, jako kdyby byla namočená v džinu, a pak ten celý balík třísek praskal a hořel, až úplně vyhořel.“

Zamračil se při té vzpomínce a dotkl se náplasti na čele. Naštěstí však nikdo nepřišel o život a zranění, jaká utrpěl třeba on, byla zaviněna majitelem. On, Treet, se totiž musel vrátit do toho hořícího pekla, aby vytáhl kňourajícího spoluúčastníka, který pořád ještě držel v ruce smlouvu o tisíci liber za poškození a za nájem.

„Šílenče!“ volal tenkrát ten mrzký muž a válel se ve vodě, rozlité po ulici, aby uhasil doutnající šaty. „Založil jste oheň, velký jako sopka Vesuv na dřevěném jevišti. (Byl to Ital, Georgi, a hrozně vznětlivý.) Nechám vás za to vsadit do Castella. (Myslel tím Tower, Georgi.)“

„Pane,“ řekl jsem mu, když jsem ho táhl stranou, aby ho nepolil řetěz hasících mužů, sběhnuvších se snad z celého Londýna, „máte mou smlouvu o tisíci liber –“

„Vy blázne, pět tisíc liber nestačí na tu škodu, kterou jste udělal!“

„Nemělo žádný význam něco namítat,“ pokračoval pan Treet ve vyprávění. „Byl, jak se říká, bez sebe, což nebyla žádná škoda. A tak jsme, Georgi, odjeli. Ihned, rovnou a společně. Já a Treetové jsme nasedli do našeho povozu a z bot jsme setřásli londýnský prach či spíš bláto, obyvatelé Haymarketu nešetřili vodou!“

Vzdychl a nařasil si obvaz na ruce, jako kdyby to byla nejjemnější holandská krajka.

„Jen skvrnka nehody, a na všechny triumfy se hned zapomene! Tmavé, žhnoucí vlny… ohnivé jeskyně… kotle plné nadpřirozených sil… nic nezůstalo! Nic! Ale ne pro nás a pro tebe, Georgi! My víme, na co vzpomínat. Nezatěžuj se tím, drahý hochu. Zapomeň, co jsem ti říkal, a jestli nás můžeš navštívit, všichni jsme v hostinci U Starého korábu v Shorehamu. Se sedmdesáti librami nebo bez nich, budeš vždycky srdečně vítán. Bůh ti žehnej, můj milý!“

V tomhle přívětivém tónu jsme se rozešli. Pan Treet se odebral ke svému koni a pak se spolu natřásali po hrbolaté a točité cestě, dokud nezmizeli na okraji lesíka. Já zůstal stát v hlubokém zamyšlení nad problémem jak získat sedmdesát liber, které teď stály mezi mými dobrými přáteli a slávou, očekávající je za mořem.

Návštěva pana Treeta byla, jak jsem už říkal, jako sluneční záře v šedivém dni, a zářila ještě nějakou dobu po jeho odchodu. V panu Treetovi bylo tak málo podivného, záhadného či zlověstného. Ne že by byl jako ta venkovská okrajkovaná šlechta, kterou jste jedním pohledem prokoukli skrz naskrz. V panu Treetovi se toho skrývalo hodně, ale všechno bylo příjemné a mile nápadité, a nálada, jakou on vzbuzoval, nikdy nepřipomínala mrtvé. Dokonce i těch chybějících sedmdesát liber k němu patřilo spíš než krátké vlastnictví tisíce liber!

Nezdálo se mi, že by v jeho zmínce o penězích bylo něco zneklidňujícího, ani jeho návštěva nebyla znepokojující, dokud jsem se znovu nesešel se svým ošumělým strýčkem v lesíku. Že byl můj otec pohněván návštěvou pana Treeta, jsem se dozvěděl od Josefa, který měl uši nastavené na samá spiknutí a často slyšel to, co se nikdy nestalo; mně o tom otec nic neřekl. Naopak matka byla neobvykle přívětivá a vyjádřila naději, že můj návštěvník se necítil dotčen, že s ním nevypila sklenku sherry28. Řekl jsem, že ne, a ona se usmála.

To už muselo být po páté hodině, protože jsem uvažoval, že bych ji požádal o těch sedmdesát liber, které pan Treet potřeboval, ale pak jsem se rozhodl to nedělat, protože se už hrozivě blížila šestá.

Už tam samozřejmě byl, dřív než já, a stěžoval si, jak je prolezlý vlhkem. Všiml jsem si, že kapitán má jiné punčochy, ale jinak nevypadal lépe než včera. Dal jsem mu kus zvěřinového nákypu a láhev brandy, kterou jsem přinesl pod kabátem. Vypadal překvapeně, ale vzal si to s poznámkou „Zásoby pro regiment!“, a dodal, že doufá, že žádný regiment se sem nedostaví. Pořád se totiž ještě obával, že bych mohl nedodržet slovo a zradit ho.

„Své slovo jsem vám na to nedal, strýčku Dextere!“

„Promiň mi to, synovče! Domníval jsem se, že jsme se setkali pod vlajkou vyjednavače.“

Zeptal jsem se ho, kde bydlí, on však potřásl hlavou a zašklebil se.

„Nebudu tě uvádět v pokušení, synovče. Mohl bys třeba mluvit ze spaní. Považuj mě a můj tábor za lesní tajemství. Přinejmenším dokud neskončíme svá jednání, ano? Což může být docela brzy, protože tahle mlha a pekelné vlhko budou má smrt!“

Záhy se k nám připojila paní Montagueová, nesoucí lucernu, a začala ta nejpodivnější válečná rada. Armáda se skládala ze stísněného dědice, uprchlého kapitána a tlusté staré paní v černých šatech (a navíc bůh ví s kolika ještě zvědavými přízraky, které se nevešly do rakví). A nepřítel? To byl zákazník, protože strýc stále přísahal, že je nevinný. Jaké byly naše zbraně? Paměť a vzpomínky (snad možná i přátelé paní Montagueové).

Nejdřív strýc uvažoval o Cizinci… muži s třiceti guinejemi. Uklouzlo mu někdy, v nestřeženém okamžiku, jméno, nebo aspoň jeho část?

Neměl ani jeden nestřežený okamžik. Hlídal si svůj jazyk. Jak vypadal?

Měl vysušenou tvář. Tím jsem chtěl popsat, že měl popraskanou kůži jako země čekající na déšť. Zdálo se mi tenkrát, že zhluboka šňupe, protože záhyby kolem nosu na to vypadaly. Oči měl vybledle modré, ale nemohl bych na to přísahat, protože jsem ho nikdy neviděl za denního světla.

Strýc se tvářil zmateně, dokonce trochu popleteně. Pak potřásl hlavou.

„Ještě dál do minulosti,“ pobízela nás paní Montagueová. „Musíme se podívat dál.“

Zírala do třaslavého plamene lucerny, házejícího proměnlivé stíny na její tvář. Vypadalo to, jako když mění výraz obličeje, aniž by o tom věděla. Podezíral jsem ji, že se radí se svými přáteli umrlci.

„Teď tu máme něco podivného,“ řekla nakonec. „Jistého pana Treeta.“

(Pan Treet, co on udělal, mimo toho, že byl milý génius? Jeho jméno znělo nepatřičně v téhle společnosti.) Paní Montagueová pokračovala:

„Protože ten divný pan Treet říkal, že mu děťátko přinesli za jedné červnové bouřky.“

„No a co?“ řekl strýc. „Já se na ten červen pamatuju moc dobře.“

„Pak si jistě pamatujete, pane Richarde, že toho dne, kdy dítě zmizelo ze zámku, žádná bouře nebyla. Počasí tenkrát bylo nebývale skvělé. Celý týden nebyla žádná bouřka. Přece si to vybavujete! To srdcervoucí hledání, ve dne i v noci. Pamatujete si, že by vám překáželo počasí? A přece pan Treet popisoval bouři, když tehdy žádná nebyla. Je to zvláštní…“

Stejně jako poprvé, když jsem uslyšel o těch temných událostech na začátku mého života, i teď se mi zdálo, že mi chlad padá do srdce.

„To je pravda, madam,“ přisvědčil strýc a zamyšleně hleděl do pohyblivých stínů, vrhaných lucernou. Lesík se zdál být jako dvojitý obraz: tam, kde byla mlha, stíny stromů stály ve vzduchu pevné a černé, desetkrát skutečnější než jejich papírové, stříbrošedé protějšky, z kterých se ty černé stromy svlékly. „Opravdu. Vzpomínám si na to dobře. Dům byl plný hostí, protože byly Georgeovy narozeniny.“ Obrátil se ke mně. „Byla to velká událost, všichni považovali za zázrak, že ses jich dočkal. Byl jsi slabé dítě, synovce, a ani jeden z tvých bratrů se nedožil šesti měsíců. Tvé první narozeniny byly svým způsobem vítězstvím.“

„Jenomže potom nastal ten večer, kdy se zjistilo, že jsi se ztratil,“ přidala se paní Montagueová. „Bylo to strašné. Lady Dexterová byla bílá jako stěna, paní Smithová, tvoje opilá chůva, střídala pláč a mdloby. Nikdo nevěděl, kdo to má říct tvému otci, který byl zrovna někde na návštěvě. Když se pak vrátil a uviděl strach a bledé obličeje tam, kde předtím vládlo veselí a radostné ruměnce, téměř to uhodl. Bylo to hrozné… hrozné…“

„A pak z toho vinili cikány…“ vložil se do řeči strýc.

„Jen dokud se nezjistilo, že v širém okolí žádní nejsou,“ vzpomněla si paní Montagueová. „Až na toho komedianta, pana Treeta, samozřejmě. Zvláštní člověk, dost divný –“

Ještě chvíli tak pokračovali, jeden předháněl druhého v připamatování si toho času úzkosti, jako kdyby se nějak a někde dala objevit skrytá pravda, ležící zanedbaná a zapomenutá v jakémsi tmavém koutě.

„Kdo měl vlastně užitek z únosu dítěte?“ zeptala se náhle paní Montagueová. „Kromě vás, pane Richarde.“

„Přísahám, že jsem nevinný!“ zvolal opět strýc a hleděl na paní Montagueovou, jako kdyby se obrátila proti němu.

„Kámen úrazu je ten fideikomis. Protože nikdo jiný než vy, vaše vzácná paní a děti nemůže z toho mít užitek.“

„Oni taky?“ zvolal strýc tragicky. „Nikdo z nás není tedy mimo podezření? Proklatý fideikomis!“

„Stokrát proklatý!“ přisvědčila paní Montagueová. „Není to pravda, pane Georgi? Takhle ničit nevinnou rodinu!“

Bezmocně jsem přikývl. Stáli každý z jedné strany těsně u mě, nebezpečně blízko, a když jsem se odvrátil od jednoho, narazil jsem na druhého. Nebylo úniku.

„Nechme zatím stranou fideikomis,“ šeptala paní Montagueová, jako kdyby fideikomis byla vysoká, nebezpečná hora, kterou nic účinnějšího než šepot nedokáže odstranit. „Uvažujme, kdo jiný by z toho mohl něco získat.“

Najednou mi srdce začalo bít rychleji a noc se ještě více ochladila.

„Nikdo,“ řekl strýc zamračeně.

„Nikdo? Ani pan Treet ne? A co těch tisíc liber, co za to dostal? A ještě důležitější věc, co ten silný vliv, který se prohluboval třináct let a který získal nad svým nevlastním dítětem? Není to taky zisk, pane Richarde? Představte si pana Treeta, který se zmýlil v otázce bouře. Pana Treeta, který byl náhodou při ruce. Velice zajímavá osoba! A co když on a ta chůva Smithová byli domluveni? Nevypadá to takhle pravděpodobněji?“

Ta ďábelská dvojice si začala navzájem přitakávat, a já se zoufale snažil najít nějaký důvod proti, abych je zarazil.

„Co potom Cizinec s třiceti guinejemi dvakrát do roka? Kde by paní Smithová sehnala tolik peněz? A proč by je posílala panu Treetovi?“

„Přepočítával jsi těch třicet guinejí? Nebo ti o tom jen někdo říkal? Aha, říkali ti to. Domnívám se, že jen proto, aby tě zmýlili. Myslím, že ten Cizinec byl třeba pan Smith, který se přišel přesvědčit, že je všechno v pořádku, a nejspíš přinesl pár šilinků na tvoje vydržování jako znamení nepoctivého úmyslu.“

„Ne! Ne! Tomu nevěřím! Musí to být někdo jiný!“

„Ale kdo, milostpane Georgi? Řekněte mi kdo, a já jsem pak ochotná tomu uvěřit.“

Strýc se ozval jako ozvěna:

„Kdo, synovce? Pověz nám to a my ti budeme věřit.“

Pokyvoval hlavou ve stejném rytmu jako paní Montagueová, až se mi zdálo, že přestanou až tehdy, zastaví-li něco jejich černá srdce.

„Možná že pan Craddock ví něco o panu Treetovi,“ pravil najednou strýc.

„Pan Craddock?“

„Bratrův právník. Němý jako ryba. Ale Craddock ví o všem. Napiš Craddockovi, synovce, adresa je Lincoln Inn Fields. Ano, ano, Craddock všechno zná.“

„Až na to, co je v záhrobí,“ pravila paní Montagueová s nepříjemným úsměvem.

Strýc pokrčil rameny a usmívající se paní Montagueová vyslala ten nejotrávenější šíp, ačkoliv se přece nemohla ničeho domyslet.

„Milostpane Georgi, ctěte a milujte pana Treeta, jestli chcete.

Ukáže se možná jako nevinný. Ale pokud je vinen a vaši lásku si získal jen ze zištných důvodů, pak pamatujte na má slova, brzy za vámi přijde a bude žádat peníze. Dejte si pozor, pane Georgi, bude to počátek jeho machinací!“

Kapitola 11

Obvinili pana Treeta. Ale kdo? Tlustá stará čarodějnice s očkama jako trnky, která se třináct let řídila nařízeními malého nebožtíka, prolhaného až do morku kostí. Kdo dál? Ošumělý násilník, který přizabil svého bratra, byl za to uvězněn a utekl z vězení… teď se skrýval ozbrojený, blízko bratrova domu. Opravdu spolehlivý pár!

Proč jsem tedy půl noci nespal, celý zpocený a rozčilený? Ta nejasnost mi jako myš hryzala v mysli. Malinký problém, malé hryzající zoubky, ve srovnání s velkou stavbou, kterou se to chystalo zničit, to znamená mou víru v pana Treeta. Myš ale dokáže sníst i horu, když je ze sýra.

Pan Treet mi přece řekl, že uhodl, odkud přicházím, tehdy té sporné noci před třinácti lety. Tak proč mě tak dlouho nevracel? Proč? Proč?

Nene, bylo neuvěřitelné ho podezírat, že by byl onen zákazník. Ten čin byl příliš odporný a zlý… příliš černý. Byl to černý čin, ne proto, že připravil dítě o domov a dědictví, ale proto, že způsobil takové neštěstí v jeho domově a vyvolal takovou nenávist mezi dvěma bratry. Nenávist až k vraždě. Rozbil otcův život a radost, matčino srdce proměnil v led… a strýce změnil, v případě, že by se ukázalo, že je pan Treet vinen a on nevinen, z urozeného pana Richarda Dextera v ošumělého násilníka a zcela bezcenného člověka.

Proč ale čekal pan Treet třináct let? Z nějakého dobrého důvodu… určitě z výborného důvodu… Co potom ten podivný omyl s bouří?, Myš rostla, hora se otřásala. Jen ať se, proboha, neukáže, že je ze sýra!

Rozhodl jsem se napsat panu Craddockovi, ne kvůli strýci, ani kvůli panu Treetovi ne, ale kvůli otci a sobě. Usoudil jsem, že hospodský od Pastýře se psem můj dopis odešle a bude držet jazyk za zuby, protože mu polichotí, že ho o to požádám. Napsal jsem tedy ten dopis a hodlal jsem hostinského ještě dopoledne navštívit. Za tím účelem jsem se pěkně oblékl, což byla opravdu šťastná náhoda, protože než jsem odešel, přišla návštěva. Pozoruhodná nebo spíš udivující návštěva.

Josef jako obvykle přišel s tou novinou. Poněkud bez dechu, hladkou tvář zčervenalou vzrušením. Z toho jsem usoudil, že jsou to nějaké rozčilující novinky. On totiž nikdy nevypadal tak potěšeně, jako když oznamoval nějakou menší pohromu. Zaklepal a hned vstoupil. Podíval se na dopis, který ještě ležel na psacím stolku, ale byl tak plný toho, s čím přicházel, že ho ani nevnímal.

„Pane Georgi, milostpane, už jsou tady!“

Kdo je tady? Teta Dexterová s třemi syny, Johnem, Edmundem a Bertramem. Přijeli v povoze, který jestli někdy zažil slávu, tak už na ni dávno zapomněl. Ve stejném stavu se nacházel i jejich oděv. Nebylo by ani divné, kdyby urozená paní Dexterová měla vši. Ze všech táhlo newgateské vězení!

Zřejmě se domnívali, že se tu sejdou s kapitánem. Dokonce si dělali naděje, že se rodinná roztržka zacelí. („To proto, že se vaše vzácná osoba navrátila, pane Georgi, milostpane. Bylo by možné, že je váš strašlivý strýček taky oklamal?“)

Matku to silně rozčílilo a s nervózním hněvem je požádala, aby o kapitánově útěku neříkali siru Johnovi, protože jeho srdce ještě není mimo nebezpečí. Načež paní Dexterová („Vaše tetička, pane Georgi, bohužel.“) zbledla, jak jí to jen její zardělá a po cestě ušmudlaná tvář dovolila. Je pravda, že se situace nijak nezlepšila? Nebo že je dokonce horší? Její ubozí chlapci! Ubozí chlapci! Nevyšli z jámy lvové, přišli dokonce lvovi do tlamy!

„Jedním slovem, pane Georgi, milostpane, odevzdali se do naší milosti. A jedním slovem, to tedy upadli do trní.“

To všechno mi sděloval rychlým tichým mumláním. Josef vždycky mluvil spíš potichu, jako by se obával, že zvýšený hlas by byl povelem ke střelbě. Rozčileně přešlapoval z nohy na nohu, protože siru Johnovi už sdělili, jaká přišla návštěva, a zoufale se snažil, aby mu neuniklo ani slovo z přivítání těch vězeňských Dexterů. Naléhal na mě, abych si pospíšil, a pak už ani nečekal a odklusal v důstojném spěchu.

Newgateská větev rodiny se stále ještě nalézala ve velké síni, kde tvořila spíš shluk než skupinu. Moji bratranci… dva z nich byli velcí, hubení a tmavovlasí, ten třetí trošku menší a kulatější, s tváří veselejší než ostatní. Pomyslel jsem si, že je to u něj spíš podivnůstka, protože veselost zřejmě pocházela z rozpaků jeho matky a bratrů než z nějakého vnitřního klidu.

„Prosím vás,“ řekla matka naléhavě, „teď odejděte! Jděte do vsi nebo do Shorehamu. Pošlu vám peníze! Pomůžu vám! Jenom vás žádám, madam, teď odejděte, než vás uvidí!“

„Můj švagr, madam! Přišla jsem, přišli jsme z takové dálky! Chtěli bychom ho vidět! Vždyť je z naší krve!“

Teta byla plnoštíhlá dáma se zbytky krásy a hovořila stejně naléhavě zvučným, daleko se nesoucím hlasem, vycvičeným léty špatného zacházení.

„K ničemu vám to nebude, madam! Způsobí to jen mrzutost a nesnáze.“

„Je to naše vlastní krev!“ opakovala teta a poškubávala sukní zelených umazaných šatů, zatímco její nejmladší syn se tvářil velmi pobaveně, jako by matčina poznámka byla už tak omletým oblíbeným rčením, že se na něj dá odpovídat jen zlomyslným úšklebkem.

Chtěl jsem se k nim zrovna připojit, zatím totiž byli všichni tak soustředěni na vlastní zájmy, teta na to, aby ji bylo slyšet po celém domě, a matka svou bledou pobouřeností na to, jak tomu zabránit, že si nevšimli, že stojím blízko.

Otec ale přišel dřív. Lehce o mě zavadil a přinesl s sebou závan masti, kterou doktor Newby vždycky navrstvil na jeho obvazy. Neslyšel jsem, že přichází, asi proto, že jsem byl tak zaujat rodinným shledáním. Myslím, že neslyšel z tetina vykřikování víc než poslední dvě „vlastní krve“, protože vypadal a tvářil se vyrovnaně, dokonce přívětivě.

Teta zmlkla v půli věty, rovněž bratranci ztuhli v potěšené uctivosti. Když teta viděla otcův mírný výraz, začala se usmívat a na matku vrhla zvědavý pohled. Otec se zastavil, těžce se opřel o svou hůl a řekl matce:

„Madam, musíme být pohostinní. Dohlédněte, aby si tito nešťastní lidé odpočinuli a dostali najíst. Nepochybně přišli z daleka a budou muset jít ještě dál.“

Víc neřekl. Tetě a bratrancům nevěnoval jediné slovo, stěží jeden pohled. Pak se otočil a pomalu se vracel do svého pokoje, odmítnuv Josefovu nabídku pomoci potřesením hlavy (ten člověk se hned objevil vedle něj a přetékal starostlivostí, která z něj přímo kapala).

Matka ztratila překvapením řeč, ale teta vypadala zcela spokojená s tímto přijetím, což bylo pozoruhodné. Zdálo se, že jí zcela uniklo, že ačkoliv je otec pozdravil jako svou krev, ten způsob se hodil spíš pro koně než pro synovce a švagrovou. Vypjala se a poznamenala:

„Švagr dobře vypadá, že, madam! A vidíte, neuškodilo mu, že jsme ho navštívili. Vypadal, že ho těší, že nás vidí. Vlastní krev se nezapře, madam!“

Bratranci ale nevypadali tak spokojeně. Ti starší si zřejmě dobře uvědomovali otcovo přehlížení, a dokonce i úsměv nejmladšího poněkud ztuhl.

Matka je odváděla s sebou, nastalo velké odkládání plášťů a kabátů, jako když padá ošumělé listí na podzim, a já si pomyslel, že teď by mě mohla představit. Znovu mi to bylo znemožněno, tentokrát Josefem, který se ke mně přikradl a zamumlal:

„Do knihovny, pane Georgi, milostpane, sir John si přeje, abyste k němu přišel.“

Otec stál u okna a vyhlížel ven. Napadlo mě, jestli něco v lesíku neviděl, ale zdálo se mi to nepravděpodobné, protože toho dopoledne byla silná mlha a ve vzduchu spousta vlhkosti. Neotočil se hned, a tak jsem měl čas si všimnout změny v místnosti. Pouze nepatrná změna, protože to byla jen náhrada ničeho něčím. Prázdný rám, který kdysi obsahoval strýcův portrét, byl nyní vyplněn Dexterem z minulého století: byl to pán kamenné tváře, jehož nepochybně zrzavé vlasy byly schovány pod dlouhou parukou. Že by to byl pradědeček? Neurčitě jsem přemýšlel, jestli po letech nezaujmu místo vedle něj. Budu taky nasáklý špatnou náladou, a jiný mladý Dexter na mě bude civět a divit se, proč se jeho příbuzní tak zřídka usmívají. A jiný Josef bude mumlat: „Váš pradědeček George. Vypadá chmurně, že?“

Otec promluvil, aniž by se otočil.

„Ti, ti nešťastní lidé, kteří k nám přišli… přeji si, abys k nim byl vlídný, chlapče. Synům nesmí být dáváno za vinu… Přeji si, aby ses k nim choval s určitou úctou, abys s nimi nezacházel jako se služebnictvem nebo s žebráky. (I když to žebráci jsou a musí to tak být!) Jejich matka je nerozumná a hloupá osoba. Kdo ví, možná, že je to víc její vina, než by se řeklo. Přesto je ale nešťastná. Je obětí nerovného manželství, nerovného rodem, inteligencí a ctižádostí.“

Náhle se otočil, a já viděl zasmušilý až tragický výraz jeho pěkné tváře… jako by za jeho slovy leželo víc, než mohla vyjádřit. Napadlo mě, jestli tu není ještě nějaké zvláštnější a temnější tajemství, jaké by si ani Josef nedokázal vymyslet.

„Ty máš teď, chlapče, všechny výhody. Šaty, domov, služebnictvo, a jméno. Zatímco oni mají jen to jméno. Už nic jiného! A ty, ty jsi urostlý, hezký, dokonce i oblíbený. Zdá se to být skoro příliš, že?“ Ústa roztáhl do úsměvu, oči však zůstaly hluboce nešťastné. „Ukládám ti, chlapče, aby ses nesnažil získat víc výhod, než máš, jestli si chceš podržet mé přátelství a, a lásku. Přeji si, abys byl k hostům laskavý.“

Jeho oči přebíhaly po zdech, kde mezi uvězněnými knihami (všechny police totiž byly přísně uzamčené) viseli namalovaní Dexterové sahající až do doby královny Mary29, rozvážní pánové s úsměvy tak vzácnými jako kámen mudrců30, pánové, na které si smrt nečinila nárok, nýbrž se jen uctivě přiblížila s mnišskou kutnou v ruce, a „s vaším dovolením, pane, odebral byste se laskavě touto cestou?“. A pak se možná usmáli…

Konečně se mi otec podíval do očí a já se snažil mu pohled vrátit se stejnou bezkrevnou důstojností, jaká visela na stěnách. Jeho výraz změkl… stal se téměř něžným. Pak mě vyzval, abych šel a připojil se k našim návštěvníkům.

„Pamatuj tedy, chlapče. Nezapomeň na mé přání.“

Hosté byli shromážděni v matčině salonku, v malé, přepychově zařízené, elegantní a úhledné místnosti s křesílky a stolečky tak jemnými a tenoučkými, že se zdálo být nezdvořilé jíst v jejich přítomnosti. Jediný důkladný kus nábytku byl ten venkovský kulatý stolek, který poctil návštěvami malý podvodný džentlmen paní Montagueové.

„Georgi,“ pravila matka. „Tohle je tvá teta a bratranci.“

Teta se divadelním způsobem otočila a zírala na mě široce otevřenýma očima, jako bych byl pozoruhodnější, než jsem sám předpokládal.

„Řekla bych, že je podobou spíš do vaší rodiny, madam,“ vyjádřila se nakonec, „protože se moc švagrovi nepodobá. Až na barvu vlasů, samozřejmě. (Matka měla vlasy tmavé a sem tam už šedivé.) Ale vypadá dobře, zdravě, což je pozoruhodné, když si uvědomíme, jak byl jako malé děťátko pořád nemocný. To dělá ten venkovský vzduch, madam! Mým chlapcům by taky určitě prospíval. Oni ovšem víc narostli. Dokonce i ten nejmladší. O celých pět centimetrů. Bertrame, postav se, ať teta a já vidíme, o kolik jsi větší než bratránek George.“

Ten ale nechtěl. Neohrabaně seděl, mračil se a vymlouval se na bolení hlavy.

Myslel jsem si, že se asi stydí za své nepadnoucí kalhoty a kabátek, které zcela jasně zdědil po některém bratrovi, a bylo mi ho líto. Později jsem zjistil, že za jeho stálou neochotou byla jen jeho nepříjemná povaha.

„Bolí tě hlava, drahoušku?“ zvolala jeho matka a obrátila se k lady Dexterové. „Mám obavy, že nastydl, madam! I když je urostlý, je velice citlivý. Pro dítě je to tragédie, připraví ho o mnoho. Měl by se veselit s přáteli, a on je zatím nemocný. To je tou přejemnělou povahou. Pravý Dexter, že?“

Bratrance uspokojilo, že způsobil nějaký rozruch, začal se zase usmívat, na mračení si vzpomněl jenom tehdy, když se ho matka ptala, jak se cítí.

Zdrželi jsme se v matčině salonku ještě asi půl hodiny, a já přitom zjistil, že dva zbývající bratranci jsou docela příjemní, i když ovšem postrádají génia. Dokonce i teta měla některé obdivuhodné vlastnosti, například veselou, vtipnou povahu a zábavný způsob vyprávění o prožitých dobrodružstvích. Zjistil jsem, že mi nedělá žádné potíže vyhovět otcovu přání, a tak jsme se po nějakou dobu bavili velice vybraně. Vypadalo to, že jsem na všechny přítomné udělal dobrý dojem, s výjimkou bratrance Bertrama. Jsem ale přesvědčen, že na toho by neudělalo lepší dojem nic jiného než pěst nebo třeba bota.

Otcovo přání jsem však měl stále na mysli, a proto jsem vracel jeho úšklebky a posměšky s tak příjemným výrazem, jak jsem jen byl schopen. Dokonce jsem se Bertrama i jednou zeptal, jestli ho stále ještě bolí hlava. Bylo to zrovna v okamžiku, kdy přišel sluha oznámit matce, že se podává jídlo, a tudíž nastalo všeobecné přesunování ke dveřím. Nepřívětivě se na mě podíval a procedil mezi zuby:

„Nenávidím tě, bratranče Georgi! Chtěl bych, abys byl mrtvý!“

Kapitola 12

Můj dopis panu Craddockovi zmizel! Úplně jsem na něj v tom rozruchu kolem návštěvy zapomněl, a vzpomněl jsem si na něj až následujícího rána. Pak vstoupil do mého pokoje Josef a vysvětlil mi, že si už včera dovolil ho zapečetit a odeslat. Stísněně jsem mu poděkoval. Usmál se a zůstal stát u dveří, protože natolik se nikdy neukvapil, aby postoupil až do středu místnosti. Potom zamumlal, jako by ho to teprve napadlo:

„Prosím za prominutí, pane Georgi, milostpane, ale protože jste jméno nenapsal dost čitelně, dovolil jsem si nahlédnout dovnitř, abych dopis mohl odeslat a neobtěžovat vás.“ Tady přerušil svou řeč, asi aby zjistil, jestli mě to zneklidnilo. Když jsem na to neřekl nic, přisvědčil, víc očima než hlavou. „Myslím, pane Georgi, milostpane, že jste byl oklamán… nejspíš paní Montagueovou.“

Pozorně sledoval účinek svých slov, dokud se nepřesvědčil, že uhodl pravdu. Byla to přece ta tajemná dáma, která mě nutila, abych si napsal panu Craddockovi o informace o panu Treetovi, zda mohl, nebo nemohl být zákazníkem.

Protože paní Montagueová byla vždycky dobrou přítelkyní kapitána Richarda, pravil teď už zcela nenuceně Josef a zíral přitom na psací stolek, jako by se chtěl přesvědčit, jestli tam nebylo napsáno ještě něco dalšího, co by mu snad uniklo. Jestlipak mi o tom řekla? A přiznala se mi taky, že se znala s mou tetou ještě před její svatbou a že možná dala tu nešťastnou záležitost dohromady? A zmínila se mi, že tu opilou, nedbalou paní Smithovou, moji chůvu, která mě jednou nechala na terase upadnout a dovršila svou dráhu tím, že spala, zatímco mě ukradli, že tuhle bídnou paní Smithovou sama doporučila?

„Nene, pane Georgi, důvody, které vám nejspíš uvedla proti panu Treetovi, jsou ničím ve srovnání s jasnou vinou kapitána Richarda a s její vlastní zřejmou spoluvinou! Dejte na má slova, pane Georgi, milostpane, jestli si smím troufat, váš únos a všechny jeho tragické následky závisejí na fideikomisu a na ničem jiném. Ten fideikomis, to je hrozná, i když krásná a velká věc. Řekl bych vznešená.“

S těmi slovy odcházel, s úsměvem a prstem na ústech, jako by náhle někde v domě zaslechl rozhovor, o který rozhodně nechtěl přijít.

Když odešel, cítil jsem se veselejší. Neměl jsem k tomu žádný zvláštní důvod, můj život byl pořád plný neklidu a tajemství. Najednou se mi ale vybavila představa příjemného vozu, taženého moudrým starým koněm. „Otway,“ zašeptal jsem a zasmál jsem se.

Začal jsem si hvízdat, popošel jsem k dubovému šatníku a po chvíli jsem ho otevřel. Podíval jsem se na svůj nádherný kabát a vestu, střevíce s červenými podpatky… a krásnou paruku, kterou jsem na sobě ještě ani neměl. Tak Treetové jsou v Shorehamu! Vřele jsem si přál se s nimi setkat. Dohadovat se s Edwardem, ušlechtile hovořit s Jane a o financích s Rose. Dokonce jsem si přál vzbudit Ohnivce a poslouchat, jak kňourá. A promluvit s hrdým panem Treetem… na kterého házeli spoustu bláta, ale žádné na něm neutkvělo! Vzal jsem paruku a nasadil jsem si ji. „Skvělé!“ zvolal jsem bezděčně.

Ozvalo se zaklepání. Myslel jsem, že je to Josef, a vznešeně jsem pravil „Vstupte!“.

Byla to matka. Mé nadšení opadlo. Upřela oči na paruku a pak na otevřenou skříň. K mému překvapení se její oči naplnily slzami! Spěšně jsem sňal paruku, protože jsem si myslel, že jí to dělá bolest. Ona však řekla:

„Vypadal jsi v tom skvěle, Georgi! Opravdu!“

Pak rychle odešla, jako by si netroufala říct něco víc.

Nepřišel jsem na to, proč mě navštívila ani proč mě tak rychle opustila. Zanechala za sebou ale zvláštní pocit vřelosti, pro který jsem si z celého srdce přál, aby víc ovládala svou náladovost. Její dobrá nálada byla, tak jako konečně u každého, velmi příjemná. Trvala vždy ale krátce… bohužel jsem se ani neodvážil požádat ji o těch sedmdesát liber. Mé myšlenky se totiž stále nacházely u pana Treeta a jeho potřeb.

Usoudil jsem, že otcova povaha je stálejší, méně náchylná k náhlým změnám. Zamyšleně jsem hleděl z okna…

Byl pěkný, čerstvý den, pozlacený zimním sluncem. Jen nedaleký lesík byl těsně obklopen nikdy nemizející mlhou, jako kdyby tlusté vlněné spodničky hřály stromy kolem stříbrných kotníků.

Někde tam přesto musel být můj zlý strýc. Zahlédl svou ženu a syny? Nedával jim dokonce znamení? Pochyboval jsem o tom, teta by nedokázala udržet jazyk za zuby.

I teď ji bylo slyšet, jak hlasitě hovoří s hospodyní, která ji a děti doprovázela po domě. Dostali pozvání zdržet se přes Vánoce, což jsem považoval za výraz otcovy poddajné nálady. Mohla by ta nálada ještě více změknout, přemýšlel jsem. Změkla by až na sedmdesát liber?

Doktor Newby přišel a zase odešel. Krátká návštěva znamenala, že otcovo zdraví je ustálené. Doktor se totiž nedokázal bavit o ničem kromě svého řemesla, se zdravými se cítil nesvůj, a jak mohl, nervózně se odporoučel. Protože byl malý a ješitný, nabyl dojmu, že může být vysoký jenom tehdy, když jeho společník leží.

Bylo téměř deset hodin druhého dne, otec by měl být v knihovně. Bylo to uspokojivé pomyšlení, protože v poslední době se tichá, klidná a pokojná knihovna stala jeho oblíbenou místností… Tady byl vždycky v míru se sebou i se světem. Stíny, které tak často zatemňovaly jeho oči a chmuřily mu čelo, se tu rozplývaly a v jeho silné, krásné tváři se jevila povzbudivá mírnost. (Už jsem si představoval jeho svolující úsměv, až se zmíním o sedmdesáti librách. „Sedmdesát liber? Zajisté můžeš dostat sedmdesát liber. A popřej panu Treetovi klidné moře a šťastnou plavbu.“)

Právě v knihovně jsme si, myslím, byli nejblíže, obklopeni Dextery z minulosti a moudrostí celého světa, naše mysl, duch i srdce byly jednotné. Zde kdysi mluvil, a stále ještě to opakoval, o výpravách, které spolu podnikneme, pokud to doktor Newby povolí, jedouce bok po boku krajinou až do noci. „A co lupiči, pane?“ ptal jsem se tenkrát rozumně, protože když jsem byl Treetem, byla noc naším nepřítelem. „Ale chlapče,“ zasmál se. „Při tvém umění zacházet se zbraněmi spoléhám, že mě ochráníš před všemi potížemi, ranami a neštěstím!“

Nedávno, vlastně včera, když se trochu vzpamatoval z překvapení, které způsobili hosté, se rozohnil v hovoru o blížících se Vánocích, kdy, jak věří, nás aspoň tucet sousedů poctí návštěvou. Přimělo ho to k smíchu a pravil, že doufá, že se vyznamenám v tanci s dámami, ale zase ne příliš, protože mám mít na mysli, že jsou to jen obyčejní venkované, kteří se příliš neumí chovat v plesové síni, ani dokonale tančit.

Při představě knihovny jsem se zaradoval, a dokonce jsem si po cestě zpíval:

„V bohu odpočívám vesele, pánové,

ať štěstí mě provází jen!“

Otec v knihovně nebyl. Místo toho se tam na okenním sedátku klackovsky rozvaloval bratranec Bertram, což byl velmi nepříjemný, dokonce skličující objev. Kdybych neměl předtím tak dobrou náladu, asi by se mi nemohla tolik zkazit.

„Hledám otce,“ začal jsem.

Bratranec neodpověděl, dál se rozvaloval a nevlídně na mě zíral. Vyhlížel nemocně, nebo spíš že jeho zdraví je chatrné.

„Máš pořád potíže s hlavou, bratranče?“

„Ani z poloviny jako s tebou, Georgi Dextere.“

„To je mi líto –“

„Proč? Myslel sis snad, že budeme přáteli?“

„Ne, ale ani nepřáteli. To všechno je z tvé strany.“

Vzpomněl jsem si na otcovo přání, a odmítl jsem se nechat vtáhnout do sporu. Pokrčil jsem rameny a odcházel jsem.

„Jestlipak víš, bratranče Georgi, že se nosíš jako obyčejný komediant? A šaty máš taky jako komediant. I tak mluvíš. Není to nic překvapujícího, protože matka povídala, že tě vychovali tuláci. Proč jsi s nimi nezůstal, bratranče? Nezáleží na tvé krvi, ale na tom, že proudí tuláckým srdcem.“

„Když mluvíš o krvi, bratránku Bertrame, teče ti krev z nosu.“

Sáhl si rukou na nos a podíval se na ni.

„To se mýlíš, tuláku Georgi.“

„Ale kdepak! A oko, to pravé, máš černé a oteklé. Tváře máš poškrábané a zalepené. Polovinu vlasů vytrhaných. Uši skoro utržené –“

„Co, co tím míníš?“

„Odpusť, bratránku Bertrame! Tohle je strašlivý talent, který jsem získal od těch tuláků. Je to schopnost předvídat věci. Někdy vidím věci, které se ještě nestaly! Drahý Bertrame, doufám, že jsem se mýlil, ale na chvilku jsi vypadal, že tě někdo zmlátil, div tě nezabil.“

Vylekal jsem ho. Což není nic pozoruhodného při jeho špinavé dušičce. Krčil se na sedátku, ruce zdvižené na obranu… bůh ví proti čemu. Čirému vzduchu? Unavené mouše? Pak je pomalu položil a znovu se rozvalil.

„Tohle je špinavý, zlomyslný trik a ty jsi mazaný, nafoukaný, sprostý a odporný. Jsi plný pohrdání a namyšlenosti. Myslíš si, že jsi lepší než my, protože jsi chytřejší! Tvoje chytrost je mazanost, tuláku Georgi, a co vypadalo jako přednost v divadle a na ulici, to je sprostota v rodině, jako je naše! Zeptej se otce! Zeptej se matky! Zeptej se, co si o tobě opravdu myslí. Zeptej se mé matky, která tě považuje za vychytralého. Všichni se za tebe stydí, tuláku Georgi. Každý krok, který uděláš, a každé slovo, které vyřkneš, jim zkřiví rty a bodne je do srdce!“

Jeho nepříjemná bezkrevná tvář byla záštím oteklá a plná skvrn, zatímco malá modrá očka, hluboko zapadlá, jako kdyby je někdo zatlačil do příliš velkých důlků, se začala plnit slzami. Ještě jsem neviděl kluka tak jedovatě vzteklého a plného zvláštní nenávisti.

„Ty jsi šílený!“ řekl jsem. „Patříš do blázince!“ Začal se posmívat.

„To víš, že jo, tuláku Georgi. Celý svět je šílený až na tebe!“

„Jsi hloupý, zkažený a –“

„, a ne tak vychytralý jako ty, tuláku Georgi?“

„Ne! Nejsi ani tak chytrý jako ten nejšpinavější pouliční lampář, co si vydělal pár švestek za poctivou celonoční práci! Ty umazaný malý žebráku, nevydělal sis nikdy ani halíř, až na to nastavování ruky a kňourání ‚Narodil jsem se v urozené rodině, prosím, přispějte mi!‘ Bertrame Dextere, nejsi na světě dobrý k ničemu jinému, než aby šaty po tvém starším bratrovi ve skříni nesežrali moli. Ty strašáku! Zápasil bych s tebou, kdybych si myslel, že za to stojíš, ale ani se tě nedotknu, nemusíš se krčit a zavírat oči. I když se jmenuješ Dexter, nikdy z tebe muž nebude, i kdybys žil sto let! Jsi jen nepotřebný brak, Bertrame, balík nepotřebného braku s erbem na obalu!“

Myslím, že jsem v tomhle duchu ještě chvíli pokračoval, a napadaly mě stále lepší výrazy, přirovnávající mého rozvaleného, zamračeného, skvrnitého bratrance k samým odpuzujícím věcem. Třináct let života mezi Treety mě vybavilo zkušenostmi, z kterých se dalo čerpat… a taky výřečností, s jakou to uplatnit.

„A jestli se ukazuju, bratrance, tak proto, že za ukazování stojím, zatímco ty, ty jsi jako nějaká špinavá věc, která se dá na záchod, aby tam netáhlo. Jo, tohle mi připomínáš.“

Zarazil jsem se, abych nabral dech, a uslyšel jsem ten nejhorší zvuk na světě. Vzdech hořký jako smrt. Byl to otec, který stál na prahu a naslouchal. Bertram ho viděl a držel se zpátky, aby později vyrazil do útoku.

„Otče –“

Dveře za ním zely temnotou a on tam stál, zarámovaný chmurným rámem. Tvář měl bílou jako stěna a o to zapadlejší oči, v kterých jako by v té hloubce zhaslo všechno světlo.

„Otče –“

Prudce se otočil a odešel. Bez jediného pohledu, bez jediného slova. Pak teprve bratranec vstal s nepříjemným úsměvem.

„Měl jsi pravdu, tuláku Georgi. Některé věci je líp neukazovat!“

Když odešel, stísněně jsem se po stěnách rozhlížel po Dexterech, kteří tu zůstali, po mrtvých, nalakovaných Dexterech z dávných dob. Přísně, možná i pohrdavě hleděli dolů, všichni až na jednoho, který se usmíval. Mladý, skvostný Dexter v hnědé, velké paruce a ocelovém krunýři. Zpola se otáčel ke mně a někam s podivným úsměvem ukazoval. Na co ukazoval? Na krvavé bitevní pole. Jeho úsměv náhle vypadal znepokojivěji než všechny ostatní zamračené úšklebky, protože on se usmíval při pohledu na utrpení, krev a smrt. Byl to ten samý úsměv, který jsem viděl u svého ošumělého strýce, číhajícího v lese.

Postavil jsem se k oknu a smutně jsem zíral směrem k Shorehamu a Treetovým. Slunce ještě svítilo, ale den se už nezdál být vhodný k tomu, abych otce požádal o sedmdesát liber.

Po celý zbytek toho nepříjemného dne jsem váhal, zda mám vyhledat otce a požádat ho o odpuštění za svůj výbuch, nebo se vydat do Shorehamu a dům opustit navždy. Jak den uplýval tak jako chladná řeka s mrazivou vodou, víc a víc jsem myslel na Shoreham. Otec se mi jasně vyhýbal. Když jsem ho někde zahlédl, jak přechází chodbu, nebo vstupuje do pokoje, dříve než jsem tam došel, jakási temná naléhavost ho hnala dál. Zato se objevoval bratranec, opírající se o stěnu, povalující se v křesle, potloukající se po velké síni… někdy se šklebil a jindy mumlal, když jsem ho míjel:

„Zničím tě, tuláku Georgi, určitě tě zničím!“

Na okamžik jsem zauvažoval, že se obrátím na matku, která se zdála být milejší než obvykle, ale ta byla příliš zaneprázdněná nasloucháním paní Dexterové. Taky jsem váhal při vzpomínce na její chlad a ironické chování, protože se mi nechtělo o něco žádat a být odmítnut, to by mě ponížilo, v mých i v jejích očích.

K večeři jsem šel v chmurné náladě, která se ještě prudce zhoršila. Otec se rozhodl porušit svůj zvyk jíst o samotě. Seděl v křesle v čele stolu. Chmurně jsem pozoroval šest stříbrných slánek a napadlo mě, že by jich pět stačilo. Moje jídlo bude už tak dost hořké, a nemusím si ho navíc solit. Posadil jsem se na své místo a zjistil jsem, že naproti sedí John, můj nejstarší bratranec. Toho pak překvapila modlitba před jídlem, protože v jeho případě měla asi znít: „Za to, co už jsem spolykal, nechť mě bůh učiní vděčným.“

Otec na mě pohlédl, a usmál se! Bylo to zvláštní! Zapomněl snad?

„Tak co, chlapče, už jste se s bratrancem spřátelili? Po tak bouřlivém ránu musí přece přijít slunečný klid. Po tom, co jsem zaslechl, už v tobě nemohla zůstat ani kapka hněvu, všechno se už vybouřilo. Madam,“ obrátil se k matce. „Dnes ráno v knihovně, jaký to byl řečnický výkon! Ohnivý a šťavnatý. Byl jsem tím ohromen.“

„Opravdu?“ odvětila chladně matka

„Skutečně, madam! Říkám vám, kdyby mu nebylo čtrnáct a synovci patnáct, jistě by jeho vražedný výraz a vášnivá řeč vyústily v souboj. A taky vám povím, madam, že mě to nejdřív rozhněvalo a potom polekalo, protože mi připadalo, že se nám náš dům zřítí na hlavu tím novým, divokým duchem, který ho prostoupil. Den se pak zklidňoval a já taky. Nebylo slyšet žádné zvuky boje. Namísto válečných bubnů jen tlukot mladistvých srdcí. A teď je oba vidím u stolu, oči jasné, neoteklé. Můžeme se hněvat, madam, když oni už hněvu zanechali?“

Seděl jsem a naslouchal v úžasu. Pak jsem se zastyděl, že žasnu nad vřelostí a porozuměním vlastního otce. Měl jsem pochybnosti o svém správném úsudku. Rozhlížel jsem se kolem stolu… a taky po svém životě. Uvažoval jsem, jaké další chyby jsem asi nadělal. Začal jsem se cítit pokorně, a poté příjemně a pokojně. A postupně zase vřele a sebejistě.

Mezi sýrem a moučníkem jsem se naklonil dopředu a požádal jsem otce o sedmdesát liber. Hrál si chvíli s vinnou sklenkou, zíral do ní. Pak se podíval přes stůl na matku, a krátce na mě.

„Proč, chlapče? K čemu sedmdesát liber?“

Pověděl jsem mu to. Opět se nehýbal, delší chvíli, než mi bylo milé. Bylo v té přestávce jakési zvláštní vážení a odhadování. Konečně řekl:

„Zítra si vezmi koně a jeď do Shorehamu, chlapče. A vezmi panu Treetovi ne sedmdesát, ale sto liber. Sedmdesát na cestu a třicet, na co budeš chtít.“

Nevěřil jsem svým uším, jak se říká, a dokud jsem nebyl v posteli a v polospánku, podezíral jsem uši z podvodu, který spáchaly jen tak, bez důvodu, pouze aby mi způsobily škodu, leknutí a pohromu. Moje vlastní uši, prosím!

Kapitola 13

„Tady je těch sto liber, pane Georgi, milostpane, a tady, jak se říká, požehnání pana otce na cestu, abyste se zdráv a rychle vrátil.“

Tak pravil Josef, když mi podával koženou peněženku a pistoli se stříbrným rytím.

„Mezi zámkem a Shorehamem je pobertů, loupežníků a tuláků nastláno jako listí na podzim. Haha! Listí v tlusté vrstvě!“

Mávnutím odeslal pryč stájníka, který mi přivedl koně, a důvěrně mi šeptal:

„Takoví chudinkové vás nemusejí lekat, ale mohl by tam být přece, víte kdo! Bože chraň, abyste ho potkal, ale kdyby zvítězil ďábel a jeden kapitán vám stál v cestě… pak, pane Georgi, milostpane, v téhle hlavni je kulka, kterou můžete spolehlivě vypálit a nadělat díry do té ohavné černé hlavy!“

Poděkoval jsem, a napadlo mě, jestli má podezření, že se s kapitánem už známe. Ale myslel jsem si, že asi ne, protože jediným svědkem našeho setkání byla paní Montagueová, a ta tichá dušinka byla tak mlčenlivá jako její pohřbení kamarádi.

Ďábel zvítězil nad bohem asi půl míle od domu, kde se cesta rozšiřovala a vedla při okraji lesíka.

„Stát! Zastav! Synovče!“

Strýc se vykutálel z lesa jako starý zčernalý pařez. V denním světle vypadal ještě otrhanější a zbědovanější než jindy.

„Je to, je to pravda, že jsou na zámku? Moje sladká ubytovatelka a mé drahé praporky? Jinak řečeno, milý synovce, moje choť a synové?“

Přitáhl jsem otěže a on přikulhal ke mně a položil ruku na uzdu. Ruka mi vylétla k pistoli a myšlenky k peněžence.

„Proboha, dítě! Střelil bys vlastní krev?“

Než jsem mu mohl odpovědět, vyšla z lesa paní Montagueová jako ranní ptáče, jehož oblíbenou lahůdkou jsou červi.

Jak mohla, proboha, vědět, že budu zrovna na tomhle místě? Strýc se chtěl tvářit tajemně, ale dáma se na něj utrhla.

„Už je tak dost tajemství, stínů a temnoty v jeho původu, pane Richarde, nepřidávejte k tomu další. Není v tom nic tajemnějšího, pane Georgi, než že ta děravá nádoba Josef popíjel včera s mým sluhou U Pastýře se psem.“

Strýc pokrčil rameny a zašklebil se.

„Dáma má pravdu, synovce. Nejlepší je vyložit karty na stůl. Jsme přece všichni na jedné lodi, ne? Nemá smysl tajit před sebou maličkosti.“

Poplácal mého koně po šíji a pokračoval:

„Tak jsi se seznámil s mou drahou puškou a náboji. Řekni, synovce, nejsou skvělí? Tvá teta, moje manželka, pěkná žena! Samozřejmě, teď nevypadá nejlíp, ale měl bys ji vidět, když má peníze a krásné šaty! Jako vévodkyně, jako manželka generála! To jenom nedostatek ji tak poznamenal. A naši synové! Pravda, John není přespříliš chytrý, je dobrý tak akorát, aby zdědil titul. Ale to je princ z Walesu31 taky! Je to mladý džentlmen, a já ho mám rád. Dozvěděl jsem se, že jsi se pohádal s Bertramem. Připouštím, že Bertram je zvláštní, ale je v něm i něco dobrého. Když kopeš hodně hluboko a díváš se hodně pozorně, tak to najdeš, opravdu! Musíš to najít! Ach jo! Mé oddíly, mé drahé oddíly! Jak rád bych je viděl!“

Přistihl jsem se, že lituji toho zničeného vojáka, který miloval svou rodinu, ať byla jaká chtěla. Pak promluvila paní Montagueová: „Tak pan Treet sklidí první ranou úrodu, pane Georgi? Sto liber.“

„Úrodu? Co tím myslíte, paní?“

„Nic víc, než říkám a než jsem říkala předtím. První dotek pijavice je jemný. Ale jak se jednou přisaje, saje tak dlouho, až jste vyschlý a ztratíte všechnu krev.“

„Mýlíte se, paní. Ty peníze jsou na cestu do zámoří. Už ho víc neuvidím –“

„Doufejme, že máte pravdu, pane Georgi. Doufejme, že vaše příchylnost nebude zrazena. Doufejme, že je tím, co myslíte, že je, a ne tím, čeho já se obávám!“

Strýc se díval do země.

„Sto liber, synovče? To je tedy opravdovský náklad v peněžence. A to všechno jen pro pana Treeta? Nemohl bys náhodou posílit má křídla malým oddílem guinejí? Však víš, krev není voda…“

Opatrně jsem to promýšlel. Je nad slunce jasnější, že nemá v dohledné době v co doufat, jedině v nějaké peníze, protože tenhle tulácký život už moc dlouho nevydrží. Takže kdybych mu dal těch třicet liber, co mám navíc, je tu určitá možnost, že se toho chytí jako útočiště a jako východiska k lepším věcem. (Jako je například loď do Indie?)

„Třicet liber, synovče? To je knížecí dar! Není to kníže, paní Montagueová? Žádal jsem oddíl, a on mi poskytne celý pluk! Krev není voda, madam! Té se nic nevyrovná!“

Pak se stalo něco, na co hned tak nezapomenu. Strýc si schoval svůj nový kapitál, a náhle si začal prohlížet mou pistoli, která byla zasunuta v sedlovém pouzdru.

„Dítě, ukaž mi to! Jdi, jdi! Jsem přece voják, zbraně jsou mým povoláním. Nech mě, abych se na ni podíval!“

Zaváhal jsem.

„No tak, dítě! Já si ji nenechám!“

Vytáhl jsem tedy zbraň a ukázal mu ji. Zíral na ni, pak ji vzal do obou rukou a podrobněji prohlížel. „Kdo ti ji dal?“

„Josef.“

„Ten o zbraních nic neví! Zabýval se s ní někdo předtím?“

„Já-já nevím.“

Vytáhl svou vlastní pistoli, která jako by z oka vypadla té mé.

„Tuhle si vezmi, dítě. Kdybys vystřelil z té své, pravděpodobně by sis ustřelil hlavu! Hlaveň je prasklá. Jen velmi jemně, skoro jako by to bylo připraveno úmyslně. Vidíš to? Tady nad tím rytím. Přísahal bych, že tohle jsou stopy dlátka! Jednou jsem to viděl u svého pluku. Hlaveň byla tak vpáčená, že to zachytilo kulku a nálož vybuchla tomu chudákovi do obličeje! Hm! Štěstí že jsi tu zastavil. Jinak jsi mohl zastavit později a už natrvalo.“

Cválal jsem do Shorehamu v zoufale nevyrovnaném rozpoložení. Moje radost, že jedu za Treetovými, byla ztlumena silným zděšením. Jestli strýc mluvil pravdu (tu pistoli ale vyměnil příliš rychle na to, abych si mohl být jistý), pak se někdo rozhodl, že zbaví svět mé přítomnosti.

Ihned jsem si vzpomněl na Bertrama! Jeho slova, která jsem předtím bral jako výraz vzteku, teď nabyla významu. „Zničím tě, tuláku Georgi!“

Bertram Dexter! Syn vojáka! Ten by tak nejspíš znal zbraně a nejspíš by taky slyšel tu smutnou historii, která se udála u pluku. (A která se mu, nejspíš, moc líbila!)

„Mladý pan zabiják!“ mumlal jsem si, a otřásl jsem se v sedle. Za celý svůj život jsem nepoznal nic nebezpečnějšího než sem tam nějaké vejce nebo řípu hozené z přízemí na jeviště, když jsem hrál špatně, nebo nějaký ten štípanec nebo závistivé postrčení, když jsem hrál příliš dobře. Nikdo mě ale nikdy neohrožoval na životě! Leda snad začátkem mého života, ruka zákazníka…

Po chvíli jsem se trochu uklidnil, a dokázal se i trochu usmát při pomyšlení na otřes, který Bertram zažije, až se vrátím živý a zdravý.

Do Shorehamu jsem přijel o půl dvanácté. Hostinec U Starého korábu bylo příjemné nízké stavení, útulné a lákavé, stojící na přístavní straně hlavní ulice. Vyřezávaná hlava z přídě lodi byla připevněná nad vchodem a neobyčejně se podobala hostinskému, jak jsem později zjistil. Ten měl stejně dobromyslný, nalakovaný pohled jako dřevěný námořník, a rozumu o nic víc.

Hostinský stál vzpřímený jako pravítko uprostřed tmavého výčepu a vypadal, jako by ho soudní sluhové teď zrovna přinesli zvenčí k dražbě. (Natíral se olejem, jak mě vzrušeně ujišťoval Ohnivec Treet, a páchl jako stará ryba.)

Nejdřív ale musím povědět, jak se Treetové objevili. Byl to úplný zázrak. Ve výčepu bylo ticho, a zdálo se, že přítomný je jen hostinský. Pak se ozvalo škrábání, vrzání, cupitání a tichý šepot, a najednou se objevili!

Z tichých koutů, z prázdných křesel, zpod nemožných stolečků (pod kterými nebylo místo pro myš, natož pro Henryho, Nell a Ohnivce), dokonce i zpoza nehybného hostinského.

Ti Treetové! Výčep jich byl plný! A ten povyk! Představte si, jak asi znělo „Přišel George!“, když to křičelo, ječelo a hulákalo šest silných hlasů, dohromady a každý zvlášť, bez přestávky celou minutu. Nikoho nikdy tak nevítali, a to jsme se rozešli před pouhým měsícem.

Snažil jsem se bránit, protože se na mě ihned vrhli, dokonce jsem křičel na starší slečnu Treetovou (tu milou Jane):

„Myslel jsem, že tentokrát budete zdvořilejší!“

Nic nebylo ale slyšet, protože můj hlas byl stejný jako jejich a mísil se s nimi jako pinta vína s bouřícím mořem!

„Jak urozeně je oblečený!“

„Jak nezajímavě!“

„Tajemná krajka! Určitě je drahá!“

„Ale nenápadná!“

„Jako myš?“

„Ano, ale jako bohatá myš!“

„Myf z katedrály? George je katedrální myf! Haha!“

„Ticho buď, Ohnivče! Vždyť nemůže promluvit! Nechte mu prostor. Ať se dozvíme, co je nového!“

Konečně mi nechali prostor. Posadili mě do křesla, a než jsem stačil otevřít ústa, začali mi vyprávět o svých novinkách! O londýnském dobrodružství! O té nádheře, slávě a velikosti, o ohni a o vodě, až mi hlava bzučela a praskala, jako ty staré hořící trámy. Už jsem zapomněl, co to znamená, když na člověka takhle mluví šest géniů najednou!

Abych byl vůbec slyšet, musel jsem křičet a bouchat do stolu, a taky zatahat za pár uší.

„Poskytněte mi sluchu!“ zařval jsem nakonec jako za starých časů, a oni se zasmáli a dali pokoj.

Sotva jsem začal vyprávět o svých dobrodružstvích, už se dějepisný Edward otázal:

„Co jsi vyzkoumal, Georgi? Zjistil jsi, kdo je zákazník? Moc jsem o tom přemýšlel, a zdá se mi, že je hrozně důležité, abys to věděl.“

Podíval jsem se na něj a náhle jsem zatoužil se svěřit. On však náhodně pronesl další, husí kůži nahánějící poznámku.

„Říkal jsem si totiž, když se vezmou v úvahu všelijaké ty rodinné historie, že zlosynové se hned napoprvé nevzdávají. Když jsi se vrátil, tak on musí vymýšlet další způsoby, protože jestli jsi byl někomu nevítaný, když ti byl rok, tak teď musíš být nevítaný čtrnáctkrát víc!“

„Edwarde!“ řekla ostře starší slečna Treetová. „Co říkáš, je nepříjemné a ubohé! George je přece vítaný všude!“ Edward vypadal překvapeně.

„Já jsem to nemínil zle. Jen že je to zajímavé. Přál bych si být na Georgeově místě, když je tu ta velká záhada. Opravdu bych si to přál!“

Taky jsem si přál, aby byl někdo jiný na mém místě! Z plna srdce, protože jsem si vzpomněl na tu pistoli. Poprvé jsem zaváhal, jestli to byl opravdu Bertram, byl to snad někdo jiný…?

Pak se objevil ve výčepu sám pan Treet, usmál se na své potomstvo a mně potřásl srdečně rukou.

„Velice mě těší, že tě vidím, drahý Georgi! Skutečně!“

„Něco jsem vám přinesl –“

„Bůh ti žehnej! Jsem přesvědčen, že ti požehná!“

Dal jsem mu peněženku, kterou před dřevěnýma očima hostinského ukryl do kapsy.

„Jedna loď odplouvá s poledním přílivem. Musím zajít za kapitánem. V pěti minutách jsem nazpátek…“

Skutečně se hned vrátil, ve tváři vážný úsměv. Kostky byly vrženy a Treetové byli zaslíbeni zemi za mořem.

„Pan Dexter je bledý, nezdá se vám, otče?“ řekla náhle starší slečna Treetová. Pan Treet se na mě pozorně zadíval.

„Není bledý, vypadá elegantně, dítě,“ vysvětlil. „Tohle je urozenější barva.“

„Tváří se ustaraně, otče,“ pokračovala slečna Treetová nespokojeně.

„A ne zrovna moc šťastně –“

„To je nesmysl, děti! Je bohatý, milovaný, v zajištěném postavení a z vysoce urozené rodiny. Není to tak, Georgi?“

„Ano, máte pravdu, pane Treete.“

„Vidíte, děti, co jsem vám říkal! Svět mu leží u nohou –“

„Nemohl byste odjet s námi, pane Dextere?“ zeptala se tiše slečna Treetová.

Usmál jsem se.

„Mám tady rodinu, slečno Treetová.“

„Jako fme my, Georgi?“

„Jací jsou oni, pane Dextere? Váš otec –?“

„Je hezký, vznešený a šlechetný.“

„A vaše matka?“

„Je, je noblesní, vtipná a ráda žertuje.“

„Asi bych jí dala přednost. Opravdu má smysl pro humor?“

„Otec byl nemocný –“

„To už váf víc není v tom vafem velkém domě? To fe tam mufíte bát!“

„Opravdu to musí být dost opuštěné místo, ten váš dům, pane Dextere –“

„Dítě, velcí páni k spokojenosti nepotřebují společnost druhých.“

„To je pravda,“ přisvědčil Edward moudře. „Ve všech hrách, příbězích a historiích mluví sami se sebou mnohem častěji než se svými rodinami.“

Tahle poznámka navodila všeobecné vzpomínání na další množství věcí, které neměly nic společného se současnou situací. Na hry, které kdysi Treetové zhlédli, na místa, která navštívili, na místa, z kterých je vyhnali, na velké úspěchy a malé katastrofy, na nádherné cestování a na koně, kterého jsme kdysi vlastnili a pojmenovali ho Webster po slavném dramatikovi a který vypadal, jako by z oka vypadl starostovi města Rye… to bylo tenkrát, když Ohnivec byl ještě pěkně spinkající miminko.

„Vypadá to zvláštně, pane Dextere, když vy si lépe pamatujete na nás Treety, než si pamatujeme my sami!“

„Taky na vás nikdy nezapomenu, slečno Treetová, nikdy!“

„Ani my na tebe, Georgi!“ zvolal pan Treet a vyskočil, protože se přiblížil čas odjezdu. „Ať se nám v budoucnosti dostane velikosti či slávy, vždycky na tebe budeme vzpomínat, Georgi. Naše vzpomínky přeletí hory a oceány, a navštíví tě v tvé spokojenosti a klidu. Nikdy se s tebou ve skutečnosti nerozloučíme, chlapče!“

Tak nadešel čas. Příliš brzy! Při pozdravech se leskly oči, i v tom příšeří výčepu. Oči pana Treeta byly ale neurčitě zamlžené a jeho plný hlas se zdál naplňovat místnost jako Luciferův dým.

„Vzhůru na cestu, Treetové!“

Smutně jsem za nimi hleděl, jak vycházejí z výčepu na ulici. Taky hostinský za nimi zíral, vyvalené černé oči přelétaly od jednoho k druhému, třetímu, čtvrtému, pátému, šestému, sedmému, a byli pryč.

Seděl jsem snad půl hodiny v jednotvárném tichu a naslouchal tlumeným zvukům přístavu, skřípání řetězů, vrzání lan a prastarým pokřikům námořníků při vytahování plachet, nabírajících vítr. Přicházelo to z jejich lodi? V duchu jsem viděl to věčné loučení dřeva s kamenem, jak se loď oddělila od přístavní hráze. Trhlina mezi nimi se zvětšovala a prohlubovala jako rána, až konečně všechny poslední spoje byly přetrhány… Jakoby unášen proudem nenávratně odplouval celý můj svět.

Paní Montagueová byla se svými podezřeními poražena. Něco to ale stálo. Treetové odešli navždy. Vyšel jsem ven, a cítil jsem, jak i mě sledují oči hostinského. (Copak nikdy nemluví?) Ulice vypadala staře a opuštěně, asi jako vždycky, když nějaká loď právě odplouvala, protože všichni se odebrali do přístavu mávat a pozorovat odjezd. Mořští ptáci pokřikovali drsnými hlasy, jak smutně to znělo.

„Paní Montagueová, jste odporná baba a hrozná lhářka jako ten váš mrtvý malý pán pod zemí! Přišel jsem o své přátele a nedělá mi vůbec žádnou radost, že jsem vám tím dokázal, že jste v neprávu. Já to přece vždycky věděl, že pan Treet je čestný člověk!“

Nejasná skupinka lidí se objevila na úzkých kamenných schůdkách, vedoucích na rybářské nábřeží. Klouzali po kočičích hlavách, kopali do kamínků, cáry mlhy z moře jim ovíjely chodidla, vypadali jako rodina tkalců, která se dala do hádky mezi mušelínem. Nevěřícně jsem na ně zíral.

Treetové! Neodjíždějí, vracejí se zpátky! Jeden… druhý… třetí… čtvrtý… pátý… šestý… sedmý! To je pan Treet! Mávají! Omluvně se usmívají!

„Ahoj, Georgi! Hahaha! Jen si to představ! Zmeškali jsme loď. O metr. Křičel jsem na kapitána, hrozil jsem pěstí. Kde je našich sedmdesát liber? Žádná odpověď. Vítr odnesl naše volání, a tím taky naše jmění. Hahaha. Tak jsme tu nazpátek, chlapče. Nemusíš se tvářit tak tragicky. Ty jsi se zachoval velkoryse, a my už se nějak protlučeme. Co znamená těch pár liber? Nic! Míň než nic. A Treetové jdou zase na jeviště!“

Klusal jsem zpátky do Fulkingu v čele strašidelné armády, kterou představoval plukovník Podezření, kapitán Nedůvěra a seržant Pochybnost. Připadalo mi, že se mi země hýbe pod nohama a že ani všechen Luciferův dým na světě, hustý jako sukno, by mě nedokázal udržet. Ukázalo se, že pan Treet není pro mě pevnější jistotou než strýc v lese. Uhýbal, pohyboval se sem a tam, a teď se nalézal v temnotě se všemi těmi ostatními… pronásledovala mě slova Edwarda Treeta. Zákazník! Musím ho najít a přivléct na denní světlo! Jeho podezřelé skrývání činilo podezřelým všechno ostatní. Jestli to nebyl můj strýc, někdy jsem si myslel, že je to on, jindy zase, že je to nemožné, pak jeho skrývané počínání vydávalo smolařského člověka za netvora. Stejně tak u bratrance: dělalo z mrzutého, ničím nevynikajícího mladíka prohnaného, zabijáckého lumpa. Pan Treet, můj pan Treet, se rázem změnil ze skvělého génia v pijavici s nejhoršími úmysly! Z mnohého se bude muset nakonec odpovídat ten tajemný pán! Čí hlas to však bude?

„Tak co, použil jsi tu pistoli, synovče?“

Strýc stál u cesty ve stínu stromů. Vypadal, jako by tu zapustil kořeny, protože se snad od našeho posledního rozhovoru vůbec nepohnul.

Potřásl jsem zamítavě hlavou. Lapkové a zloději si zřejmě udělali svátek a vydali se do kostela, třebaže byla středa.

„Dal jsi peníze svému příteli?“

Odmítl jsem odpovědět, protože mu do toho nic nebylo.

„A on přesto neodjel?“ dovtípil se strýc. „No, je mi líto, že jsi se zklamal. Špion ve vojenském táboře se hůř rozeznává než nepřítel v poli.“ Vzdychl. „Já tu ale na tebe nečekám, abys mi to vyprávěl. Chci si s tebou vyměnit nazpátek pistoli, chlapče, abychom nevyvolali podezření. Mohlo by vzbudit nežádoucí pozornost, kdybys odjel s jednou pistolí a přijel s jinou.“

Vyměnili jsme si zbraně a já jsem tentokrát zřetelně viděl, jak poškozená je hlaveň pistole, kterou jsem dostal. Beze slova jsme se rozloučili, on se odebral do lesní temnoty a já se obrátil směrem k domu.

Po dvaceti metrech se mi zdálo, že ho slyším běžet za sebou. Zastavil jsem koně a otočil se. Jakýsi stín náhle skočil do úkrytu. Pokračoval jsem obezřetně pár metrů. Pak jsem se opět zastavil a ohlédl se. Nic. To nic ale vydávalo všelijaké podezřelé zvuky mezi stromy na kraji lesa, i když zůstávalo neviditelné. Můj kůň byl neklidný a pohyboval se pode mnou jako rozbouřené moře. Obrátil jsem se opět k domovu.

„Ani hnout, nebo ti ustřelím palici!“

Tak to byl ten pravý středeční návštěvník kostela. Zřejmě odešel ještě před kázáním. Chlapík v tmavohnědých špinavých šatech, maskovaný. Mířil na mě pistolí velikosti kanónu. Cestu mi zcela jasně zastoupil zabiják. Kůň místo mě zaržál úlekem a začal couvat.

„Varoval sem tě!“

Pistole se zakymácela, hledala asi mou hlavu. Ze zoufalství jsem sáhl po vlastní zbrani, vytáhl ji –

V tom okamžiku se mi zdálo, že to byl on, kdo vystřelil, protože záblesk a rána byly velmi blízko. Ale jen do chvíle, než jsem ho uviděl sáhnout si k hrdlu a padnout na zem.

Strýc vykulhal z křoví, pot se z něj jen lil.

„Viděl jsem ho, jak tě sleduje… Proboha, vždyť tě málem dostal! Uvědomuješ si, že jsi měl na to pistoli předem narafičenou? Roztrhala by tě i bez jeho přispění. Proboha, bylo to jen taktak!“

Postřelený muž se pohnul a zanaříkal zlověstně bublavým hlasem, v hrdle mu zela rána. Strýc se sehnul a stáhl mu masku. Objevila se vyzáblá, ničemná tvář, která si masku zasloužila, zvlášť teď, v okamžiku smrti.

„Byl to jen žert… jenom žert…“ mumlal.

V několika vteřinách bylo po něm. U sebe měl třicet liber ve zlatých mincích. Strýc si je vzal a řekl mi, abych se vrátil domů a nikomu nic neříkal, on že mrtvolu pohřbí v lese.

Kapitola 14

Jakmile jsem vstoupil do domu, potkal jsem otce. V tváři byl šedý a třásl se. Slyšel výstřel a hned ho přepadly obavy, že se mi něco přihodilo. Vzpomněl jsem si na jeho „kulhavé srdce“ (výraz doktora Newbyho) a rychle jsem popřel, že by šlo o nějaké nebezpečí. Prohlásil jsem, že výstřel byl slyšet někde v dáli.

„Bohudíky, bohudíky,“ šeptal a ta slova mě hřála u srdce. V tom chladném odpoledni a večeru to skutečně byla jediná hřejivá věc.

Znepokojeně jsem přemýšlel o tom lupiči s třiceti librami v otrhané kapse. Řekl, že to byl jen žert. Kdo by měl tak podivný smysl pro humor? Obětoval by třicet liber a něčí život, aby vzbudil úsměv! To nemohl být Bertram, ten rozhodně ne. O třiceti librách se mu ani nesnilo. A taky neprojevil žádný úžas, když mě viděl, jen tu obvyklou nechuť. Dokonce když jsem se ho zeptal, jestli se vyzná v pistolích, podíval se na mě, jako bych se najednou zbláznil. Pokud nebyl lepším hercem než já (nemožná věc!), byl stejně nevinný jako nepříjemný, což tedy potvrdilo, že je zcela bez viny!

Byl jsem přesto přesvědčen, že někdo tomu nešťastníkovi zaplatil, aby mě v lese přepadl, v naději, že vystřelím a sám sebe roztrhám na kousky.

Poznenáhlu jsem začínal cítit, že události kolem mne se zrychlují jako temný vír, který mě vtahuje a vstřebává do svého středu, kde stojí, černý a obrovský, sám neznámý zákazník… a míchá, míchá dlouhou rudou lžící. O, jak jsem si přál, z celého srdce jsem si přál zůstat s Treetovými v Shorehamu, třebaže se ukázalo, jak nespolehlivý je jejich otec.

Nebylo to nic povzbuzujícího, ležet v noci v posteli a uvažovat, že pod stejnou střechou, jak to tak vypadá, žije někdo, kdo připravuje mou smrt. I ti nejstatečnější by možná špatně spali, vzbudili by se desetkrát za noc a ráno by se objevili jako bledé, bezkrevné strašidlo se zapadlýma očima. Jako kdyby se vražedníkovi už povedl jeho podlý čin a členové domácnosti teď mají možnost pozorovat výsledek.

„Vypadá špatně,“ poznamenala teta Dexterová se spokojeným úsměvem. „On byl vždycky nemocné dítě.“

Na to matka pouze chladně pokrčila rameny a neodpověděla. Přesto nenechala toho dopoledne doktora Newbyho odejít, dokud jí nepotvrdil, že můj stav není nijak vážný.

Ale dodal, že nemůže škodit, když nebudu vycházet z domu, dokud se počasí nezlepší. Bylo to jeho oblíbené doporučení, pevně totiž věřil v neblahé účinky vlhkého povětří. Představuji si, že až po smrti bude povolán k poslednímu soudu, zůstane opatrně ležet ve své rakvi a odpoví: „Ne, panebože! Až se zlepší počasí!“

Počasí se však nezlepšovalo, spíš naopak. Začal vát východní vítr, a nejenže nerozfoukal mlhy, kterých se doktor tak obával, ale přivedl další posily z moře. Velké strašidelné pluky se převalily přes vršky Downs, hory špinavých závojů, tmavých, tajemných, hrozivých, visely z oblohy v seřazených konvojích, a pak se spustily na zem.

Kapitán v lese se musel mít prabídně. Napadlo mě, jestli mu jeho přítelkyně, paní Montagueová, nenabídla útulek, avšak z toho, co jsem občas zaslechl, vyplývalo, že ta dáma je příliš opatrná a že tedy kapitán shání přístřeší a zásoby jinde. Z hospody U Pastýře se psem se ztratily nákypy, chleba a párky a v kůlně prý někdo dvakrát za sebou přespal. Děvečka z kuchyně uviděla navečer v lesíku hubený stín, plížící se mezi stříbrnými stromy, jako stará zašlá vidlička“. Zaječela a utekla, aby zachránila duši, pevně věříc, že nejbezpečnější místo je komora za kuchyní.

„Chytněte ho!“ vydal rozkaz hostinský, který se domníval, že to bude tulák, ale farář mínil, aby se mu poskytlo dobrodiní Vánoc a nebyl štván, dřív než bude po nich.

„V bohu odpočívej, hladový poutníku, až do Štědrého dne!“ Jak se to ale jednou vyslovilo, myšlenka na štvanici zapustila kořeny…

Během tohoto a následujícího dne mě Josef čtyřikrát žádal o pistoli, která se má vrátit do zbrojnice. Říkal, že otec velmi dbá na správnou péči o zbraně. Čtyřikrát jsem ho nějak odbyl, protože kdyby otec viděl to osudné poškození, jeho „kulhavé srdce“ by se zastavilo.

Počasí bylo stále stejně špatné, a v sobotu dokonce padal déšť se sněhem, takže se mi zželelo muže v lese natolik, že jsem uvažoval o tom, že mu donesu kabát. Určité znepokojení mě však přimělo si to rozmyslet. Lesík měl totiž nového obyvatele (i když s postupem času už tak nový nebyl). Kapitán, no, budiž, ale mrtvola, to bylo něco jiného. Určitě nebyla moc hluboko pohřbená, strýc neměl žádné pořádné nářadí… Možná že byla pouze zakrytá listím. To bylo dost pravděpodobné, protože kapitán jako voják byl na mrtvoly zvyklý, kdežto já, vychovaný mezi génii, jsem byl méně otrlý.

Hned odpoledne se o štvanici mluvilo podruhé a byla stanovena na úterý. Hostinský totiž tentokrát přišel o lucernu a velkou vidličku na maso.

„Vypadá to, že se tam usadil na celou zimu, pane Georgi, milostpane,“ pravil Josef. „Ale v úterý to skončí. Sir John je totiž zdatný lovec. Lišky, jeleni, zajíci nebo tuláci! Za jejich život bych nedal ani zlámanou grešli!“

Nakrátko jsem zauvažoval, že půjdu varovat zlodějského strýce, že to silně vypadá na jeho smrt nebo zmrzačení… jaká hanba a hrůza… a že by se měl mezi Štědrým dnem a úterkem sebrat a opustit les i hrabství. Ale pak jsem si to taky rozmyslel. Doufal jsem, že ho jeho přítelkyně Montagueová bude přinejmenším varovat.

Přestalo pršet, nastala však předčasná noc, protože byla tak hustá mlha, že se slunce už asi o půl čtvrté vzdalo všech pokusů prodrat se až k nám. Doktor Newby se ohromně statečně tomu počasí postavil, odpoledne se opět dostavil! Taky on se doslechl o chystaném honu a rozhodně otci zakázal se ho účastnit. Otec se tomu zasmál, a s veselým pohlédnutím na mě se zeptal doktora, jestli nikdy neslyšel o tom, že při honuje v nebezpečí převážně kořist, nikoliv lovec. Doktor vzdychl a otočil se ke mně.

„Milý Georgi, pokud nejsi rozhodnut co nejdříve dědit, popros otce, aby se tomu honu vyhnul.“

Bylo to poprvé, co doktor Newby opět vyslovil obavy o otcův život. Byl to pro mě otřes.

„Znamená to, že ještě stále umírá?“ zeptal jsem se doktora u dveří.

„Všichni umíráme,“ zněla zasmušilá odpověď. „Chci říct… jestli jsou jeho dny sečteny?“

„Všechny naše dny jsou sečteny.“

„Ale vy… znáte počet jeho dní?“

„Jen tehdy, půjde-li na ten úterní hon, Georgi. Pak jejich počet zní tři!“

„On o tom ví?“

Doktor na mne chvíli zíral a pak přikývl. Srdce se mi sevřelo úzkostí a lítostí. Tím se vysvětlovalo mnoho, nebo možná všechno z otcovy náladovosti, jeho občasného chladu a následující bezbřehé laskavosti. Člověk, kterému smrt poslala oznámení, může mít neklid v duši…

Té noci jsem si přísahal, že přinutím strýce opustit zdejší končiny, ještě než přijde úterý. Bez kořisti nebude žádný hon.

Na Štědrý den ráno se však ukázalo, že strýce drží v lese ještě něco jiného než špižírna hostince U Pastýře se psem…

Paní Montagueová nás spolu s farářem Bennettem navštívila, aby vybrali na chudé v naší farnosti. Matka mi dala guineu na tento čin křesťanského milosrdenství.

„Bůh vám žehnej, mladý pane Dextere!“ zvolal pan Bennett. „Tohle zachrání před vyjícími vlky některou chalupu!“

Proč si mě paní Montagueová tak divně prohlíží… jako kdybych vzpurně vstal z mrtvých?

„Ale ne, pane!“ řekl jsem roztržitě. „Tohle je pro chalupníka, ne pro vlky!“

Následoval trochu nucený smích a další divné, ba nenávistné pohledy paní Montagueové. Vyhnula se tomu, aby na mě přímo promluvila, až teprve při odchodu mi pošeptala:

„Něco jsme objevili! V lese. Musíte tam přijít!“

Předpokládal jsem, že si tentokrát popovídala s tím Vtipálkem, který odpočíval v lese. Polekaně jsem se na ni zahleděl.

„Tak co, přijdete?“

„Až se zlepší počasí, madam!“

Podívala se na mě, jako bych se zbláznil.

„Jsou to hrozné Vánoce, pane Georgi, milostpane,“ pravil Josef a měl na mysli počasí. „Ty nejhorší, co jsem tu zažil. Ale říkají, že se do toho honu vyjasní.“

Bože můj, a já musím jít do lesa přemlouvat nešťastného kapitána a odlákat ho od jeho objevu, ať už je to co chce!

Josef mi líčil, jak zde slavívali Vánoce. Žádné z nich nebyly moc veselé, když to tak srovnám s treetovskými zvyklostmi, ale žádné taky nebyly tak ponuré jako ty nynější. Ani za časů mého dědečka, kdy sir John a kapitán („Nevyslovujte to jméno ani šeptem!“ děsil se Josef.) byli ještě mladíci. Tehdy se nepřátelství mezi nimi teprve začínalo prohlubovat. Jestli snad někdy byly mezi nimi nějaké sympatie, pak byly velmi hubené a zacházely na úbytě… (Mé naděje, že se mohu obrátit na strýce kvůli jejich společnému masu a krvi, zmizely. Podle výrazu Josefovy tváře by se to strýci mohlo líbit, ovšem kdyby ta krev byla vylitá.)

„Ani jedny Vánoce nebyly tak pochmurné jako tyhle,“ zakončil s pohřebním úsměvem svou řeč.

Naplánoval jsem si návštěvu lesíka na Štědrý den v očekávání, že ovzduší vánočního klidu a míru odvane aspoň trochu zla z toho zlověstného místa. Ale než jsem se tam vypravil, za večerního soumraku přišla návštěva.

„Pane Georgi, milostpane. Je tu nějaká mladá dáma. Nechce jít dovnitř, ale prosí, zdali by vás mohla vidět –“

Byla to slečna Treetová! Jane!

Uklonila se.

„Slečno Treetová! Prosím, pojďte dál!“ Usmála se a potřásla hlavou. Pak zvedla ruku, a v tichém večeru se ozval neuvěřitelně sladký sbor. „V bohu odpočívejte vesele, pánové, ať štěstí vás provází jen!“

Pak přišli, jakoby přiváti kouzlem. Přede mnou se objevily ty známé obrysy a drahé tváře, až všichni stáli v sevřeném kroužku kolem mne a světla nad vchodem zářila v jejich očích a na zpívajících rtech. Moji milovaní Treetové!

Myslel jsem, že se dám radostí do pláče nad jejich příchodem, protože se objevili, zrovna když jsem klesal na mysli. A bylo to zvláštní, ale zatoužil jsem, aby ke dveřím přišla taky má matka a společně se mnou naslouchala šesti géniům, zpívajícím tomu kdysi sedmému. Nikdo se ke mně ale nepřipojil, i když mi matka později řekla, že je viděla z horního okna, a dodala s vyhýbavým úsměvem, že nepřišla dolů z obavy, aby to nebyl jen přelud, který se ztratí ještě před koncem písně.

„Veselé nesem vám noviny! Veselé noviny!“ prozpěvovali, jeden za druhým, pak všichni dohromady.

„Vefelé Vánoce, Georgi!“

„Veselé Vánoce, Ohnivce! Veselé Vánoce vám všem!“ Slečna Treetová řekla: „Přinesli jsme vám dárek, pane Dextere.“ Srdce mi trochu pokleslo, protože jsem nic pro ně neměl, vždyť jsem je nečekal!

Opět se uklonila a podala mi malý balíček. „Můžu to otevřít?“

„To víf, že ano. Otevři to, Georgi, profím tě!“

Rozbalil jsem dárek a oči se mi zalily slzami. Darovali mi něco, po čem jsem vždycky toužil a nikdy jsem nedoufal, že bych to mohl mít. Bůh ví, kde to sehnali a co to stálo. Byla to nádherná modrá steinkirská kravata32 se vzácnou krajkou.

„Bude se krásně hodit k vaší měňavé vestě!“ podotkla Jane.

Prosil jsem je, aby mi řekli, kde bydlí, abych jim taky mohl poslat dárky. Slečna Treetová však zavrtěla hlavou.

„Bydlíme sice blízko, U Pastýře se psem, ale otec nás zapřísahal, abychom od vás nic nebrali, protože jste nám toho už tolik dal!“

„Ale Jane –“

„Žádá vás jen o jednu věc. Prosí, abyste ho v hostinci navštívil, jakmile jen budete moct. Musí vám něco důvěrného svěřit.“

To mě studeně zasáhlo u srdce. Bezmocně jsem uvažoval, co asi pan Treet chce, když o to nepřišel požádat sám. Dalších sedmdesát liber? Nebo tentokrát víc? Zničeně jsem se vyhýbal Janiným jasným očím.

„Kdy přijdete, pane Dextere? Řekněte mi to, prosím, otci na tom velmi záleží.“

„Až se zlepší počasí, Jane. Přijdu, jakmile bude lépe.“

Téhož večera se tu zastavili dva sousedé, aby s otcem probrali vyhlídky na úterní hon. Když odešli, otec se na mě usmál a řekl:

„Tak, chlapče, v úterý uvidíme, jestli tě dokážu učit tak dobře jako pan Treet! On z tebe udělal muže, já z tebe udělám pána! Anebo při tom pokusu zemřu, co? Promiň mi to, chlapče. To doktor Newby! V těchhle vánočních dnech se tváří jako pochmurné zjevení. Ale my se rozveselíme. Netvař se tak smutně. Žádná tragédie se nekoná, kromě počasí. A i tady jsou vyhlídky na zlepšení!“

Kapitola 15

Počasí se skutečně zlepšovalo. V noci se změnil vítr a husté mořské mlhy se houfovaly a pomalu odcházely. Ráno byl výhled z mého okna mnohem jasnější než kdykoliv předtím od doby, kdy jsem přišel do zámku.

Ale změna přišla pozdě, protože všichni očekávaní hosté se mezitím omluvili kvůli špatnému počasí a nechali nás samotné v domě plném nákypů, koláčů, pečení a zvěřiny. Jen bílé polévky bylo tolik, že by na ní mohla plout bitevní loď. Stála v obrovské polévkové míse, kterou vyzdvihli na příborník ve velké síni, a smutečně se z ní kouřilo pod nos namalovanému mučedníku, visícímu nad ní, další utrpení pro toho těžce zkoušeného muže.

Přesto však dopoledne poslali veselí Rumboldovi sluhu se vzkazem, že by rádi odpoledne navštívili lady Dexterovou, pokud se jí to bude hodit, navečer si netroufají, protože by se počasí zase mohlo zhoršit. Ta znenadání změněná vyhlídka na vánoční návštěvníky jako by úplně změnila celý dům. I když Rumboldovi rozhodně nebyli ti nejdůležitější hosté, vzrušeně jsme se těšili na jejich příchod. I hrozba úterní štvanice se vším nejasným, jen tušeným nebezpečím, se zdála méně strašlivá, a já jsem se rozhodl odložit návštěvu strýce v lesíku až po odchodu Rumboldových.

Mělo to ovšem jednu nepříjemnou stránku, zabránilo mi to donést dárky Treetovům do hostince, jelikož mě matka požádala, abych se zdržoval v domě, kdyby náhodou Rumboldovi přišli o něco dřív. Trochu smutně jsem uvažoval, jaké asi dárky opatřil nuzný pan Treet pro svou rodinku. Ne že by ho to někdy zaskočilo, protože vždycky se našly nějaké laciné staré šperky po paní Treetové pro dívčí část osazenstva a pro ty ostatní jeho velká fantazie pokaždé něco vykouzlila. Usmál jsem se, když jsem si vzpomněl, jak jednou podaroval našeho dějepisného Edwarda starou láhví od vína, v které byly uzavřeny tři čtyři dlouhé vlasy, a přísahal, že byly vytaženy ze sudu, v němž utopili vévodu z Clarence33. Ach, pan Treet, ten měl vzácný dar pro dávání darů!

Moje matka ale taky, protože mi věnovala krásný pečetní prsten s ametystem, na kterém bylo vyryto G. D. Jen otec neměl šťastnou ruku, z nás všech se zdál být největší obětí ďábelského zákazníka, jenž prohnaně mařil jeho činy a ničil mu srdce. S těmi nejlepšími úmysly mi daroval tu nejhorší věc na světě! Po Josefovi mi vzkázal, abych si nechal tu krásně zdobenou pistoli, která se mi zřejmě líbí natolik, že se s ní nechci rozloučit. A přál mi s ní mnoho štěstí na zítřejším honu!

Ten nešťastný dar u mne přesto vyvolal vřelejší vděčnost, než kdyby mi daroval nový kočár a grošáka! Ukazoval totiž jeho přívětivou pozornost a laskavé porozumění. Musel si přece zjišťovat, co si jeho syn oblíbil. Pravděpodobně se ptal Josefa a Josef mu řekl, že to vypadá, že jsem si nejvíc ze všeho oblíbil tu půjčenou pistoli, protože jsem se už čtyřikrát vyhnul vrácení.

Netušená hrůza toho daru, ta tichá výzva, abych si ustřelil hlavu, bylo to nejkrutější, co zákazník způsobil. Naplnilo mě to pocitem rozhořčení, které zmizelo teprve po příchodu Rumboldových.

Z celého kraje jsem totiž tuhle rodinu viděl nejraději, hned po Treetových. Vyhrnuli se z kočáru a vrhli se hlučně do domu, jako když ho obsazuje armáda. Rumboldovic děti, s višňově červenými tvářemi od větru, byly silně vzrušené, protože jim po cestě slíbili bůh ví kolik zázraků a sladkostí a dárků, jen když přestanou skákat a nepřevrhnou kočár.

„Ach madam!“ sotva popadala dech paní Rumboldová, když jí odebírali plášť, pod nímž se objevily další vrstvy oděvu jako u hlávky zelí. „Doufám, že sir John nebude dětem ten rámus zazlívat. Všichni ale mají takovou radost, že mohli přijít, po tom co se jim řeklo, že nikam nepojedou, že ta cesta byla pro mne jedna hrůza, až se mi srdce rozbušilo. Dobrý den, madam!“ (To patřilo tetě Dexterové, která byla ve své toaletě tak těsně sešněrovaná, že vrzala jako nový koňský postroj.)

Poté si pan Rumbold potřásl rukou se mnou a s mými vězeňskými bratranci, a s ulehčeným povzdechem se odebral pohovořit si s otcem a s doktorem Newbym. Svoji paní zanechal, aby se zoufale vrhla za dětmi v přesvědčení, že zboří dům, jestli je někdo nebude ustavičně sledovat a každou minutu napomínat.

Všechno to jejich běhání kolem velké síně, skákání po křeslech a mlácení do ohromné polévkové mísy, která, jak děti brzy zjistily, vydávala krásné zvuky, nebylo ještě nic, ostatně doma se jim všechno povolovalo, stejně jako jejich psům. To, co málem zbořilo dům, byl totiž jejich tanec!

Naše hospodyně hrála na harfu a Rumboldovic děti hromově tančily, jako když vystřelí sto kanónů z boku lodi. Při tanečních krocích nepromluvily ani slovo a šklebily se v ohromném soustředění, aby si nepopletly kroky. Všechny pohyblivé věci v síni chřestily a otřásaly se leknutím. Dokonce i vězeňští Dexterové, třebaže byli taky neohrabaní, ve srovnání s nimi tančili jako pružní Italové. Paní Montagueová, která se dostavila dokonce jako první a ve svátečních černých šatech, si skočila s Edmundem Dexterem a vypadala jako tančící malý černý chumáč bodlákového chmýří.

Já jsem tančil s matkou, která se po chvíli zbavila neobratnosti a ztuhlosti, jelikož dlouho zanedbávala tanec, a pohybovala se velmi půvabně. Tančila dokonce lépe než Jane Treetová, s takovou přirozenou důstojností ve všech pohybech, že bych se rád postavil vedle a obdivoval ji jako divák. Byl jsem rozhodnutý se jí vyrovnat. Ona se tak dobře přizpůsobovala hudbě, že jsem mohl zdvojovat a opakovat kroky, dokonce i provádět malé poskoky bez nejmenších obtíží.

„Tuláku!“ zaslechl jsem mumlat Bertrama Dextera, který dusal vedle se svou matkou (nohy měl jako sloupy).

Jednou nebo dvakrát jsem se rozhlédl, zda nezachytím otcův pohled, ale on byl stále ponořený do hovoru s doktorem Newbym, a tak přišel o mé nejlepší výkony.

Přesto mi nejvíc radosti nepřinášel tanec. Nejhezčí pro mě bylo, jaké potěšení dávali najevo Rumboldovi, že mě zase vidí, a jejich vzpomínání na to nejlepší z našeho minulého setkání. V jejich vzpomínkách se totiž mé představení v jejich salonu násobilo a zvětšovalo, až nedokázali mluvit o ničem jiném.

O svém obdivu vykládali každému, na koho padli: paní Montagueové, vězeňským Dexterům, kteří to s výjimkou Bertrama vzali docela dobře, doktoru Newbymu, jenž se tvářil, že ho to zajímá, matce, která jim připomněla, že to zná… a taky otci.

„Viděl jste George Dextera jako prince Jindru?“

„Viděl jste George Dextera jako Marka Antonia?“

„Viděl jste George Dextera jako generála Othella? Jak tam umírá?“34

„Máte opravdového Garricka35, sire Johne!“ řekl nakonec pan Rumbold otci, který pozdvihl obočí a přikývl. (Mám dojem, že otec si myslel, že mě pan Rumbold chválí jen proto, aby ho potěšil, tenkrát ještě o mých schopnostech opravdu nevěděl.)

Krátce řečeno, Rumboldovi byli mými obdivovateli, a jejich děti mě provázely všude, chtěly na mně vyprávění o mých dobrodružstvích na voze s Otwayem a Treetovými. Když jsem jim všechno pověděl, utíkaly pryč a s nesmírným přeháněním to vyprávěly všem ostatním. Neuráželo mě to, protože poprvé jsem se v domě, kde jsem se narodil, cítil jako osoba jisté důležitosti a předmět pýchy svých rodičů.

„Ale kde jsou vaše krásné šaty?“ zvolala náhle paní Rumboldová. „Kam se poděly? Všichni jsme se na ně těšili. Já stejně tak jako děti!“

„Ano, ano!“ volalo několik malých Rumboldů. „Proč nejsi jako princ, jako tenkrát? Jsou přece Vánoce!“

„Ovšem, ovšem, mladý muži, očekávali jsme to! Styďte se, sire Johne, a vy taky, lady Dexterová, ukrývat takový klenot v temnotě!“

Nikdo si neumí představit, jak rád jsem to slyšel! Bylo neuvěřitelné, jakou změnu dokázali způsobit ti dobří lidé. Dokonce i Bertram Dexter dokázal v mých vzrušených očích vypadat skoro přijatelně!

Rychle jsem se omluvil a utíkal do svého pokoje, ke skříni, o které jsem vždycky věděl, že ji jednou otevřu. Ven s nimi! Zelený kabát krále Karla! Othellova žlutá měňavá vesta s bohatou stříbrnou krajkou. Punčochy se vzorem hodin! Bílé hedvábné kalhoty! Střevíce s červenými podpatky pro maršálka Francie! Dokonce i velká holandská paruka s černou sametovou mašlí. A pak nejkrásnější ze všeho, modrá steinkirská kravata s širokou krajkou!

Shodil jsem své nezajímavé šaty a oblékl si tu nádheru, až jsem zářil jako vycházející slunce. Až do konečků prstů, které jsem si vydrhl do růžova, na mně nebylo nic, co by nebylo prvotřídní, jedním slovem knížecí.

Seběhl jsem ze schodů a téměř vpadl do velké síně se slovy:

„Přátelé, Římané, rodáci!“

Jaký to byl jásot a potlesk! Tentokrát jsem měl jejich důvěru hned od začátku, a podal jsem výkon, na který nezapomenou.

Komedie, tragédie, drama a vášeň. Nejen úryvky, ale celé scény. Mnohé z těchto výtečných kusů nejsou psány jen pro jednoho herce, ale potřebují vsunout zvolání, jako například „Opravdu!“, „Skutečně!“, „Jak zvláštní!“, aby popíchla a urychlila průběh. Hrál jsem všechny úlohy, přesunoval se tu i tam, měnil hlas, postoj i celou svou osobu, abych všemu dodal na bohatosti… nevynechal jsem nic… vydal jsem ze sebe všechno. (Občas jsem se pokradmu spokojeně podíval na matku, která byla zcela unesená, a pak hrdě na otce, který ze mne nespustil zraky.)

„Generála Othella! Generála Othella!“ pištěly Rumboldovy děti pokaždé, když jsem skončil nějakou scénu. Ta role na ně totiž udělala největší dojem. Nakonec tedy, abych naznačil, že to je můj poslední výstup, požádal jsem o nůž na ovoce a začal recitovat to úžasné loučení, v kterém planou nejmocnější vášně, hoří, pak zablesknou a pohasnou.

„Já líbal tě, než jsem tě zabil. Není

pro mne jak zemřít, ne-li v políbení.“

Zavrávoral jsem a klesl, napůl se vztyčil, pak padl na kolena… jako bych chtěl sáhnout po něčem vzácném… zasténal, zachvěl se a zemřel.

Nastalo naprosté ticho. Po několik vteřin jsem se neodvažoval pohnout, abych neporušil doznívající kouzlo. Hlavu jsem zabořil do rukávu (do dnešního dne se mi vybavuje pocit drsného okraje prýmku, vtištěného do tváře), abych nic neviděl.

Pak jsem uslyšel, jak někdo začal tleskat… hlasitě, pomalu a pravidelně. Vzhlédl jsem. Všichni zírali na otce. Stál a tleskal. Nebyla v tom ale radost. Tvář měl bledou, nebo spíš šedivou, chvíli jsem uvažoval, jestli je to jeho srdcem.

„To bylo skutečné rozloučení!“ řekl a pokusil se o úsměv, i když mu byl velmi vzdálený.

Pokračoval s pohledem upřeným na různá místa, jenom ne na mě, jako by ho ta podívaná na mě, v pokleku na pomyslné scéně, hluboce zahanbovala. Řekl, že kvůli mé výchově se mi to musí prominout. A že mé představy o tom, co je patřičné, se musí posuzovat podle jiných hledisek. Náhle jsem cítil nevolnost a stud a přál jsem si, aby se na mě zapomnělo. Přesto se mi zdálo, že i ve svém hněvu se snažil mluvit mírně.

„Milí přátelé, co se jeví vznešené v komediantské boudě, to bohužel vyhlíží takto zblízka hrubé, vulgární a směšné. Nesuďte ho proto přísně, lépe to neuměl. Teď už to ale ví, a mě ponižuje vidět ho poníženého ve vašich očích. Nechme tedy jeho nešťastnou minulost, jak on říká, zemřít v políbení. Pojď ke mně, chlapče!“

Začal jsem zmateně vstávat v nevěřícné, strašlivé hanbě, když se s náhlým zašustěním pohnula matka a přistoupila ke mně.

„Není pro mne jinak!“ citovala a sehnuvši se, políbila mě na čelo.

Viděl jsem, jak otec na ni pronikavě hledí. Zahlédl jsem i tvář Bertrama Dextera. Jeho rty se pohybovaly a vyslovovaly „tulák“. Nikdy jsem nikoho neviděl se tak odporně radovat.

Ani nevím, jak jsem se ocitl ve svém pokoji a svlékl jsem si zářivý oděv, abych jej uložil do skříně, která se mi teď zdála jako jeho rakev.

Po chvíli jsem se však vrátil dolů. Ulevilo se mi, když jsem zjistil, že Rumboldovi a paní Montagueová už odešli. Rovněž vězeňské Dextery nebylo vidět. Jen otec zůstal na místě a vypadal neuvěřitelně vyčerpaný.

„Je mi to líto, pane,“ řekl jsem.

Potřásl hlavou.

„Já vím. Je nám to oběma líto. Musíme na to ale zapomenout. Musíme zapomenout na tento den.“

Povzdechl si, a pak mě překvapil tím, že natáhl ruku ke stisku a zamumlal:

„Ujednáno, chlapče?“

„Ujednáno, pane.“

„Minulost je tedy mrtvá. Před námi je pouze zítřek. Zítra je ten hon, chlapče. Počítám s tebou! Zítřka se už oba nemůžeme dočkat, co?“

V tom okamžiku vyskočil doktor Newby, který se doposud skrýval za vysokým opěradlem křesla a byl tak téměř neviditelný, a prohlásil:

„Varoval jsem vás, sire Johne! Nenesu za to žádnou odpovědnost!“

„A komu byste měl být za mne odpovědný?“ opáčil otec živě. „Znovu vám říkám, kdybych měl přijít o svou hrdost a o všechny radosti, pak nestojí za to, abych žil!“

Obrátil se ke mně:

„Zítřejší hon, chlapče, bude náš. Můj a tvůj!“

Kapitola 16

Má nenávist k zákazníkovi sílila každým dnem. Všechny mé současné pohromy, neštěstí a podivná nebezpečí měly kořeny v jeho skutcích před třinácti lety. Z kořenů vyrostl zlověstný květ, který se teď plně rozvil.

Asi ve čtyři hodiny jsem odešel do lesíka, zrovna když slunce velmi působivě zapadalo a přes terasu a cestu se kladly velké černé stíny. Šel jsem obtížen myšlenkami, z nichž ta nejlehčí byla schůzka s tím sešlým chlapíkem v lese.

Vyhlídka stát se urozeným pánem byla asi tak příznivá jako počasí, byla psí zima. Ale možná, že mi jako hadovi naroste nová kůže a za další roky bude i ze mne oprýskaný Dexter, nejstudenější, jaký kdy hleděl z pozlaceného rámu, zíral a usmíval se a zase zíral. Velkolepost i bláznovství mého předchozího života se zdály tak vzdálené jako samo slunce, pomalu klesající do údolí mezi dva vršky a nyní už ne větší než odřezek při ražbě mincí.

Přece jen jsem ale mohl těžko uvěřit, že se mi Rumboldovi neobdivovali upřímně… Maličký záblesk naděje se objevil… naděje, že někdy v budoucnu, až si osvojím všechnu společenskou obratnost, která se ode mne žádá, až budu zcela patřit do rodiny a až se otec přesvědčí, že „chlapce“ může nazývat „synem“, otevřu zase tu skříň, setřesu prach a vylekám moly a na sebe obléknu svůj skvělý oblek. Ukážu otci, že stále dokážu hrát více rolí než jen jednu!

Prozatím si budu pamatovat, že urozený člověk nestaví své city na odiv. Zabalí je a uloží, bezpečné a neopotřebované, do staré dubové skříně.

Zastavil jsem se a ohlédl se na dům, který se černě tyčil proti poraněné, krvavé obloze. Vypadal přesto jaksi ošuměle, s těmi několika málo osvětlenými okny…

Musel jsem být hluboce ponořený do myšlenek, protože jsem vůbec nezaslechl přijíždějící kočár, dokud mě téměř nepřejel. S výkřikem jsem uskočil z cesty, a kočár proletěl kolem.

Byl to hranatý povoz typu, který nikdy nevyšel z módy, protože ve skutečnosti v módě nikdy nebyl. Z venkova nepocházel, na to se pohyboval příliš kvapně. Přestože jsem měl plnou hlavu starostí, nedalo mi to, abych neuvažoval, co přivádělo kočár a neviditelného cestujícího uvnitř (neviděl jsem z něj nic jiného než mrtvě bledou ruku, opřenou o rám okénka) na cestu k zámku tak pozdě na Boží hod vánoční.

Možná že cestující po cestě zabloudil. Proč se potom nezastavil v hostinci, který musel minout? Ne, tohle nebyl žádný zbloudilý cestující. Ve svém znepokojení jsem dokonce přemýšlel, jestli se kočár nepokusil mě taky připravit o život. Georgi, Georgi! Vidíš teď kolem sebe víc zločinců, než by se dalo čekat od Josefa! Byl to zbloudilý poutník, nic víc. Hostince si nevšiml, okřikl jsem se v duchu.

Obrátil jsem se opět na cestu, pokrčil jsem rameny a vstoupil jsem do lesíka. „Kdo, jste?“

S tím mě přivítala paní Montagueová, krčící se na mýtině, podivně napjatá, zahalená v šálu.

Už se totiž téměř úplně setmělo, a světlo ukradené lucerny (hostinský od Pastýře se psem by asi moc rád věděl, že se nalézá zde) bylo nízko stažené z důvodů šetrnosti. Ta dáma mě tedy dobře nerozeznávala a opětovně se otázala:

„Kdo jste?“

„Žádný duch, paní Montagueová, ale George Dexter.“

Strýc seděl na svém pařezu, a byl zahalený, jak jsem si všiml s politováním i hanbou, do starého hnědého pláště toho mrtvého. On i jeho společnice se v tu chvíli zdáli osamělí a opuštění, on měl pro zahřátí jen staré hadry mrtvého a jí zase dělaly společnost lži jiného nebožtíka.

Cítil jsem se jako surovec, ale tak trochu i velkopansky, že mám zhoršit strýcovu bídu tím, že mu řeknu, aby odešel. Ale věděl jsem, že by jeho bída byla mnohem větší, kdyby tu zůstal. Lámal jsem si hlavu, jak bych tu ránu zmírnil, když on náhle řekl:

„Víš, kopal jsem hrob pro našeho středečního kamaráda –“

„Kopal jeden hrob…“ zamumlala paní Montagueová, „a našel druhý!“

„Neměl jsem, čím bych kopal, jak víš. (Při řeči se ani nepohnul a jeho tmavá postava vypadala jaksi provinile.) Tak jsem hledal, kde by země byla měkčí.“

„Už se tam kdysi kopalo,“ pronesla paní Montagueová.

„Nebylo to ani půl metru do hloubky,“ pokračoval strýc, „hrabal jsem rukama a nožem… potmě, samozřejmě, s naším středečním kamarádem po boku… haha! Jako bych byl nějaký řadový zákopník a on podřimující seržant!“

„A pak přišel na žalostné ostatky, malého dítěte!“ zašeptala paní Montagueová.

Strýc se najednou postavil, a mně se ve chvíli plné strachu zdálo, že všechny stromy v lesíku povstaly s ním a že on mi chce ukázat ten starý hrob s jeho malým obyvatelem, nebo snad dokonce že se nějakou náhodou krčí zrovna na tom hrobě, aby ho udusal. Okolní země totiž v neochotném světle lucerny vypadala jako čerstvě překopaná, ale přesto propadlá.

„Víte, víte, co to bylo za dítě?“

Zcela zbytečná otázka. Odpověď se jasně jevila v chmurném zraku a tenké černé linii úst paní Montagueové. Mrtvý malý pán!

Lesík byl temný, studený, nelítostný. Z mlhy zůstaly už jen cáry, a ty ve světle lucerny ležely nehybně při zemi a vypadaly jako podivní bílí červi, kteří pochcípali mezi kořeny stromů. Paní Montagueová na mne stále zírala, jako bych jí způsobil už před dávnými lety křivdu.

„Ostatky nějakého dítěte… nebyl mu víc než rok.“

„To ale není jisté, madam,“ vložil se do toho strýc.

„Neměňte kurz, pane Richarde, víte přece, že jsme o tom oba dlouze uvažovali.“

Opět jsem se zeptal:

„A kdo tedy bylo to dítě?“

„Otázka je, pane Georgi, kdo jste vy!“

„George Dexter!“

„Opravdu? A kdo leží v tom hrobě?“

„Bůh ví!“

„Proč by někdo roční dítě pohřbíval tajně? Proč by měla být jeho smrt utajená? Proč ho nepohřbil na hřbitově? Proč leží tady v lese? Tak blízko domu! Můžete to vysvětlit, pane Georgi? Nevíte o tom náhodou víc, než byste chtěl někomu říct? Skrýváte ve svém srdci tajemství?“

„On je nevinný!“ prohlásil strýc. „Na to bych přísahal! Ať už je pravda jakákoliv, on o tom nic neví!“

„Proboha, o čem to mluvíte? Na co máte podezření?“ Hlas mi přeskočil hrůzou.

„Že vy a ten malý nebožtík máte mnoho společného, dokonce i kapsy.“

Ruce jsem měl v kapsách kabátu, a tak jsem je rychle vytáhl, protože hlas té paní zněl natolik ponuře, až jsem dostal strach, abych v kapse nenarazil na pátrající, tenkou kostlivou ručičku.

„Tady je dítě ukradené z domu,“ vedla dál svou paní Montagueová. „Jednoroční dítě. Pak je dítě nalezené v lese, možná, že je mu taky jeden rok. Třináct let po krádeži se objeví mladík, vydávaný za ukradené dítě. Má u sebe, či ten, kdo ho za něj vydává, dětské šatičky a ještě další věci. Je to George Dexter? Možná, snad! Ale ta pravděpodobnost není příliš velká. Kdo je potom ten malý nebožtík? Což jestli to mrtvé dítě je George Dexter? Kdo jste potom vy?“

Její hlas, třebaže mluvila tlumeně, praskal a skřípal jako starý řetěz, jeden článek po druhém.

„Co když malinký nemocný George Dexter zemřel při únosu nebo co když byl zavražděn? Zavražděn únoscem. A místo něho bylo podstrčeno jiné dítě proto, aby mohlo požadovat obrovské dědictví.“

Její podezření bylo přízemní a ošklivé jako její tvář.

„Myslíte pana Treeta?“

„Koho jiného? Co jestli měl pan Treet tehdy syna? A vy jste ten syn, na kterého se opakovaně obrací s žádostí o peníze, o stále víc peněz. Peníze od vlastního, tajného syna! Rodinná pouta jsou silná! Teď se možná ukazuje, že to mrtvé dítě, které mě celá léta volalo a plakalo, byl skutečný George Dexter!“

„To nikdy! To se nikdy nemohlo stát! Pan Treet by neublížil živému tvorovi! Ani hostinskému ne, natož malému dítěti! Na to je příliš ušlechtilý! Vy jste se zbláznila, paní Montagueová! A vy, strýčku Dextere, byste se měl odtud spíš ztratit! A vzít si s sebou toho malého vznešeného nebožtíka, aby vám dělal společnost někde na konci světa! Pan Treet že by vraždil a pohřbíval děti?

Bože můj, tomu bych se musel smát, kdyby to nebylo tak nemožné, odporné a zločinné!“

„Říkal jsem vám to,“ ozval se strýc unaveně. „Varoval jsem vás, madam, že ho falešným podezřením popudíte proti nám.“

Ztěžka se zvedl z pařezu a kulhal ke mně.

„Podívej se na to takhle, chlapče. Za těmi událostmi se skrývá víc než ty, já, nebo i tahle dobrá žena tušíme. Je ti ke cti, že obhajuješ svého starého přítele. On by ale mohl na některé otázky odpovědět, kdybychom mu je položili přímo. Za sebe, já se nepřipojuji k podezřením téhle paní. Já mám svá vlastní!“

„Pane Richarde! Zakazuji vám o nich mluvit!“ pronesla ostře paní Montagueová.

„Dobrá, dobrá, madam. Já ale vím, co vím. A mám k tomu větší předpoklady… však víte, krev se nezapře, madam. Podívej se na to takhle, Georgi. Nech stranou minulost a uvažuj o přítomnosti. Je tu někdo, kdo se tě snaží dostat pod hlínu, dokladem je ta pistole a náš středeční kamarád. Přísahal bych, že to nebyl žádný lapka! Proč? Podezření paní Montagueové tomuhle neodpovídají. Kdepak, chlapče! Zato ta moje ano! Ach Georgi! Pro nic za nic jsem se nepotloukal těch minulých dvanáct let mezi špatnými lidmi a zoufalci! Já tomu rozumím, já vím, jak to skutečně je!“

„Ti lidé vás pokřivili, zahořkl jste jako hořké mandle, pane Richarde!“

Chlad mi pronikal až do kostí, ale byl teplejší než krev, která mi stydla v žilách. Koho strýc podezíral? A proč to bylo strašlivější podezření, než jaké vyslovila paní Montagueová?

„Paní Smithová!“ vzpomněl jsem si náhle se zoufalou snahou najít něco, na co si ti ďáblové proti mně nevzpomněli. „Ta chůva! Přece o tom musí něco vědět –?“

„Už zemřela,“ odpověděla paní Montagueová, potěšená, že mě může nějak zarazit.

To přece nevadí, že je mrtvá, pomyslel jsem si. Pro madam to není žádný problém. Jistě by mohla vyvolat zemřelou služku, aby jí to zapípala do jejího náhrobního ucha. Raději jsem se o tom ale nezmínil. Místo toho jsem zkusil něco jiného.

„Ten Cizinec! Kdo to byl? Přece o tom musel něco vědět.“

„Ano, ano,“ řekl strýc. „Mám pocit, že Cizinec by znal odpovědi na všechny otázky. Cizinec! Koho my tak známe, madam, kdo zná odpověď na všechno? Mé podezření na někoho ukazuje, ale vaše je prázdné. Zmatené a poražené! Zato mé podezření má vysvětlení pro všechno. Umím si představit… ano, vidím před svými zraky, co se stalo, co se děje, a dokonce, bůh mě netrestej, co se stane. Proklatě, pouhé podezření tomu nemůže zabránit! Georgi, Georgi, dávej na sebe pozor, chlapče! Číhá na tebe velké nebezpečí, a z hrozného zdroje. Proč ti to tedy neprozradím? Nevím, možná proto, že bych se mohl mýlit. Ale pak… ale pak…“

Otřásl se a povstal.

„Máš ještě tu poškozenou pistoli?“

Vytáhl jsem ji. Ten nebezpečný předmět jsem nenechával nikde povalovat.

„Dej mi ji tedy a vezmi si její dvojče. Musíš mít nějaký prostředek k obraně. Přesto prosím boha, abys ho nepotřeboval.“

Beze slova jsme si vyměnili zbraně, nebo aspoň myslím, že jsme tak učinili, protože myšlenky mi v hlavě tak divoce vířily, že jsem si nemohl být ničím jistý. Jen jsem si přál, aby tenhle večer byl teplejší a moji dva společníci se propadli do země. Pak jsem si nejasně vzpomněl, proč jsem vlastně přišel.

„Zítra je ten hon. Chtějí vás uštvat.“

Strýc se zeptal:

„Všichni se toho honu účastní?“

„Ano.“

„Pak se měj na pozoru i ty. Dívej se doprava, doleva, dozadu. Možná totiž, že tím štvancem nebudu já!“

Když jsem se vrátil do zámku, kočár, který mě míjel, stál skutečně u dveří. V mém současném rozpoložení by však klidně mohl stát třeba na komíně, a mě by to nepřekvapovalo. Uplynulo příliš mnoho zapáchající vody od té doby, co jsem ho viděl, že by mě neudivilo, ani kdyby přijel na návštěvu sám archanděl Gabriel s nebeskou trumpetou, aby hlasitě odtroubil konec světa.

Byl jsem už pár metrů před vchodem, když se otevřely dveře a kdosi vyšel rychlým krokem a nastoupil do kočáru. Neviděl jsem přesně, kdo to je, jen ve světle lampy jsem zahlédl jeho černý oděv. Kočár se pohnul a já ustoupil stranou. Tentokrát jsem z návštěvníka uviděl víc, jeho vyschlou, mrtvolně bledou tvář.

Josef stál ve dveřích.

„To jste vy, pane Georgi, milostpane, celý bledý a třesete se! Snad jste se, proboha, nenastydl. Buď to, anebo jste viděl zjevení!“

„Josefe! Kdo byl ten pán v kočáru?“

„Přece pan Craddock, pane Georgi, milostpane. Právník.“

„Kam jel?“

„Do hostince, pane Georgi. Přespává v hostinci.“ Zůstal jsem, jako když do mě uhodí. Ten člověk v kočáru byl Cizinec!

Kapitola 17

Bylo už po druhé hodině v noci, když jsem spatřil někoho na terase. Byl to pan Treet. Svítil měsíc, a tak jsem ho viděl dobře. Potřeba svěřit se ho vyhnala z pohodlné postele a nutila ho plížit se po bledě osvětlené, studené terase, jen aby mě zahlédl. Až na to, že se pan Treet vzhledem ke své mohutné postavě plížit nedokázal. Po špičkách přecházel sem a tam, těsně sledován svým stínem.

„Psst! Georgi! Psst! Georgi!“

Slyšel jsem ho i skrz zavřené okno. Pak ho polekal nějaký šramot, a tak se vrhl do úkrytu ke zdi. Všiml jsem si, že má nové stříbrné přezky na střevících, protože se zablýskaly, jak utíkal.

Za minutu stál zase pod oknem a tentokrát šeptal méně hlasitě, nic jsem neslyšel, ale viděl jsem, jak se jeho rty bezhlesně pohybují. Několikrát zkoumal pohledem okna, ale odražené světlo měsíce mě asi krylo, protože nakonec odešel. Necítil jsem žádnou touhu připojit se k tomu falešníkovi.

Myslel jsem, že to už pro tuto noc vzdal a odešel si lehnout, ale on měl jiný nápad, opravdu pozoruhodný. Náhle se totiž zdálo, že lesík vybuchl! Objevil se oranžový zážeh, následovaný vzdouvajícími se bílými mraky, hustými jako pletací vlna. Celý lesík vypadal, jako by se rozpouštěl v párách, které se valily ze všech koutů. Bylo neuvěřitelné, že celý dům nebyl vzhůru a nesledoval to s otevřenými ústy. Celý úkaz ovšem probíhal v naprostém tichu. Pan Treet se pouze pokoušel upoutat mou pozornost ukázkou Luciferova dýmu. Z větví stromů naštěstí kapala voda, takže nic nechytlo, a treetovský zázrak pomalu klesal k zemi, až zhasl. Bůh ví, co si o tom myslel můj skrývající se strýc. Že mrtví vstávají, pohněváni naším ostouzením?

Za šest hodin začne hon. Varování doktora Newbyho mě pronásledovalo. Zbývá otci už tak málo života? A, je to vůbec můj otec? Ta chladná, bledá, ironická dáma, je to má matka? Kdo, kromě boha, to mohl vědět? Cizinec… pan Craddock. Ten odjel do hostince. Sešel se tam s panem Treetem. Bylo to spiknutí? Kdo se k tomu líp hodí než právník. Co když bylo panství rozkradeno a pan Craddock v tom byl až po krk namočený? Spolu s panem Treetem. Jakou podlost ti dva spolu upekli?

Bezútěšné myšlenky se mi neodbytně vtíraly. Jedna z nich však byla odpornější a bláznivější než ty ostatní. Co jestli ten mrtvý malý pán byl ve skutečnosti malý Treet? Co když pan Treet unesl Dextera a zabil vlastní dítě, aby nepřišel s jedním a neodcházel se dvěma, aby nevzbudil podezření.

Jedovatá myšlenka! Pocítil jsem závan hrůzy nad tím, že mě něco takového napadlo. Obvinit člověka, třeba jen letmou myšlenkou, člověka, který byl pro mne vždy velkým mužem, laskavým a převážně dobrým, z činu tak děsivého, nízkého a mrzkého! Přesto se takové věci dějí, a ty činy páchají lidé. Přitom se předpokládá, dokud je někdo neodhalí, že ti lidé jsou dobří. Každý člověk je nevinen, dokud se neprokáže jeho vina. A důkaz, jako věrný pes, musí následovat za vysloveným podezřením. Není-li však podezření, kde důkaz nalezne svou boudu? Nikde, a nikdy. Leda až po smrti. Peklo musí být určitě přeplněno pány, jejichž zločinnost nikdo netušil, až na ně samé!

Kolik hodin ještě zbývá, než začne štvanice? Nemá smysl to zjišťovat, buď je jich ještě hodně, nebo už příliš málo.

No tak! Jsou přece Vánoce, sluší se myslet svátečně. Nalakovat pana Treeta na růžovo a udělat z něj zase velkého ušlechtilého génia, přetékajícího schopnostmi! Pročistit si hlavu a začít nanovo. Vždyť tohle je přece hrozné, být nucen smýšlet tak špatně o tolika lidech… když si to zaslouží možná jen jeden z nich. George Dexter! Jsem ale George Dexter? Tak tedy George Treet! Možná ani ten ne! George! Tak! Jsem přinejmenším George, a ten konec ať jde k čertu! George! George? Co jsem to chtěl vlastně říct? Zapomněl jsem, převracím Dextera a Treeta pořád sem a tam a mozek už mám zamotaný. Na tom nezáleží! George je George, a to jsem já. Uvnitř svého srdce jsem George. Jaký je ten skrytý, hrdý George? Kdo ví! Opravdu? Pak měla pravdu paní Montagueová, a já přece jen skrývám tajemství.

„Pane Georgi, milostpane, posílají mě, abych vám připomněl, že se vyráží v osm, a teď už máme půl osmé.“

To je zvláštní! Josef už je tu? Takže jsem spal? Lehl jsem si do postele a usnul? Přísahám, že se na nic takového nepamatuji. „Pane Georgi, milostpane –“

„Už jsem vzhůru, Josefe.“

„Je pěkný den, pane Georgi. Venku se krásně vyčasilo. Zbytky mlhy nezakryjí ani zajíce, natož zabijáka!“

Následovala snídaně, pozůstávající z domácího piva, párků a nákypu, k tomu malá sklenička brandy na zahřátí. A druhá sklenička na uklidnění té první, která se nějak nepohodla s párky.

„Přeji ti příjemné ráno, Georgi, jestli ovšem shledáváš něco příjemného v těchhle věcech.“

To byla matka, pokud je to má matka… pokud ne, tedy lady Dexterová, se starostlivým výrazem.

„Jsi tak bledý a zpocený, nemáš horečku?“ dotkla se rukou mého čela. „Ale ne, jsi studený, úplně studený. Dávej na sebe pozor, Georgi, víš, jak by mne rozrušilo, kdybys byl zraněn nebo nastydl. Nesnáším rozrušení.“

„Opravdu vypadá nemocně, madam. Má barvu oloupaného vejce.“

Tohle byla teta Dexterová, anebo, pokud ne, obyčejná paní Dexterová, naposledy obyvatelka newgateského vězení a žádná příbuzná.

„Už je připraven, madam? Posilnil se pořádnou snídaní? Dělá nám čest! Nevypadá sice tak skvěle jako včera… ale pořád dobře. Připraven k zabíjení, že, madam? Pojď, chlapče, odcházíme!“

To byl otec, a pokud ne, tak vznešený sir John Dexter, krásně oblečený a zardělý vzrušením, protože na lovu už nebyl téměř rok. Vypadal veselý a plný života, že jsem si byl jist, že se doktor Newby mýlí. Lékařův zachmuřený obličej se však přesto objevil za otcem jako jeden z těch zasmušilých andělů na starých obrazech, přicházejících si pro duše: starostlivý, znepokojený, polekaný.

Se sousedy jsme se měli setkat až za lesíkem, který jsme my ze zámku měli pročesat jako první. Otec si totiž nepřál, aby se toto historické a zvláštní místo stalo „obecním shromaždištěm“. Žádal nás taky, abychom pamatovali, že naše kořist sice může být zabijákem, ale my ne. Máme střílet po nohou, nikoliv na hlavu nebo na srdce. Je to přece jen člověk, a ne živočich z pole či lesa.

„Musíte tedy mířit pozorně, pane Georgi, milostpane,“ pravil Josef. „Asi takhle.“ A zvedl pomyslnou pistoli a přiložil ji úderníkem téměř k oku. „To jsem vám měl vyřídit.“

Zasmušile jsem mu poděkoval. Byla to výborná rada, pokud bych vlastnil pistoli, kterou mi tenkrát přinesl. Z hlavy bych pak měl jen krvavou chumelenici. Odešel, dřív než jsem se ho mohl zeptat, kdybych se toho odvážil, kdo ho žádal, aby mi tu radu tak přesně vyřídil. (Zákazník a já jsme se pomalu k sobě blížili…)

Na terase nás čekalo jen pět, tři vězeňští Dexterové, otec a já. Doktor Newby byl sice přítomen a pozván k honu, ale odmítl se účastnit. Přestože slunce krásně svítilo na mrazivě modré obloze, počasí se zřejmě nezlepšilo natolik, aby se doktor odhodlal ho snášet. Do lesíka by se neodvážil. Číhala tam zloba, zhouba a smrt…

V osm hodin jsme sešli z terasy a začali postupovat po trávníku v široké linii. Dexterové jako hrábě s pěti hroty. Napadlo mě, zdali strýc sleduje, jak ho jeho bratr, jeho synovec a tři vlastní synové přicházejí zmrzačit.

Otec pokynul Bertramovi, aby se přemístil dále na kraj a nezmenšoval dohodnutou vzdálenost. Ten zamračený, věčně rozmrzelý mladík měl totiž snahu se k nám stále přibližovat, jako by se obával vstoupit do lesíka příliš vzdálený od ostatních.

Stín stromů nás přivítal chladem. Viděl jsem, že se otec otřásl, a zavolal jsem na něj, aby si zapnul kabát, jehož šosy za ním vlály jako dvě velká zlomená křídla.

„Dívej se dopředu, chlapče. Nehleď na mne.“

Strýc mě ale nabádal: „Dívej se doprava, doleva, dozadu.“ Co bylo za mnou? Zámek. Terasa. Skupina mávajících sluhů. Pak matka, byla to však moje matka? A teta, jestli to byla moje teta.

Žaludek mi začal bublat jako čarodějnický kotlík. Neotrávili mě u snídaně?

„Dívej se před sebe, chlapče!“ zavolal opět otec, když jsme vstupovali do lesíka. „Někde se tu skrývá zabiják!“

Ve vzduchu bylo cítit vlhko a rozkládající se rostliny. Slunce, pronikající spletí větví, tvořilo ostře ohraničenou černou síť, která jakýmsi zvláštním způsobem ztěžovala pohyb… „Dívej se doprava, doleva, dozadu.“ Nikde nic. Ani jsem nic vidět nemohl, jen hustě u sebe rostoucí kmeny bříz, tu a tam obrostlé kapradím. Své společníky jsem slyšel, ale vidět jsem je nemohl…

Nevolnost, která mě stále provázela od okamžiku, kdy jsem se napil brandy, se ztrácela a znovu objevovala, jako by mi soud nechal zabavit všechny mé životně důležité orgány, jeden po druhém. Buď to byl jed, nebo silný strach. Náhle jsem si všiml Bertrama, jak se snaží ke mně přiblížit zleva. Co tu dělá tak blízko? Pak mě uviděl a tvář mu zsinala hrůzou. Proč? Vtom jsem si uvědomil, že na něj mířím pistolí. Vytřeštěně na ni zíral a pak odklopýtal z dohledu.

Čekal jsem pět minut, deset minut, poté jsem pokračoval, studený hrůzou, nevolností, smutkem a pocitem pronásledování jako žádný jiný čtrnáctiletý kluk, připraven se hned zase zastavit. Pozoroval jsem křoví, větve, mezery mezi stromy. Nehledal jsem ale žádného vymyšleného tuláka, hledal jsem zákazníka!

„Paní Montagueová!“ šeptal jsem si. „Jestli to dnes řídí ďábel, tak já se neskrývám! Ale varuji vás, ze mě bude nezábavný duch, protože musím dohnat hodně spánku a pod zemí budu spát nejmíň rok!“

„Pst! Georgi!“

Napravo! Silná a silně podezřelá postava pana Treeta! Co tu dělá? Kabát měl neupravený, paruku nakřivo, poškrábanou tvář. Oči se mu leskly.

„Pst! Georgi!“

Zdálo se mi, že za ním vidím pozadí zrady, hrabivosti a podvodu. A všechno se to na něj dobře hodilo.

„Bídáku,“ zamumlal jsem pochmurně a rychle jsem postupoval dál.

„Georgi, Georgi! Počkej na mě, Georgi!“

Slyšel jsem ho, jak jde za mnou, pak zřejmě zašel nesprávným směrem a už nebyl téměř slyšet, ani jeho výkřiky. Na okamžik jsem se zastavil… před sebou jsem zaslechl nějaké zvuky… a potom jsem se rozběhl dopředu tak měkce a tiše, jako bych se v lese narodil. Právě proto jsem se stal svědkem něčeho děsivého, nikdo mě totiž neslyšel přicházet.

„Ty mizerné, opovrženíhodné zvíře!“ slyšel jsem nějaký hlas. „Těch třicet liber tě přijde draho! Ani jsi mu cestu nezkřížil! Chlapec tě vůbec neviděl!“

Odehrávalo se to na mýtině. Kapitán Dexter se krčil na svém pařezu, obličej mu stínil klobouk původně patřící mrtvému a postavu kryl plášť mrtvého. Mrtvého muže ze středy, kdysi vlastnícího třicet liber. Kapitán vypadal jako ten mrtvý ubožák. A sir John Dexter ho i za něj považoval!

A tento velký pán stál na druhé straně mýtiny a opíral se o strom ve svém zuřivém hněvu. Pohnul jsem se, a on mě spatřil. Z toho, co řekl, bylo však vidět, že neví, že jsem ho slyšel a že se domnívá, že jsem právě přišel.

„To jsi ty, chlapče, to je dobře! Tady je! Vystřel na něj, dřív než unikne! Rychle, chlapče! Zabij ho! Zdvihni pistoli k oku a vystřel! Střílej! Poroučím ti, abys střílel!“

Zíral jsem na strašlivou bledost jeho tváře, na níž hořely dvě rudé skvrny rozčilení jako znamení pekelného ohně. Zákazník! On byl ten zákazník –

„Jsi šílený, bratře Johne. Patříš do blázince!“

Kapitán se vztyčil. Jeho hlas zněl drsně strachem, hanbou a útrpností. Jsme jedné krve? Můj bože, jak mu musela krev stydnout v žilách… a mně taky, mně taky!

Sir John vyzařoval zlobu. Chytil se za prsa. Myslel jsem, že jeho srdce dokulhalo ke konci, a on se toho asi rovněž obával. V tváři se mu zračilo zděšení. Pak svou velkou duševní silou odstrčil smrt stranou. Aspoň pro tuto chvíli.

„Ty! Vždycky to musíš být ty!“

Musel ta slova zařvat, protože je bylo slyšet až na okrajích lesíka, a vzápětí se ozvaly zvuky přibíhajících nohou. Zděšení v jeho očích se změnilo v nenávist.

„Ty!“ opakoval a divoce se vrhl na svého bratra. Bylo to tak nečekané, silné a překvapující, že kapitán ztratil rovnováhu. Padl na zem a šílenec se zmocnil jeho pistole, vražedně poškozené pistole, kterou jsem měl mít já.

„Ne! Ne! Proboha, nestřílejte, pane!“

Mířil přímo na mou hlavu. Jeho tvář byla ztrhaná… podobala se víc mučedníkům ve velké síni než Dexterům, kteří je obklopovali. Jeho duše musela být dávno probodána šípy.

„Nemám z toho radost… že tě zabiju! Ale musím. Nejsi… můj… syn. Můj bože, to nikdy, nikdy! Ničil jsi mě. Nikdy bys nemohl být mým pokračovatelem, jsi příliš hrubý, příliš bystrý, příliš silný! Možná že kdybys takový nebyl, mohlo to dopadnout jinak!“

„Johne! Proboha! Ta pistole!“

„Nestřílejte, pane –“

Myslel si asi, že škemrám o svůj život, protože v posledním okamžiku jsem viděl pohrdavý výraz jeho rtů. Pak zmáčkl kohoutek…

Nezemřel hned… až za několik minut a bez viditelných bolestí. Když dorazil doktor Newby, přivedený Edmundem, byl sir John už mrtvý, avšak doktor mohl určit, že přes svá hrozná zranění nezemřel jen na ně. Špatný stav jeho srdce, doktor byl o tom pevně přesvědčen, byl pravou příčinou jeho konce.

Josef ještě s jedním sluhou ho odnesli do domu, a Josef přitom plakal jako dítě.

Uložili pána v místnosti, kde jsem ho poprvé uviděl, a na tu stejnou pohovku.

Kapitán Dexter doprovodil bratra, a s určitou důstojností couvl před hlasitými výkřiky své ženy. Považoval totiž za svou povinnost jít s vdovou… lady Dexterovou… ještě přednedávnem mou matkou. Teď už jsem byl opět George Treet, zřejmě, a pan Treet, který se ode mne ani na krok nevzdálil, si na mne dělal nárok. Nepřestával mi vykládat, kdo vlastně jsem, dokonce se zoufale snažil mi to sdělit během posledních tří dnů. („Proč jsi, můj milý, nepřišel do hostince?“)

Viděl jsem, jak paní Montagueová je rozpolcená mezi otřesem z hrozné smrti a potěšením z toho, že aspoň částečně došlo na její slova. Malý mrtvý pán byl pravděpodobně George Dexter, a nelhal. Mohla tedy věřit mrtvým až za hrob.

Překvapilo mě, že není víc než devět hodin. Nezdálo se být ani možné, že ještě před půldruhou hodinou byl svět zcela jiný jen proto, že jeden člověk ještě žil. Ovzduší, dům i samotný březový lesík působily jaksi jasněji a klidněji, barevně jako namalované hračky, obývané tichými pány a dámami, náhle jaksi menšími, než vypadali dříve. John, Edmund a Bertram Dexterovi se drželi u své matky, občas tiše něco pronesli, skromně hledíce tu na podlahu, tu na stěny a strop, a pak zase na vyhlídku z okna do parku. Kapitán Dexter byl s panem Treetem a se mnou, a neříkal nic, kromě těch nejvšednějších poznámek, jako zda si nepřejeme nějaké občerstvení, nebo že se udělalo docela pěkně. Doktor Newby přišel z ložnice lady Dexterové, dal jí silný lektvar, který ji měl uklidnit, a nehlasně vykládal svá tajemství paní Montagueové do ucha.

Dokonce i ti ploší, hnědí Dexterové na stěnách vyhlíželi duchem nepřítomní a poněkud scvrklí… jako herci po představení, čekající na potlesk, menší, lacině vystrojení a kupodivu méně přirození než ve svých divadelních úlohách.

Dostavil se farář Bennett, neměl o ničem ponětí, až na to, že sir John zemřel, a nabízel všem projevy soustrasti. Josefa nebylo nikde vidět, protože seděl u sira Johna a nechtěl ho opustit, dokud nepřijede pan Craddock. Tento zachmuřený pán papírové tváře, po okrajích poněkud zažloutlé, přijel asi ve tři čtvrtě na jedenáct a s sebou přinesl závan starosvětskosti. Neprodleně se odebral do místnosti mrtvého a upřel staré, mrzuté zraky na tělo svého již odvolaného zákazníka.

„Měl nemocné srdce,“ zašeptal doktor Newby.

„Skutečně?“ pravil pan Craddock suše. „Příčina jeho odchodu se týká vás, mě se týká jeho následek. Oznamte, prosím, siru Richardu Dexterovi, že jsem mu k službám.“

Zákazník byl mrtvý, ať žije další zákazník. S kapitánem se asi na hodinu zavřeli vedle, a doktor Newby mezitím mnohokrát poznamenal, že „víte, měl nemocné srdce… říkal jsem mu to už dávno… že ho nečeká dlouhý… to bylo jasné… budete se mnou souhlasit, když se nad tím zamyslíte, že byl z toho zoufalý… předtím totiž, i když nikdy nebyl příliš otevřený, byl alespoň klidný a jistým způsobem spokojený“.

„To nebyl nikdy, doktore Newby, milostpane!“

Josef vstoupil tiše do místnosti, oči červené a pohaslé. V hlase byla slyšet dotčenost, jako by spokojenost byla skvrnou na památce jeho pána. Myslím, že se mu doktor Newby chystal oponovat, když se náhle mezi námi objevila lady Dexterová. Oblečená byla v šustících černých šatech, od kterých se odrážela bělost její tváře.

„Jestli hovoříte o manželovi, pánové, pak vás prosím, abyste kvůli mně neustávali. Budu raději, když se o něm bude mluvit v tomto zlém dni… i o jeho duši, chcete-li… než aby se o něm mluvilo zítra, či příští týden… rok… či vůbec ještě někdy. Josefe, doktore Newby, pane Treete… švagre, pane Craddocku! Vy všichni, vymluvte ho ze svých srdcí, myšlenek a životů! A tím ať to skončí –“

„Drahá švagrová,“ pravila nová lady Dexterová varovně. „Nebylo by to lepší bez přítomnosti, hm, cizích lidí?“ Chladným pohledem obsáhla pana Treeta a mě.

„Madam,“ odvětila lady Dexterová se zvláštním smutkem v hlase, i když ten hlas zůstával stále stejně ostrý, „dokonce i můj manžel se choval k cizím lidem zdvořile. A ta nejmenší naše zdvořilost je umožnit tomuto mladému muži pochopit, proč a jak se s jeho krátkým životem tak zlovolně nakládalo, a proč téměř skončil násilnou smrtí. Protože já bych si nepřála, aby si o nás všech odnesl špatné mínění!“

Kapitola 18

„Jeho srdce bylo choré, už mnohem dřív, než jsme to zjistili,“ pravil doktor Newby, který se v těchhle věcech vyznal… ale jiné zase neznal.

„Byl šílený, zralý pro blázinec,“ prohlásil kapitán Dexter. Sám byl kdysi blízký šílenství, ve vězení, a pak v lese s rozumem v koncích.

„Byl to člověk, který dal v sázku svou duši, aby mohl vlastnit majetek,“ podotkl právník. „Příčinou byl fideikomis.“ Pro pana Craddocka byla totiž lidská duše jen smlouvou o pronájmu, uschovanou v zaprášené kanceláři, a posléze zrušenou, když vypršela… bez možnosti obnovy.

„Patřil mezi ty temné Dextery,“ pravil Josef prostě. „Občas se takový vyskytne. Nejdřív jsem si myslel, že je to snad pan Richard, v domě to páchlo rozkladem. Tou nákazou ale trpěl můj pán. Silné povahy trpí silně, a umírají taky tak.“

Pro Josefa teprve smrt vyrovnala rozdíly mezi lidmi…

Šílenství, temnota, nemoc či spor se smrtí, jak kdo si to chce vyložit, se projevily pohrdáním a nenávistí k bratrovi, který by mohl jednoho dne, jak se obával, dědit. Proto byla úmrtí jeho tří synů v útlém dětském věku pro něj tak hořká. (Hořké vzpomínky dodaly tváři lady Dexterové tvrdý a chladný výraz.) Ta hořkost živila jeho nemoc svým jedem. A když se jeho bratr oženil, ještě k tomu pod svou úroveň, a na svět začal přicházet jeden zdravý chlapec za druhým, jeho duševní trýzeň vzrůstala.

„Na to neměl žádné právo!“ mumlala novopečená lady Dexterová. „I když se moje rodinná linie trochu klikatí sem a tam, je stejně dlouhá jako jeho, sahá až k Adamovi a Evě! Když urážel mě, urážel tím taky sebe! Že je to tak, sire Richarde?“

Když pokřtili bratrova prvního syna na Johna, nepovažoval to za projev přátelství, dobré vůle a náklonnosti, ale za špatné znamení, možná i za schválnost: až on, sir John, zemře, jeho místo zaujme jiný John, a jeho zničení tak bude naprosté. Nic z těch vnitřních muk však nedával znát, protože, jak pravil Josef, „byl to Dexter, který se i tváří v tvář peklu dokázal usmát“.

Pak přišla šťastná doba v jeho životě. Měl syna, který zůstal naživu, George. Slabý, stonavý, spící, ale den za dnem a týden za týdnem opět se probouzející. Fideikomis byl zažehnán a nenávist sira Johna usnula. I když nikdy nestál o bratrovo přátelství, teď už ho aspoň neodmítal. V tom krátkém období bylo v domě veselo, a rodina mladšího Dextera přijela na návštěvu… Tato okolnost se posléze ukázala být pro něho zlověstnou výhodou.

Šest měsíců… devět měsíců… až k samé hranici jednoho roku George Dexter dýchal, plakal a občas se i usmíval. Pak zničehonic zemřel.

„Musel ho objevit asi kolem šesté hodiny,“ vyprávěl doktor Newby. „Vzpomínám si totiž, že opustil společnost a byl několik minut pryč, než se vrátil, celý bledý. Jasně si vzpomínám, že vypadal, jako by náhle onemocněl. Chtěl jsem ho požádat, aby raději odešel do svého pokoje. On ale, jestli si vzpomínáte, řekl, že musí zajet asi na hodinu do Poynings. Dokázal se usmát! Zvláštní povaha! S takovou tíhou v mysli, potlačující každou jinou myšlenku. Představte si to břímě, musíte žasnout nad osobností, která to vydržela.

Zašel do pokoje svého synka, v náhlém návalu lásky nebo pýchy. Nejspíš se vkradl dovnitř, protože chůva se ani nevzbudila. Ani jeho syn. (Smrt u malého dítěte je tak klamná…) Hledí do kolébky… nejspíš se usmívá. Pak v dalším návalu otcovské pýchy ho napadne, že předvede svého dědice. Chce ho odnést dolů, aby mu připili, protože dnes má narozeniny. Sáhne pro dítě, dotkne se ho a ucouvne. Dítě je studené. Dítě je mrtvé!

Představte si, pánové, jeho zděšení, jeho hrůzu, nával zdrcující hořkosti nad osudem, který ho tak podlým a opovrženíhodným způsobem svrhl do propasti! On ale nepropadl šílenství… nikoliv v tom pravém lékařském smyslu.“

„Nikdy nebyl šílený!“ zvolal Josef.

„Patřil do blázince,“ opakoval kapitán a otřásl se. „Nikdo jiný než šílenec by neudělal to, co udělal on! Vrátil se dolů a ve společnosti se choval, jako by se nic nestalo. Pak se vrátil do pokoje mrtvého. Vzal dítě a schoval je, asi pod kabátem. Jak hrozné tajemství! Odnesl je z domu ven a jako šílenec je pohřbil v lesíku. Jako by chtěl utajit, že dítě je mrtvé, nejen před světem, ale i před sebou! Jestli tohle není šílenství, jak jinak byste to chtěli pojmenovat? Hrůzná představa!“

Tak malý George Dexter zmizel ze své kolébky, zmizel ze svého pokoje… a zoufalé pátrání po něm se rozběhlo, vedené samým sirem Johnem, který se následujícího dne vydal do Londýna za panem Craddockem.

„Nikdy smrt dítěte nepřiznal,“ pravil právník. „Jinak bych se toho nezúčastnil. Byl mým zákazníkem, a mou povinností bylo mu věřit, když mluvil o únosu svého dítěte. Přirozeně jsem nepochyboval o tom, že se dítě brzy vrátí, za určitý obnos, a zpočátku jsem nepřikládal víru tomu, že by v tom byl mladší bratr zapletený. Můj zákazník na tom ale trval, a opět bylo mou povinností důvěřovat jeho slovům, nikoliv jeho protivníkovi. Spolu jsme tedy domluvili následující postup pro případ, že by se jeho syn nevrátil. Můj zákazník byl totiž pevně rozhodnutý, že zločinec nebude mít zisk ze svého zločinu, což bylo přesně podle zákona. Zákazník si taky přál, abych nalezl dítě podobného věku a pleti, zakoupil to dítě za cenu šedesáti liber ročně, splatných každého třetího června a třetího listopadu, a to po tak dlouhou dobu, dokud jeho pravý syn nebude nalezen. Pokud se najde, měl jsem pak k ukončení této smlouvy vyplatit pět set liber. Kdyby se však z nějakého důvodu pravý syn neobjevil, měl jsem podle příkazu jednoho dne oznámit, že ‚Můj zákazník si nepřeje, abych dále přicházel‘. Čímž se rozumělo a bylo to panu Treetovi naznačeno, že dítě má být doručeno siru Johnovi, protože naděje na pravého syna už nebyla žádná. Neříkám, že jsme na tento plán přišli hned. Ve skutečnosti byl plodem mnohých rozhovorů a porad… K tomu je právník, aby vedl, radil a pomáhal… ale nakonec vždy poslechl svého zákazníka.“

„Takže vy jste lhal o všem, pane!“ vykřikl jsem hořce na svého otce, pana Treeta. „Dokonce i o Cizinci s dítětem v bouři.“

„Ale tehdy byla bouře, můj milý. A, co se týče toho malého, byl to takříkajíc stejný případ –“

„Tak to právě nebyl! Takříkajíc stejný případ to rozhodně nebyl!“

„Přinesl s sebou balík… který na první pohled vypadal, jako by skrýval dítě, ale bylo to jen prádlo a hračky. Georgi, můj milý, nenech se mýlit. Miloval jsem tě a –“

„A prodal mě? Mé jméno bylo George, pane, nikoliv Josef36!“

Pan Treet chvíli vypadal rozzlobeně, pak potřásl hlavou.

„Opravdu jsem tě miloval a věřil, že kdyby si tě nakonec vyžádali, byl bys lépe zaopatřen, než bych to mohl dokázat já. Kromě toho,“ pokračoval a opět rozjasnil tvář do obvyklého úsměvu, „doufal jsem, že z toho nic nebude a že na tom budeme lépe o ty peníze, které nám pán přinese. Domníval jsem se, že to je pro tvé dobro, a podle toho mě musíš soudit.“

Myslel si zřejmě, že z toho vyšel dobře, a rozhlédl se kolem sebe pro uznání. Ode mne se mu žádného nedostalo. Bylo tu ještě něco jiného…

„Ta jizva, pane Treete. Jak jsem přišel k té jizvě?“

Vypadal rozpačitě, což bylo u pana Treeta vzácné.

„Přísahám ti, můj nejstarší synu, že já jsem neporanil tvou drahou hlavu. To bych nikdy nedokázal udělat.“

„A kdo tedy?“

„Pan advokát, můj milý! Perořízkem37.“

„A vy jste stál u toho?“

„Nikoliv!“ odmítl pan Treet důstojně. „Opustil jsem místnost a zacpal jsem si uši. Ani za třicet liber dvakrát ročně bych to nevydržel!“

„A moje matka?“

„Ta nebyla přítomná. Byla tenkrát v Shorehamu.“

„Takže mám díky bohu aspoň jednoho rodiče se ctí v těle!“

Velmi uražen přiznáním pana Treeta setřásl jsem jeho ruku z ramene. Od časů krále Heroda nebylo žádné jednoroční dítě tak zneužito jako já!

Dohoda byla tehdy uzavřena a po třináct dalších let bylo panu Treetovi vypláceno za mne nájemné každý červen a listopad. Smutek, který mu to působilo, o výplatních dnech vždy zasunul, jak řekl, do nejzazšího kouta mysli, to místo muselo být neuvěřitelně prostorné.

Po třináct let taky sir John rozšiřoval příběh o bratrově hrozné vině. Kapitán se zamračil při vzpomínce na tolik pohrdání, výsměchu a další nepřízně, doprovázené poklesem sebeúcty, kdy byl nucen vyhledávat společnost, kde úcta nic neznamenala. Pohlédl na svou ženu, která většinu toho sdílela s ním, a slabě potřásl hlavou, jako by chtěl říct: Ale teď, má drahá, můžeme zase vztyčit hlavu…

„Přesto si myslím,“ vyslovil se doktor Newby, „že kdyby nebyl náhle ohrožen smrtí, dále by asi ve svém plánu nepokračoval. Teprve když jsem mu to sdělil, varoval jsem ho, že mu mnoho života nezbývá, objevilo se něco jako pravé šílenství, říkám jako‘, protože to nebylo pravé šílenství v lékařském smyslu!“

Přišel na myšlenku souboje, nepochybně v naději, že bude zabit. Lidi, které už mnoho života nečeká, často posedne netrpělivost. A pro případ své smrti, čehož se musel obávat i v to doufat, dal pokyn panu Craddockovi, aby byl jeho bratr obžalován z vraždy… a Treetův chlapec přiveden do zámku. Tím by bylo zničení bratra a bratrovy rodiny úplné a konečné.

„Byl to přece jen můj zákazník,“ pokrčil rameny pan Craddock.

„Byl to ďábel!“ zvolala nová lady Dexterová.

„Nikoliv, madam, to jeho srdce bylo nemocné, věřte mi, to bylo příčinou –“

I když nebyl zabit (vrhl se do cesty kulce, ale neodhadl to správně), domníval se, že je smrtelně zraněný, a pan Craddock tedy dostal svůj pokyn. Jel do Sandwiche k Výmluvné vévodkyni a tam oznámil: „Můj zákazník si nepřeje, abych dále přicházel.“

„Byla to těžká rána do srdce,“ ozval se pan Treet. „Nevěřil jsem, že by se to někdy mohlo stát. Ale taky jsem myslel na tebe, Georgi… a na lásku, bohatství a další prospěch, který bys z toho mohl mít. Znal jsem ještě méně pravdy než pan Craddock, a vždycky jsem ho podezíral, že tím zákazníkem je on sám… že se snaží o nějakou náhradu škody…“

Tak sir John ležel a čekal, den za dnem, dům byl všem otevřený a nikdo nesměl být odmítnut… Čekal na příjezd pronajatého dítěte: koupě měla být zpečetěna a fideikomis zabezpečen.

„Splnil jsem svou povinnost,“ podotkl pan Craddock.

„I já,“ zamumlal pan Treet.

Lady Dexterová pohlédla z jednoho na druhého s nejhlubší ironií, kterou její bledá, krásná tvář dokázala vyjádřit.

„Kdo tu tedy selhal?“ otázala se povýšeně. „Podvedená matka, nebo podvedené dítě?“

„Prosím mylady za prominutí, a taky vás, pane Georgi, milostpane,“ promluvil tiše Josef, „byl to můj dobrý pán, kdo selhal.“

A pak ten zvláštní, spiklenecký, ale hluboce oddaný služebník vyprávěl to, o čem se domníval, že bylo poslední jednání tragédie jeho pána. Hovořil o tom, jak se mu pravda pomstila.

Lady Dexterová sice na počátku mohla mít nějaké pochybnosti, možná i podezírat pana Treeta z podvodu, ale nakonec začala věřit, a dokonce i milovat svého syna, i když se vždycky před zklamáním chránila ironií. Její život do té doby příliš postrádal lásku k dítěti a naděje na ni nesměla být promarněna…

„A vy, pane Georgi, milostpane, vy jste tomu uvěřil. Sledoval jsem, jak se z celého srdce snažíte být hoden tak velkého šlechtice, kterého jste považoval za svého otce. A já jsem cítil, že tím není příliš potěšen.“

Všechny mé dovednosti, schopnosti, bystrost, sílu a náklonnost, jak řekl Josef, a pan Treet se při tom hrdě usmíval, které svět hodnotil jako výtečnost nového Dextera, viděl sir John pouze jako vlastnosti dítěte potulného komedianta. Teď se pan Treet zamračil a poněkud se stáhl. Sir John byl sice ochoten svět oklamat, ale tváří v tvář svému plánu nemohl oklamat sám sebe. Nemohl oklamat ani toho mrtvého…

Mnohokrát ho Josef našel v knihovně, ponořeného do osamění… nečetl, ale zíral na stěnu, na portréty Dexterů, kteří znali tajemství jeho srdce. Jak se jich musel děsit! Jak ho museli pronásledovat… výhružně pochodovat v jeho snech… zamračeně nahlížet okny… strnule vystupovat ze šerých koutů… ukazovat prstem a šeptat: „Nás jsi neoklamal. Zradil jsi svůj rod. Zradil jsi nás všechny.“

Josef umlkl. Podíval jsem se nahoru na ploché, usmívající se Dextery… a otřásl jsem se.

Nakonec se sir John rozhodl, že mě zabije, protože už tak hluboko zabředl do podvodu, že nemohl couvnout. Přesto si myslím, že ještě váhal, dokonce i po té mé hádce s jeho synovcem, která s ním musela otřást. Když mi totiž dal vražednou prasklou pistoli, dal mi taky navíc třicet liber, zcela jasně v naději, že je použiji k odchodu s Treetovými. Ten člověk, kterému zaplatil, aby mě přepadl, to měl udělat jenom v případě, že bych se vracel.

Můj bože, jakou trýzeň musel zažít, když uslyšel výstřel… a jaký otřes, když jsem se vrátil! Uvědomil si totiž, že mě bude muset zavraždit sám. I přes ten nejodpornější, nejčernější skutek, kterého je člověk schopen, držel se stále své šílené pýchy. Nikdy mi nesejde z mysli výraz jeho tváře předtím, než pistole vybuchla… ten výraz pohrdání. Musel se domnívat, že prosím o vlastní život, nikoliv, že se snažím zachránit jeho. Je mi to líto. Vždycky jsem se usilovně snažil ho přimět, aby o mně dobře smýšlel, a vždycky mi záleželo na jeho mínění, dokonce i když jsem už tušil pravdu. Pokud s ním paní Montagueová bude někdy mluvit (o čemž pochybuji, protože se ho bála zaživa, natož aby se ho nebála mrtvého), doufám, že mu poví, jak to doopravdy bylo.

Sir John leží na fulkingském hřbitově, a jeho portrét z mladých let pověsili víc do stínu, kde je šero i uprostřed léta. Když však někdy na něj padne trochu světla, na tváři se mu objeví stejný napjatý, nejistý úsměv, jako mají ti druzí, jako by se jednalo o nějaký zvláštní žert, kterému Dexterové sice zcela nerozumějí, ale domnívají se, že je zdvořilé se mu usmát.

Pan Treet povstal.

„Pojď, Georgi, můj synu. Tvoji bratři a sestry budou mít strach, co s námi je.“

Podíval jsem se na něj, jak vedle mě stojí jako pilíř všech ctností, který ve skutečnosti nepodpírá vůbec nic. Vůči panu Treetovi jsem cítil velkou hořkost.

„Máte pravdu. Mohli by si začít myslet, že jste hostinskému U Pastýře se psem prodal tentokrát je. Doufám, že je nás pořád sedm. Nebo jste třeba Ohnivce prodal princi z Walesu? Musím přítomné společnosti vysvětlit, že my odcházíme pouze do těch nejlepších domů!“

„Georgi! Jsem přece tvůj otec –“

„Tím je to desetkrát horší! Nikdy vám to neodpustím! Nikdy!“

„Georgi –“

„Nechápu, jak jste dokázal být velkým mužem! Takový jste, a nezasloužíte si to!“

„Asi to dělá slepá skvrna, milý chlapče. My všichni nějakou máme… slepou skvrnu.“

„Jedna slepá skvrna? Můj bože, musí jich být úplná vyrážka!“

„Georgi –“

„A to čekáte, že se k vám teď vrátím –“

„Georgi –“

Náhle se ozval můj přítel kapitán.

„Kdyby se to dalo nějak zařídit, hrdě bych tě nazýval svým synem, Georgi –“

„Tati!“ vykřikl Bertram, rudý vzteky. „Je to tulák –“

„Buď zticha! Vyměnil bych vás padesát za něj! Varuju tě, synu, ještě jedno hlavy bolení nebo břicha bolení, a doktor Newby tě pročistí pilulkami jako kartáčovou střelou! George byl mým přítelem, když jsem byl na útěku! Zatímco vy ostatní, panáčku, srdce mi tížilo jen pouhé pomyšlení na vás! Tak co, pane (obrátil se k panu Treetovi), souhlasíte?“

„Drahý pane Treete,“ promluvila lady Dexterová, tvář bledou, úsměv jako vždy ironický. „Jestli je tento chlapec… prodejním zbožím, domnívám se, že já na něj mám větší nárok. Mohu mu poskytnout mnoho, pane Treete. Uvažujte o tom pečlivě, pane. Uvažuj o tom s láskou, Georgi –“

Silně mě to dojalo, protože jsem nevěděl, že mě má lady Dexterová tak ráda.

Pan Treet rozpačitě přešlápl. Vypadal opravdu značně rozpačitě. Dokonce tajnůstkářsky, jako by si přál, aby ty nabídky dostal někde v ústraní.

„Dalších tisíc liber,“ nabídla lady Dexterová jemně.

„Dva tisíce,“ přihodil přítel kapitán, který ještě ani nevyrovnal své dluhy.

Pan Treet se na mě podíval. Pokrčil širokými rameny. Oči měl vlhké. Bezmocně se usmál. (Zlobit se na něj bylo téměř nemožné.)

„My Treetové,“ pravil, „jsme jako orli. Kroužíme a měníme směr, spouštíme se dolů a svůj hlas zvedáme vysoko a ještě výš. Tak i naše mláďata. Laskaví přátelé, co byste mohli dát orlovi? Jen zlatou klec. Viděli jste někdy duchy zjevovat se v Luciferově dýmu? George ano. Viděli jste někdy anděly v Ďáblově ohni? George ano. Víte něco o vlastnostech berlínského sirupu, nebo krystalů citronu? George to zná. Chtěli byste na mně, abych ho opět připravil o tyhle a další triumfy, které ještě přijdou? Nikoliv, dobří lidé. George Treet je můj syn a není na prodej!“

Než skončil, oči už mi přetékaly slzami. Nezpůsobila to otcova řeč (a to ho nechci vůbec znevažovat, protože otec je velký řečník, schopný pohnout jinými lidmi, než je jeho syn), ale hlubší důvod! Plakal jsem radostí, i to se stává, protože teď jsem si teprve uvědomil, že má skvělá minulost bude i mou skvělou budoucností, totiž že mám opět tři bratry a tři sestry… a že Treetovic rodina se zase bude skládat z otce a všech sedmi géniů. A to nemluvím o našem skvostném koni Otwayovi!

Podíval jsem se na otce, jak tam stojí ve vší své rozpačité hrdosti, a nedokázal jsem hned promluvit. Vypadal nejistě, dokonce trochu zmateně, a já jsem stále nic neříkal. Pak mi lady Dexterová položila ruku na rameno a pohnutě pronesla:

„Milý Georgi, právě jsi zjistil, že pan Treet není ten nejčernější darebák, nestyď se ani za to, že není nejjasnější ze všech světců. Je něco mezi tím. Promiň mu to tedy, protože já jsem přesvědčená, že přes všechno ostatní je to velký muž!“

Asi jsem se usmál a přikývl… protože pan Treet se taky usmál a řekl „Georgi, Georgi“, asi pětkrát nebo šestkrát, jako kdyby to jméno mu působilo zvláštní radost.

Stále ještě jsem nedokázal promluvit, dokonce ani pronést elegantní rozloučení. Skoro jsem se už začínal obávat, že jsem ztratil všechnu výmluvnost!

Usmívat jsem se však nepřestal, i když jsem se o to pokoušel. Zoufale jsem se snažil přivolat všechny možné pochmurné a smutné myšlenky, abych vyhlížel vážně, jak to situace vyžadovala, ale silný nápor veselí torpédoval mé snahy. Na okamžik se mi to už téměř povedlo, ale vtom jsem se podíval oknem ven a spatřil jsem, jak se po širokém, rovném trávníku přibližuje v tančící řadě šest nejtalentovanějších osob v celé zemi… Rozhodil jsem tedy rukama a uklonil jsem se.

„Než nás opustíš, Georgi,“ zavolal sir Richard Dexter, „nezapomeň, že bych si považoval za čest nazývat tě svým synem!“

„Než nás opustíte, pane Georgi, milostpane,“ přidal se Josef, „nezapomeňte, že je mi líto, že tomu tak není!“

„Nezapomeňte ani na nás!“ vykřikl pan Rumbold, který se před chvílí dostavil. „A za paní Rumboldovou a za děti můžu říct, že ani je nic nepřekvapí! Všichni jsme si totiž mysleli, že jste spíš princ než Dexter!“

Lady Dexterová se s námi v tu chvíli neloučila, protože nás hodlala odpoledne navštívit U Pastýře se psem (což si hostinský tak považoval, že mu pak málem praskly kalhoty, jak se pořád ohýbal a klaněl).

Ani tehdy se s námi nadobro nerozloučila, ale hovořila o jakémsi „tajemném plánu“, který měla na mysli. Tahle tajuplnost, s jakou se chovala dáma z tak staré rodiny, ohromně zajímala Edwarda. Ohnivce jsme samozřejmě nemohli udržet, aby ji nepronásledoval svým poskakováním a pokřikováním:

„Tajemftví! Tajemftví! Pověfte nám o tom tajemftví!“

Jen se zasmála, pohrozila mu prstem a řekla, že musí být trpělivý nebo že ho půjde sama uložit do postele!

Myslím, že nejlepší dojem ze všech na ni udělala Jane rozumností a jemným chováním. Zatímco Rose byla tou dámou nejvíc uchvácena, protože, jak odhadovala, měla nejméně deset tisíc liber ročního příjmu sama pro sebe. Nakonec si vzala lady Dexterová otce stranou a dlouhou dobu o něčem jednali.

Brzy jsme zjistili, jaký byl ten tajný plán lady Dexterové, protože ho začala ihned uskutečňovat. (Samozřejmě teprve poté, co nám ho otec napůl prozradil, protože on má teď z tajností velkou hrůzu!) Znamenal, že se lady Dexterová přestěhuje do moderního domu v Londýně, aby mohla dohlížet na otce a na děti, protože nás považuje za nejcennější předmět svého snažení a zájmu!

Skoro přesně za týden po nás byla lady Dexterová v Londýně. Od té doby je naší pevnou a někdy i ironickou přítelkyní, jakou ve světě nenajdete. Její zájem a účast nepolevují, a když jsme někde na cestách, vyžaduje zprávy a naléhá, abych jí často psal a dopisy pečetil prstenem, který jsem od ní kdysi dostal.

Lady Dexterová pravidelně poskytuje otci peníze, nikdy to není velká částka, ale postačující. S klidným úsměvem přitom vždy připomíná:

„Buďte prozíravý, pane. Víc předvídavosti. Geniálnost není všechno. Trvám na tom, abyste se mírnil, pane, zvlášť s krystaly citronu! Nebo s vámi příště pojedu taky já!“

Moje vážnost v rodině samozřejmě stoupla, protože jsem byl dva měsíce šlechticem. Dokonce i Edward se na mne nyní obrací v otázkách práva a rodokmenu, a Rose zase v majetkových otázkách. Henry mě uznává jako odborníka na zbraně a Jane jako znalce chování, způsobů a vznešenosti. Pro Ohnivce jsem George, pán a géniuf.

Dozvěděl jsem se, že dům ve Fulkingu je teď veselejší se svými novými pány… i když blízký lesík bude vždycky tmavý a plný mlh. Obyvatele toho neklidného místa však přemístili, a malý zemřelý pán leží na hřbitově blízko svého otce. S paní Montagueovou už přestal rozmlouvat.