Cesty za dobrodružstvím

Richard Halliburton

(2012)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Dobrodružné

Dobrodružná vyprávění amerického novináře a tuláka o jeho Přechodu Alp se slonicí (po vzoru starověkého vojevůdce Hannibala), o cestě po stopách středoamerických a jihoamerických kultur Aztéků, Mayů a Inků, o dobrodružstvích mezi lovci lebek na Borneu a o zážitcích při lovu tygrů v Indii. K jednotlivým vyprávěním jsou připojeny ilustrované poznámky rázu historického, etnografického, geografického i technického.

© Státní nakladatelství dětské knihy 1958, 1960

Illustrations © Jan Žbánek 1958, 1960

HLAVNÍ POSTAVY PŘECHODU PŘES ALPY SE PŘEDSTAVUJÍ

Richard Halliburton

reportér a tulák, o devět dní mladší než dvacátý věk (narozen devátého ledna nultého roku našeho století), zamilovaný do historie;

rodák z nudného severoamerického státu Tennessee, srdcem příslušný do Himálaje, do Alp, do Pyrenejí, zkrátka všude, kde tušil nějaká dobrodružství;

světlovlasý napodobitel plavby legendárního řeckého hrdiny Odyssea, držitel odznaku za přeplavání Bosporu a proplavání Panamského průplavu (kdyby se takový odznak dával);

námořník na dvanácti lodích zvaný přáteli Dick, Ricardo, tuan, seňor;

novinář jako Egon Ervín Kisch, jenže bohužel bez moudrého porozumění onoho „zuřivého reportéra“ pro život tisíců lidí, s nimiž se na svých světoběžnických cestách potkal;

ale zato rozvážnější, čemuž děkují jeho knížky za svou poutavost a on sám za svůj konec;

neboť po všech nádherných i bláznivých dobrodružstvích si umanul, že přepluje na malé čínské džunce Tichý oceán, a zprostřed této ohromné vodní pláně, na jaře roku třicátého devátého, půl roku před zničující druhou válkou, odmlčel se on i jeho vysílačka…

Hannibal, syn Hamilkarův

narozen roku dvě stě čtyřicet sedm, zemřel roku sto osmdesát tři, což – jak jste jistě uhodli – se mohlo stát jen před začátkem našeho letopočtu, kdy léta počítáme odzadu dopředu;

vrchní velitel vojsk mocného Kartága, muž, jenž k smrti vyděsil Řím, když s mohutnou armádou a s tanky starověku – slony – přešel zdánlivě nepřekročitelnou severní hranici, Alpy, a stanul konečně až před branami samotného hlavního města světovládné říše;

„můj oblíbený hrdina“, říká o něm Richard Halliburton…

SE SLONICÍ PŘES ALPY

.

JAK SE KUPUJE SLON

Tak kam teď? Seděl jsem v parku před katedrálou v Santo Domingo a byl jsem poněkud v rozpacích nad přemírou své svobody. Přitahovaly mě západoindické ostrovy jako Martinique, Tobago a Trinidad. Jsou krásné a jejich historie je zajímavá; ale znám je všechny. Potřeboval jsem nová jeviště, nové dosud nenavštívené horské vrcholky. Proč bych se vracel na stará místa, když na světě je ještě tolik míst, která jsem dosud neprozkoumal.

Sáhl jsem po svém kapesním atlasu, abych našel inspiraci, a otevřel ho v místě, kde je mapa Evropy. A nalezl jsem ne jednu, nýbrž dvě inspirace… Mé oči padly na alpský řetěz, který odděluje Švýcary od Itálie, a přes nějž vedl můj oblíbený hrdina Hannibal svou kartaginskou armádu na slonech. Vždycky jsem si přál vykonat tentýž pochod přes Alpy na vlastním slonu. „Myslím,“ řekl jsem si, „že teď je pravý čas. Hannibal přešel v říjnu. Dnes je dvacátého září. Když si pospíším, vykonám svou cestu ve stejném období jako Hannibal. Teď bude nejlíp, když se vydám do Paříže a poohlédnu se po slonu.“ A za šest hodin jsem již stál na palubě lodi plující do Francie.

Prvního října, tedy za deset dní, jsem dojel do Paříže a začal se vyptávat po ceně všech slonů, kteří byli v městě.

Uvědomil jsem si, že podzim již nebezpečně pokročil. Při Hannibalově výpravě ležel sice také sníh v alpských průsmycích. Jenže z 37 slonů, kteří se vydali na cestu do Itálie, došla pouhá polovička.

Myšlenka na tak strašlivé vyhlídky poháněla mé přípravy. Všechny cesty, vedoucí přes Alpy, budou v nejbližších čtrnácti dnech uzavřeny na celou zimu, neomešká-li se zima déle, než tomu bylo za posledních dvacet let… Nesměl jsem ztratit ani chvilku.

Bylo samozřejmé shánět slona, obzvláště vycvičeného k pochodu po silnici a k výstupu do hor, v cirkuse. Cirkusový slon bude zvyklý nésti howdah, zavazadla i cestující a bude zvyklý i na automobily, autobusy a kola, s kterými se bude muset dělit o silnici.

Šel jsem tedy přímo do zimního cirku, abych se podíval na slony zblízka. Chtěl jsem si vybrat zvíře, které by mě okouzlilo svou krásou, ladností a inteligencí.

Ze šestnácti vystupujících slonů mi padla do oka jedna sloní dáma. Uměla stát na předních nohou, sedět zpříma na červené stoličce a zvedat cvičitele na chobotu vysoko do vzduchu. Její chování bylo skromné a uhlazené a ostře se lišilo od způsobů jejích druhů, kteří se strkali, frkali a dělali nehezká gesta na obecenstvo, když přiblížili své choboty ke špičkám jejich bot.

Po představení jsem šel navštívit svou novou favoritku. Nakrmil jsem ji třemi pytlíky burských oříšků a poškrábal jsem ji po zádech železnými hráběmi. Zachvěla se rozkoší a zdálo se, že na mne vrhla zasněný pohled. Sám Hannibal neměl nikdy tak krásného a něžného slona, jako byl tento, tím jsem si byl jist. Už jsem se viděl, jak sedím v howdahu a vedu Lulu hrdě dolů do Říma.

Ředitel cirku vypadal trochu překvapeně, když jsem ho žádal, aby mi prodal nebo pronajal Lulu na výpravu do Alp. Od časů Hannibalových nikdy nikdo neslyšel v celé sloní historii podobný návrh. Naštěstí měl ředitel smysl pro humor a byl mým plánem nadšen. Ale Lulu nemohla být má pro čistě osobní a intimní důvody. Lulu byla v nesnázích. Její nesmírně příchylná povaha ji vedla od jedné srdeční záležitosti ke druhé; a to způsobilo nekonečné množství skandálů mezi ostatními cirkusovými hvězdami. Lulu čekala děťátko, jak prorokovaly všechny potměšilé sloní klevety. Namáhavý výlet do hor by byl nanejvýš nerozumný v tak kritickém období.

To mi zlomilo srdce. Ředitel měl sice jiné slony: Marii, Josefinu Bakerovou a Ivonu. Chtěl jsem jen slonici, samec by byl asi příliš umíněný. Mohl jsem mít Ivonu za tisíc franků denně. Její morálka byla bez poskvrny. Nedivil jsem se, nebyla totiž tak půvabná jako Lulu. Její pleť byla suchá a svraštělá. Když stála na zadních nohách, skučela revmatickými bolestmi. Předvídal jsem, že by ji Alpy hrozně nudily. Ale neměl jsem na vybranou, buď Ivona, nebo nic; po značném smlouvání o nižší cenu jsem zaplatil zálohu a stal se na měsíc majitelem mnoha tun sloniny.

Howdah, který jsem dostal s Ivonou, předčil všecky moje odvážné sny – jeho pozlacený rám byl pokryt červenou plachtovinou a uvnitř bylo pozlacené křeslo, na které jsem se měl posadit. Domorodec z východní Indie, mahout, který měl jít se mnou jako řidič, byl oblečen do červeně vyšívaného kabátu a do červených kožených holínek. Pro mne byl připraven bílý saténový plášť a turban, ozdobený obrovskými umělými diamanty. Ředitel přišel na myšlenku, že by vypadalo moc pěkně, kdybych si najal otroka, který by seděl na vyvýšeném sedle a držel mi nad hlavou veliký vějíř proti slunci. Uposlechl jsem ho.

Všecko bylo hotovo – až na pojištění. Nikdo v Paříži nechtěl pojistit Ivonu na smrt nebo úraz při tak bláznivé cestě.

Alpy – a v tom ročním období! Jedině Lloyd, majitel pojišťovny v Londýně, byl ochoten se mnou jednat. Dlouho a slavnostně rozvažoval, než stanovil pojistné. Vypisoval pojistné prémie téměř na všechna známá rizika, ale nikdy dosud nepojistil slona proti úrazu v průsmyku svatého Bernarda.

Avšak nakonec jsem prosadil svou, neboť „Lloyd pojistí vše“.

Ivona a já jsme však nikdy nevyrazili. V poslední minutě si vzpomněl její majitel na něco beznadějně důležitého, co předtím přehlédl: jeho obrovské cirkusové plakáty, kterými polepil Paříž, oznamovaly vystoupení šestnácti slonů – „největší skupina slonů na světě – šestnáct slonů, přijďte a spočítejte si je!“

Kdybych si teď vzal Ivonu, nebylo by jich šestnáct. Co by řeklo obecenstvo, které by přišlo spočítat slony? Bylo by jistě rozhořčeno, cítilo by se oklamáno. Žádalo by zpátky peníze. Takové riziko si nemůže dovolit za žádnou cenu.

Všechno moje vyjednávání ztroskotalo. Čtyři drahocenné dny už byly pryč a já dosud bez slona.

Šel jsem do pařížské zoologické zahrady, která je umístěna v Bouloňském lesíku. Snad mi tamější ředitel něco navrhne.

Byl nadšen mou myšlenkou a nabídl mi slona, který se velmi hodil pro tuto cestu – Elysabetu Dalrymplovou.

Byla miláčkem zoologické zahrady, byla jemná a krotká jako panenka a neobyčejně malá. Velikost slona byla vážným problémem, neboť jsem ho chtěl nastěhovat v noci do stájí a garáží. Normální slon by se nikdy nevešel do průměrných stájových dveří.

Ředitel zoologické zahrady mi vyprávěl, že jezdívá se šesti dětmi na Dallyně hřbetě po tišších pěšinách parku. Dětské sedlo by se prý hodilo i pro mne a pro má zavazadla. Velmi litoval, že mi nemůže opatřit pozlacený howdah s bílým saténovým pláštěm a turbanem, ale připomenul mi, že jej neměl vlastně ani Hannibal.

Znovu jsme se shodli na ceně a sjednali pojištění. Měli jsme vyrazit příštího dne v poledne na nákladním vagóně, který byl zvlášť zpevněn, aby se jeho podlaha pod Dallynou váhou neprobořila. Toho dne ráno jsem si přinesl do zoologické zahrady zavazadlo, psací stroj a kameru. Naložil jsem všecko na Dallyn hřbet, který tu váhu ani nepocítil. Francouzský mahout jí seděl na hlavě a držel v ruce železný hák.

Já jsem si vylezl nahoru vedle zavazadla. Několik set lidí se shromáždilo a pozorovalo naši zkušební jízdu na nákladové nádraží, které je vzdáleno tři míle odtud napříč Paříží. Jenom pro zábavu jsem vedl náš pochod přes třídu Velké armády, která jde přímo k Vítěznému oblouku a potom dolů po Elysejských polích na náměstí Svornosti. Opustili jsme Bouloňský lesík v dokonalém pořádku, Dally si vesele vykračovala rychlostí asi čtyř mil za hodinu. Když jsme přišli na náměstí Maillot – typické pařížské náměstí, které vře automobilovou dopravou – polekala se Dally, která byla vychována v klidu Bouloňského lesíka, tohoto zmatku. Začala se třást a plašit jako bázlivý kůň. Jakýsi všetečný taxíkář se k nám zezadu přiblížil a zatroubil na elektrickou houkačku mezi Dallynýma zadníma nohama. Ubohé zvíře, zachváceno panikou, vyskočilo do vzduchu, obrátilo chobot k nebi a začalo v hrůze troubit; pak se divoce vyřítilo kupředu a slepě pádilo dolů po třídě Velké armády. Zdálo se mi, že běží rychlostí čtyřicet mil za hodinu.

Byl jsem první břímě, které sletělo dolů – potom letěl psací stroj, za ním zavazadlo a kamera. Při posledním pohození hlavou shodila ječícího mahouta… a více než šest tisíc liber sloniny se zhoubně valilo ulicí, rozhánělo chodce a cyklisty, naráželo do drožkářů v naprosté nevšímavosti ke všem překážkám. Francouzi křičeli a Francouzky vřískaly. Četníci, kluci a psi běželi za ní, když se převalila kolem, zanechávajíc v patách děs a pohromu.

Hustě nakupené vozy, zadržené dopravním signálem, nakonec zarazily její běh. Ale to už urazila skoro půl kilometru. Dally, sevřená uprostřed motanice motorových vozidel, se dala do bolestného kňučení, ale byla chycena. Šoféři v okolních vozech přemohli své překvapení a měli tolik duchapřítomnosti, že zůstali stát a věznili Dally tak dlouho, dokud ji pronásledovatelé nepřemohli.

Když jsem přišel s mahoutem, třásla se strachy a těžce oddychovala. Ještě kousek cesty – a byla by se střemhlav vřítila pod Vítězný oblouk.

Sběhl se tu ohromný zástup a okolí prý nepoznalo většího vzrušení od dob Francouzské revoluce.

Trvalo nám hodinu, než jsme dovedli Dally zpět do Bouloňského lesíka.

Omluvy ředitele zoologické zahrady nebraly konce. Nikdy ho nenapadlo, že by se to ubohé zvíře mohlo tak vyděsit zvukem automobilové houkačky. Domluvili jsme však, že bez dlouhého a pečlivého tréninku se nám nepodaří vyvést Dally nahoru po automobilové cestě, kde by podobný útěk znamenal smrt nás všech.

Vrátil mi zpět všechny franky – a byl jsem opět na náměstí Maillot bez slona. Za šest dní bude Svatý Bernard již uzavřen až do příštího jara.

Byl ještě čas na poslední pokus v Německu. Věděl jsem, že v Hannoveru i v Hamburku jsou na prodej cvičení sloni. Snad se mi podaří nějakého získat.

Meziměstský hovor zvrátil mé předpoklady. Hannover mi nabízel nádhernou obryni, skoro osm stop vysokou, která se jmenovala Tlustá Berta. Její zvláštní předností bylo, že pochodovala ulicemi a nosila na svých obřích bocích biografové reklamy. Automobily tedy pro ni nebyly překvapením. Ale byl bych ji musil koupit a prodat znovu po skončení cesty s příslušnou ztrátou původnímu majiteli.

Musil jsem se zavázat, že ji budu krmit nejméně třemi balíky sena a dvaceti librami chleba denně.

Berta byla zřejmě příliš veliká a drahá, ale neměl jsem na vybranou. Závodil jsem s alpskými vánicemi. Sehnal jsem zálohu v markách a překročil hranice Německa.

V Hannoveru mě čekalo zvíře už osedlané a pojištěné. Odeslal jsem ihned telegramy do Švýcarska. Velký svatý Bernard byl dosud volný, ačkoli už spadly první sněhové přeháňky a všechna jezera a řeky v okolí byly zamrzlé.

Tento průsmyk dosahuje výšky osm tisíc stop a je nejnepřístupnější a nejnebezpečnější ze všech alpských průsmyků. Je však nejkratší. Mimoto je možno zastavit se ve slavném klášteře svatého Bernarda. Mniši budou mít jistě radost, až uvidí slona.

Švýcarská policie mi dovolila použít silnice vedoucí nahoru do Alp a italské ministerstvo zahraničí dalo příkaz pohraniční stráži, aby všemi způsoby usnadnila můj sestup na italskou stranu.

Bylo už prvního listopadu. Stále ještě jsem doufal, že se mi podaří přejít, neboť počasí, alespoň v Německu, bylo dosud neobvykle mírné a slunné. To mi dávalo naději, že se vše podaří. Ale právě ve chvíli, když jsem byl připraven k odjezdu do Švýcar, se počasí náhle změnilo – a vyhrálo závod. Telefonní hovor mi oznámil: „Od včerejší noci zuří v horských průsmycích husté sněhové bouře. Na Velkém svatém Bernardu leží už na tři stopy sněhu. Malý svatý Bernard rovněž pod sněhem. Veškerá doprava zastavena.“

Uvědomil jsem si, že mi nezbývá než se vzdát veškeré naděje na úspěch. Musím učinit nový pokus příštího jara.

VE STOPÁCH HANNIBALOVÝCH

Když jsem se podíval na kalendář, uvědomil jsem si, že nadešel čas – bylo to v červnu – abych se znovu vážně zabýval svou sloní výpravou přes Alpy. Neztratil jsem zájem o tento sloní podnik a mé nadšení se nikterak neoslabilo tím, že už uplynulo mnoho měsíců od chvíle, kdy se Elysabeta Dalrymplová splašila v Paříži a kdy mi sněhová bouře zavála průsmyk, když už jsem se chystal na cestu s Tlustou Bertou.

Odeslal jsem depeši do Hannoveru, kde mi minulého roku ředitel zoologické zahrady pronajal Tlustou Bertu. Ptal jsem se, je-li Berta dosud dosažitelná a za jakých podmínek. Odpověděl, že ji pronajal do cirkusu.

Napadlo mě něco jiného. V Evropě byl jeden slon, který se mi hodil – ovšem pod podmínkou, že ho přešel strach z hluku motorových vozidel. Poslal jsem telegram pařížské zoologické zahradě: „Zajímám se o Elysabetu Dalrymplovou pro alpskou výpravu. Můžete začít ihned s tréninkem a připravit ji do čtrnácti dnů? Možno-li, vrátím se ihned do Paříže.“

Paříž telegrafovala nadějnou odpověď: „Začneme dnes trénovat. Než se vrátíte, bude Dally připravena na cestu.“

Po čtrnáctidenní cestě bez zastávky do Džibuti a lodí po Rudém moři přes Suez až do Marseille jsem si vylezl v pařížské zoologické zahradě na Dallyna široká záda. S rozkoší jsem zjistil, že můj slon, který se kdysi plašil před automobily, je teď přímo miluje. Její trenér zvyšoval denně dávku dopravního ruchu, takže si zvykla na všechny druhy motorových neplech. Ředitel zoologické zahrady mě ujistil, že ji nevyleká ani stříkačka a že můžeme vyrazit, kdykoli si budu přát.

Rozumí se, že s sebou vezmu Dallyna trenéra, Louise Harela, který doprovází zvíře na všech jeho cestách. Bylo to pro mne víc než příjemné, protože jsem ihned poznal, že to bude ideální spolujezdec. Staral se o Dally již od jejího dětství a byli si navzájem oddanými a věrnými přáteli. Byl z Normandie a jako hoch v sobě objevil nadání cvičit zvířata a věnoval se tomuto zaměstnání. Bylo mu teď dvaatřicet let, byl neúnavný, veselý, vynalézavý, silný jako kůň a svolný vést Dally přes Alpy nebo na měsíc, nebo kamkoli jinam se mi zachce. Bez Harela bych si nevěděl rady. Ale s ním jsem měl velkou naději na úspěch.

Najali jsme si malý nákladní vůz, který nás měl doprovázet a vézt Dallynu potravu, pokrývky, vědra a naše osobní zavazadla. Našli jsme i řidiče pro automobil. Za tři dny po mém příjezdu do Paříže jsme byli připraveni na cestu.

Tentokrát, podle zkušeností z minulého října, jsme raději procházeli Paříž až po půlnoci. Náš pochod měl cíl na nákladovém nádraží. Vyšli jsme z Bouloňského lesíku na náměstí Maillot, po třídě Velké armády, kolem Vítězného oblouku, po Elysejských polích na náměstí Svornosti. Náš nákladní vůz jel pomalu se svým sladce vonícím senem právě před Dallyným dlouhým nosem – což nám velmi usnadnilo cestu ulicemi.

Autodrožky a automobilisté, kteří o půlnoci spatřili na bulváru slona, nás sledovali v takovém množství, že policie musela zakročit, aby se nezastavila doprava.

Ale přesto musela Dally svolit k tomu, aby byla vyfotografována v bleskovém světle před Vítězným obloukem a před Notre Dame.

Na nákladovém nádraží si slon bez dlouhého rozmýšlení vylezl na svůj soukromý vagón – bylo to učiněné sloní nebe plné slámy, sena a cukru. Pak se rozjel v Harelově společnosti napříč Francií a podél hranice Ženevského jezera do horního údolí Rhóny. V Martigny, kde začíná stoupat automobilová silnice přes hradbu hor, oddělující Švýcary od Itálie, jsem je dohonil. Nasedl jsem na hřbet slečny Dalrymplové a vydal jsem se na cestu.

Konečně jsem dosáhl toho, co mě okouzlovalo už jako hocha, když jsem poprvé četl historii Hannibalova sloního pochodu přes Alpy. Tenkrát se mi zdálo, že Hannibal přišel na nádhernou myšlenku – kterou se jednoho dne pokusím provést. Tehdy jsem si představoval, že tak spojím vrcholné výkony horolezectví, cirkusové drezúry a vojenské kázně. Vyrostl jsem ze své mladické ctižádosti a už jsem nechtěl být strojvedoucím ani akrobatem; ale nesmyslná a výstřední myšlenka na jízdu přes Alpy na slonu podle vzoru velkého Kartagince – mi zůstala.

Ve svazcích starých historických knih, z kterých jsem čerpal zprávy o Hannibalovi, byly dva celostránkové obrázky jeho africké armády na pochodu. Jeden z nich představoval sedmatřicet slonů, kteří doprovázeli armádu, jak se plaví na obrovských vorech přes řeku Rhónu poblíž Avignonu. Druhý obrázek představoval tytéž slony, jak stoupají v dlouhé řadě příkrým alpským průsmykem, který je pokryt sněhem a spadá srázně dolů do hluboké propasti. Z výšky valili horalé na slony obrovské balvany. Dvě zvířata se řítila dolů do propasti zahalené mlhou.

Tyto dva obrazy zapůsobily nezapomenutelně na mou dětskou mysl. Ještě dnes, po dvaceti letech, si pamatuji každou jejich podrobnost. Od té doby, kdy jsem je spatřil a četl o nesmrtelném pochodu, který představovaly, se stal Hannibal jedním z mých vyvolených hrdinů.

Alexander, Caesar a Napoleon byli asi stejně velkými vojevůdci jako Hannibal. Vyhrávali své bitvy na koních, nebo vedli své pluky pěšky. Tento hrdina a všichni jeho důstojníci však sváděli bitvy na slonech. Jel na svém pětitunovém tlustokožci ze Španělska do Francie, přeplavil se přes Rhónu na velikých vorech, vydal se na pochod do Švýcarska, hnal svá strašidelná zvířata na příkré, do nebe čnící stěny Alp, do oblasti věčného sněhu, odolával vichřicím a lavinám, propastem a řítícím se balvanům a se zbytky slonů, kteří toto vše přežili, sestoupil do týla Římanů a způsobil jim nejkrutější porážku, jakou kdy utrpěla římská vojska ve své dlouhé historii.

Odvaha – smělost – fantazie! Hannibal je měl v nejvyšší míře.

Vzkříšení této jedinečné kapitoly dějin bylo pro mne vrcholem všeho dobrodružství. Přál jsem si vykonat na vlastním slonu cestu přes tytéž strašlivé Alpy – ve stopách Hannibalových.

Vzkříšení této historie nebylo však mým jediným důvodem k cestě na slonu. Lákal mě i sportovní výkon. Kdyby byl Hannibal nikdy neexistoval, připadal by mi nápad přejít přes tyto hory na slonu (kdyby mě to ovšem kdy napadlo) jako zábavný sport. Doufal jsem, že bude bavit všechny diváky, které potkám na cestě, stejně jako mne samotného.

Když jsem v Paříži oznámil, že mám v úmyslu překročit Alpy na slonu přes Velkého svatého Bernarda, stal jsem se ihned terčem závažných vědeckých úvah vážených dějepisců, kteří zjišťovali, že cesta, kterou jsem si zvolil, není totožná s Hannibalovým pochodem. Velký svatý Bernard se jim zdál nejméně vhodným průsmykem pro přechod do Itálie. Ptali se, proč by si Hannibal zacházel mnoho mil k severní straně Švýcarských Alp, aby se dostal právě do průsmyku, o němž je známo, že je ze všech nejneschůdnější – když mu hrozila zima a právě před ním ležel průsmyk Malého svatého Bernarda a Mt. Cenis, které vedou přímo do Itálie. Tyto dva průsmyky byly nejen o tisíc stop níže, ale byly i nesrovnatelně přístupnější. A mimoto tudy vedly římské hlavní spoje s Galií.

Připustil jsem, že v těchto kritikách je mnoho pravdy. Ale historikové zřejmě nečetli originální prameny o Hannibalovi s takovým zápalem a fantazií jako já.

Neboť ve všech starých zápisech je hlavní důraz kladen na strašlivé nesnáze, které Hannibala potkaly, a na hrůzná neštěstí, která musel vytrpět na svém horském pochodu, při kterém ztratil čtyřicet procent všech svých sil. Jeden římský dějepisec vypravuje, že na jednom místě nalezl Hannibal cestu zasypanou obrovskými kameny. Byla schůdná jen stěží pro muže, avšak pro slony to bylo úplně vyloučeno. Hannibal zapálil ohně a zahříval kameny, až byly rozžhavené do běla. Pak na ně vylil sud octa… a ejhle! – kameny se rozpadly na kusy a sloni mohli projít.

Nezdá se mi, že by takto vypadala hlavní římská silnice do Galie!

Naopak, všechno nasvědčuje tomu, že to byl Velký svatý Bernard, v těch dobách schůdný jen pro chodce. Jeho nepřístupnost byla asi důvodem, proč jej Římané nehlídali – a to byl opět nejlepší důvod, proč si jej Hannibal zvolil.

Je rovněž důležité si připomenout, že Livius, římský historik, který psal o druhé punské válce o dvě století později, zaznamenává, že Velký svatý Bernard dostal jméno „punský průsmyk“ na památku punské (kartaginské) invaze, která byla vedena touto cestou. Nám se zachovalo jen málo nebo spíše žádné svědectví. Lidé, žijící dnes v blízkosti silnic Malého svatého Bernarda a Mt. Cenis, pevně věří, že tudy prošel Hannibal. Mniši v klášteře na vrcholku Velkého svatého Bernarda tvrdí, že tato čest patří jim. Nikdo nezná pravdu.

A protože mě nemohl nikdo přesně vést, mohl jsem si zvolit vlastní cestu. Můj sportovní duch se rozhodl vytěžit co možno nejvíc z mého podniku, a proto jsem si vybral nejpříkřejší, nejvyšší, nejzasněženější a nejvyzývavější průsmyk v Alpách. A to je nesporně Velký svatý Bernard.

Devět měsíců v roce je tato cesta úplně uzavřena pro všechnu dopravu závějemi, které leží na třicet stop vysoko. A pouhých dvacet dní z celého roku tu nemrzne. Zabilo se tu asi tolik lidí, kolik jich zahynulo ve všech ostatních alpských průsmycích dohromady. Toto nebezpečí pohnulo před tisíci lety svatého Bernarda, že založil na jeho vrcholku klášter, který by poskytoval v nouzi útulek pocestným.

Ať už je to s Hannibalem jakkoliv, každý, kdo se zajímá o historii, najde jiná, stejně slavná jména, jako je Kartagincovo, v souvislosti s Velkým svatým Bernardem. Touto cestou prošel několikrát Julius Caesar a po něm Karel Veliký. V roce 1800 tudy prošel Napoleon s vojskem o čtyřiceti tisících mužích na cestě do Marenga v severní Itálii. Mezi těmito velkými jmény jsou nekonečná procesí papežů, králů a vojevůdců.

A konečně ještě pro jeden důvod jsem si zvolil Velkého svatého Bernarda. Chtěl jsem navštívit klášter a podívat se na slavné psy.

I můj slon se značně lišil od Hannibalových zvířat. Ten měl totiž africké slony. (Za římských časů jich bylo mnoho v dnešním Tunisu, kde leželo město Kartágo.) Můj slon, samice, pocházel z východoindického ostrova Sumatry. Narodil se tam v roce 1923 a byl jako mládě chycen do pasti a přivezen do pařížské zoologické zahrady. Hannibalovi sloni vážili asi po pěti tunách. Dally vážila jenom tři. Proti tuhé kartaginské kázni, které, jak se domnívám, byla podrobena Hannibalova zvířata, nedostala Dally za svého života ani jednou ostrou ránu, ba dokonce neslyšela ani jedno ostré slůvko.

Myslím, že žádný slon chovaný v zajetí neměl šťastnější domov než Elysabeta Dalrymplová. V pařížské zoo měla jen oddané přátele, kteří s ní jemně nakládali. Pro své rozkošné chování a dobré způsoby se stala miláčkem zahrady a byla zvlášť oblíbená u všech dětí, které jí rády lezly na hřbet a vozily se po cestách Bouloňského lesíku. Ostatních pět slonů v zoo provádělo zlomyslné kousky, ale Dally nikdy.

Byla stejně milá jako inteligentní. Naučila se stát na zadních nohou mnohem rychleji než její spolužáci. Už po dvou lekcích se uměla půvabně posadit. Byla virtuoskou na harmoniku, kterou držela na konci chobotu. Harel tvrdil, že je to nejnadanější mládě, které kdy viděl.

Tak tedy vypadalo něžné a milé zvířátko, na jehož obrovském hřbetě jsem stoupal do Martigny, abych přešel Alpy a znovu dobyl Itálie.

VÝSTUP

Doufám, že proti tomu nic nemáte, že tu mám slona…

Když dorazila Dally do Martigny, rozlétla se městečkem rychlostí blesku zpráva, že v obci je slon, který pojede přes Alpy. Za deset minut se kolem nás srotilo městské obyvatelstvo v takovém počtu, že se nám jen stěží podařilo dostat Dally z vagónu. Nakonec nám přispěchal na pomoc velitel místní policie. Žádal na nás protislužbu za svou pomoc: měli jsme navštívit dětskou nemocnici a ukázat slona nemocným dětem, mezi nimiž byla i jeho dcerka.

Rád jsem svolil. Dally uspořádala představení na nádvoří nemocnice, kde se tísnilo na tisíc lidí. Všechna okna byla přeplněna dětskými hlavami. Dally se posadila na dláždění, dělala stojku na předních nohou a vyzdvihovala Harela na chobotu vysoko nad hlavu. A když hrála na harmoniku, rozléhal se dětský křik a smích na míli okolo nemocnice. Dally se vskutku překonávala.

Když jsme opouštěli Martigny, byla už téměř tma. Bylo to výhodné, protože na silnici bylo méně ruchu a více chládku. A to bylo pro naši první etapu nejpříjemnější. Náš malý nákladní vůz, naložený senem a potravinami, jel vpředu, aby upozorňoval blížící se motoristy. Musel opakovat alespoň třikrát své varování, než pochopili, že na cestě je skutečně slon. Stovka kluků na kolech tvořila náš ochranný zadní voj.

Nikdo však nevaroval švýcarské sedláky podél cesty. Vyhlíželi kradmo dveřmi svých chalup a v polotmě pozorovali stín obrovského nadpřirozeného zvířete, které je míjelo. Byl to jistě první slon, kterého většina z nich viděla. Mnoho žen a dětí vykřiklo hrůzou a uteklo. Mnoho mužů se zastavilo v němém úžase. Od dob, kdy tudy prošlo Hannibalovo sloní stádo, se tu neobjevil žádný slon. A je tomu víc než 21 století!

Zpráva o naší cestě nás brzy předešla. V každé vesnici, do které jsme přišli, se shromáždilo veškeré obyvatelstvo a čekalo na příchod nestvůry.

Nikomu nevadilo, že už byl dávno čas jít spát. Kdybych byl jel na brontosauru, nebylo by to působilo o nic větší pozdvižení.

Té noci jsme ubytovali Dally ve staré kamenné stáji, užívané za starých časů pro muly. Bylo to v Orsieres, osmnáct kilometrů za Martigny. Očekávali nás tu opět všichni obyvatelé spolu se psy a kočkami, aby se podívali na slona. A mnoho z nich prosedělo celou noc u stáje, kde Dally spala.

Příštího dne jsme urazili dalších osmnáct kilometrů. Vystupovali jsme po serpentinovité cestě podél hučícího potoka do stále řidšího a řidšího vzduchu. Prošli jsme hustou sprchou lijáku a dostali jsme se opět do oslňujícího letního slunce. Vrcholky pokryté ledem se na chvilku zaleskly vysoko před námi, a pak zmizely z dohledu ve vlně mraků. Nechali jsme Dally úplnou volnost a zastavovali jsme, kdykoli se jí zachtělo. Jel jsem stále na jejím hřbetě. Harel kráčel vedle ní, aby se nebála, kdykoli jsme míjeli autobus nacpaný cestujícími, most nebo nebezpečné úbočí. S autobusy jsme měli největší kříž, protože byly téměř tak široké jako silnice. Pokaždé když se hřmotem projížděly kolem nás a tlačily nás ke skalní stěně, měl jsem strach, že se Dally znovu splaší a uteče jako před osmi měsíci na pařížském bulváru. Ale zdálo se, že její výcvik byl pečlivý. Ani nejhlučnější a nejčervenější autobus ji nezneklidnil. Byl jsem tomu opravdu rád. Kdyby se totiž splašila zde, na této nebezpečné a místy přeplněné horské cestě, bylo by nemožné ji udržet. Vrhla by se mezi houfy lidí a automobilů a my bychom sotva zabránili osudným následkům.

Ale přece tu byla jedna komplikace – ani Harel ani já jsme nevzpomněli na koně. Každý kůň, který spatřil našeho slona, se roztřásl strachem, vzepjal se a dal se na útěk.

Přišli jsme na zvláštní opatření. Kdykoli jsme v dálce spatřili koně, běžel Harel napřed s velkým plátěným pytlem, který hodil koni přes hlavu; musel ho mít tak dlouho přes oči, dokud slon nepřešel. Livius, který popisuje Hannibalovu první bitvu proti Římanům v severní Itálii, vypráví totéž: „Hannibalovi sloni, kteří se objevili na vnějších koncích křídel, způsobili takovou paniku mezi koňmi nejen svým podivným zjevem, ale i svým nepříjemným pachem…“

Druhý den odpoledne jsme dojeli do St. Pierre, poslední vesnice pod vrcholkem. Teď už byl celý kraj v horečném vzrušení. Dav horalů, který šel Dally v patách, stále vzrůstal. V St. Pierre zaplnil zástup celou cestu a náměstíčko. Přispěchali bez dechu a plni údivu nahoru po úbočí hory nebo dolů podél vířících bystřin. Někteří měli s sebou hrábě s kosami. Jiní měli na rukou své děti, které drželi v uctivé vzdálenosti od Dallyna všetečného chobotu.

Horalé pojali ke slonovi velkou sympatii. Přes všechnu svou obrovskou velikost vyvolávala Dally u každého hned na první pohled něžnou náklonnost. Ženy ji zahrnovaly něžnými slovy, hladily její tlustou šíji a bombardovaly ji cukrem a mrkví. Děti, radostí bez sebe nad návštěvou tohoto zázračného zvířete, se kolem něho shlukly v hustých křičících zástupech. Co chvíli jsem vyzdvihl jedno nebo dvě děcka a posadil je vedle sebe. Žádná událost v životě nebude pro ně tak pamětihodná. Ani jsem si neuvědomil, jak náhle jsem byl nadán stejně kouzelnou mocí jako krysař z Hammelnu. (Doufal jsem, mysle na Dallyno blaho, že nebude naše kouzlo přitahovat myši.)

Bylo zajímavé, že se horalé smáli mému dobromyslnému netvoru, jakmile přemohli svůj první úlek. Byl to ten zvláštní druh smíchu – jaký vzbuzuje nemotorné, přítulné huňaté štěně, které nás běží přivítat. Dally se nedotkla jejich smyslu pro humor, ale jejich srdcí. Je to vskutku zvláštní, že stejnou lásku, jakou chováme k nejmenším zvířatům, jako jsou štěňata, koťata a opičky, v nás vzbuzují i největší zvířata na světě.

Stokrát za naši cestu mě udivila tato jedinečná dobromyslnost, kterou Dally vyvolávala. Kdybych jel k Svatému Bernardu na žirafě nebo nosorožci, přivolalo by to jistě stejně udivené davy zvědavců, které by byly ochotny se ihned rozejít. Žádné jiné zvíře však nedovedlo přivést celé podhůří do tak dětinského vytržení, jako to dokázala procházející Dally.

Můj rozkošný slon hrál dokonale svou úlohu vyslance ze zvířecí říše. Tam, kde byl dav nejhustší a největší, požádala Harela o svou kapesní harmoniku, na kterou tak ráda hrála, a předvedla výstup, při kterém každý posluchač výskal smíchem. Nebo vyhledala vesnický pramen a koupala se pečlivě a obratně tak, že si ze svého chobotu pouštěla vodu na záda a na boky.

Nikdy jsem nebyl příliš nadšen jejími koupelovými záležitostmi, protože Dally na své cestě (když jsem zrovna nedával pozor) několikrát přešla kolem jezírka nebo potoka a vychrlila na mne galon roztátého sněhu a postříkala mě ledovou lázní, sprškou písku a bláta. Musel jsem mít neustále na sobě nepromokavý plášť, abych se před těmito koupelemi chránil.

St. Pierre je skutečně zajímavá vesnice, což jsem objevil, když pominula první sloní horečka. Dvě stě let po Hannibalově přechodu tu vystavěli Římané, kteří tudy procházeli v letních měsících, jedenadvacet útulků pro vojáky na pochodu z Říma přes Alpy. Římské milníky jsou tu dodnes. Přes tuto vesnici vedl Napoleon svých čtyřicet tisíc vojáků při odvážném zaskočení Rakušanů v severní Itálii, v květnu r. 1800. V té době je průsmyk ještě pohřben pod sněhem (je otevřen pro pravidelnou dopravu teprve koncem června), ale Francouzi jej přesto zdolali.

Vyčerpán a polozmrzlý, došel Napoleon do St. Pierre v poledne a zastavil se v jedné vesnické hospodě, aby pojedl a odpočinul si. Ve chvíli, kdy odešel, byl jeho pokoj zapečetěn a dodnes tu nebylo ničím hnuto ani nic změněno. Hotel se dodnes nazývá „Déjeuner de Napoléon“ – Napoleonův oběd.

Je to doposud jediné místo ve vesnici, kde najdou cestující nocleh. Zavedl jsem s Harelem Dally do stáje, kde stála před lety Napoleonova mula. Pozorovala nás při tom celá vesnice, lépe řečeno každý, kdo se udržel na nohou.

Příštího dne byla neděle. Bohoslužby v tisíc let starém kostele se konaly o deváté jako obvykle. Ale o deváté stála Dally opět u obecního pramene a prováděla ranní krášlení ledovou sprchou. Všichni věřící se tu shromáždili a dívali se na ni. Byli příliš zaujati, než aby si vzpomněli na kostel.

Zvonek zvoucí na mši netrpělivě zacinkal. Kněz čekal ve dveřích kostela. Ale venkované neodvrátili od slona ani na chvíli své okouzlené oči a nikoho nenapadlo podívat se ke kostelu. Nikdo kněze nepozoroval. Byl z toho zoufalý. Došlo to tak daleko, že mě poprosil, abych laskavě svého demoralizujícího slona odvedl po dobu bohoslužby. Skryl jsem Dally a na další knězovo přání jsem dovedl mrzutý zástup do kostelních lavic.

Když bylo po bohoslužbách, opustili jsme St. Pierre a zamířili jsme znovu k vrcholku, který byl teď vzdálen už jen jedenáct kilometrů. Za námi šlo asi pět set lidí, počítaje v to všechny věřící.

Jako obvykle vyzvedl jsem do sedla tři děti a posadil je za sebe. Ostatní děti skákaly, tancovaly a křičely kolem dokola, hrdé na tu vzácnou poctu, které se dostalo třem vyvoleným z jejich řad.

Bylo krásné, zářivě jasné ráno. Lesy se zahalily do svého nejzelenějšího roucha. Podél silnice pádily dolů bystřiny a nad námi se tyčila jedna řada bílých alpských tesáků za druhou a uzavírala naše údolí. Dally si odpočinula, nakrmila se (jako Napoleon) a povzbuzena čerstvým, svěžím vzduchem rázně vykročila po kroutící se silnici rychlostí, které Harel nestačil.

Ale nevydržela dlouho. Stoupání ji začalo namáhat.

Nebyli jsme nijak vysoko – asi šest tisíc pět set stop. Ani mně ani Harelovi nečinil řídký vzduch potíže. Ty jsme čekali až ve výši sedmi tisíc nebo osmi tisíc stop. Ale Dally na tom byla jinak. Nikdy v životě nebyla v nadmořských výškách. Najednou se octla jednu a čtvrt míle nad nížinou Sumatry a nad pařížskou zoologickou zahradou. Její veliké srdce zrychlilo tep a i plíce začaly pracovat rychleji.

Nechali jsme ji odpočívat, kdykoli se jí zachtělo.

Stoupali jsme stále výš a zastávky byly častější. Začal jsem se obávat, aby osm tisíc stop vysoký vrcholek průsmyku nebyl příliš na Dallynu sílu. Hannibalovi sloni, jak se pamatuji, zakusili mnoho nehod, než vystoupili do průsmyku. Ale doufal jsem, že je způsobily laviny balvanů, a ne výška.

Neustálá procesí automobilů a autobusů, které uháněly kolem nás, nijak neulehčila naši situaci. Zpráva o slonu v průsmyku se rozšířila široko daleko. Z Ženevy, Bernu, Laussane a z italské strany spěchaly desítky motoristů, aby se staly svědky jedinečné podívané (za celá dvě tisíciletí), jak slon vystupuje na Velkého svatého Bernarda.

Dalo mi značnou práci, než jsem je přesvědčil, aby jeli dál a nechali Dally na pokoji. Nevšímali si valně mých proseb. Každý autobus nebo automobil zastavil přímo za námi nebo před námi a vychrlil nedělní turisty, kteří se nám postavili přímo do cesty a fotografovali jeden druhého po boku zvířete.

Sloní nadšenci a jejich vozy zcela ucpali silnici. Ti, co projížděli průsmykem dolů, nemohli skrz. Ti, kteří stoupali, nemohli nahoru. Automobilové houkačky netrpělivě houkaly a vřískaly.

Ke všemu nás ještě opustilo ranní jasné slunce; snesla se vrstva mlhy a ostrý ledový vítr, vanoucí z ledovců, pronikal zvířeti i posádce až do kostí.

Nebylo vidět na padesát stop před sebe. Zmatek na silnici byl nepopsatelný.

Dally byla čím dál nešťastnější. Chvílemi jsem šel pěšky, abych jí ulehčil. Ale ani to jí příliš nepomohlo. Nebyla spokojena se čtvrthodinovými zastávkami a sedala si uprostřed silnice. (Učil ji to snad Harel?) Autobusy musely čekat, dokud se Dally neuráčila zvednout a uvolnit cestu.

Také Harel byl nováčkem v horách, stejně jako Dally, a proto se počal znepokojovat Dallynou rostoucí únavou. Ale já jsem měl dost horolezeckých zkušeností, abych si uvědomil, že je pouze vyčerpána řídkým vzduchem a že po krátkém odpočinku se znovu osvěží. Každý horal totiž ví, že v horách se chodec snadno unaví, ale po několika minutách úplného klidu opět se stejnou rychlostí nabývá sil. A právě tak tomu bylo s Dally.

V Paříži jsem koupil pro slona dva těžké „převlečníky“ z plachtoviny, které jsem měl připravené pro podobné případy. Vytáhli jsme je z automobilu a přikryli Dally. A každou půlhodinu jsme ji krmili plnými neckami vlhkého žrádla a dvěma librami cukru.

Nakrmená a odpočatá se znovu pomalu vzpamatovala a dala se statečně a trpělivě na cestu.

Můj, již tak dost veliký, obdiv pro slona stále rostl, když jsem pozoroval její chování za těchto těžkých okolností. Dally si udržela přese všechny potíže dobrou náladu a chování. Nechtěla polevit ani se vzdát, ale žádala nás, abychom jí dali čas. Zdálo se, že říká: „Půjdu s vámi na nejvyšší horu světa… když to chcete… Ale nespěchejte… Musím si zvyknout na ten vzduch… Ale nemějte strach – všechno dobře dopadne.“

Dallyna odvaha a odhodlání bylo tím pozoruhodnější, když jsem si uvědomil, že jí bylo teprve dvanáct let a že teprve za šest let bude dospělá!

Tato její nedospělost dala vyniknout jiné její vlastnosti, o které se musím zmínit – totiž její osobní náklonnosti k Harelovi. Jak jsem již vysvětlil, Harel se o ni staral od té doby, co přišla do Paříže. Krmil ji, učil ji stát na předních nohou a hrát na harmoniku. Mluvil s ní podivným normandským nářečím a zdálo se, že mu Dally rozumí každé slovo. Alespoň vždycky ho poslechla. Kdykoli ji přišel ráno pozdravit, zamávala velikýma ušima a potřepala hlavou z radosti, že ho zase vidí. A když ji večer opouštěl, projevovala zcela nepopíratelně svůj smutek. Harel byl silný jako Herkules a se svým třítunovým miláčkem mluvil zvláštní mazlivou řečí. Podobalo se to způsobu, jakým mluvíme na štěňata nebo kanárky. A když slyšela, že jí říká „moje děvenko“, nebo „můj miláčku“, přišla nemotorně k němu, omotala mu milostně chobot kolem krku a houpala se sem a tam na ohromných nohou v jakémsi vzrušeném tanci.

Harel se uchýlil k „malé děvence“ a to dodalo slonovi větší odvahu než cokoli jiného na jeho další namáhavé cestě.

Opustili jsme St. Pierre v deset hodin ráno. Byly už dvě hodiny odpoledne a měli jsme před sebou ještě dalších tisíc stop a dlouhou poslední míli výstupu. Ale naštěstí jsme právě prošli závojem mraků, který visel nad údolím, a náhle jsme se octli v zářivém slunci.

Kolem dokola vyvstaly zářivé vrcholky, zakryté už od rána, a zdály se být mnohem blíž než předtím. Tyčily se do výše dalších sedm tisíc stop. V dálce se rýsoval Montblank. Překročili jsme hranici lesů. Úbočí hory byla holá, bez porostu. Ležela na nich sněhová pole. Pod námi bylo údolí dosud zahaleno pokrývkou mlhy.

Náhle jsme spatřili přímo pod sebou překážku, která nám způsobila starosti. Blížili jsme se k úzké průrvě, kde se minulé zimy nakupilo čtyřicet stop ledu a vytvořilo malý ledovec (nebylo to ono místo, kde byli, podle vyprávění Liviova, kartaginští sloni tak divoce napadeni horaly?).

Tento ledovec na silnici neroztál ani v pokročilém létě. Proto museli mniši od svatého Bernarda vykopat tunel, dlouhý šest set stop, který vedl přímo ledovcem, aby byla cesta sjízdná. Tento tunel byl dosti vysoký i pro autobusy. Ale byl dost vysoký pro Dally? Nemohli jsme projet okolo, protože obě strany byly zasypány vrstvami ledu vysokými jako dům.

Blížili jsme se opatrně k tunelu. Seděl jsem opět slonovi na hřbetě. Obával jsem se, že se Dally bude zdráhat vstoupit do tohoto třpytícího se ledového průchodu.

Ale nebála se a vkročila dovnitř beze strachu. Oddechli jsme si, když jsme zjistili, že je dost vysoký; musel jsem ovšem sestoupit, abych jí nepřekážel. Tunel byl plný rampouchů, z kterých kapala ledová sprcha. Nikdo z nás neměl radost z této mrazivé koupele, a proto jsme spěchali na druhý konec tunelu a na sluníčko.

Před východem z tunelu jsme spatřili šest mnichů od svatého Bernarda a tři slavné psy, kteří nás přišli dolů přivítat. Mniši se nás ptali, zda nemáme nesnáze a nepotřebujeme pomoci a nechceme-li, aby přinesli slonovi žrádlo nebo přikrývky. Poděkovali jsme jim. Naštěstí jsme jejich laskavé pomoci nepotřebovali.

Psi byli při pohledu na Dally ještě překvapenější než horalé. Nejprve nedůvěřivě vrčeli a nechtěli se přiblížit netvoru, který stál před nimi. Konečně jsme po dobrém přesvědčili velkého psa, že se setkal s dámou. Očichával obezřetně u Dallyných nohou připraven uskočit, kdyby projevila nějaký nepřátelský úmysl. Nakonec se stáhl do bezpečné vzdálenosti a začal na našeho podivného obra štěkat. Ale Dally si nevšímala psa o nic víc než želvy.

Stoupali jsme dál za mnichy po serpentinách posledního úseku cesty k průsmyku. Dally se zastavovala každých sto metrů, aby si odpočinula. Možná že se chtěla jen posadit na silnici a sníst porci píce, než urazí dalších pár metrů.

Konečně jsme uviděli klášter. Dva tisíce lidí čekalo na náš příchod. Když nás uviděli na silnici dole, běželi nám naproti a postavili se do dlouhého špalíru, kterým jsme museli projít. Dally si uvědomila, že nadešla slavná chvíle (a že ji fotografuje celá baterie kameramanů nejméně ze šesti tiskových agentur) a odmítla další odpočinek. Kráčela důstojně vpřed, nesouc mě na hřbetě přímo k fortně kláštera svatého Bernarda – na nejvyšším bodě průsmyku.

Slon! Slon! Dally byla hrdinkou dne. Patnáct mnichů stálo kolem ní s dokořán otevřenýma očima; psi vzrušeně štěkali a dívali se udiveně. Lidé si vylezli na střechy a tísnili se v oknech. Mnoho jich přiběhlo přes cestu z kavárny. Nesli si sklenice koňaku nebo půllitry piva, aby připili slečně Dally na zdraví.

Dally stála klidně uprostřed této davové scény a přijímala všechny lichotky s naprostou samozřejmostí. Harel i já jsme však vystihli, že musí poděkovat obecenstvu za přijetí. Požádali jsme švýcarskou pohraniční stráž, aby vyklidila malý okruh před fortnou kláštera. Kolem jsme rozestavěli mnichy a psy, kteří byli nablízku.

Na tomto místě rozbil asi Hannibal svůj tábor. Teď nás tu obklopovalo asi dva tisíce lidí. Na Harelův pokyn se Dally zvedla na zadních nohou, zdvihla chobot co nejvýš a zafoukala mocně do své harmoniky.

To bylo vše. Byla příliš unavena, než aby předváděla další kousky.

Mniši ji zavedli do čisté nové garáže, která sloužila za úkryt klášternímu nákladnímu automobilu. Dally tu lenošila v pohodlí celých třicet šest hodin, zabalená do pokrývek a teplého, vonného sena. Byl to zasloužený odpočinek.

Poslední z dvou tisíc návštěvníků odešli až pozdě v noci. Když trpělivý a laskavý převor vypravil na cestu poslední automobil, klesl vyčerpán do křesla.

„To byl den!“ povzdychl si. „Ta vaše Dally sem přilákala tolik lidí! To jsme tu nezažili od dob, kdy se tu zastavil Napoleon.“

NA PŮL CESTĚ DO NEBE

Mniši z kláštera svatého Bernarda, který leží na nejvyšším bodě osm tisíc stop vysokého průsmyku svatého Bernarda, poskytují už téměř celé tisíciletí útulek poutníkům takřka všech národností a všech stavů. Je však nepravděpodobné, že si budou vzpomínat na některého návštěvníka déle než na Elysabetu Dalrymplovou.

Elysabeta Dalrymplová je totiž jediný slon, který prošel průsmykem za posledních dva tisíce let.

Když se Elysabeta objevila před fortnou kláštera, nesla na ramenou amatérského mahouta, který se nezdál sedět příliš pevně v sedle, protože se jí držel oběma rukama za ohromné uši.

Převor kláštera se rychle vzpamatoval z údivu a vyzval tento podivný párek cestujících, aby vstoupili a zapsali se do knihy. Slon si stoupl jednou nohou do dveří, dál to nešlo. Proto musel mahout sestoupit a podepsat se za oba. Slon mu diktoval okénkem.

Jméno: „Elysabeta Dalrymplová, ale račte laskavě připojit,“ řekl slon, „že mi každý říká ‚Dally‘, protože mé skutečné jméno je příliš směšné.“

Bydliště: „Zoologická zahrada, Bouloňský lesík, Paříž.“

Zaměstnání: „Paní svého času. Miláček všech Pařížanů, přechodně ve službách jistého výstředního…“

Mahout vzhlédl od knihy a zaváhal.

„Dále.“ zvolala Dally. „Jen to napiš! Řekla jsem výstředního Američana – který jede na mém hřbetě přes Alpy. Je to nejpošetilejší dobrodružství, jaké jsem zažila za svých dvanáct let. Ten Američan si myslí, že je vtělený Hannibal – ale podle mého mínění má do Hannibala stejně daleko jako já.“

Mahout se zatvářil kysele nad slonovou nevážností. Ale slon nedovolil, aby změnil jediné slůvko. Nenamítal tedy už nic a začal vyplňovat vlastní dotazník:

Jméno: „Richard Halliburton.“

Bydliště: „Kartágo.“ (Slon zafrkal nevolí, když viděl, že mahout píše Kartágo. Věděl, že jeho skutečný domov je v Tennessee v Memfisu.)

Zaměstnání: „Vážený spisovatel dobrodružných knih a cestopisů. Dočasně zaměstnán vrtochy temperamentního slona“ – mahout se zadíval velice povýšeně na Elysabetu Dalrymplovou, „na kterém jede přes Alpy ve stopách slonů, které vedl roku 218 před naším letopočtem Hannibal – postrach Říma, největší z kartaginských vojevůdců a nejslavnější vůdce slonů v historii!“

Mniši u svatého Bernarda žijí na půl cestě do nebe. Jejich dobrodiní jim zajisté usnadní zbytek cesty. Už před tisíci lety se zasvětili službě cestujícím, kteří s námahou přecházejí Alpy. Již tisíc let živí hladové, poskytují útulek unaveným, prokopávají závěje, které celých devět měsíců v roce zasypávají cestu, zachraňují umírající a modlí se za ty, kteří zemřeli, dříve než jim mohli přijít na pomoc.

Tito mniši nežádají žádnou odměnu. Pocestný zanechá klášteru dobrovolný dar. Většina jich však vyjadřuje své díky pouze slovy.

Klášter svatého Bernarda je proslaven po celé Evropě, protože tudy vede jedna z nejhlavnějších cest po kontinentě. Ale jeho sláva není omezena pouze na Evropu, je světová. Který Američan, Jihoafričan nebo Australan by neznal svatého Bernarda? Nejen proto, že tudy vedl Hannibal, Caesar a Napoleon svá vojska přes Alpy, ani pro dlouhou a zajímavou historii bratrstva svatého Bernarda. Klášter se proslavil především nádhernými psy, kteří zachraňují poutníky ve sněhu.

Každý člověk, který čte naše vyprávění, viděl ve svém mládí obraz bernardýna se soudečkem kořalky, jak zachraňuje pocestného, zasypaného sněhem. Podrobnosti se různí. Pes táhne omdlelého na hřbetě, vyhrabává ho ze závěje nebo štěká nad jeho ležícím tělem, aby přivolal pozornost mnichů. Nezáleží však na obrázcích; sama představa podnítila naši dětskou obrazotvornost tak, že se bernardýn stal dětským symbolem statečnosti a věrnosti.

Do desátého století neměli křesťané na vrcholu Svatého Bernarda žádný útulek. Poutníci tudy přecházeli hory v několika letních týdnech, kdy byla cesta volná, protože to bylo nejkratší spojení mezi Itálií a Francií. Obzvláště poutníci na cestě do Říma chodívali touto cestou.

V těch dobách byla švýcarská a italská údolí, vedoucí k průsmyku, napadána pohany, kteří olupovali a zabíjeli poutníky.

Domorodí obyvatelé vystavěli Jovovi chrám na vrcholku průsmyku, kde jsou dosud jeho zříceniny. Mstili se křesťanům za jeho znesvěcení.

To pohnulo mladého italského mnicha Bernarda (narodil se ve francouzské provincii, Savojsku), aby z podpor papeže vystavěl na vrcholku průsmyku klášterní pevnost, která měla sloužit za vojenský opěrný bod pro pacifikování a pokřtění pohanských horalů a za hospic, který by poskytoval útulek pocestným.

Zpráva o jeho založení se rychle rozšířila po celé Evropě a v několika málo letech se zčtyřnásobil počet pocestných, kteří procházeli tímto průsmykem, protože se stal z nejnebezpečnější cesty nejjistějším přechodem.

V klášteře svatého Bernarda žilo jen asi třicet mnichů, ačkoli stovky mužů žádaly o přijetí. Je to podivné, neboť v žádném jiném klášteře na světě není tak těžký život. V květnu, červnu, říjnu a listopadu jsou mniši neustále venku a pátrají po vyčerpaných cestujících, kteří se pokoušejí překročit průsmyk po neschůdných cestách. V červnu, červenci a srpnu jsou zaplaveni návštěvníky, kterých projde dvacet tisíc za sezónu. Musí je nakrmit, ošetřit a často i vyléčit.

Pokud je příznivé počasí, dovážejí do kláštera všechny zásoby a výzbroj, kterou potřebují během svého dlouhého věznění, kdy kolem dokola leží devět metrů sněhu.

V roce 1560 tu byl tak veliký provoz, že původní budova musela být stržena a nahrazena novou, prostrannější. Nová budova, která je stejně ponurá jako její celé okolí, má sto pokojů a čtyři sta lůžek. Její stěny jsou tlusté téměř dva metry, aby chránily před mrazem.

Když svatý Bernard zakládal v roce 950 klášter, nenapadlo ho zajisté, aby učinil nějaká opatření pro krmení a pohodlí slonů. Ale dnešní mniši se nezaleknou ničeho. Ačkoli byla Dally prvním slonem, který přecházel průsmyk od dob Hannibalových, přijali ji, nakrmili a pečlivě ji ubytovali.

Když bylo mé zvíře v teple a bezpečí, vykázali mi v klášteře pokoj (provázeli mě dva přítulní psi). Zároveň mi vyřídili převorovo pozvání, abych zasedl k jídlu s mnichy.

Můj pokoj byl velmi příjemný. Klášter byl od nepaměti podporován bohatými cestujícími, kteří požívali jeho pohostinství. Tak například královna Viktorie, která tu byla hostem, zanechala velkomyslný dar. Kdysi tudy prošel král Edvard VII. (jako princ waleský) a poslal mnichům za odměnu klavír. V roce 1883 tudy cestoval německý císař a zanechal tu šek na značnou částku. A italský král s královnou, kteří tu bývali častými hosty, se starali o to, aby měli mniši stále všeho dostatek.

Proto je v tomto pevném, ponurém domě, postaveném za vlády královny Alžběty, zavedeno ústřední topení, vlastní elektrárna, rádio, telefony a skvěle vybavené garáže.

Kdysi tu bývalo třicet mnichů; teď jich tu je jen patnáct, protože Simplonský tunel a motorový věk podstatně zjednodušily cestování přes Alpy. Klášter sice navštěvuje stejný počet lidí jako dříve, ale devět desetin jich projíždí automobilem, takže hlavním zaměstnáním mnichů v letních měsících je obsluha vzorné benzínové stanice. Když jsou Alpy zaváty sněhem, projíždí největší počet cestujících tunelem pod Alpami a dostane se za dvě hodiny ze Švýcarska do Itálie. Dříve to trvalo celý týden.

Převor byl velikým znalcem historie, který se obzvláště rád zabýval Hannibalem a punskou válkou. K mému potěšení nadšeně obhajoval mou víru, že Hannibal překročil Alpy se stádem slonů přes Velkého svatého Bernarda.

„Hannibalovi to trvalo devět dní.“ poznamenal převor, „než vystoupil na průsmyk. Měl velké nesnáze s horaly a s neschůdnou a nebezpečnou cestou. Kdyby šel přes Malého svatého Bernarda, po cestě, kterou Římané vydláždili, byl by určitě přešel za dva nebo tři dny. Podle mého mínění stojí náš klášter přesně na tomtéž místě, kde Hannibal rozbil tábor po výstupu na vrchol průsmyku. Jeho vojsko tu odpočívalo a čekalo na ostatní bojovníky a opatřovalo krmivo.“

Rád věřím, že Hannibalovi sloni potřebovali odpočinek. Viděl jsem, jak Dally, která šla bez sedla a bez nákladu a kterou jsme stále krmili a pečlivě přikrývali pokrývkami, stoupala pomalu jako hlemýžď, protože ji zmáhala výška.

Hannibalovi sloni byli však osedláni těžkými howdahy, v kterých sedělo čtyři i šest ozbrojených vojáků. Neměli podle Livia žádné krmivo. Celé čtyři dny a noci šli sloni nechráněni po sněhu a nedostali ani stébélko trávy. Byli obklíčeni spoustami skal a odříznuti od hlavního vojska klínem nepřátelských horalů, kteří prolomili jejich pochodovou linii. Není tedy divu, že následky byly tak těžké.

Chtěl jsem se dovědět historii zdejších slavných psů a převor, který je na ně velmi pyšný, mi všechno laskavě vysvětlil.

Byli sem původně přivedeni v šestnáctém století a nemají žádný vztah k newfoundlanským psům, s kterými bývají obvykle zaměňováni. Bernardýn je totiž kříženec mezi buldokem a ovčákem. Jeho hlava a hruď nesou zřejmé buldočí znaky. Mají buldočí sílu, charakter a houževnatost, ale jsou chytří jako ovčácký pes.

Už celé generace jsou zvyklí na chladné podnebí a jsou proto na sněhu stejně doma jako polární eskymáčtí psi. Mají své psince venku a přicházejí do domu jen v nejprudších sněhových bouřích.

Než byl do kláštera zaveden telefon, jezdívali mniši každý den ráno na lyžích v doprovodu psů a pátrali po cestujících v nebezpečí. Kdyby nebylo odvážných psů, jistě by přehlédli mnoho polomrtvých cestujících zasypaných sněhem nebo lavinou. Dnes vycházejí mniši vstříc každému, kdo přechází průsmyk v době mimo letní sezónu. Jsou totiž uvědoměni telefonem.

Bernardýn pozná neomylně cestu i ve sněhových bouřích, kdy člověk ztrácí veškerý smysl pro orientaci. A co je ještě obdivuhodnější – mniši tvrdí, že prý psi vycítí, když se nečekaný poutník, zmožený sněhem a hladem, blíží ke klášteru a potřebuje zoufale pomoci. Štěkají prý bez ustání a plouží se závějemi tak dlouho, až ho najdou a běží zpět, aby přivedli mnichy.

Jeden ze psů dědí jméno „Barry“ na památku po obzvlášť chytrém a odvážném bernardýnovi, který koncem devatenáctého století zachránil tolik životů, že se proslavil po celé Evropě. Jeho tělo je dosud uchováno v muzeu v Bernu. Jeho syn „Barry ml.“ měl jen o málo slavnější dráhu než jeho otec. Jeho tělo leží pečlivě pohřbené v klášteře.

Přes všechnu horečnou námahu s hlídáním průsmyku přichází každým rokem několik lidí o život – dva v roce 1934, tři v roce 1926, pět v roce 1917. V posledním století tu zahynulo šest mnichů. Mnoho psů zaplatilo životem svou námahu o záchranu jiných a zemřelo vyčerpáním nebo hladem.

Mniši, kteří zahynou při konání služby v klášteře, jsou položeni do rakví a pohřbeni ve skalní jeskyni. Také těla laiků, u nichž nebyla zjištěna totožnost, jsou pouze zahalena do roušky, nebo do jejich vlastních plášťů, a jsou položena nepřikrytá na podlahu márnice. Není tu žádné okno; chlad a nepřístupnost vzduchu mumifikuje mrtvoly tak dokonale, že brání rozkladu.

Převor mi šel ukázat tuto podivnou márnici. Uvnitř je čtyřicet pět těl, z nichž některá stojí opřena u zdi, jiná se rozpadla v kosti a prach. Dveře, které tvoří jediný přístup, jsou zazděny tlustým zdivem, takže se musí pokaždé probourat, když je sem vkládáno nové tělo. Potom se opět zazdívají. Nejstarší mumie tam leží od roku 1620. Nejmladší je stará pouhý rok.

Elysabeta Dalrymplová, Harel, nákladní vůz se šoférem a já jsme strávili dvě noci a dva dny v klášteře. Byl bych rád zůstal déle, ale po šťastném výstupu jsem se rozhodl, že budu pokračovat ve stopách Hannibalových až do Říma.

Proto jsem si znovu vylezl na sloní hřbet a Harel zaujal své místo u Dallyných nohou. Chladný ranní vítr z ledovců nás ovíval, když jsme jeli průsmykem a dívali se zpátky dolů na cestu, vedoucí do Švýcarska a – do Itálie. Před námi se táhla cesta, která vede k řece Pádu a dále do Turína, Janova, Pisy, Florencie a jak jsem doufal, i do hlavního města.

Když jsem tu seděl, připomněl jsem si, že ze všech třiceti sedmi slonů, s kterými se Hannibal vydal na pochod do Alp, se jen jediný dostal do srdce Itálie. A i ten zahynul, dříve než se Kartaginci, svádějící boje na každém kroku, dostali k hradbám hlavního města, které přišli zničit.

Modlil jsem se za Dally, abych měl větší štěstí.

Všichni mniši se psy vyšli z kláštera, aby se modlili za naše požehnání.

Dally zdvihla chobot na pozdrav našim hostitelům a pak jsme začali sestupovat po jižních svazích. Zastavili jsme se u sochy svatého Bernarda, abychom vzdali úctu zakladateli kláštera, přešli jsme italskou hranici a sestoupili do údolí, které vede dolů do nížiny.

„ELEFANTESSA“

Dallyna nálada se zlepšovala s každým krokem do nížiny. První hodinu jsme pokračovali jen pomalu. Potom se už Dally nezastavovala, aby nabrala dechu, ale pelášila dolů v alpském slunci, připravena zřejmě zlomit všechny rekordy v pochodu na Řím.

Harel běžel vedle slona a já jsem se houpal na jeho hřbetě; oba jsme měli dobrou náladu, protože průsmyk byl za námi. Nebyl tu žádný ledový vítr, žádná horská nemoc, jen slunce, víno a před námi radostný den. Dally dostala svou oblíbenou harmoniku a ujížděli jsme údolím s veselou sloní muzikou.

Ale oddali jsme se příliš brzy bezstarostným radovánkám. Ve výši asi tisíc pět set metrů se cesta zatočila a my jsme vpadli doprostřed manévrů severoitalské armády. Náhle jsme byli obklopeni čtyřiceti tisíci vojáků. Jejich vojenská nákladní vozidla přeplnila silnici spolu s dělostřelectvem, tanky a jezdectvem.

Když nás uviděly římské legie, byly asi stejně překvapeny jako my. Mladí vojáci strnuli údivem nad náhlým objevením slona, který ještě ke všemu hrál na harmoniku – uprostřed jejich válečné hry. Rázem bylo po disciplíně. Ze všech stran se sbíhaly celé oddíly s pokřikem: „L’elefantessa! L’elefantessa!“ Někteří vojáci byli jistě přesvědčeni o tom, že jsme Habešané, kteří na ně útočí zezadu.

Když jsme prošli asi půl míle mezi vojenskými jednotkami, dolehlo na nás neštěstí. Těžké dělostřelectvo začalo pálit naostro na pomyslného nepřítele na druhé straně údolí a vypálilo náhle salvu šesti nebo osmi ran ze skryté baterie vzdálené necelých dvě stě metrů.

Bylo to k ohluchnutí. Celá země se otřásala a celé ovzduší sevřené mezi oběma úbočími se chvělo ozvěnou.

Ubohá Dally! Dělostřelba, to byla tedy její slabina! Byla muzikální, a proto měla hrůzu před ohlušujícím rámusem. Kdysi způsobila nepříjemně řvavá houkačka její úprk pařížskými bulváry. Měl jsem za to, že už vyrostla z tohoto strachu. Ale mýlil jsem se. Zvykla si jen na hluk automobilů – ale ne na dělostřelbu. Když se nad námi ozvala strašlivá, ohlušující exploze, postavila se zděšeně na zadní nohy, otevřela dokořán oči hrůzou, krátce zatroubila, obrátila se a prchala zpět nahoru ucpanou silnicí v daleko nepopsatelnější panice, než jaká ji zachvátila v Paříži.

Přišlo to tak náhle, že ani Harel, ani já jsme nebyli připraveni. Byl jsem vymrštěn ze sloního hřbetu, když se Dally obracela, a přistal jsem s žuchnutím v prachu. Lano, na kterém ji Harel vedl mezi vojskem a nákladními vozy, se mu vytrhlo z ruky, bylo rozdupáno a na kousky roztrháno, když náš splašený třítunový tank zaútočil na římské vojsko.

Pádil jsem za ní s Harelem, křičeli jsme a prosili jsme ji. Měli jsme strach nejen ze zmatku, který způsobí mezi vojáky, ale i z nebezpečí, které jí hrozilo.

Naštěstí se rozprchli divoce ječící vojáci na všechny strany, když se Dally vyřítila na silnici, a varovali tak všechny, kteří byli před nimi. Vojáci zalezli do příkopů, když se Dally řítila kolem. Štěstí nám přálo natolik, že všechny nákladní automobily a děla byly rozestaveny podél silnice tak, že polovina cesty zůstala volná. A jako zázrakem nejel v tu chvíli žádný vůz dolů v protisměru. Tak se stalo, že nedošlo při Dallyně slepém úprku k žádné srážce.

Náš slon proběhl zácpou vojenských vozidel a pomalu se zastavil… – Harel i já jsme už byli téměř u něho… a tu ho znovu popohnal nový výstřel téže baterie a způsobil, že letěl kupředu v nové hrůze se zdvojenou energií. Znovu jsme zůstali daleko za ním.

Naštěstí Dally neodbočila a běžela serpentinovitou cestou, která se vinula stále výš a výš do řidšího vzduchu. Nadmořská výška nakonec dokázala to, co by se mně s Harelem nikdy nepovedlo – úplně vyčerpala obrovskou sloní sílu. Dally lapala po vzduchu a nemohla udělat ani krok.

Spoutali jsme jí nohy řetězy. Pozorovalo nás několik desítek vojáků a horalů.

Brzy jsme však přišli na to, že Dally ještě nepřešel strach. Přivázali jsme tedy řetěz k balvanu, který vážil asi tisíc kilo. Dally však převrátila kámen, jako by to byl kus lepenky. Připoutali jsme řetěz k třípalcovému stromu, který byl největší v celém okolí. Vyvrátila jej z kořenů a táhla za sebou. Její dosud tak tichá a krotká síla se teď rozpoutala a nic ji nemohlo zkrotit.

Nic – až na proud vody. Uběhla tryskem po rozpálené horské silnici celé dva kilometry. Dostala strašnou žízeň a bylo jí horko. Když teď uviděla nedaleko malý potůček, vlezla si do něho a začala pít a rozkošnicky se sprchovat. Využili jsme toho, přijeli jsme s nákladním vozem a nakrmili ji pěti galony oblíbené píce – a tento způsob pacifikace se velmi osvědčil.

Zůstali jsme u vody celé tři hodiny a čekali jsme, až vojáci odejdou se svými proklatými dělovkami z údolí. Potom jsme se znovu vydali na cestu do Aosty. Ale Dally odmítla kategoricky jít po cestě, kde se setkala s oním strašlivým zvukem. (Sloni mají totiž výbornou paměť.) Nic ji k tomu nemohlo pohnout. Sehnal jsem těžký vojenský nákladní vůz a přivázal jsem ji k němu; doufal jsem, že to bude nejřádnější domluva. Ale Dally se posadila na silnici, opřela se o přední nohy a zamezila automobilu jakýkoli pohyb.

Náš problém vyřešil malý italský pasáček. Ukázal nám stezku pro dobytek, která vedla rovnoběžně se silnicí padesát metrů podél svahu. Vedla do nejbližší vesnice stejně jako naše cesta. Dally nenamítala nic proti této stezce.

Byla zase nevinná jako andělíček. Šla za Harelem po dolejší cestě a nevěděla, že je jen padesát metrů od místa, kde byla téměř smetena ze silnice a kde se polekala, divže nevyletěla z kůže. Nikdy by se tam vědomě nevrátila.

Ztratili jsme půl dne, díky našemu setkání s těžkým dělostřelectvem. Bylo už po půlnoci, když jsme došli do Aosty, ležící na úpatí Alp.

Tam jsme uložili velice unaveného slona ke spánku za asistence téměř celého města.

Ve srovnání s dramatickým sestupem ze Svatého Bernarda míjelo dalších několik dní klidně (až na jistého řidiče, který se tak lekl, když uviděl na silnici slona, že najel s automobilem na strom). Šli jsme na jih směrem do Turínu. Za námi táhl zástup křičících dětí. Přitahovali jsme je stejně jako ve Švýcarsku a v každém městě jsme způsobili stejný zmatek. V Itálii bylo však víc dětí a zmatek byl větší jen proto, že i města byla větší.

Na každém kroku nás teď provázeli novináři a fotografové. Slovo „Hannibal“ dovedlo vzrušit každého, protože jeho vítězství je v severní Itálii dosud v paměti. Je to velmi divné, ale je tu po něm pojmenováno mnoho mužů.

Všechny italské noviny od Alp až po Sicílii sledovaly naši výpravu na titulních stránkách. Na chvíli ustoupila veřejnému zájmu i válka v Habeši. Z Milána a Janova přijížděli lidé v autobusech, aby se podívali na naši slavnou Elefantessu. Vydavatelé novin z Říma a Neapole telefonovali každý večer na místo, kde jsme odpočívali, a ptali se po našich denních dobrodružstvích. Také Paříž, Londýn a Berlín telefonovaly každý večer. Pro celou Evropu byl slon, který přešel Alpy ve stopách Hannibalových, jedinečnou senzací.

Naše cirkusová atrakce se stávala tím populárnější, čím více jsme se blížili Turínu. Potom se nám však podařilo přelstít dav tím, že jsme vycházeli z hotelu ve čtyři hodiny ráno.

Přes všechno neočekávané pohnutí, které jsme všude působili, pokračovala naše sloní jízda znamenitě. Nakonec nás však ohrozilo vážné nebezpečí. Harel prozkoumal jednoho dne důkladně Dallyny nohy a prohlásil, že se začínají objevovat podlitiny a puchýře a že slon potřebuje alespoň týden odpočinku.

Týden – to znamená, že budeme muset zkrátit na polovičku svůj denní dvacetimílový pochod a cestovat po rozpálených a kamenitých italských cestách jen každý druhý den?

Harel souhlasil. Dally prožila celý svůj život v pohodlí zoologické zahrady. Kdyby byla ponechána v džungli, ztvrdla by její chodidla jako kopyta. Po deseti letech zajetí však byla měkká a málo odolná.

Uvědomil jsem si, že se takto dostaneme do Říma místo za tři neděle pravděpodobně až za tři měsíce – jestli se tam vůbec dostaneme.

Jeli jsme dál plni starostí s Dallynýma podlitýma nohama. Harel řídil náš nákladní vůz, který jel před námi do Turína, a srazil se s protijedoucím automobilem. Byl smeten z cesty. Naše nákladní auto udělalo dva dokonalé kotrmelce z šestimetrového náspu a zůstalo ležet v troskách. Nebyla naděje na opravu.

Harel prorazil pravou rukou roztříštěné ochranné sklo a zranil se tak těžce, že bude muset být alespoň týden v obvazech. Šofér nákladního vozu, který seděl vedle Harela, byl rovněž tak zraněn, že byl zcela vyřazen ze služby. Naše zavazadla se rozbila. Bylo neuvěřitelné, že Harel se šoférem vyvázli životem.

Přijel jsem zanedlouho se záchrannou stanicí na místo neštěstí. Když byli obě oběti ošetřeny a pohodlně uloženy, šel jsem si prohlédnout trosky své výpravy… Měl jsem po trenérovi, šoférovi, voze, zavazadlech a ještě ke všemu byla i Dally se svýma poraněnýma nohama mimo provoz.

Uvažoval jsem, co si mám počít. Hrát si na Hannibala bylo docela zábavné – až do jisté chvíle. Nepočítal jsem nikdy s tím, že by moji oddaní spolupracovníci vzali úhonu. Harelův úraz mě přivedl do úzkých. Proklínal jsem motorový věk, který nás pronásledoval na každé míli. O této hrozbě nesnil žádný Kartaginec. Poznal jsem, že jsem byl na své cestě do Říma poražen. Teď už jsem neměl naději na to, že bych mohl pokračovat v cestě bez dalšího prodlení, které si nemohu dovolit. Náš plán se zhroutil. Přijali jsme to s největším možným klidem a připravovali jsme se na ústup do Paříže.

Po několikadenním odpočinku jsme se vydali na cestu do Turína, který byl deset mil daleko. Přivítalo nás tam pět tisíc lidí s dechovou kapelou firmy Fiat. Pro Dally to byla ohromná sláva. Děkovně kynula špalíru obecenstva, který lemoval cestu, za takové přijetí. Ani Řím by nekapituloval dokonaleji.

Třetí den nato jsme už byli v Paříži. Šel jsem se rozloučit s Dally. Byla opět ve své staré stáji v zoologické zahradě a žvýkala seno tak nerušeně, jako by ani nikde nebyla a jako by právě nepřišla z míst, kde od dob Hannibalových nebyl už žádný slon. Když jsem se díval na její klid, nebyl bych nikdy uvěřil, že přešla Alpy, vzdorovala chladu a výšce, vyvolala v dvacítce měst a vesnic frenetické vzrušení, demoralizovala severoitalskou armádu, nechala klusat po svém boku téměř všechny kameramany a reportéry velkých evropských novin a filmových společností, a byla nejfotografovanějším, nejznámějším, nejoslavovanějším slonem v historii.

Do té chvíle jsem si neuvědomil, jak jsem přilnul k tomuto statečnému zvířeti, které mě bez reptání neslo po celou namáhavou cestu. Vešel jsem do její stáje, objal jsem její chobot, podrbal jsem ji za ušima a nakrmil jsem ji dvěma librami cukru, které jsem si přinesl. Nahnula se ke mně a hledala mi v kapsách další sladkosti. Připadalo mi, že ztrácím nejmilejšího a nejroztomilejšího kamaráda, jakého jsem kdy měl, a že ji musím skvěle odměnit za věrnost a dobré sportovní chování.

Přinesl jsem jí dárek na rozloučenou: Lesklou a neobyčejně velikou foukací harmoniku. Dally ji uchopila opatrně svým chobotem a zahrála hlučně celou stupnici. Když jsem odcházel, měl jsem zadrhlé hrdlo. Slyšel jsem za sebou slábnoucí kvílení harmoniky. Byl jsem přesvědčen o tom, že Dally přesto, že ji bolely nohy, a přesto, že byla unavena po cestě, byla v této chvíli nejen nejslavnějším, ale i nejšťastnějším slonem na světě.

ASIATÉ, AFRIČANÉ, EVROPANÉ

.

Féničané plují na západ

Začněme v Itálii, kde Halliburtonova a Dallyina pouť skončila. Najdete-li si na mapě Středozemního moře Apeninský poloostrov, neubráníte se dojmu, že Itálie je vlastně bota, která jen jen kopnout do velkého ostrova. Chraňte jí však všichni bohové starého Říma – Sicílie je obzvlášť rohatý trojúhelník, ke kopané naprosto nevhodný. Ale kdyby se tak přece stalo, není pochyb o tom, že by onen prapodivný míč alespoň svou syrakuskou špičkou zachytil o rozpolcenou výspu Afriky, kde byste spatřili na dnešních mapách tlustými velkými písmeny nakresleno TUNIS.

Na naší mapě zní nápis trochu jinak: KARTÁGO.

Ano, tam stávalo, a nepřipomíná ho už nic víc než vykopávky. Přes dva tisíce let nás dělí od chvíle, kdy ho Říman Scipio mladší spálil a rozkotal, kdy osel rumiště a proklel každého, kdo by se pokusil město obnovit. Dvacet sedm století pak už uplynulo od oněch dob, tratících se v hlubinách času, kdy prý toto město vzniklo.

Pokusme se představit si tu propast let.

Má ona doba pro nás, lidi dvacátého století, vůbec význam? jakpak by ne, jen krátkozrací nesmíme být. Vždyť v jednom jsme si všichni naprosto podobni – každý má své rodiče. A rodiče každého z nás opět měli rodiče, i jejich otcové měli otce a dál a dál se táhne tato přímá řada pokrevních příbuzných a nikde není přerušena. Nikdo z našich pradědů nevyskočil z čela řeckého boha Dia, jak to báje přisuzuje jeho božské dceři Pallas Athéně. A tak se tedy táhne příčinná řada našeho života až tam a zdaleka nekončí. Sledujeme-li tuto řadu praotců (aspoň v myšlenkách), dočkáme se pozoruhodných překvapení. V době založení Kartága žil asi tak devadesátý praprapředek našich otců, jak by nám byl asi cizí, kdybychom se s ním mohli setkat! Vždyť už třetí z našich předků by nevěděl pranic o létání ani o autech. Šestý nic o elektřině ani o parostrojích. S třicátým – kdyby tu mohli stát živí – bychom si téměř nerozuměli, mluvil češtinou, jež je jen vzdáleně podobná našemu dnešnímu jazyku. Čtyřicátý by pamatoval Čechy jako prales s uzounkými pruhy lučin podél Labe a Ohře. A devadesátý by byl zarostlý huňáč, živící se lovem a možná i syrovým masem, jehož světem byli zubři, kanci, medvědi a vlci. Nerozuměl by nám a my bychom nerozuměli jemu.

Tak tedy tou dobou se již na jihu, kde boj o potravu a o holý život neměl tak drsné podmínky, rodily, vzkvétaly a zanikaly velké civilizace. Sumerové, Egypťané, Asyřané se stěhovali se svými stády, usazovali se, válčili spolu o pastviny, o půdu. Ke Středozemnímu moři pronikaly nové národy, nová plemena.

S proudem Semitů přišli i Féničané, vzdálení příbuzní dnešních Arabů a Židů.

Usadili se na úzkém pruhu země, který zůstal mezi mořem a pouští (musíte se zase podívat na mapu Středozemního moře na straně 54, docela napravo, na východ). Nemyslete ale, že to byl stát, jaké máme dnes, s pevnými hranicemi, s jednou vládou, se stálým vojskem. Život se soustřeďoval do několika měst (na mapě je zakreslen jenom Tyr).

Šipka na mapě na str. 54 ukazuje, kudy pronikali Féničané na západ. Silnou čarou je vyznačeno Hannibalovo tažení

A že tato chudá země ležela na březích moře tak přitažlivého pro všechny kolem, naučila se využívat jeho levných, i když trochu nebezpečných cest, a její obchodní lodi – veslice s pomocnými plachtami – brzy pronikly po celém pobřeží. Dostaly se do Egypta i do Řecka, do rodící se římské říše, ba dokonce až do Hispánie, na španělský poloostrov.

Nahoře na naší mapě najdete tři města, která ovšem tenkrát ještě dávno neexistovala: Plzeň, Prahu a Bratislavu. Srovnejte vzdálenosti mezi nimi s úctyhodnými prostorami, jaké dokázali starověcí plavci na nedokonalých lodích překonat!

Doma začínalo být Féničanům těsno. Neosídlené nebo málo osídlené břehy Afriky lákaly. Vznikaly osady a pak mocné město – Kartágo. Podle pověsti ho prý založila uprchlá tyrská princezna Dido. A nepřátelství mezi Kartágem a Římem se prý táhne již od těch dob, snad pro nějakou křivdu, kterou Elissa (což je jiné jméno princeznino) od Římana utrpěla. Pravda je trochu jiná. My o soupeřství Afričanů a Evropanů víme trochu víc.

Synové dárců písma

Kartaginci nebyli žádní barbaři, to je nutno říci předem.

Byl to národ, který nejenže dokázal postavit ohromnou armádu, přeplavit ji i se slony přes moře a rozvodněné řeky a přivést do týla Římanům, ale který se i na kultuře západního světa podílel důležitou měrou.

Kdybych zmíněnému již devadesátému prapradědečkovi, současníkovi zakladatelů Kartága, zjizvenému a kosmatému lovci uctívajícímu měsíc, slunce a vítr, nakreslil do písčiny někde u potoka písmeno A, klaněl by se asi božské dokonalosti onoho obrazce. K ničemu by mu však nebyl, i kdybych mu nad ním stokrát opakoval á á á jako paní doktorce na středisku. Nepochopil by, že má před sebou jeden z nejdůležitějších vynálezů, jaké lidstvo vůbec učinilo – h l á s k o v é p í s m o.

I nevýřečný člověk užívá asi tří tisíc slov. Číňané si pro jednotlivá slova zavedli samostatné znaky. Představte si, že byste se musili učit místo šestadvaceti písmen, které zná naše abeceda, psát stokrát, dvěstěkrát a možná třistakrát tolik znaků! Je vám z toho pomyšlení úzko? Poděkujte v duchu fénickým obchodníkům a mořeplavcům, kteří řecké a tím i latinské a pak naše písmo pomáhali vytvořit.

Ono totiž dost dobře nešlo vést obchod bez záznamů. A kreslit na voskové tabulky nebo na hliněné destičky dvěstěkrát džbánek, když se nakládalo dvě stě džbánků vína, nebo tisíce ryb, když lodníci nosili na palubu (ale ona žádná paluba na fénických lodích nebyla) pytle se sušenými treskami nebo sledi – to bylo nad lidské a obchodnické síly.

Člověk v té době jednoduché písmo nutně potřeboval. Proto bylo vynalezeno. Nestalo se tak naráz. Féničané přejímali a zjednodušovali starší písma cizí. Od Féničanů písmena opět brali – a zvláštní věc: obraceli a převraceli – Řekové, od těch zase Římané… a pak už po celá staletí není tento řetězec porušen, pokračuje až ke znakům na mém psacím stroji a k literám, které vyběhnou zpod hbitých prstů pana sazeče. Pěkný objev, že? Škoda že se tehdy zlepšení a vynálezy neodměňovaly. Féničané by si byli přišli na pěkné peníze.

Milost Baalova

Modrému Středozemnímu moři, jež dělí italská bota zhruba na dvě poloviny, začal mladý římský stát sebevědomé říkat M a r e n o s t r u m – n a š e m o ř e. Že jim v tomto vlastnickém pocitu vadila fénická konkurence, je pochopitelné. Řím měl pro obchod i pro výboje výhodnou polohu právě uprostřed. Ale neméně výhodně byli u moře položeni Kartaginci neboli Punové, potomci a spojenci Féničanů. Střetnutí byla častá, o záminky nebyla nouze. Když římská námořní moc zesílila natolik, že si tito budoucí vládci starověkého světa již troufali obhájit nárok na západní část Středomoří, to jest na vody mezi italskou botou a Herkulovými sloupy (dnešním Gibraltarem), došlo k první zničující v á l c e p u n s k é. Skončila pro Kartágo neblaze – ztrátou všech tří velkých ostrovů Sicílie, Sardinie a Korsiky.

Kartaginci nenesli porážku lehce. Výstavné a bohaté město s dokonalým přístavem snilo o pomstě. Touhu po odvetě živili především vojáci, s nimi pak jejich generál, Hamilkar.

Jména Hamilkar, Hanno, Hannibal se v dějinách opakují dost často. Jako by Punové nedovedli vymyslet dostatečný počet vlastních jmen. Neříká-li si Kartaginec některým z těchto zvučných názvů, pak je to určitě zase Hasdrubal nebo Mago. H a n n i b a l znamená Milost Baalova, H a m i l k a r zase Dar Melkartův. Baal a Melkart jsou bohové, kteří byli ve Fénicii i v Kartágu uctíváni. Nelekejte se jména Baal, znáte-li je náhodou z biblické dějepravy. Není to pámbíček o nic méně mstivý a krvelačný než starozákonný Hospodin, Jahve. Punové to ostatně s náboženstvím nebrali zdaleka tak vážně jako Izraelité.

Hamilkar byl Hannibalovým otcem. Učil ho válečnickému umění v posádkách v Hispanii, v dnešním Španělsku (Punové tam založili Nové Kartágo, dnešní Cartagenu), učil ho nenávisti ke všemu, co bylo římské. Kdyby se byl dožil synova tažení, byl by mohl být s výsledkem své výchovy spokojen. Osm let po jeho smrti dočkal se totiž mladý vojevůdce

Hannibal dlouho očekávané příležitosti. Rozdrtil roku 219 město Sagunt v Hispánii, spojence a chráněnce Říma, a to pohnulo i váhavou „radu sto čtyř“, kartaginský senát, k tomu, aby schválila Hannibalův velký plán, tažení do samotného srdce římského soustátí, do Itálie.

Hannibal s obrovským vojskem a se slony se vydal na jaře roku 218 (pamatujte, že se roky před začátkem našeho letopočtu odčítají) na výbojnou výpravu, která se však z prvotního bleskového úderu změnila ve vyčerpávající jedenáctileté válčení. Byla to druhá v á l k a p u n s k á.

Most do Evropy

Skok z Afriky do Evropy byl pro velkou armádu, která musela pamatovat na zálohy a na bezpečné spojení se svým týlem, to znamená se vším, co má co dělat se zásobováním, od ševců a zbrojířů až po dodavatele píce pro slony, vždycky tvrdým oříškem: Nebylo tomu tak jen ve starověku. I za druhé světové války se angloamerické armády v Africe velmi dlouho rozhoupávaly k útoku na italská a německá vojska na jižním evropském pobřeží. A to se námořní doprava tehdy a nyní vymyká jakémukoliv srovnávání, o letecké převaze, kterou měli v nové době Angličané a Američané nad Němci a Italy nádavkem, ani nemluvě.

Za druhé světové války se mostem stala Sicílie. Kartagincům posloužil za most španělský poloostrov, Hispánie.

Hispánii dobývali, tam zřizovali opevněná města – v čas míru obchodní střediska nebývalého ruchu. V Hispánii udržovali silné posádky. Do několika hodin se v Africe vědělo, co podnikl římský soupeř na španělské půdě. Soustava signálních věží totiž dávala znamení ohněm – je to snad první optický telegraf, který známe.

Důmyslné bylo i střežení kartaginských držav. Hispánii hlídali Afričané a africké posádky byly na obranu proti divokým libyjským kmenům obsazeny Hispánci. Chytré, že? Kdyby se byla naverbovanému Hispánci znelíbila vojna někde doma v Kastilii nebo na řece Ebru, byl by mohl zahodit meč i štít a pokusit se probít domů. Ale copak měl udělat v daleké Africe!

Lakinský sloup

Jaké obtíže čekaly roku 218 před naším letopočtem desetitisíce mužů punského vojska a jejich slony, umíme si už trochu představit. Po úspěšném překročení alpských velehor však nepřestává být Hannibalovo tažení zajímavé. Je to vojenská výprava, jaká nemá téměř obdoby. Celých jedenáct let, až do roku 207, obcházel vojevůdce Řím (můžete se o tom přesvědčit na naší mapě, kde je jeho cesta vyznačena). Pustošil krajinu, neboť vojska se tehdy zásobovala především tím, co bylo možno pobrat na místě. Proti sobě měl velitele nesporně slabší. Mezi římským velením byly haštěřice a sváry, dokonce se po nějaký čas dva římští velitelé obden ve velení střídali. Prohrávali jedno střetnutí za druhým, na hájených přechodech přes severní přítoky řeky Pádu, u Trasimenského jezera i ve strašné řeži u Cann na jihovýchodním pobřeží.

To už byl Hannibal pod Římem. Velitel římské armády, Fabius, vysloužil si málo záviděníhodnou přezdívku Cunctator – V á h a v e c. A přec mu dnes historikové dávají zapravdu. Zdlouhavé pronásledování, oddalování bitev unavovalo především punské vetřelce.

I Hannibal to ovšem věděl. Roku 211, aby odvrátil útok Římanů na spojeneckou Kapuu a aby přiblížil rozhodující úder, přitáhl znenadání a netušen před hradby Říma.

Ale hradby byly mocné, to Hannibal věděl. A neměl obléhacího bořícího stroje – a to zase věděli římští velitelé.

„Hannibal před branami!“ znělo prý Římem poplašné volání. Ale Hannibal se bezmocně musel jen zdálky dívat na svého smrtelného nepřítele v nedobytném doupěti a obhájci města si chmurně prohlíželi obléhající vojska, která již tak dlouho přinášela zkázu nechráněnému venkovu.

Byla to planá demonstrace. Hannibal nejenže brzy nato musel ustupovat, ale začala ho tísnit naléhavá potřeba posil. Římané dokázali vybudovat mocnější loďstvo. Novým soupeřem se Punům stává mladičký vojevůdce Scipio. I on je veden k nenávisti otcem, jehož Hannibal krutě porazil na říčce Trebii. Svůj první úkol plní Scipio skvěle: ničí punská vojska a základny v Hispánii. Most Afričanů do Evropy je podminován! Ale přesto táhne v čele rychlé pomoci Hannibalovou cestou jeho bratr Hasdrubal.

Punové jdou znovu se slony přes Alpy.

Čtyři Hannibalovi poslové se jim ženou vstříc, aby Hasdrubalovi odevzdali bratrův dopis a plán boje. Nedorazí žádný z nich. Plánů se zmocňují Římané…

Jednoho rána přinášejí netrpělivému Hannibalovi vojáci z jeho tábora hrůzný nález: uťatou hlavu. Hannibal poznává mrtvou tvář bratrovu, je konec nadějím. Troubí se k ústupu.

Na kovové desce na sloupu umístěném v lakinském pohoří v krotonském chrámu (dnešní Cotrona) dal tehdy Hannibal zapsat výčet svých vítězství. Ale nic se tím na jeho postavení nezlepšilo. Vojevůdci nezbylo než ustupovat.

Ústup z Itálie, ústup ze slávy. Neštěstí a nevděk už Hannibala téměř neopouštějí a Římané ho nenechávají oddychnout, až ho konečně roku 183 př. n. l. uštvou. A Kartágo druhého takového bojovníka nemá. Tak jako Scipio mladší rozvrátil staré fénické osady v Hispánii, tak zničil v konečném rozhodujícím střetnutí i „královnu Afriky“ – Kartágo samo. Dík desetitisícům mrtvých mohl se ozdobit přízviskem S c i p i o A f r i c a n u s.

K TAJEMNÉ STUDNI SMRTI NA YUCATANU

.

STUDNA SMRTI

Do hluboké černé jámy se zvolna vkrádaly stíny, vytvořené měsíčním svitem. Na vodní hladině hluboko dole se hemžily duše nevěst boha deště a přízraky jeho bojovníků, které v kouzelných nocích, jako je tato, propouštějí z vězení zbudovaných z vln a lastur. Nad tuto hrůznou jámu přinášel noční vánek divokou vůni lesních květin, cvrkot neviditelných cikád a rej svatojánských mušek, tančících opuštěným duším zemřelých. Byla to kouzelná hodina. Bylo to posvátné místo. Byla to Studna smrti.

Abych ji spatřil, cestoval jsem z Tenochtitlánu přes patnáct set kilometrů po souši i po moři do srdce Yucatánu.

Za tuto cestu jsem byl znamenitě odměněn, ačkoli ti, kdož neznají historii Studně a nejsou obdařeni duševním zrakem, jsou odměňováni jenom pohledem na hlubokou tůni v lese. Ale když se člověk, který četl dějiny této studně, dívá za měsíční noci do jejích ponurých hlubin, uvědomí si, že se tu událo drama, děsivé svou tragikou; že toto místo je prosáknuto nevyčerpatelnou romantikou.

Před dávnými časy – před více než pěti sty lety – sídlil na poloostrově Yucatánu kmen nazývaný Mayové, zdaleka nejcivilizovanější kmen ze všech původních obyvatel Ameriky. Proč si vybrali tuto zemi za své sídlo, je jednou z opravdových záhad archeologické vědy, poněvadž to byla a podnes je vyprahlá, neúrodná a rovinatá divočina. Ačkoli tu dosti často prší, není tu vody. Poloostrov má kolem sto třiceti tisíc čtverečních kilometrů, ale ani jednu řeku, ba ani malý potůček, poněvadž celý jeho povrch je z pórovitého vápence, jímž déšť rychle prosákne, sotva dopadne na zem.

Jak tu tehdy mohli žít lidé? Přízní přírody, která nechala vápencový povrch v některých místech propadnout, čímž vznikly hluboké jámy, kterým se tu říká čenótés, v průměru od šesti do šedesáti metrů, s hladinou vody v hloubce dvaceti metrů i více pod zemským povrchem.

Když se do země přistěhovaly první kmeny Mayů, přišly na místo požehnané dvěma čenótés, vzdálenými od sebe sotva na půldruhého kilometru. Založily tu osadu, a poněvadž tam bylo stále hojně vody, nazvaly ji Ci (ústa) – Cén (studna) – Itzá (jméno kmene), čili město Itzáů u úst studní.

Brzy nabyla každá z těch čenótés vlastní tvářnosti. Stěny menší, z nich se svažovaly dosti mírně, takže se do nich mohly vytesat kamenné schody. Tak se tato studna stala zásobárnou vody pro všechny domácí i zemědělské účely.

Druhá, větší, odolávala všem pokusům o sestoupení k vodě. Měla průměr skoro šedesát metrů a její stěny byly hladké a úplně svislé, takže se na nich mohla zachytit jenom vegetace nejpřilnavější a nejakrobatičtější. Voda na dně je kalná, mrtvolně zelená a leží tiše a tajemně v hloubce jedenadvaceti metrů. Samo vzezření studně je tak pochmurné a tajemné, že i nejtupější obraznost si může lehce představit, že v ní přebývají strašné příšery a nadpřirozené bytosti.

Sem, do šerých hlubin této studně, umístili Mayové sídlo Yum-Čaka, svého boha deště. Aby země nepřišla o jeho přízeň, jež byla nezbytná k životu, bylo mu nutno čas od času svržením do jámy obětovat panenské nevěsty i jejich průvodce, bojovníky.

Staří Itzáové byli velmi věřící. Tenkrát krutý obřad přilákal vždycky tisíce poutníků z celého světa Mayů. V okamžiku, kdy chudák dívenka nebo nešťastný průvodce byli svrženi dolů, házeli i tito poutníci dolů všemožné poklady jako oběti bohu deště. Obřad měl tak velký význam pro celý kmen a působil tak hluboce na mysl původního obyvatelstva, že se toto město stalo náboženským střediskem říše, Cholulou světa Mayů, a Studna smrti nejsvětějším místem ze všech.

Posvátnost a obřady spojené s velkou čenóté nejsou pouhou legendou. Z usazeniny na dně, jedenadvacet metrů pod hladinou, bylo již vytaženo na sto koster něžných mladých dívek a statných mladých mužů a bylo tam objeveno celé muzeum všemožných pokladů, které naházeli do studně zbožní Mayové.

Tohle tedy byla „studna v lese“, na kterou jsem se přišel podívat z takové dálky.

Nemohlo být nic nudnějšího a nezajímavějšího než má cesta z Méridy, hlavního města moderního Yucatánu, k těmto zříceninám. Po třech prašných hodinách přes roviny jako stůl jsem začal pochybovat, že by v takové bezbarvé zemi mohlo vzniknout něco krásného, a divil jsem se, proč jsem vůbec věnoval pozornost neobyčejným pohádkám, které jsem slyšel a četl o Mayích a o jejich Svaté studni.

Ale už na nádraží, pětadvacet kilometrů od Čičénu, kde se musí vystoupit z vlaku a přestoupit na autobus, se obraz dramaticky změnil.

Po západu slunce vystoupil z náručí křovinaté džungle tropický měsíc a rozlil po jednotvárné rovině romantickou záři. Tímto mořem letního měsíčního svitu se vinula bílá cesta, vroubená až k samému okraji lesem, hypnotizovaným kouzelnou září v mrtvolnou strnulost. Nikde nebylo vidět ani obydlí ani člověka. Pak jsme neočekávaně prudce zahnuli – a já div nespadl ze sedadla, spatřiv celý vyjevený velkou zářivou pyramidu, která náhle vyvstala přímo před námi. Byla přes třicet metrů vysoká, v základech šedesát metrů do čtverce, obložená hladkými kamennými terasami; vedly po ní široké schody, šplhající se až na vrcholek ke svatostánku. Tento nádherný chrám, stojící v měsíčním svitu – něžný, bělostný a čistý – mi prozradil, že jsem přišel k Či-čén-Itzá.

A sotva jsem se vzpamatoval z úžasu nad tím, že se vynořilo z tmavé pustiny něco takového, vysypalo mě auto úplně samotného na starobylou plazu, která byla skoro celá obklopena chrámy a pomníky sotva méně překvapujícími či méně krásnými než pyramida. Všechny byly oslnivě bílé, všechny úžasných rozměrů, všechny s bohatou výzdobou a všechny k neuvěření zachovalé, uvážíme-li, že byly vydány napospas žravosti džungle celých pět století.

Autobus, který prchal z tohoto ponurého místa zpátky k „civilizaci“, pustil jsem hned z hlavy. Široko daleko nebylo vidět nijakého přístřeší mimo kamení, ale já jsem byl tak očarován kouzelným přechodem od hrubých hliněných domků dnešního Yucatánu k tomuto nádhernému, z kamene vytesanému městu minulosti, že jsem na zítřek nemyslel.

Shodil jsem batoh, vyšplhal se po devadesáti schodech jako po žebříku na vrcholek a pohlédl dolů přes mihotavou džungli. Na jedné straně stál majestátní palác, také trůnící na vrcholku terasovité vyvýšeniny. Chrám tisíce sloupů neměl střechy, aby měsíc mohl vidět omalované pilíře. A na všech stranách trčely z černého lesa k hvězdám tucty bílých pomníků podobných přeludům, vytesaným z bělostného kamene.

A tam, od úpatí schodiště, jehož zábradlí mělo hadovité sloupky a jež majestátně sestupovalo na severní straně pyramidy, vycházela Svatá cesta, veliká kamenná hráz, a táhla se čtyři sta metrů uličkou stromů až k samé obrubě Svaté studně.

Tiše, jako u vytržení jsem se díval na tento obrovský hřbitov. Měsíc osvětloval džungli, posetou chrámy na kilometry daleko na všech stranách, džungli prostírající se na úplně ploché zemi Mayab. Ani nejmenší pahorek nerušil obzor, který ležel v dokonalém kruhu, maje za střed mou pyramidu. Nikde nebylo světla ani chaty, nikde ani pes nezaštěkal. Zemi tížilo tropické vedro. I vítr byl zticha, aby ani šepotem neporušil fantastičnost chvíle a nepřipomněl mi, že přízraky chrámů jsou z kamene, a nikoli z mračen, džungle z křovisk, a nikoli ze snů, a že jsem skutečný a že bdím a nejsem jedním ze stínů a neplynu mezi duchy Mayů, kteří v této zvláštní noci, tak vzdálené všeho světského, vystupují z hrobů.

Jak silným a intenzívním životem kdysi žili tito duchové! Jaké nádherné památky svého bytí po sobě zanechali! Výsledky jejich práce, které se dochovaly do dneška, je určitě činí nejpyšnějšími ze všech duchů starých národů, které kdy sídlily na západní polokouli. Byli to Řekové rané Ameriky. Byli nadáni tvůrčím žárem, který plál žhavě, prudce a dlouho. Dlátem a kladivem, cihlami a maltou stavěli v kameni, tesali v kameni a psali v kameni s dovedností tak vzácnou a vytrvalou, že po pěti stech letech pohřbení v džungli trosky jejich civilizace dosud trvají a vynucují si, aby byly zařazeny mezi divy světa.

Odkud vlastně tito neobyčejní lidé přišli? Nikdo neví. Co se jim přihodilo, že opustili svá vznešená města a rychle a tiše zmizeli? Ani to nikdo neví. Záhada jejich zmizení je sotva méně podivná než památky, které po sobě zanechali.

Zatím byla málem půlnoc. Už jsem snil na vrcholku pyramidy dosti dlouho a čekaly na mne ještě jiné věci. Hned vedle mne zela velká černá díra, vroubená kameny, která vedla do chrámu. Překročil jsem práh kolem vytesaných démonů, kteří tam stáli na stráži, a octl jsem se v ztemnělé místnosti bez oken, v prostoru z kamenných kvádrů. Kolem hlavy mi rozhořčeně pištěli netopýři, vyrušení v tak neobvyklou hodinu, a vyčítali mi, že jsem vnikl do příbytku, který byl jejich soukromým vlastnictvím po pět století.

Když jsem pohlédl nazpátek vchodem, zalitým měsícem, viděl jsem ještě Svatou cestu v tmavém rámci dveří. Právě z této místnosti, kde jsem stál, dávával se za svítání na cestu průvod starých Itzáů směrem k ponuré čenóté. Sem přivádívali blahoslavenou dívku, nejkrásnější ze všech dívek země Mayab, oblečenou v nádherné roucho, ověnčenou květinami, a obětovali ji bohu deště, aby nespálil pole suchem. Zde čekával nejstatečnější mladík celého kmene, aby doprovodil mladičkou oběť na její osudné cestě a sloužil na dvoře krále dešťů. A zde také kněží, skvící se v bohoslužebných rouších, s tyrkysovými maskami, s čelenkami z peří, vykuřovali místnost kadidlem, prozpěvovali posvátné písně a troubili do lasturových rohů, oznamujíce čekajícím tisícům, natlačeným u Svaté studně, že již přišla velká hodina – že Yum-Čakovi se co nevidět dostane nevěsty.

Z této místnosti vede velekněz Opeřeného hada pestrý dav dolů po majestátním schodišti na vyvýšenou kamennou cestu. Král a jeho šlechtici zaplavili hráz zlatými rouchy. Slavní bojovníci, zástupy pějících kněží, akolyté s kadidelnicemi, chrámové panny s vonnými květinami – všichni spějí k zející Studni.

Hudba, vyzpěvující slávu bohů, připojuje se k ohromnému průvodu – lasturové rohy a flétny, tlumené dunění bubnů. Konečně, následován k smrti odsouzeným bojovníkem, pohybuje se katafalk ze zlata a šperků; nesou ho na ramenou nakonové pomalým a odměřeným krokem. A uvnitř těchto královských nosítek, záclonou ukryta očím zástupů, jež vroubí cestu, oblečena v svatební roucho, blíží se chudinka nevěstinka svému strašnému osudu.

Kráčím v přítmí za průvodem dolů po schodišti, přes rozlehlé náměstí, Svatou cestou. Opeření hadi, otlučení a zašlí věkem, vystrkují kamenné hlavy hradbami křoví a popínavých rostlin a dívají se kamennýma očima na půlnočního návštěvníka. Snopy měsíční záře, tančící klenbou stromoví, osvětlují mou pouť po historické cestě – stříbro – stín – stříbro – stín – přímo k temným vodám Studně.

Čtyřistametrová chodba náhle končí. Džungle se na obou stranách rozestupuje. Cestu nyní zahrazuje kamenný oltář, Oltář posledních obřadů. Za ním, trochu níže, je temná, tichá, strašná propast…

Vyšplhal jsem se na polozřícenou plošinku a pohlédl přes okraj. Dolů, dolů, plných jedenadvacet metrů padají hladké svislé stěny a na dně leží bez hnutí mrtvá vrstva kovové vody zšíři šedesáti metrů.

U tohoto oltáře se obětní průvod zastaví právě ve chvíli, když slunce prorazí vrcholky stromů. Od tohoto oltáře vztahuje velekněz za velebného ticha paže nad svaté vody a vzývá neviditelné božstvo, které čeká ve svém paláci ze skály a vodstva, aby přijalo oběti. Sto tisíc věřících, všichni ohromeni dramatičností chvíle, stojí bez hlesu v hlubokých řadách kolem roubení.

Katafalk je postaven vpředu, dívka odnesena z lehátka k okraji oltáře. U roubení studně čeká průvodce v zářivém brnění. Znovu se rozlehne zpěv – bubny zavíří – nakonové rozhoupávají zmučenou dívku – rytmus se zrychluje – houpají ji ve větším a větším oblouku – zpěv sílí, dunění bubnů se zrychluje a také sílí – zrychluje se ještě víc – šílený výkřik a – mladá nevěsta je vržena daleko do tmavé propasti; jako ohnivý blesk se za ní vrhá mladý bojovník s taseným mečem…

Oba se řítí dolů, bílá svatební roucha a nachové peří na helmici se na okamžik třepotají vedle sebe, až obě těla dopadnou na olověné vody, jedenadvacet metrů hluboko, s temným, vzdáleným úderem, odrážejícím se od stěny ke stěně vzhůru hladovou studní. Zvlněná voda pleskne do skal… okamžik napjatého očekávání… oběti se neobjevují… byly přijaty do paláce svého pána… nevěsta je v bezpečí… v objetí boha deště.

To však bylo před pěsti sty lety. Nyní, v této půlnoční hodině, je všechno tiché a opuštěné. Kněží, nádhera, vířící bubny – všechno zmizelo. Oltář je v sutinách, zbývá z něho jen zahrádka plná trávy a kamení. Davy, které vrhaly v tisících nefritové a zlaté oběti do Studny, když těla odsouzenců padala, zmizely a místo nich jsou u roubení studny bašty zelených křovisek. A také hudba zmizela, ačkoli domorodci říkají, že za měsíčních nocí, jako je tato, ji slyší i nyní, podivnou, divokou a vzdálenou. Z celé starobylé nádhery zbývá jenom Studna, pořád ještě hrozná, pořád ještě zlá, pořád ještě nevyzpytatelná. Ubohé kosti Yum-Čakových nevěst a jejich hrdinných mladých průvodců byly již vytaženy z ponurých hlubin, ale jejich duše tam ještě prodlévají, plouží se svým vodním hrobem, znavené dvorem boha deště, hladovějí po sluneční záři a po obloze.

Dávno již přišla půlnoc a dávno již zase minula. Měsíc se vyšplhal do nejvyššího bodu nebes a visel přímo nad středem vodního zrcadla hluboko v zemi.

Půl hodiny jsem seděl v husté, horké tmě na oltářních schodech, jediná živoucí bytost na tomto ohromném poli smrti, okouzlen melancholickou krásou noci a úplně přemožen kouzelnou mocí Studny.

Všude kolem mne bílé a mrtvolně bledé kameny zřícených chrámů pod rubášem ticha zíraly hustou džunglí vzhůru ke hvězdám.

Docela blízko se plížili mezi paláci jaguáři a hledali své podoby na pomalovaných zdech.

Velký netopýr náhle přeletěl přes měsíc – nebo to byl opeřený had, sám Kukulkan, letící sem zpátky z vyhnanství, aby strašil ve své starobylé svatyni?

Někde v listí zašustěla ještěrka… Kradmo jsem se rozhlédl, uvědomuje si, že v temnotách jsou asi na lovu hroznýši královští, plížící se do starobylých hrobů a klouzající listnatými alejemi.

Vítr začal jemně povívat stromovím, a když tichounce povzdychlo, nebyl jsem si docela jist, zdali snad neslyším hudbu, tlumený zvuk ulitových rohů, přízraky zvuků lasturových fléten a jemný a vzdálený zpěv uctívačů boha deště.

Abych unikl těmto nebezpečenstvím a záhadám, odplížil jsem se na druhou stranu oltáře, k samému jeho okraji. Zdola ze studně ke mně zalehlo slabé zašplouchnutí – to možná nějaká šupinatá příšera se zavrtěla ve spánku nebo vodní duch vystupoval z Yum-Čakových síní. Kradmo jsem upřeně pohlédl do propasti. Ale tam se zase již rozhostilo ticho. Hodil jsem do studně kámen z nedaleké sutiny, a když kámen narazil hluboko pode mnou na hladinu, uslyšel jsem dutý, poplašený zvuk. Na zčeřených vlnkách se zachytila záře měsíce a rozlila se v stříbrných kruzích po celém ebenovém štítu. Nemohl jsem odtrhnout zraky, tolik mě vábilo kouzlo těch příšerných vod. Zpola mě odpuzovaly, zpola přitahovaly. V jejich hlubokém pohledu byla smrt a krutost. Ale byla v nich i příšerná krása. Šeptaly člověku, aby k nim sestoupil, ačkoli to pro něho může znamenat zkázu, aby vstoupil do jejich chladného ráje, ač neslibovaly návratu, aby bezstarostně spočinul v jejich náručí, ač jejich objetí může být posledním ze všech.

Povstal jsem, abych odolal chorobnému nutkání skočit do strašné jámy. Ale záludná voda lákala tím mocněji. „Pojď – v mých síních zelených jako moře přebývá bůh deště – mayští bojovníci ho střeží – mayské nevěsty tě pozdraví u bran a budou ti zpívat a bude konec bolesti a bloudění – konec…“

Již jsem slyšel jejich tichý a něžný zpěv a naklonil jsem se k místu, odkud zazníval. Ale když jsem užuž podléhal, spustil se nějaký živelný a primitivní instinkt, někde hluboko dole v podvědomí, do boje proti moci sirén, proti kouzlu Studny smrti.

„Ne – ne – teď ne!“ varoval ten instinkt; „potopené kmeny – skrytá skaliska – černé, slizké prsty, které by tě odvlekly…“

„– do jeskyní dvora boha deště,“ zpívala voda, „a do světa korálů…“

„– A ve tmě se nikdy nevyšplháš po srázné skalní stěně zpátky k povrchu zemskému…“

„– Nikdy, nikdy nezatoužíš po cestě zpátky, až uzříš hlubiny, kde přebývá bůh deště,“ pěly vzdálené sbory.

V boji mezi těmito dvěma hlasy začal ponenáhlu nabývat převahy hlas rozumu.

Zesláblý a prokřehlý jsem se odtrhl od kraje studně a s bušícím srdcem jsem se odplížil do ochranného stínu stromů. Ve větvích přímo nade mnou prorazil ticho náhlým, pronikavým zavřeštěním papoušek, vyplašený pohybující se postavou. Zježily se mi vlasy… z celého lesa se ozývaly podivné výkřiky a štěbetání… dlouhé pařátovité ruce se po mně natahovaly z temnoty… stíny se pohybovaly a šeptaly… viděl jsem v nich znetvořené obludy, jak se ke mně blíží pořád blíž a blíž, démonické přízraky, pozorující mě z druhé strany prohlubně… prchnu z toho strašidelného místa, než se ke mně zákeřně a záludně přikradou zlí duchové džungle a zavraždí mě…

Ale když jsem povstal, abych utekl dolů po Svaté cestě, zase se tiše ozvaly tunkulské bubny, zase jasná, vzdálená hudba lastur. To mě přikovalo na místo, přidrželo u Studny zalité měsícem; nemohl jsem se přinutit, abych se odtud odtrhl – a přece jsem se neodvažoval podlehnout svodům tmavých a mrtvých vod… Kéž by už bylo ráno, abych uviděl skaliska a plovoucí kmeny stromů… Možná, až se rozední…

Do rána však již nebylo daleko. Na východě se už začínal ukazovat slaboulinký šedý proužek. Nějaký pták tichounce zacvrlikal, potom druhý a ještě jeden. Brzy bylo v džungli rušno. V tropech přichází úsvit právě tak jako noc velice rychle. Rozšíří se po korunách stromů; rozběhne se rychle po obloze, pronásledován nemilosrdným sluncem. Zářivě modrý a červený papoušek arara přeletěl jámu, a já věděl, že je den.

Přesně v tuto hodinu se ubíral průvod z chrámu, právě v tuto hodinu se přibližovala ke Studni nevěsta boha deště, doprovázená vybraným bojovníkem. Dovedl jsem si představit tu dívku, jak je hrůzou bledá, ale přece jen dětsky prostě věří, že ji Yum-Čak zachrání a obklopí ji navždycky poctami. Dovedl jsem si představit mayského bojovníka, jak kráčí bez bázně, ale bez dívčiných iluzí o svém osudu, s jedinou modlitbou, aby se po boku dívčině dokázal dívat smrti hrdinně vstříc a aby už bylo rychle všemu konec. Ví, že voda bude trpce temná, že ho brnění stáhne dolů, avšak nesmí dát najevo, že snad nevěří v Yum-Čakovu dobrotivost. Hlavu s třepotajícím se peřím nesl vzhůru. Mladičká nevěsta si nesmí myslet, že ji čeká rozdrásání těla a pomalé udušení, a nikoli věčná blaženost. Davy nesmějí pochybovat, že je hrdý na to, že doprovází dívku ke dvoru boha deště. Musí se vrhnout do smrti s nadšením; na vznešený rozkaz veleknězův se musí pohroužit do věčnosti.

Jeho odevzdanost k společnému osudu přešla i na mne. Přikradl jsem se zpátky k oltáři a pohlédl do hlubiny, ozářené už denním světlem. Teď jsem viděl, že tam nejsou vyčnívající skaliska, že tam neplavou kmeny. Rozum, který předtím v temnotách přemohl pokušení, pozbyl nejpádnějšího důvodu… a slunce se chystalo prorazit hradbu stromů. Právě v tom okamžiku se modlil velekněz nad vodami, vedle něho nakonové a dívka a nešťastný průvodce v planoucím brnění čekali, až paprsek dá znamení – vedle něho – vedle mne – tady – na okraji oltáře…

Blíž a blíž k roubení… toužil jsem, abych byl ještě blíže k oku velkého zeleného hada. Musím se odebrat do říše boha deště, jenž na mne tam hluboko dole čeká… Vidím v duchu, jak nakonové zvedají nevěstu… bojovník stojí bez hnutí, rozhodnut… a já vidím, že až on skočí do prohlubně, skočím i já. Hudba mohutní… slunce dává znamení… vhodili dívku daleko do jámy… bojovník skáče za ní… Vydechl jsem zhluboka, chviličku jsem kolísal na roubení, a pak jsem se střemhlav vrhl do propasti.

SKOK PO HLAVĚ

Několik vteřin, které se mi zdály věčností, jsem cítil, že se řítím dolů, a uvědomoval jsem si vítr ženoucí se proti mně – potom strašný otřes a zadunění, jako by mi největší dělo na světě vystřelilo za patami. Pohltila mě ledová tma; ledoví démoni mě táhli dolů, dolů do bezedného moře.

Začal jsem se dusit. Hned začal působit pud sebezáchovy, který tam na okraji oltáře přemohlo pokušení, nic nedbaje Svaté studně, mrtvých mayských bojovníků, ani mávajících panenských nevěst. Cítil jsem, jak mé údy zápasí se spáry vodních duchů. Setřásl jsem ze sebe démony, učinil jsem prudký výpad proti hlubinám a konečně jsem protlačil svou bezdechou, pukající hlavu zase na vzduch.

Začal jsem ihned plavat k nejbližší skalní stěně, vzdálené patnáct metrů. Ani stopy po možnosti záchrany. Někde však musí být nějaká římsa, úponkovitá rostlina, výčnělek. Úzkostlivě jsem plaval pod převislým skaliskem, až jsem objevil skupinku tmavých křovisek rostoucích u samé vody. Křoví si tam našlo maličké pobřežíčko a já se na ně teď vyškrábal.

Seděl jsem tam chvilku, zesláblý, omámený a roztřesený, ale plně při smyslech. To už nebyl fantastický sen, z něhož se brzy probudím. Byla to žalostná skutečnost. Hlava mě brněla. Slizká voda Studny se mi řinula z šatů – z šatů! – byl jsem totiž skoro úplně oblečen. Měl jsem lehký svetr, košili, plátěné kalhoty, ponožky a boty! Jenom kabát a sombrero jsem nechal u batohu v Kukulkanově chrámu.

Boty, ačkoli byly vyrobeny na způsob mokasínů, měly silnou podrážku a sahaly mi do poloviny lýtek.

Teď byly promočené a těžké, jako by byly z olova. Peněženka, kterou jsem měl v zadní kapse u kalhot, byla úplně zničena; mexické papírové peníze, pohlednice, známky, papíry – všechno tímto neočekávaným křtem ztratilo tvar. V jiné kapse plovala krabička cigaret. Tyhle věci se už nikdy nevzpamatují. Sáhl jsem po svých plechových hodinkách. Byly tam! A když jsem tu ubohou utopenou věcičku mokrými prsty vytáhl, ukázalo se – proti všem obvyklým zárukám, dávaným laciným hodinkám – že nejdou. Zastavily se, když jejich majitel provedl skok z výšky do vody, přesně na půl sedmé.

První, co bylo nutné udělat, bylo dostat se z té jámy, než se roztřesu zimou na kousky. Volat o pomoc bylo úplně zbytečné. O všech domorodcích je dobře známo, že jsou pověrčiví ve všem, co se týče této pověstné čenóté, a dovedl jsem si docela dobře představit, že kdyby některý přece jen byl někde v doslechu a uslyšel v tuto nemožnou hodinu křik přicházející od Studny smrti, utekl by co možná nejrychleji opačným směrem.

Za jiných okolností bych se byl asi kochal pohledem ze svého skalního výčnělku. Důvěrné seznámení se Studní můj údiv vůbec neotupilo. Byla stejně tajemná a podivná při pohledu zdola jako předtím shora. Prudké rozbouření vody se již uklidnilo a hladina se zase vrátila do obvyklého smrtelného klidu, civějíc vzhůru na oblohu svým starým olověným pohledem, skrze obrovský kamenný válec, který ji obemykal. Blízko mne silně kvákaly žáby a nesčetné cikády zpívaly v těchto pochmurných hlubinách ostošest právě tak vesele jako jejich družky nahoře v džungli.

Ale tato pozorování mi nahoru nepomáhala. Proto jsem začal prohlížet stěny a povšiml jsem si, že přímo nade mnou visí nějaký svazeček zeleného křoví, které rostlo až nahoru. Stáhl jsem si promočené boty a začal jsem se v punčochách za pomoci křovisek drát vzhůru, utěšuje se nezvratným faktem, že zřítím-li se z poloviční výšky zpátky do vody, už se víc nenamočím, ani nedostanu větší ránu, než jsem dostal. Mnohokrát jsem uklouzl a smekl se, ale pokaždé jsem se udržel.

Po půlhodině jsem se vyšplhal teprve do výše patnácti metrů. Šaty jsem měl rozedrány, ruce a nohy se mi z námahy třásly. Ale těch zbývajících šest metrů se mi nezdálo už tak mnoho. Dospěl jsem ke stromečku trčícímu ze stěny a ten mi sliboval – a skutečně také poskytl – pomoc.

Když jsem se dostal nahoru, dobelhal jsem se k osudnému oltáři a klesl jsem na něj, smáčeje posvátné kameny kaluží velmi posvátné vody. Ať jsem poslouchal sebevíc, neuslyšel jsem již bubny tunkulů ani ulity, ani zpěv přízraků věřících. Slyšel jsem jenom bolestné bušení v uších a cítil jsem chlad, rány a pohmožděniny.

Kouzlo bylo totam. Již jsem netoužil po Yum-Čakových síních, zelených jako moře.

Toužil jsem jen po cigaretě.

Ale ani ne za dva dny jsem byl už zase zpátky u oltáře. Stál jsem na jeho okraji a chystal jsem se skočit do proklaté čenóté podruhé.

Došlo k tomu takto:

Odpoledne toho dne, kdy se mi přihodila ta věc se Svatou studní, jsem se vrátil (ve vypůjčených botách) do Méridy a večer jsem byl pozván na večeři panem Arturem Ricem, doyenem cizinecké kolonie a vášnivým badatelem v civilizaci starých Mayů. Poněvadž jsem znal jeho veliký zájem o Či-Čén-Itzá a o Svatou studni, vypravoval jsem mu (vynechávaje dunění tunkulských bubnů a ostatní podobné nesmysly, které nemají s archeologií nic společného) o tom, jak jsem se dnes ráno seznámil s čenóté.

„Ale člověče, vždyť je jedenadvacet metrů hluboká!“ zvolal.

„Zdála se mi hluboká aspoň jedenadevadesát metrů,“ připustil jsem. „Myslil jsem si, že do vody jakživ nedopadnu. Ale jedenadvacet metrů pro zkušené skokany není nic. Na jedné venkovské pouti jsem viděl, jak skákali z třiceti metrů do vany. A Steve Brody skočil z brooklynského mostu – a to je dvakrát jedenadvacet. Všecko záleží na tom, jak člověk dopadne. Já jsem se při skoku převážil, a proto jsem si ovšem mocně natloukl. Uvažuju o tom, že se tam vrátím a skočím pořádně.“

„Cože?“ vykřikl můj hostitel.

„Ach, nemyslete si, že to dělám jen tak pro legraci. Nechal jsem na výčnělku na dně jámy značně cenné mokasínové boty – sháněl jsem dnes dopoledne ve všech krámech v Méridě jiné, ale nemohl jsem najít nic aspoň trošku podobného. Budu-li chtít cestovat trochu hlouběji do tropických pustin, neobejdu se bez nich, a mohu je znovu získat podle všeho jen tak, že skočím zase dolů – jistě to bude jednodušší než se pokoušet po těch stěnách sešplhat. Už šplhání nahoru nebylo snadné.“

„Mohl bych jít s vámi a dívat se?“

„Zajisté. Pojďme zítra.“

Když jsme se v smluvenou hodinu sešli na nádraží, Rice měl s sebou amatérský filmovací přístroj s příslušenstvím.

„Řekl jsem si, že si tohle vezmu s sebou a ‚zmáčknu‘ vás, až budete padat,“ řekl mi. „Teď tedy musíte skočit.“

Když jsme dospěli k zříceninám, upoutal filmovací aparát pozornost skupiny zvědavých domorodých dělníků; když se dověděli o důvodu naší návštěvy, rozhodli se, že se k nám připojí a budou svědky toho, o čem byli přesvědčeni, že bude novou obětí bohu deště.

Situace byla až nepříjemně podobná – zástup Itzáů pohybující se před „obětí“ od chrámu dolů po Svaté cestě.

Ale co naplat, boty jsem dostat musel.

Když jsme došli k Oltáři posledních obřadů, můj společník obešel Studnu a připravil si na druhé straně všechno k filmování. Svlékl jsem si kabát a košili, ale poněvadž jsem tentokrát chtěl skočit po nohou, nechal jsem si na sobě kalhoty a silné ponožky, aby se náraz při dopadu zmírnil. Také hodinky jsem si nechal v naději, že snad druhé dobrodružství je zase uvede do chodu. Doklady, peněženku, papírové peníze a cigarety jsem si dal do úschovy panu Riceovi, přesněji řečeno, na místě jsem mu je odkázal pro případ, kdyby se Yum-Čak rozhodl, že si mě přece jen přibere ke své družině.

Všechno bylo připraveno. Měli jsme smluveno, že dám kinooperatérovi signál tím, že budu počítat do tří a při třech že skočím.

Přistoupil jsem k roubení, zhluboka jsem vdechl – – –

„Jeden – dva – t – – –“

„Počkat – počkat!“ ozval se výkřik z protější strany prohlubně. „Zadrhl se mi film.“

Odklad. Potom druhé sbírání rozhodnosti.

„Jedna – dva – – –“

„Seňor – počkat – počkat!“ Spěchal ke mně nějaký domorodý hlídač a španělsky křičel, že mi musí ve skoku zabránit, dokud si neopatřím písemné povolení od úřadů v městě Mexiku.

Ale já nečekal. Skočil jsem. To byl jediný způsob, jak jsem se mohl vyhnout dalšímu obtěžování.

Můj společník mi už předem navrhl, že bych pro jeho film mohl zřetelně předvést několik pocitů, až budu padat – například nadšení nebo nedočkavost. Ukázalo se, že to je poněkud nesnadné, pohyboval jsem se totiž strašně rychle. Ale věděl jsem, co se v takových případech obyčejně dělá, a rozhodl jsem se, že to pro pana Rice napodobím.

Zpočátku jsem chtěl být andělem – roztáhl jsem paže jako křídla. Avšak v tom okamžiku jsem narazil na vodu a má andělská křídla vzala tímto rytmickým cvikem tak dokonale zasvé, že jsem narazil na vodu skoro současně obličejem i nohama. Když jsem se teď ponořoval podruhé do živlu boha deště, tolik se mi zajiskřilo v očích a dostal jsem tak prudkou ránu, že se mi zdálo, že jsem si zlámal vaz a že se konečně přece jen sejdu s Yum-Čakem a jeho zajatci.

Ale takové štěstí mě nepotkalo. Jenom jsem po tomto neohrabaném skoku neslyšel a nemohl promluvit plné tři dny.

Ale boty jsem přece dostal.

AZTÉKOVÉ, MAYOVÉ, INKOVÉ

.

Zánik velkých civilizací

Ze tří velkých amerických kultur, aztécké, mayské a incké, které rozkvetly před příchodem španělských, francouzských, anglických a portugalských dobyvatelů a rychle dohasly pod jejich krutou a hrabivou vládou, shledáváme dnes kousek po kousku, střípek po střípku jejich podobu a historii. Řekne-li nám někdo „doba bronzová“, představujeme si zpravidla člověka ve stadiu bezmála lidojedském. A přece máme třeba právě u Aztéků příležitost studovat, na jak vysokou hmotnou i kulturní úroveň dospěly národy na přechodu mezi mladší dobou kamennou a dobou bronzovou.

Jednotně řízený velký stát, obrázkové písmo, ohromné paláce bohatě zdobené sochařskými pracemi – tak vypadala aztécká říše, než do ní roku 1519 vnikli konkvistadoři – dobyvatelé v čele s Cortésem.

Nejinak se vedlo jihoamerickým Inkům. Inka Atahualpa rozkázal naplnit velkou síň svého paláce zlatem až po čáru, kterou narýsoval konkvistador Pizzaro napřaženým mečem kolem dokola na zdi. Nic mu nebylo platné toto výkupné. I bájná země Inků se svou dokonalou sítí silnic (které místo svahů měly schody, jelikož Inkové vozy neznali), s první státní kurýrní službou neboli poštou, se složitým, a přece dokonalým uzlovým písmem k i p u, vzala za své stejně jako domovina jejich severních bratří.

Oblasti tří velkých amerických kultur; světové strany jsou na mapě označeny mayskými symboly a znaky barev jim přisuzovaných

M a y o v é rovněž zanechali obdivuhodné stavební památky, rovněž dokázali vybudovat v nepříznivých tropických podmínkách mocnou říši. Ale obdivujeme se jim pro ještě důležitější úspěchy na cestě za poznáním: Mayové budovali hvězdárny, užívali nezávisle na Arabech a Evropanech dokonalé číselné soustavy podobné naší a vynalezli dokonce i nulu. A to není nic k smíchu, za vynalezení zdánlivě tak prosté pomůcky nemůžeme být našim středověkým matematikům nikdy dost vděčni.

Hvězdy a opeření hadi

Budovu, která je na mapě Či Čen Ici označena jako astronomická observatoř neboli hvězdárna, pojmenovali Španělé c a r a co l – hlemýžď. Vzhledem k tomu, že se jí část zřítila a že chodby v ní něčím ulitu připomínají, není to název nepřípadný, jak vidíte z podrobnějšího obrázku, nebyla to hvězdárna s dalekohledy a vůbec měla málo společného s naším dnešním pojetím astronomie. Pomáhala však přesně stanovit začátek jara i podzimu – přesné datum rovnodennosti.

Nám, kteří máme kalendář po ruce a kdykoliv si vzpomeneme, můžeme s určitostí říci, jak jsme vlastně staří a který rok našeho letopočtu máme, může se zdát tato péče o přesné datum trochu nákladná. Nezapomínejme však, že Yukatan je kraj, kde se prudké léto nestřídá s prudkou zimou, že slunce cestuje sem a tam nad hlavou, že je v nejvyšší poloze dvakrát do roka (neboť je to v blízkosti rovníku) a že tak bezpečnou míru let, jakou jsou pro nás roční období, letní vedra a zimní mrazy, Mayové neměli. Ani délka dne se v oněch tropických krajinách nemění nijak nápadně.

Jedinou cestou k přesnému kalendáři bylo pozorně sledovat dráhu sluníčka na obloze a po dlouhých a dlouhých letech nějak vyznačit místo, kde zapadá, snad tak, že tím směrem povede pozorovací šachta stěnami hvězdárny jakýsi pevný dalekohled, který ovšem nezvětšoval.

Počet dní v roce odhadli Mayové poměrně přesně – 365. Na určení zbývající čtvrtiny dne (pro kterou máme my každý čtvrtý rok přestupný) neměli dostatečně jemné přístroje.

Jak rok dělili: na osmnáct měsíců po dvaceti dnech. Měsíce měly dost komická jména – P o p, U o, Z i p, Z o k se nazývaly čtyři první, a každý měl pochopitelně svůj symbol, podobný těm, jaké máme na naší mapě u světových stran.

To všechno zatím je dost přehledné a kalendář bychom mohli nazvat vědeckým.

Když oni ale Mayové měli ještě jedno počítání času: tak zvaný C o l k i n neboli náboženský rok, a ten měl pouze 260 dnů. Dvaapadesát let trvalo, než se vystřídaly všechny možné obměny a než se opět začátek náboženského a kalendářního roku shodly. Čas si proto Mayové představovali jako ustavičné střídání těchto dvaapadesáti údobí, která jejich příbuzní Aztékové nazývali krkolomným jménem x i u h m o l p i l li, což doslova znamená hromada let.

Jak vidíte, i při všech nesnadnostech byl kalendář starých Mayů ještě dost dobrý, aby si ho okolní národy vypůjčovaly.

Důkladnost Mayů je neuvěřitelná. Posuďte sami, zda si s vymýšlením největších jednotek času nedělali trochu zbytečné starosti. K i n je mayské slovo pro den.

K a t u n je skoro dvacet let, čtyři pětiletky jsou to. Za takovou dobu dospěl mayský chlapec v muže a muž nadobro zestárl – lidé stárli dříve mnohem rychleji. N a b a k t u n y pak už vůbec nemá smysl počítat. A jeden mayský a l a u t u n je bratru 632 miliónů let – tak mi povězte, nač takové počty potřebovali!

Na tomto systému je však pěkně vidět dvacítková soustava, jaké užívali k počítání. Nedůslednost v druhém řádku tabulky si lehko vysvětlíme: čím je třeba násobit dvacet, abychom dostali číslo nejbližší skutečnému počtu dní v roce? Správně, osmnácti.

A ještě jedno početní zařízení stojí za zmínku – číslice.

Mayská dvacítková soustava možná není k psaní příliš jednoduchá, ale pěkná je, že?

Snad jen půl kilometru od místa, kde věda dosahovala takové výše, stojí pyramida, z níž se Halliburton rozhlížel před svým ztřeštěným skokem do č e n ó t é – Studny smrti. Kamenní opeření hadi, jež zaplňují Chrám tisíce sloupů, jsou symbolem Kukulcana, boha ochránce Či Čen Ici. Jemu byl zasvěcen i chrám na pyramidě. A jemu byly přinášeny na oltáři u Studny smrti lidské oběti.

Kamenný oltář byl pomazán posvátnou modrou barvou, aby byli zapuzeni zlí duchové. Čtyři pomocníci, č a k o v é, drželi oběť na oltáři každý za jeden úd. Pak přistoupil n a k o n s obřadním pazourkovým nožem v ruce, jedinou ranou ho pohroužil do těla obětovaného a rukou mu vyrval srdce dosud tlukoucí. Potom bylo tělo svrženo do hlubin.

Kdo to přál takovým krutostem?

Bohové a kněží.

Doba vskutku kamenná.

A přece i my dodnes ještě vyslovujeme slova, která vznikla v ústech pradávných obyvatel Střední Ameriky. Jistě znáte některá jména hor z oněch krajin – kdo by si nevzpomněl na jazyk lámající „Popocatepetl“. Podobně končí mnoho původních indiánských slov a jmen – „Tehuantepetl“ (nebo také „Tehuantepec“), „tecpatl“ (pazourek) atd. Nebudou se nám tedy zdát divná slova jako „tomatl“, „cacahuatl“ a „chocollatl“.

Poslední dvě se vyslovují „kakahuatl“ a „čokolatl“ a všechna tři jsou nám dobře známá: tomato neboli rajské jablíčko, kakao neboli prášek připravený z kakaovníkových zrn a čokoláda neboli nápoj, který Indiáni naučili Evropany z kakaového prášku dělat.

Ve Studni smrti byly nalezeny drahocenné předměty, šperky a četné kulturní památky. Také na jiných místech přinesly vykopávky archeologům úspěch. Nejnádhernějším nálezem byl jaguáří trůn, zasutý v pyramidě, na níž Halliburton stál. Je to socha jaguára v životní velikosti, pomalovaná jasně rudou barvou a posázená třiasedmdesáti nazelenalými nefrity, které naznačují skvrny na jeho kožichu.

Hvězdářské a počtářské objevy nevelkého amerického národa ve mně vždycky vzbuzovaly úctu. A přece, když jsem znovu prohlížel knihy o jejich zašlé slávě, ze všech spletitých hieroglyfů, z nádherných staveb, soch a nápisů uvázl mi v paměti jeden jediný obrázek: obětní nůž z pazourku, jehož rukojeť tvoří dva spletení hadi.

PUTOVANÍ S OPIČKOU NINOU K VODOPÁDU IGUAZÚ

.

OPIČKA

Kdo by v Americe slyšel o kolovrátku bez opičky! To by bylo jako vánoce bez vánočního stromku, jako andělé bez křídel, jako jaro bez sněženek, jako svět bez dětí. Holá nemožnost.

A proto, když jsem koupil od italského kolovrátkáře v Buenos Aires Ninu, paraguayskou opičku, koupil jsem také kolovrátek.

Ani ve snu mi nenapadlo stát se vlastníkem něčeho takového, když jsem se toulal po předměstském bulváru a uslyšel veselé mechanické tóny linoucí se z flašinetu odněkud z postranní uličky. Sbíhala se drobotina z celého okolí, běžíc za muzikou, a svedla i mne, neméně zvědavého.

Našel jsem tam snědého Neapolitána s červeným hedvábným šátkem na hlavě, s náušnicemi, černým knírem a vším ostatním příslušenstvím, jak vyluzuje zvuky La Polomy, pokud jen stačilo hrdlo jeho kolovrátku; a tam byla také Nina, oblečená v červeném kabátku a kloboučku, žebrajíc neodolatelně o almužnu.

Když jsem se protlačoval kruhem unesených dětí, zahlédla Nina, že mám bílý límeček. Ach, tady je vysoká zvěř – bohatý Američan, který má pesos, a ne jen drobné mince, řekla si asi. Šla rovnou ke mně, vyšplhala se mi na rameno a začala mi důkladně prohledávat všechny kapsy. A skutečně také našla stříbrné peso.

Byl bych opičce nechal třeba stodolarovou zlatou minci. Za tu její smělost a sebevědomí, za tu šibalskou drzost, s jakou mě důkladně prohledávala, a vůbec za celé její chování se jedinké peso zdálo malou odměnou. Pobavila mě znamenitě.

Měl jsem už všelijaká dobrodružství s opicemi, ale tak roztomilou jsem ještě neviděl. Když jsem ji pohladil po krčku, svinula se mi pod paží a začala příst jako kotě. Pak mi vyšplhala na rameno, a když jsem jí dal ořech, rozlouskla jej dovedně svými malými a křehkými prstíky a snědla. Naše známost netrvala ani pět minut a už jsem dostal chuť stát se jejím majitelem. Rozum se proti takové pošetilé myšlence ovšem zle bránil. Nic jsem nemohl potřebovat méně než opičku. Ale už je to tak, že jen zřídka potřebujeme věci, kterých si přejeme. A mimoto jsem byl hostem argentinských přátel v hotelu Plaza, a ti by byli pohoršeni, kdybych přivedl do jejich elegantních místností tak plebejské zvíře. Všechno jsem to uznával – ale přece jsem tu opičku chtěl.

Bojoval jsem s pokušením, když náhle kolovrátek vyslal k nebesům hrozně dojímavé tóny Valencie a Nina se dala do vášnivého křepčení. To už bylo nad mé síly. Vzdal jsem se bez podmínek.

„Seňore, kolik byste chtěl za tu opičku?“

„Nemůžu ji prodat. Mám ji rád,“ odpověděl Antonio španělsky, vytušiv hospodářskou poučku, že cena stoupne, bude-li dělat drahoty. Ale přece dodal: „Kolik byste za ni dal?“

Neměl jsem ani zdání, zač se prodávají opice. „Padesát pesos,“ – dvacet dolarů – řekl jsem nazdařbůh.

Ital se zašklebil špatně zakrývanou radostí.

„Bueno! Je vaše.“

Podal jsem mu padesátipesovou bankovku. A on mi podal nejrozkošnější, ale zároveň i nejšibalštější opičku z celé Argentiny.

Kolem mne se nahrnuly děti hořící zvědavostí.

Při pohledu na ně jsem si vzpomněl na starou pravdu a zeptal jsem se sám sebe, co si počnu s opičkou bez kolovrátku. Bez něho nebyla kompletní.

A proto jsem koupil i kolovrátek – koupil jsem všechny jeho tři písně – La Palomu, Valencii i Marseillaisu.

A protože jsem již úplně ztratil všechen rozum, koupil jsem od Itala také červený hedvábný šátek, náušnice i klobouk. Ital, připravený tak znenadání o všechen majetek a značnou část ústroje, si řekl, že bude nejchytřejší, zmizí-li se svými pesos, dříve než přijdu k rozumu.

Tak jsem se octl sám, obklopen rojem dětí, ve středu Buenos Aires, tiskna k sobě zchátralý flašinet a uličnickou opičku, ačkoli ještě před chviličkou jsem měl svatý pokoj.

Ale když už jsem se stal flašinetářem, musím si svého povolání trochu hledět. Zkusil jsem zatočit klikou. Šlo to. Ozvaly se tóny Valencie, jako když řinčí cínové talíře, a nezněly o nic slabším fortissimem, než zněly prve Italovi. Již při první notě začala Nina vášnivě křepčit, pak vyskočila na prvního diváka, prohledala mu kapsy, našla tam drobnou minci a přinesla mi ji do dlaně. Věrnost k Antoniovi nebyla u opičky zřejmě hluboká. Kdo ji držel na řetízku, kdo hrál Valencii, kdo jí dával burské oříšky a chránil ji – tomu patřila, ten byl její vlastí.

Nina podle všeho ještě nikdy předtím nebyla v hotelu Plaza. Ale nechovala se tam o nic hůře než někteří hosté. Přivázal jsem ji bez vědomí hostitelů v suterénu ke sloupu a nakrmil jsem ji kompotem.

Ráno rozhodnuv se, že budu doopravdy dělat flašinetáře, natáhl jsem si manšestrové kalhoty a starý svetr, vzal jsem si červený hedvábný šátek a proklouzl jsem dolů k Nině. Nechtěla se mnou ani mluvit. Křičela a kňučela a pokoušela se utéci a za nic se nechtěla se mnou sblížit. Bylo mi zřejmé, proč se tak chová: nechal jsem ji celou noc samotnu v tom tmavém a strašném sklepě. I Antonio s ní zacházel lépe. Jedla s ním, spala s ním v jedné posteli, nikdy ji nenechal o samotě. Ale já? Já jsem byl surový, nelidský pán.

Pokoušel jsem se jí to vyložit, omluvit se. Nina mě nechtěla ani slyšet.

„Nemluv na mne!“ lkala. „Nepřibližuj se ke mně! Ty mě nemáš rád – a já ti co nejdřív uteču!“

Ale tolik jsem žadonil za odpuštění, až se zvolna a vzdorovitě otočila a po bříšku se mi připlazila do náručí. Stále ještě zle hubujíc a vyčítajíc mi bezcitnost, vyšplhala se mi na rameno; začal jsem ji lechtat na hlavě, hladit po krku a krmit. A neustále jsem ji zapřísahal, aby mi odpustila. Po půlce jablka a po banánu začala jí zlost přecházet a zlé vrčení se měnilo v předení. Konečně mě objala kolem krku.

„Nino,“ řekl jsem, „už jsi mi odpustila?“

„Snad,“ povzdychla.

„Půjdeme ven a budeme obveselovat Argentiňánky?“

Místo odpovědi seskočila dolů a začala tahat za řetízek, jako by chtěla říci: „No dobře, já jsem připravena. Ale nezapomeň na flašinet! Bez něho nejsme skoro k ničemu.“

Vyklouzl jsem s opičkou a kolovrátkem pod paží nepozorovaně zadním vchodem. Do Svatomartinského parku nebylo daleko. Pustil jsem se k němu rázně a postavil jsem se mezi přátelské stromy.

Ale Nina tuto ostýchavost nesdílela. Byl čas dát se do práce, vydělávat denní chléb, zpívat a tančit, abychom měli na večeři. Znovu na mne začala netrpělivě hubovat.

Cítil jsem se zahanben její odvahou a otočil jsem klikou. Hned se ozvala vzrušující Marseillaisa – a ze všech stran se sbíhaly děti. Bylo nádherné jarní dopoledne; celý park tonul v slunečním světle. Jako by si tu hrály snad všechny děti z Buenos Aires. Hrnuly se ke mně malé i velké, štíhlé i tlusté, nemluvňata, děvčátka, malí chlapci a všichni se smáli a tančili podle mé písničky.

Nina – každým coulem herečka – důkladně využila tak četného posluchačstva. Pustil jsem ji z řetízku, aby mohla šplhat podle libosti po ramenou svého malého publika. Někteří špunti se jí báli, ale většina dětí věděla, že jim nic neudělá; tlačily se kolem ní, potřásaly jí pracinkou a nabízely jí burské oříšky. Její černé pracinky prohledaly kapsy každého dítěte a jen z málo kapes nevylovily aspoň jednu ošoupanou drobnou minci. Když děťátko plakalo, dostalo penízek zpátky.

Jeden spratek jí nabídl láhev limonády. To bylo něco pro ni! Sedla si na bobeček, přidržela si láhev u úst oběma pracičkami a vypila spoustu malinové limonády. Potom spolykala cukroví a burské oříšky. Jakživ jsem neviděl opičku, která by dovedla spořádat takovou spoustu oříšků. Jídlo bylo zřejmě Niňinou strašně slabou stránkou. Nevěděla, kdy má dost. Kdybyste jí byli dali nevím co a nevím kolik, snědla by všechno do posledního drobečku a křičela by, že chce ještě. Kdybych byl já snědl jen polovinu té nestravitelné směsi, která Nině tak zřejmě prospívala, byl bych býval do večera nebožtíkem.

Rozumí se, že má hlasitá řinčivá muzika a výskající davy dětí musely dříve nebo později upoutat pozornost policie. Prozatím se kruhem dětí prodral strážce sadů a hrubě mi poručil, abych se ihned klidil i s tou neslušnou opicí z vyhrazeného území Svatomartinského parku.

Ačkoliv se mi nerozumnost strážcova vypovídacího rozkazu z duše protivila, neměl jsem na vybranou, musel jsem poslechnout. Ale zato podržím u sebe děti co nejdéle.

Pozdvihl jsem kolovrátek. Držel jsem jej za řemen, kráčel jsem parkem a vyhrával jsem pomstychtivě Valencii na celé kolo.

Nina vesele hopkovala za mnou a za Ninou hopkal můj průvod – za strakatým kolovrátkářem z Buenos Aires.

Nikde v okolí nebyla jeskyně, kam bych byl mohl zavést dav dětí jako krysař hammelnský. Ostatně, proč bych ty děti odváděl, vždyť jsem nezbavil Buenos Aires krys. Když jsme došli k východu, zahrál jsem dětskému průvodu několik posledních fanfár z Marseillaisy, rozloučil jsem se a pustil se s Ninou na rameni po avenidě Santa Fé.

Zanedlouho jsme přišli k malé soukromé nemocnici, stojící přímo u chodníku. Tady asi potřebují nějaké povyražení, řekl jsem si. Postavil jsem flašinet, a již se z něho linuly tóny La Palomy, ale ani trochu slavičí. Ve všech třech patrech se otevřelo několik desítek nemocničních oken a z nich se vyklonilo plno pacientů. Jediný pohled na naši veselou skupinku, trošku Nininých tatrmanství – a pacienti zapomněli na bolesti a utrpení. Všichni se smáli, někteří zpívali do noty. Hrál jsem Valencii – La Palomu – Marseillaisu – Valencii – La Palomu – Marseillaisu. A jako vždy i tentokrát přibíhaly spousty dětí.

Z postele u okna se vyklonil nějaký chlapec a hodil dolů penízek. Nina po něm chňapla. Smekl jsem čepici a pokoušel jsem o lichotivý úsměv, jaký vždycky doprovází prosbu italských flašinetářů, žádajících o almužnu. Neminulo se to s účinkem. Dopadlo k nám několik dalších mincí. Nina byla radostí bez sebe, že je jich tolik.

Příští zastávka byla u hotelu. Zastavili jsme se před hlavním vchodem v naději, že se náš triumf u nemocnice bude opakovat, a že bude možná ještě větší. Zase se kolem nahrnulo plno lidí, z hotelu se však nesypalo nic. Myslel jsem, že snad nehraji dosti hlasitě, a proto jsem na Valencii trochu přitlačil, až ji bylo slyšet přes tři ulice. Konečně vyšel vrátný a úsečně mi slíbil peso, zmizím-li odtud co nejrychleji.

Cítil jsem se trochu dotčen tímto nedostatkem smyslu pro umění, ale přijal jsem úplatek a ubíral se dále ulicí Santa Fé. Zastavoval jsem se na každém rohu a u každého lepšího domu a vyhrával tak dlouho, dokud mě strážník neodehnal.

Věděl jsem, že v Severní Americe budí kolovrátkář jen malou pozornost, a proto mě v Buenos Aires překvapily ty rozradostněné shluky lidí, kdekoli jsem se objevil. Nikdy bych byl nevěřil, že tančící opička dovede pohnout obyčejným Buenosairesčanem. Nejnadšenější byly ovšem děti. Ale musely se drát o lepší místo s dospělými. Staří páni se zastavovali, pozorovali opičku a smáli se jako děti, když jim Nina pátrala v kapsách po pesos. Automobily zajížděly k okraji chodníku a lidé v nich se stavěli na sedadla, aby lépe viděly. Když jela kolem tramvaj a první osoba, která opičku spatřila, vykřikla: „Monito! Monito! – Opička! Opička!“ – hned se hrnuli cestující na naši stranu, vykláněli se z oken, pískali na malou herečku v červeném úboru a radostně vykřikovali nad jejími opičími kousky. Prodavači vybíhali z krámů na chodník; obchodní ruch ustával, když se mi Nina vyšplhala na temeno hlavy a prozpěvovala svou švitořivou písničku.

Něžnost a prostota obyvatel města Buenos Aires na mne učinily větší dojem než všechny rokokové budovy a vyšňořené bulváry tohoto hlavního města. Neměli ani trochu stydlivých obav jako Anglosasové, že si zadají, budou-li veselí. Přišli z Itálie – celá třetina – ze Španělska a z Portugalska. Mají vřelejší srdce, jsou přirozenější. Dočista nic se nestydí zastavit se a pozorovat opičku, jak tancuje při zvucích Valencie, nebo hlasitě a upřímně zpívat, když kolovrátek spustí Marseillaisu, a neskrblili ani drobnými mincemi, když po představení Nina natahovala lačné pracičky.

Ale jejich spontánnost nelze vysvětlovat jenom jejich latinským temperamentem, měla o ni nemalou zásluhu i Nina a její roztomilost. Velmi snadno si získávala srdce svých diváků. I otrlý řidič nákladního auta slezl, a usmívaje se jako měsíček, klekl si, vzal Ninu do náručí a žvatlal španělsky s usmívajícím se monito. Nina se s každým hned skamarádila, a věděla, že to dovede. Poněvadž byla bezelstná, nepodezírala nikdy nikoho ze zlých úmyslů. Svět jí připadal jako vtělená dobrota, vtělená ušlechtilost, a ona mu plně důvěřovala a milovala jej. V její přítomnosti se stalo ze všech, z mladých i starých, z bohatých i chudých, jakoby kouzlem jedno něžné a veselé dítě.

Byla-li v Buenos Aires hned zpočátku moje kariéra muže s opičkou neuvěřitelně úspěšná, lze to asi částečně vysvětlit tím, že jsem měl v tomto málo využitém oboru nedostatek konkurence. Všichni moji předchůdci byli asi bázliví, drželi se stranou a vyhrávali jenom v odlehlých a zasmušilých předměstích. Ale já, nevěda nic lepšího, jsem se pustil rovnou po avenidě de Mayo, nejelegantnější třídě v Buenos Aires, hrál jsem před nejvznešenějšími budovami, vybíral jsem peníze od hostů v Ritzu, a hraje La Palomu, povznášel jsem mysl cestujících na Ústředním nádraží.

Na konci avenidy de Mayo, zakrývaje oblohu mohutnou kopulí, stojí argentinský Kapitol. Jeho majestátní mramorové schodiště se mi zdálo jako stvořené pro taneční produkci malé Niny.

Ale sotva jsem spustil Valencii, objevilo se zpoza mramorových sloupů asi deset úzkoprsých četníků, vrhli se na nás a sehnali nás surově ze schodiště.

Chudák opička mi s poplašeným kvikotem skočila na rameno, objala mi třesoucíma se ručkama krk a vyzývala mě, abych se co nejrychleji prodral obvyklým davem zvědavců a prchal postranní ulicí.

Brzy jsme našli zastrčenou krčmu a vpadli dovnitř, abychom se tam schovali i občerstvili. Nad velikou lahví piva jsme počítali vydělané pesos – deset pesos, jedenáct pesos, dvanáct pesos; dvanáct pesos a šedesát centimů – přes pět dolarů jsme si dnes vydělali. Byl jsem tak zaměstnán počítáním zlata, že jsem si ani nevšiml, jak si Nina důkladně přihýbá ze sklenice piva. Měla, chuděrka, hroznou žízeň; za ty čtyři hodiny se ani nezastavila. Než se dostatečně naplnila pivem, byla opilá namol.

Má výprava do říše flašinetářů s opičkou byla tak nezvyklá a zábavná, že jsem se rozhodl nenechat toho hned druhý den, ale pokračovat, pokud mě to bude bavit. Tato směšná kratochvíle byla zábavným rozptýlením v nudě života, i řekl jsem si, že využiji všech bláznivých dobrodružství, která se mi nabízela, než opět začnu žít rozumně.

Druhý den ráno jsem se proto zase vypravil s Ninou do práce, aniž moji hostitelé v hotelu Plaza tušili, co provádím za pěkné věci.

Tentokrát jsme se pustili na nábřeží a koncertovali jsme v avenidě Leandro Alem. Tato avenida se mi zdála ze všech ulic z celého Buenos Aires nejpestřejší. Je to ulice veskrze námořnická. Každý druhý krám je bedna na odpadky, kde můžete koupit za babku všechno možné. Vždy ob krámek je krčma nebo kabaret. V noci je tu hotový blázinec z hrozného řinčení stovek rozladěných klavírů a dvaceti kavárenských orchestrů.

Ale tyto orchestry byly pohromadě a v činnosti jen v noci. Ve dne neměl můj kolovrátek konkurenci. Obcházeli jsme s Ninou jednu kavárnu po druhé, vyhrávali jsme svůj repertoár a dávali kolovat klobouk. Jen zřídka se nám nepodařilo dostat několik drobných mincí od námořníků, popíjejících pivo. Všichni Skandinávci si mysleli, že jsem Švéd, a byli překvapeni, že jim nerozumím. Italové jakživi neslyšeli o muži s opičkou, který by nebyl Italem, a pozdravovali mě jako krajana – s výsledkem stejným jako Švédové.

Že bych mohl být Američan, to jim napadlo ze všeho nejmíň. Dokud nikdo nedokáže opak, budu se od nynějška vydávat za jediného flašinetáře Američana, jehož znají dějiny.

Třetího dne stihla naše společné podnikání – Ninino a mé – velká pohroma a málem je zničila.

Stalo se to ve Svatomartinském parku, kam jsem se opět bezstarostně vydal, nedbaje, že nás odtud před dvěma dny vyhodili.

Chtěl jsem znovu spatřit své hejno dětí.

Avšak první osoba, s kterou jsem se srazil, byl můj zavilý nepřítel, strážce sadů. Hned mi začal hrozně nadávat. Že prý jsem vandrák a lump. Nevaroval mě snad, že mě dá zavřít, jestli se ještě jednou přiblížím k jeho parku? Popadl mě za rameno a začal nás táhnout k východu. Nina na konci řetízku poděšeně kvikala. Strážce se k ní shýbl, chtěje ji popadnout a hodit přes ulici. V potyčce kousla Nina útočníka do ruky, a hlídač ji surově kopl do žeber. Kdyby byl udeřil mne, no budiž, ale takhle zacházet s tím zvířátkem, ne, to nesnesu. Popadl jsem nohu od stolu, o niž jsem opíral kolovrátek a která se v té mele ulomila, a dal jsem hlídači jednu pořádnou přes hlavu.

Zapískal na poplach a hned přiběhli dva strážníci. Rozčilený hlídač jim vypověděl můj zločin, oni mě dovedli k nejbližšímu policejnímu telefonu a odtud zavolali policejní vůz. Byl tu za chvilku. Strčili mě do něj, hodili za mnou flašinet a opičku – a už jsme si to hrnuli do vězení.

MŮJ POTULNÝ CIRKUS

Nebýt toho, že Nina trpěla, byl bych si jistě málo dělal z bryndy, do které jsme se dostali. Připadalo mi to úplně směšné – tři rozčilení policisté a zvonící policejní vůz, spěchající s potulným zpěvákem a jeho opičkou do Bastilly. Ještě nikdy jsem nejel v policejním autu a velmi mě vzrušovalo, že se všechna doprava zastavovala, aby náš náklad mohl proletět ulicemi plnou rychlostí. Bylo to skoro tak pěkné jako jízda na hasičské motorové stříkačce. V předměstské policejní strážnici jsem měl jen málo příležitosti k obhajobě. Uhodil jsem úřední osobu holí. Neměl jsem povolení provozovat kolovrátkářskou živnost. Byl jsem tulák a obtížná osoba. Do jedničky se mnou! A Ninu přivázali někde na dvoře.

Nemuseli jsme si dát s Ninou líbit toto uvěznění. Můj hostitel v hotelu Plaza měl v Argentině tolik vlivu, že jsem mohl být hned propuštěn, neboť i tu, jako v sesterské republice severoamerické, je možno spravedlnosti poručit.

Ale, mám-li být upřímný, byl jsem zvědav na argentinské vězení. Chtěl jsem zažít nové dobrodružství – pro jednu noc. Zítra jen vyslovím jméno svého patrona a budu svobodný. Proto jsem se na celou věc díval jenom jako na zábavu.

Má vězeňská cela mě překvapila; nepodobala se ani dost málo těm, které jsem poznal. Byla to vlastně jediná cela na strážnici a mohlo se do ní vejít nejméně dva tucty kolegů. Byla tam jen cementová lavice. Železné zamřížované dveře byly jediným otvorem. Těmito dveřmi jsem brzy zaslechl, jak Nina na dvoře naříká a zápasí s řetízkem. Již jsem začal litovat, že jsem se dal tak bez odporu uvěznit. Přece jen to nebude tak legrační.

Legrace trvala až do šesti hodin odpoledne příštího dne. Teprve tehdy jsem mohl všechno vysvětlit veliteli.

Stále se mi omlouvaje, zavolal telefonicky do hotelu Plaza, aby si ověřil, zda mám opravdu tak vznešenou protekci.

„Máte hosta jménem Halliburton?“ slyšel jsem, jak se ptá.

„Ano – totiž někdy. Proč?“

„Tady je kapitán x-ské policejní stanice. Pan Halliburton je tady u nás ve vězení.“

„Jistě? Tam tedy je? Řekněte mu, že tam hned přijedu!“

Vysvobození na sebe nedalo dlouho čekat. Hodil jsem před očima svých udivených zachránců svůj vysvobozený cirkus do automobilu a zabořil jsem se do polštářů. Nina, zesláblá hladem a vyčerpáním, mě pevně popadla kolem krku přátelskýma ručkama. Konečně zase na svobodě.

Někdo by si mohl myslit, že po takovém dobrodružství svého zaměstnání s opičkou nechám. A také jsem ho nechal – v Buenos Aires. Ale co venkov! Kdovíjaké nové dojmy na mne čekají? Děti tam budou tančit s nadšením ještě větším než v městě. Tam ještě lépe ocení skvělé vlastnosti mé opičky! Chtěl jsem se stejně přestěhovat do Rio de Janeiro, a teď jsem se rozhodl, že tedy budu cestovat po souší – přes řeku Paraná a velké vody Iguazú a přes pusté končiny západní Brazílie. V Buenos Aires nebylo známo, že by už někdo přede mnou podnikl tuto cestu. Právě proto – a aby to bylo dvojnásob originální – jsem se rozhodl, že si budu vydělávat na cestu svým cirkusem.

Zavazadla by mi na takové cestě jen překážela. To málo, co jsem měl, jsem poslal lodí napřed a útroby kolovrátku mi poslouží za kufřík. Vešla se tam pohodlně břitva, mýdlo a kartáček na zuby, cigarety i má knihovna.

Nejprve zamířím do města Posadasu, asi osmačtyřicet hodin cesty na sever, kde cestující k Iguazú přestupují z dráhy na loď.

Úmyslně jsem si sedl na lokálku, poněvadž staví na každé stanici. Když vlak zastaví, vystoupím a rozruším jarní klid pamp Marseillaisou hranou na celé kolo. A také jsem to udělal. A výsledek? Nosiči, povaleči, děti, noví cestující, všichni se ke mně hrnuli s pokřikem „Monito! Monito!“ a penízky za neočekávané a chvilkové pobavení se jen sypaly.

Když mi přibylo do pokladny, koupil jsem si u průvodčího další lístek a jel jsem tak daleko, kam až mi to štědrost předcházející stanice dovolovala.

Dva dny a dvě noci trvalo toto koncertní turné. Čím blíže k městu Posadasu, tím menší byly obce a příjmy cirkusové pokladny klesly tolik, že bych byl nedojel nakonec ani třetí třídou, nebýt průvodčího, který si Ninu tolik oblíbil, že nás nechal cestovat několik posledních kilometrů za polovic.

V Posadasu jsem za dva dny vydělal sedm dolarů a koupil jsem si na parníku, jedoucím vzhůru po řece Paraná, lístek palubové třídy. Ta trocha cestujících neměla za chvilku ani jednu drobnou minci, a poněvadž jsme pluli po této zhola nezajímavé řece skoro bez zastávek, nezbylo mi než pročítat knihy, které jsem si v Buenos Aires nacpal do kolovrátku.

I Nina byla asi ráda, že si může odpočinout od těžké dřiny. Kdosi jí dal rozbité zrcátko, a ona se jím vydržela bavit celé hodiny. Jiný, méně nevinný přítel, přišel na to, že Nina pije ráda pivo, a neblahá opička nebyla až do konce cesty ani chvíli střízlivá.

Po dvoudenní plavbě jsme se o půlnoci dostali k cíli. Na břehu řeky, zarostlém pralesem, jsme našli nákladní fordku čekající na zboží a při měsíčku jsme se v ní tloukli několik kilometrů pralesem. Potom řidič zastavil na mýtině a ukázal mi stezku, kudy se prý dostanu, kam mám namířeno.

Vydal jsem se s Ninou po úzké stezce. Stále jsme ve vzduchu slyšeli jakési podivné, vzdálené dunění.

Náhle jsme přišli k okraji strašné prolákliny, široké půldruhého kilometru, a zastavili jsme se v hrůze před něčím, co v onom okamžiku vypadalo jako všechny krásy světa proměněné v mlhu a měsíční svit, před něčím, co se linulo z jakéhosi zázračného pramene někde mezi hvězdami a padalo a ztrácelo se v tajemných hlubinách beze dna…

Stáli jsme před Iguazú, před největším vodopádem na světě.

Zprvu jsem si neuvědomoval, že se dívám na něco skutečného. Měl jsem pocit, jako bych byl očarován a že smím na okamžik nahlédnout do pohádkové říše Titánů. Tu přinesl vítr vzdálené hřmění, přinesl i vodní mlhu – a já si uvědomil, že to, nač se dívám, je z tohoto světa. Jako by tři čtvrti kilometru ode mne padaly spousty vod přímo z oblohy. Díval jsem se na řeku, která po klidné cestě brazilskými pralesy přichází konečně k okraji ohromné náhorní roviny. Jako by věděl, že musí brzy zemřít v mohutných vodách řeky Paraná, hotoví se tento malý zázrak mezi řekami vyvrcholit mohutně svou dráhu tak dramatickým bojem, aby nikdo, kdo ho spatří, nikdy nezapomněl, že překonává všechny druhé řeky zjemnělou krásou své poslední hodinky a že před smrtí zanechává světu jeden z divů světa.

Aby dosáhla této slávy, dává si Iguazú dlouho záležet. Všechno se děje podle plánu. Nevrhne se dolů rychlým, stravujícím pádem, neudělá jediný zoufalý skok střemhlav do hlubin. Opatrně se rozdělí po obou stranách ohromného kaňonu na tisíce koryt, která se do něho hluboko zařezávají, a teprve když je každičká vodní kapka připravena, vrhne se s řevem přes obrubu nádhernými vodopády pěny, šiky vysokými šedesát metrů a rozloženými na frontě tří tisíc metrů.

Přišel jsem tam o půlnoci sám a sám, ztracen v pustinách, bez výstrahy, nepřipraven na toto zjevení, stápějící se v měsíčním světle, zůstal jsem stát a jen jsem se díval a divil – a uvěřil. Ba i Nina, schoulená na mém rameni… Ne, zmýlil jsem se. Nina neuvěřila. Nina spala jako dudek.

Řekl jsem, že Iguazú je největší vodopád na světě. Musím to vysvětlit, aby se na mne Niagara a Victoria nezlobily. Dohromady tvoří tyto tři obryně trilogii, která stojí mimo konkurenci a daleko ji převyšuje. Niagarský vodopád se vyznačuje největším množstvím vody a je nejlépe viditelný. Vodopád Victoria předstihuje všechny výškou o celých sto dvacet metrů, ale je ze všech nejméně viditelný. Když je vysoká voda, vodní tříšť ho zakrývá skoro úplně. Vodopád Iguazú, jehož největší výška je devětašedesát metrů, je o jedenadvacet metrů vyšší než Niagara a je svou tříkilometrovou šířkou více než dvakrát mohutnější.

Co se krásy a zbarvení týče, nemá vodopád Iguazú sobě rovného. Nespatříme tu mosty, elektrárny ani jiné příkrasy, které hyzdí Niagaru na každém kroku. Všechny skály i ostrůvky přikrývá modravá džungle. Ze záplavy sněhobílé pěny stoupá k tropické obloze mlha. Dosud sem chodí pít jaguáři jako před tisíci lety. Všechno je tu v prapůvodní neporušenosti, jež v sobě tají divokou a zelenou krásu, které Niagara již dávno pozbyla.

Vrátil jsem se s Ninou do Paraná a za dva dny jsem se vydal jinou lodí na cestu dlouhou sto devadesát kilometrů dále proti proudu až k místu zvanému La Guayra. V těchto místech dělá Paraná samé kotrmelce; sestupuje několika peřejemi z velké, rozsáhlé brazilské náhorní roviny a poskytuje podívanou, která je sotva méně uchvacující než pohled na Iguazú. Těmito peřejemi protéká tolik vody jako v Mississippi, ale jen soutěskou širokou pouhých sto dvacet metrů, rychlostí odhadovanou na více než sto kilometrů za hodinu. Řev toho maelstromu je slyšet na míle daleko. Jeho prudkost je tak děsivá, že ještě po týdnech se Nina ke mně v noci poděšeně tulila a probouzela mě.

Nad peřejemi se zase nasedne na loď. La Guayra se pokládá za konečnou stanici, za hranice. Ale každé dva měsíce nabere směšně maličký kolový parník hejno bárek a pachtí se dalších šestnáct set kilometrů proti proudu k železnici, vedoucí k civilizaci.

Osud nám byl milostiv, a proto jsem s Ninou tak tak chytil odjíždějící karavanu. A opět nás cesta nic nestála. Majitel parníčku posílal do nemocnice v Riu přítele, který byl beznadějně nemocný. Poněvadž na celé lodi nebylo kvalifikované osoby, která by mohla nemocného ošetřovat, obrátil se na mne a nabídl mi za tuto službu volnou jízdenku. Nina a já jsme souhlasili. Tisknouce stále ještě pod paží kolovrátek, vyrazili jsme na cestu. Naše nepatrná lodička se úplně ztrácela na hladině Paraná, jež je v těchto místech, a ještě mnoho kilometrů na sever, široká půl sedma kilometru.

ROZLOUČENÍ S NINOU

Šestnáct set kilometrů dlouhá železniční trať ze Sao Paula na západ do Paraná je totéž, co byla v sedmdesátých letech trať Union Pacific, primitivní, ale slibná. Když jsem se na ni posadil s Ninou a s kolovrátkem, začal jsem jako dříve koncertovat na každé stanici.

Ani Nina neztratila zručnost v lovení almužen. Ale přesto bychom to byli s průvodčím prohráli, kdyby se byl zřízenec ve voze pro zavazadla, uchvácený roztomilými způsoby mé opičky, nesmiloval nad naším potulným cirkusem a nenechal nás jet čtyřiadvacet hodin ve voze pro zavazadla až do Sao Paula.

Tam jsme se dřeli tři dny, vyhrávajíce po celém tomto bohatém a krásném městě Valencii, La Palomu, Marseillaisu – zase Valencii, La Palomu, Marseillaisu. Argentinci nebo Brazilci – to bylo Nině jedno. Měli peníze na týchž místech. Ale myslím si, že Nina měla raději Brazilce – jejich policie člověka tak rychle nezatýkala a nehnala do vězení.

Sotva jsme si našetřili na jízdné třetí třídou do Ria, hned jsme se do tohoto hlavního města, vzdáleného dvanáct hodin, vydali.

Až zemřu, nechci do nebe; chci se vrátit do Ria. Je to nejkrásnější město na světě a nevím, jak by se mu mohla ostatní chtít vyrovnat. Budovy jsou tu sice docela všední, ale na to člověk zapomene po jediném pohledu na úchvatný přístav, za nímž se kupí hory s vrcholky pokrytými pralesem, a na červené střechy zářící ve věčně svítícím slunci, na tropickou oblohu, na celou tu záři a nádheru. Valencia tam zněla jaksi sladčeji a Marseillaisa ryčněji. Lidé jsou tam laskavější než Argentinci, jsou volnější, snášenlivější, nezáleží jim tolik na úspěchu. Nina působila na Argentince tak, že se stávali dětmi. Ale Brazilci při pohledu na ni plakali.

Naše zamilované stanoviště bylo na pláži Copacabana. V Riu bylo léto a v této roční době je Copacabana oblíbeným hřištěm set a tisíců veselých a bezstarostných obyvatelů Ria.

Stačilo se dotknout kliky, a hned se k nám hrnuly davy dětí. Ale co to bylo platné, když byly jen v plavkách a neměly u sebe penízky. Na ulicích a v parcích nám kynuly zisky desetkrát větší. Ale o to jsme se v prvních dnech vůbec nestarali. Raději hladovět na pláži Copacabana než se topit v penězích mimo ni.

Později jsme podnikli výpravu na Homoli cukru v přístavě. Podívali jsme se i na vrcholek Corcovada. Tyčí se devět set metrů nad městem a vede na něj ozubená dráha. Na jednom výletě jsme se srazili s velkou konkurencí, s pouličním barytonistou, který s mandolínou pod paží vyluzoval nejsladší hudbu, jakou kdy bylo na ulicích slyšet. A poněvadž dobře rozuměl obchodu, dával si za ni dobře platit.

Ježto jsme oba vycítili, že jsme si nebezpečnými soky, rozhodli jsme se, že utvoříme společnost a budeme se o zisky dělit stejným dílem. On znal město, ale má opička přitahovala víc lidí. Společná práce přinesla skvělé výsledky. On zpíval, já hrál, Nina tančila. Často jsme zastavili veškeru pouliční dopravu.

Ale ani ne za týden jsem cítil, že dny mého kolovrátkářství jsou sečteny. Vykonal jsem, k čemu jsem se rozhodl – podnikl jsem cestu po pevnině z Buenos Aires do Ria z výtěžku potulného cirkusu. Pokračovat v tomto bláznovství nemělo smyslu. Je čas pustit se dál na sever do Francouzské Guayany. Měl jsem Ninu hrozně rád, ale cestovat se mnou věčně nemohla. Až se vrátím do Ameriky, bude už zima. Není chladnému počasí zvyklá a nevydržela by v něm. Nejrozumnější a jediné, co jsem mohl udělat, bylo – dát jí svobodu, pustit ji do lesa, do její původní a přirozené vlasti.

Odjel jsem proto taxíkem do pralesa, který obklopuje město, vyhledal jsem tam pěkný divoký ořech, přeřízl jsem kožený řemínek, který měla Nina kolem krku, a vysadil jsem ji, nyní svobodnou a patřící jen sobě, na vysokou větev.

Byl to pro mne nejsmutnější okamžik v životě. Snad i vlastní dítě bych byl opustil s lehčím srdcem. Ale musel jsem volit menší zlo. Lépe ji tam zanechat než ji vzít s sebou.

Pohladil jsem ji naposled po hlavičce. Podívala se na mne nanejvýš zvědavě a nejistě, jako by chtěla zjistit, co zase chci spáchat. Jak dobře jsem se naučil poznávat její myšlenky, mluvit její řečí, a jak dobře se ona naučila rozumět řeči mé! Určitě vyciťovala, že za mým podivným chováním je jistě něco neblahého, a zvídavě mi pohlížela do tváře, snažíc se tam najít vysvětlení.

Ale ač mi to krutě drásalo srdce, přece jsem věděl; že musím svůj bezcitný skutek vykonat. Snad se jí bude nějaký den stýskat, ale pak se naučí žít v korunách stromů a všechno bude zase v pořádku.

Potřásl jsem jí naposled ručkou a spěchal jsem k čekajícímu autu. Hned pochopila celou pravdu a zoufale zalkala. Rychle slézala se stromu. Dal jsem se do běhu. S křikem letěla za mnou, zachytila se pospíchajícího kolena, jediným skokem se vyšplhala na své oblíbené místo na mém rameni, a otřásajíc se pláčem a prosbami, pevně se tam usadila.

Nemohl jsem uniknout. Dávno už si mě získala svou milou a přítulnou povahou. Vzdal jsem se. Byl jsem celý nešťastný a nevěděl jsem, co počít; podvolil jsem se tomu, že raději strávím zbytek života v tropech, ale tu uličnickou opičku nikdy neopustím.

Francouzská Guayana je přece ještě v tropech, Nině nehrozí tedy nebezpečí. Proto jsem ji vzal s kolovrátkem na palubu lodi plující na sever, jsa přesvědčen, že se Nině na cestě povede dobře. A opravdu se jí dobře vedlo. Nyní už nebyla na řetízku, běhala po celé lodi, šplhala po stožárech, houpala se a skákala, až diváci trnuli při pohledu na ty krkolomné kousky. Od první chvíle se stala královnou a miláčkem celé lodi. Posádka ji zbožňovala; všichni cestující vyhledávali její společnost.

Jistě si tuto oblíbenost zasloužila, ale těžce na ni doplatila. Všichni ji chtěli jen krmit – a také ji krmili. Čím sladší a nestravitelnější sousto dostala, tím hltavěji je polkla a tím více dováděla.

Co jen toho cukroví a koláčků odpravila… a mezi tím kostky cukru, burské oříšky a pivo. Začal jsem se tou strašnou žravostí znepokojovat. Ale odjakživa jsem věřil, že zvířata, na rozdíl od lidí, jedí vždycky jen tolik, kolik potřebují a kolik snesou; proto jsem si myslel, že Nina ví sama nejlépe, co má dělat.

To byla hloupá a zločinná chyba. Když jsme se blížili k rovníku, snědla malá opička, vážící jen něco málo přes dva kilogramy, čtyři nebo pět koblih, velkou tabulku čokolády a tři banány, a to všechno za jedno odpoledne, a zanedlouho dostala prudký záchvat akutního žaludečního kataru. Když jsem viděl, že je jí strašně zle, donesl jsem ji – celou se třesoucí a zoufale se ke mně tisknoucí – do bedničky na spodní palubě a spěchal jsem pro lodního lékaře. Vrátili jsme se spolu tryskem. Nina ležela v bedničce bez hnutí a křehkýma pacičkama si přikrývala tvář. Zavolal jsem na ni, že ji přišel navštívit lodní lékař a že teď už zase bude všechno v pořádku.

Ale Nina mi tentokrát nerozuměla.

Nina byla mrtva.

Měla prostičký pohřeb. Oblékl jsem ji do jejího starého karnevalového oblečku a nasadil jsem jí červený klobouček, který poznal tolik drobných mincí. Pak jsem ji zabalil do polštářového povlaku a tak ji připravil pro námořní pohřeb.

Cítil jsem, že by asi měla na pohřbu ráda hudbu. Proto jsem přinesl starý věrný kolovrátek, aby se Nina mohla rozloučit s tímto světem za zvuků své zbožňované Valencie. Zase jednou jsem točil zrezivělou klikou; zase zaznívala, když zástup Niňiných přátel stál v tichu u zábradlí, stará, dobře známá melodie…

Jen trošičku vystříkla voda, když Ninino útlé tělíčko padlo do temných hlubin širého Atlantiku.

Niny už nebylo. Ale zbyl kolovrátek. A k čemu je kolovrátek bez opičky?

Proto, aby se mé malé kamarádce nestýskalo a aby neměla pocit, že jí něco chybí na cestě do věčnosti, hodil jsem kolovrátek do moře za ní.

A tak Nina odešla v místa, kam odcházejí všechny hodné a věrné opičky, v místa, kde všechny drobné mince jsou pesos, kde nikdy nepřestávají znít Valencie a kde všechny kolovrátky jsou ze zlata. A tam, v oné požehnané a šťastné zemi, bude moci sníst všechny koblihy, kolik se jí zachce, a nikdy, nikdy se nebude muset obávat akutního žaludečního kataru.

ŽEBROTA POVOLENA VE ČTVRTEK

Jak by se vám líbila tabulka s nápisem „Žebrota a hra na kolovrátky dovolena jen ve čtvrtek?“ V duchu vidím, jak nechápavě krčíte čela, jelikož o kolovrátku máte jen matnou představu, a takové veselé žebrání, jakého se dopouštěl Dick Halliburton, vám nepřipadá nijak hrozné.

Tak vy jste nikdy neviděli žebráka… Vy neznáte tu bídu v očích a bídu v natažené ruce. Nu, buďte rádi, že jste se narodili do nových časů. O nic jste nepřišli. Tabulka s nápisem „Žebrota a hra na kolovrátky dovolena jen ve čtvrtek“ nebyl žádný žert obecního úřadu a nevisela jen v malé vsi u Stříbrné Skalice, kde jsem ji za války naposledy viděl. Žebrota se zakazovala snad všude a žebráci a flašinetáři přece chodili světem.

Už u nás nechodí, třeba takové cedule nikdo dnes nevyvěšuje.

Ale vy jste také v životě neviděli flašinet neboli kolovrátek? A to vás lituji!

„Mlá-á-dí kamsiprchlododálí“ prozpěvoval si flašinet – jeden z posledních v Praze – u mostku ze Stromovky na Císařský ostrov. Kdykoliv se mi poštěstilo jít do zoologické zahrady, napínal jsem sluch už od podchodu pod tratí, a jak zdálky zašustlo „m-ta-ta“ basových píšťal, osvobozoval jsem se od rodičovského dozoru a hurá k tomu podivuhodnému přístroji s klikou, do kterého se nedávaly (alespoň pokud jsem vídal) žádné desky a který přece hrál, poslušen plynulého a vytrvalého ručního pohonu bělovlasého dědy.

Řekl jsem, že si flašinet prozpěvoval, ale kdepak, to jen mně se vybavovala slova každé odrhovačky, na kterou byl kolovrátek nařízen. Připadala mi ta hudba tajemnější než písničky, které bylo slyšet z gramofonu, snad proto, že rýha na desce, v které se pohybuje jehla rozechvívající membránu, je něco hmatatelného a na pohled jednoduchého. A hlavně je vidět, jak se ta muzika vlastně rodí. Ale flašinet byl na všech stranách uzavřen. Písnička se probouzela hned s prvním otočením kliky a ozývala se pod čarodějnicky vyřezávanou překližkou podlepenou pohádkovým brokátem. Docela nepokrytě jsem dědu podezříval z velkorysého podvádění, z neoprávněné žebroty. Sotva mu padly do čepice položené na kolovrátku dva tři padesátníky – a jak dospělí zašli – šup s penízky do kapsy! Musí na tom hrozně vydělávat, soudil jsem.

Až po letech jsem pochopil, že jeho bohatství bylo jen bohatství žebrákovo, že se s flašinetem člověk sice naživu udržel, ale k žádnému životu že to nebylo.

Kolovrátek však nebyl odjakživa nástrojem žebroty. Není to ani nástroj lecjaký. Vlastně musíme mluvit spíše o stroji než o nástroji. Nástroj to jsou housle, trubka, varhany nebo buben. Ale kolovrátek patří do vznešené rodiny automatofonů, hudebních strojů, jaké člověk vymýšlel, co jen paměť sahá. Chtěl si ulehčit práci, mít hudbu bez námahy rukou nebo dechu, a hlavně chtěl vymyslet něco, nač by mohl hrát i úplný hudební nebochan, který nedovede na strunu ani sáhnout.

„Již staří Řekové…“ – ale ano, již oni: stačilo, aby do dutého rohu, na který se zpravidla troubilo, se natáhly struny, jedna vedle druhé jako na harfě. Roh se pověsil někam na vítr, všichni ztichli a již se ozýval tichý, lahodný akord.

Jeden akord, to znamená několik příjemně souznějících tónů zároveň. Ale to by nám přece nestačilo.

Bylo třeba hudebního nástroje pro nehudebníky, aby si písničku mohli zahrát nebo doprovodit velebnými akordy i ti, kterým nebyla do vínku dána ohebnost prstů, jakou vyžadují všechny smyčcové nástroje, dobrý nátisk – to je sešpulení rtů potřebné ke hře na některé nástroje dechové – nebo alespoň přesný cit pro rytmus, jaký musí mít každý bubeník.

Jen zkuste jak je těžké vyhmátnout vykroucenou levou rukou na houslích správný tón. Není to snadné ani na kytaře, třebaže nám pražce na hmatníku přesně označují, kde je třeba prstem strunu zkrátit.

Dlouho už se člověk pokouší usnadnit si brnkání, fidlání, foukání a klepání, jimiž se z nejrůznějších dřev, střívek, plechů a plíšků a trubek rodí muzika. Přidáte-li k houslím přesně rozmístěné kolíčky, kterými lze struny stisknout na správném místě a použijete-li drsného kotouče s klikou místo smyčce, ozve se vám hudba, jakou vyluzuje prastará niněra (není to vůbec pěkná hudba). Točíte však bez přemýšlení klikou – a písnička je tu.

Člověk zkrátka hudbu bez námahy chtěl, a tak se rodily stroje, které samy od sebe zahrály nějakou melodii. Docela určitě jste už slyšeli nějakou zvonkovou hru – loretánskou v Praze nebo olomouckou. Možná že znáte i kolíčkový váleček, kterým pomalu otáčí pérový strojek. Mosazné kolíčky jsou všelijak nepravidelně rozsety po povrchu válce, a jak brnkají o nastavený kovový hřebínek, jehož každý zoubek zní jiným tónem, ozývá se třeba: „Ov – čá – ci, čtve – rá – ci…“

Tak to všechno byly hrací stroje.

Hrací válec na nich byl nejdůležitější. Hudba to byla trochu jednotvárná. Zvonky jsou příliš kostelní a kovový hřebínek zase příliš tichý. Byly to písničky, které sice zněly samy, ale jen tak pošeptmu, tichounce. Zmechanizovat takhle varhany – to by byl hudebník! Konečně, proč by nemohly kolíčky na válečku uvolňovat přístup vzduchu do píšťal a tak – hrát. Ano, hrát, hrát na varhany, na ruční varhany! Dodnes se tomuto inštrumentu anglicky, a německy říká ruční varhany. A je to – kolovrátek čili flašinet.

Tento název nemá nic společného se slovem falešný, třeba by tuto myšlenku mohl leckterý rozladěný kolovrátek vnuknout. Historie toho slova je dlouhá. Začíná u latinského f l a re foukati, od něhož byl odvozen název píšťaly f l a b e o l u m, franština si malou píšťalku pojmenovala f la g e o l e t (flažolet), to je flétnička – a už vám asi svítá. Flašinet je zkomolenina francouzského slova pro flétničku, a skutečně také flétnové ladění kolovrátek má. Slovo flašinet dostalo se k nám prostřednictvím němčiny. F l a g e o l e t je dodnes název flétnového rejstříku u varhan.

Byly i píšťalové hrací stroje, které nehrály písničky, ale – učily ptáky zpívat. Skutečně, opakovaly jednoduchou melodii zpěvným ptákům, chovaným v zajetí, tak dlouho, až se jí pták naučil. Měly jen jednu píšťalu a tón se měnil tím, že pohyblivý píst prodlužoval nebo zkracoval ozvučnou dutinu.

Když dostal kolovrátek tolik píšťal, kolika tóny měl hrát, to byl hned jiný muzikant. Však to byl nástroj téměř salónní. Vyráběly se černé, z leštěného dřeva, a nahoře se vrtělo několik loutek tanečnic a tanečníků.

Srdcem a nejhlubším tajemstvím kolovrátku i jiných modernějších hracích automatů je přepis písničky, melodie, do řeči kolíčků na otáčejícím se válci nebo do dírek na papírovém pásu. Pruh papíru je všelijak probodán, zdá se že křížem krážem. Ale posunuje se (jak otáčíme klikou nebo jak jím točí elektromotorek), a jak se dostane dírka před soustavu ovládacích pák, část stroje jako by se probudila, zatáhne, pustí do píšťaly vzduch a už jdou tóny pěkně za sebou, jak jim to přicházející dírky velí. Písnička se narodila.

Kolovrátek je důmyslný, ale není obtížné mu porozumět. Vzduch přichází vzdušnicí (5), uvolňuje ho záklopka (4) s pérem (3), každá píšťala (2) má svou vlastní záklopku a její táhlo neboli fraktura (6) je řízeno vlastním sledem zoubků na bubnu (1)

Takhle tedy hraje nejen flašinet, ale i třeba pianola. To vám je pohled. Není to docela obyčejné pianino, pravda, ale vypadá tak, ba i normálně se na ně dá hrát. Kromě toho však do něho někudy zadem vede přívod proudu, a když stisknete skryté tlačítko, roztočí se nehlučně motorek, rozběhne se skrytý pás s dírkami (mohou se vyměňovat, co pás, to jiná písnička) a – nejstrašidelnější ze všeho – s ryčnou muzikou se prohýbají i klávesy, jako by na ně hrál neviditelný klavírista.

Jsou hudební automaty, z nichž zazní nejen klavír, ale i flétna, cimbál, klarinet a bubínky. Říká se jim orchestriony. A teď se možná zeptáte: proč tohle všechno neznáme? Kde je takový zázračný stroj, abych do něho mohl hodit pětadvacetník a poslechnout si tu dokonalou strojovou hudbu?

Nejsou, leda ty staré. Zázračné stroje vytlačil přístroj ještě daleko zázračnější. Sebedokonalejší orchestrion totiž nemohl splnit lidskou touhu: konzervovat hudební dílo, zachovat je tak, aby si je mohl kdokoliv a kdykoliv přehrát. Byla to hudba možná matematicky přesná, ale bez duše. A omezena byla jenom na úzký kruh nástrojů.

Zrodil se hudební stroj, který vám umožňuje mít doma celý ohromný symfonický orchestr.

Gramofon.

V třicátých letech odzvonil gramofon pianolám, orchestrionům, aristonům a jak se všechny ty automaty po hospůdkách a výčepech, po předměstských tančírnách jmenovaly. Odzvonil i kolovrátkům i žebrotě s flašinetem.

Nemohl ovšem odzvonit žebrotě vůbec. Deset, dvacet muzikantů dál přicházelo na dvorky městských činžáků, s houslemi, s harmonikou, po dvou, po třech, zpívali, hráli, protože práce nebyla a jíst se chtělo.

Ba, žebrotě odzvonilo docela něco jiného.

Tak sedám u gramofonu, který umí hrát třemi různými rychlostmi (už jsou i čtyřrychlostní), a vzpomínám. Hudba je to skoro jako bych opravdu seděl ve velkém koncertním sále.

A věříte, že se mi i po flašinetu zastekne? Ale nic naplat, za gramofon bych ho nevyměnil. Už bych ho asi ani nesehnal, taková je teď flašinet vzácnost, když už u nás nežije nikdo, kdo by ho dovedl udělat.

„Mlá-á-dí – kamsiprchlododálí…“

K LOVCŮM LEBEK NA BORNEO

.

DIVÍ MUŽI

Náš cíl na Borneu byl zřetelně zakreslen na obrovské mapě, kterou jsem měl rozloženu před sebou. Mapa byla darem saravacké královny a úředníci, kteří nejlépe znají vnitrozemí, nám červeně označili dlouhý dům, který jsme měli s Moyem Stephensem, kapitánem hydroplánu Létající koberec, navštívit.

Dlouhý dům ležel na řece Redžangu, tři sta kilometrů od moře, a vládl v něm jeden z největších dajackých náčelníků z celého Saravaku.

Byly také jiné důvody, proč nám doporučili tento „dům“; kromě toho, že to byla jedna z největších dajackých obcí, ležel také nejdále od civilizace, skoro uprostřed ostrova. A přece byl Redžangem a jeho přítoky spojen s mořem. Mohli jsme letět podél řeky, která nás vedla, a hlavně bylo možno na klidné vodě této řeky kdekoli přistat. Kdyby se nám na stroji náhodou něco porouchalo, mohli jsme se vrátit celých tři sta kilometrů po vodě k pobřeží.

Náčelník Koh, hlava území, učinil tento odlehlý dlouhý dům svým sídelním místem.

Z Kučingu, saravackého hlavního města, jsme letěli sto padesát kilometrů vzhůru podle pobřeží, až jsme dospěli k ústí Redžangu. Pak jsme zahnuli nad tuto velikou řeku, která chrlí do Čínského moře tolik vody, kolik jí má sám veletok Mississippi.

A toto obrovské žluté vodstvo se valilo a kroutilo dalších padesát kilometrů, jako by se snažilo nás ze sebe setřást. My jsme však byli pevně odhodláni nedat se, neboť po obou stranách se rozkládala nesmírně hustá a nepřátelsky vypadající džungle. Na březích žili nesčetní obrovští krokodýlové. Na stromech nad vodou číhali hroznýši na divoké kance, kteří sem chodí pít, a orangutani, velcí jako člověk, panovali nad touto říší bažin a stromů jako nepopiratelní vládcové.

Ve velikých vzdálenostech jsme na březích Redžangu viděli dlouhé domy a sem tam vládní stanici s opevněným srubem.

Posledních sto padesát kilometrů se řeka stále zužovala a stávala se prudší, čím více jsme se blížili k vnitrozemské vysočině. Bedlivě jsme pozorovali každou zátočinu řeky a každý význačný rys kraje, abychom mohli kdykoli na mapě zjistit svou polohu.

Vedeni mapou, dospěli jsme konečně do stanice zvané Kapit a tam jsme podle pokynů saravacké královny přistali, abychom se seznámili s mladým Angličanem, který tam sídlí jako místodržitel. Dostali jsme s sebou od vlády úřední dopisy, které místodržitele pověřovaly, aby nás doprovodil jako vůdce a tlumočník do dlouhého domu náčelníka Koha. Smluvili jsme, že odcestujeme nazítří ráno, a jakmile místodržitel zjistí, že jsme se při odletu šťastně vyhnuli nebezpečným plovoucím kládám, pojede motorovým člunem co nejrychleji za námi. Dorazí do dlouhého domu asi o šest hodin později než my.

Ve stanovený čas jsme se tedy zase rozjeli a letěli jsme dvacet minut nad džunglí, kterou bylo možno jinak proniknout jen po řece. Svým hydroplánem jsme mohli cestovat dvacetkrát rychleji než místodržitel a jeho průvodci na nejmodernějším dopravním prostředku v celém středním Borneu.

Paseka v nekonečném moři stromoví, na které stál náčelníkův dlouhý dům, byla patrna už zdaleka. Přímo za pasekou jsme našli ideální místo k přistání: široký pruh klidné vody, kde se stékaly dvě řeky.

Ale nejprve se ohlásíme hlubokou poklonou letounu nad dlouhým domem.

Co je Borneo Borneem, nebylo tu jistě takové vzrušení a zděšení jako při našem příchodu do dlouhého domu. Všech tři sta dajackých obyvatel se vyhrnulo na verandovitou plošinu, táhnoucí se podél celé budovy; pobíhali tu v panické hrůze sem a tam a jistojistě se domnívali, že přiletěl řvoucí ďábelský pták, který je všechny sežere. Jedni seskočili na zem a prchali do džungle, jiní se rychle chopili dětí a ukryli je v domě. Byl to hotový blázinec.

Doufali jsme, že náš příchod bude pro obyvatele džungle radostným povyražením, a mrzelo nás, že jsme je místo toho svým objevením k smrti vyděsili.

Proto jsme skončili s akrobatickými kousky, spustili jsme se na řeku a zakotvili v mělké vodě.

Neukázala se ani dušička.

Jak se teď máme dostat na pevnou zemi? Nemohli jsme k břehu doplavat, protože řeka byla plná krokodýlů. Kromě toho tam nebylo vůbec žádných břehů, k nimž bychom mohli plavat, nýbrž jen větve stromů, ležící napůl ve vodě. Sjet docela pomalu podle dlouhého domu v naději, že na sebe upozorníme nějaký člun, se nezdálo zrovna rozumným, neboť jsme nevěděli, neskrývají-li se pod hladinou úskalí.

Už jsme mysleli, že nám nezbude nic jiného než čekat šest hodin, až nás dohoní náš ochránce a tlumočník, anglický místodržitel.

Ale právě když už jsme se smířili s tím, že strávíme půl dne na plovácích, vynořilo se ze zátočiny kánoe, v němž seděl neobyčejně sličný Dajak. Měl na sobě jen obvyklý kus červené bavlněné látky, pevně omotané kolem beder. Jeho štíhlé, svalnaté tělo a ruce i nohy, křížem krážem tetované, svítily na slunci a skýtaly nádherný obraz přirozeného půvabu a síly. Husté, hladké vlasy, černé jako smůla, visely mu v kučerách do čela a přes záda až k pasu. Na každém uchu se mu houpal těžký zlatý kruh, upevněný ve velké podlouhlé dírce v boltci. Kolem zápěstí měl na tucty náramků z černé trávy. Pádloval rychle k nám, křičel cosi a usmíval se. Když dojel až k plovákům, podal nám ruku a vzrušeně nám cosi vypravoval řečí Dajaků. Zoufale se nám snažil dát posunky na srozuměnou, že jsme vítáni. Podařilo se mu vysvětlit nám, že všechno uteklo do džungle – tomu jsme porozuměli kupodivu dobře – ale on že byl nejen v Kučingu, nýbrž i v „Singapúra“, kde viděl lítat „balún“ – mínil letadlo. Proto prý dobře ví, kdo jsme, ale ostatní mu nedopřáli čas, aby jim to vysvětlil.

Vstoupili jsme s Moyem do kánoe, pádlovali jsme k dlouhému domu a vyšplhali se po žebříku, který vedl od hladiny až k plošině před domem. Teprve teď se vynořilo několik Dajaků, kteří poplašeně vykukovali za rohem domu. Náš průvodce na ně volal, aby přišli a pozdravili nás, že jsme jen tuanové jako místodržitel a že jsme přijeli na „balúnu“, abychom je navštívili.

Jako plachá lesní zvěř si Dajakové konečně začali postupně dodávat odvahy a přibližovali se – zprvu bázlivě, ale odvahy i odvážlivců přibývalo, takže jsme byli brzy obklopeni třemi sty hnědých těl, která se k nám sběhla z džungle, z větví i ze stráně, ležící nad řekou. Až konečně vypukly skutečné závody, kdo k nám doběhne první – a vyhrály to malé děti, čiperné jako veverky.

Dívali jsme se na nové přátele zvědavě. Byli to všechno plnokrevní Dajakové – překvapilo nás nejen to, jak jsou malí, ale také jak jsou krásní. Všichni muži byli oblečeni stejně: měli kolem beder kus červené látky a úzkou zástěrku, těžké náušnice a na kotnících u rukou i nohou náramky upletené z trávy. Ženy byly oblečeny stejně prostě – po pás byly nahé a kolem boků měly omotán jednoduchý kus bavlněné látky. Některé z nich měly vysoké šněrovačky z rákosových stvolů, které byly opleteny měděnými dráty a přiléhaly jim těsně na tělo. Vlasy měly sčesány hladce dozadu a stočeny v týle do klubka. Naproti tomu splývaly vlasy všem mužům volně po zádech. Mnohým sahaly až ke kolenům. Všichni měli stejné tetování, provedené tmavomodrou barvou, jaké jsme viděli u mladého muže v kánoi.

Jaké to byly sympatické tváře! Pravda, měli sice všichni trochu ploché nosy a jako Mongolové poněkud šikmé oči, avšak v pohledu se jim zračil důvtip a přívětivost.

Ale co jen to dodávalo všem tak užaslého pohledu?… Bylo to jejich obočí a řasy – neměli žádné. Vytrhávali si je, vytrhávali si každičký chloupek. Jen nejmenší holčičky ještě nebyly takto oškubány.

Když se domorodci s povídáním a smíchem shlukli kolem nás, padly nám do očí jejich zuby. Všechna ústa byla černá od betelových ořechů, každý zub byl upilován skoro až k dásním; zbyly jen černé pahýly nebo – u některých, kteří zřejmě náleželi k vyšší vrstvě – byly v těchto pahýlech upevněny lesklé zuby mosazné. (Bílé zuby může mít každý pes, ale krásné zuby z mosazi si mohou dovolit jen bohatí lidé). Bylo to až k nevíře, že ta rozličná znetvoření nekazila jejich vzhled úplně. Přes všechnu snahu zpotvořit se co nejvíce zůstávali vlastně stále neobyčejně půvabní. Taková statná těla, jaká měli oni, nepotřebovala obočí ani zubů, aby si vynutila obdiv.

Z hustého zástupu před nás vystoupil zvlášť ztepilý, snad padesátiletý statný muž, aby nás uvítal. Měl šedivé vlasy, mohutnou hruď, svalnaté ruce a nohy a tak ušlechtilé a výrazné tahy, jaké vidí člověk jen zřídkakdy. Kolem úst se mu rýsoval výraz neochvějnosti, ale jeho oči prozrazovaly dobromyslnost. Tento Dajak by si byl zjednal pozornost a vážnost kdekoli na světě.

Byl to náčelník Koh.

Mladý muž, který nás prve pozdravil, byl jeho syn Džuga.

Odevzdali jsme se do jejich rukou a byli jsme uvedeni do dlouhého domu; za námi šel celý zástup Dajaků.

Dlouhý dům je na Borneu společné stavení, které se vždycky buduje na břehu rovnoběžně s tokem řeky. V zadní části domu jsou dlouhé řady malých kobek, každá pro jednu rodinu; ze všech vedou dveře do přední poloviny domu a ústí do dlouhé nedělené chodby. Tato chodba se táhne od jednoho konce budovy k druhému a tvoří jakousi krytou hlavní třídu. V domě náčelníka Koha byla tato chodba deset metrů široká a dlouhá plných dvě stě metrů. Tady si hrají děti, tady se tkají rohože, zde se čistí rýže, zde se chovají bubny, trouby a oštěpy; zde se odehrává veškeren život osady. Ze stropních trámů této chodby visí stovky uzených lidských hlav – trofeje získané statečností kmene ve válkách.

Všimli jsme si, že celý dům stojí na kůlech asi šest metrů nad zemí. Prostoru pod domem se užívá jako chléva pro vepře, jako kurníku pro slepice a jako všeobecného skladiště pro všechny odpadky. Náš dlouhý dům nebyl zrovna vzorem hygieny, ale přesto to byla úžasná stavba, když člověk uvážil jeho obrovské rozměry a obratnost při práci, které bylo třeba, aby se z džungle přineslo rákosí a stromy a aby se z toho nejprimitivnějším nářadím pod sluncem – bez cihel a kamenů, bez pily i bez hřebíků – dal dohromady jakýsi činžák, do něhož se vejde tři sta lidí, a ještě k tomu všechno, co patří k venkovskému životu.

Odpoledne sem dorazil náš místodržitel. Znal řeč Dajaků jako domorodec a brzy jsme poznali, jak je dobře informován o tomto zajímavém a milém nárůdku. Před západem slunce, když jsme se dověděli, že řeka je dosti hluboká, zavezli jsme s Moyem náš hydroplán Létající koberec až k primitivním dokům před dlouhým domem. Tak se dostalo všemu osazenstvu domu příležitosti prohlédnout si tu nestvůru do sytosti.

Starý náčelník Koh stál na břehu a díval se na okřídleného ďábla se sžíravou zvědavostí. Pak se obrátil na místodržitele a s vážnou tváří se ptal na rozličné věci týkající se našeho letounu. „Je to pták?“ zeptal se. Všechno, co létá ve vzduchu, musí přece být pták. „Snáší vajíčka?“

„Ano,“ řekl jsem prostřednictvím tlumočníka, když mi přeložil Kohovu otázku. „Je to zázračný pták. Ale létá jen pro určitého kouzelníka, a kromě toho jen tehdy, když je mu dovoleno řvát. Nedá-li se dobrý pozor, zřítí se tento pták na zem a rozdrtí toho, koho nese na zádech. Ano – tenhle pták umí také snášet vajíčka – železná vajíčka. Snáší je vždycky při letu, a kamkoli padnou, vybuchnou se strašlivým hlukem a zničí všechno kolem dokola. Když chcete zničit dlouhý dům svého nepřítele, stačí, když nad něj zalétnete s tímto zázračným ptákem a poručíte mu snést vajíčko; jakmile vajíčko padne na střechu, vyhodí všechno do vzduchu.“

Náčelník Koh poslouchal s ústy dokořán, ale Džuga z toho nechtěl věřit ani slovu. Věděl, že to není vůbec žádný pták. Věděl, že je to „balún“.

Intenzívní zájem náčelníka Koha o náš zázračný dopravní prostředek měl svůj zvláštní důvod. Vzal si místodržitele stranou a zeptal se ho, zdali bychom nemohli zaletět nad dlouhý dům horských Dajaků, ležící o osmdesát kilometrů dále ve vnitrozemí, a zdali bychom nemohli spustit vajíčko na střechu nenáviděného nepřátelského náčelníka. Místodržitel byl zděšen. Po všech těch letech usilování o upevnění míru bylo první myšlenkou starého Koha zničit sousedy!

Místodržitel mu odmítl za nás prohlášením, že vybuchující vajíčka trhají hlavy nepřátel na kusy, takže by lebky jako trofeje nebyly k ničemu.

Ale Kohova prosba vnukla místodržiteli myšlenku, kterou považoval za mnohem lepší. Jaká by to byla nádherná podívaná pro celý kmen, kdyby se náčelník dal pohnout k tomu, aby se zúčastnil letu!… Ne však ihned – ne dříve, dokud by se neshromáždili všichni jeho podřízení náčelníci a jejich průvod, aby letu přihlíželi.

Tento návrh se Moyemu i mně ihned zalíbil. Vynasnažíme se ze všech sil, abychom toto představení uspořádali co nejlépe a abychom z letu učinili událost, která by zůstala v paměti Dajaků navždy. Tak se z toho stane působivá pocta, udělená ve jménu vlády kučingských rádžů.

Místodržitel vyložil plán Kohovi a vysvětlil mu, že let neobyčejně pozdvihne jeho prestiž a že jeho kmeni vynese tolik slávy jako úspěšná válka vedená pro lebky. Ale Kohovi se to zdálo na pováženou. Viděl v tom nedovolené vniknutí do říše bohů a duchů. Aby mu dodal odvahy, zavedl ho Moye na plováky a do předního sedadla a pokusil se vyložit mu, že to není nikterak nebezpečné.

Ctižádost konečně dohnala náčelníka k tomu, že s letem souhlasil.

Ještě téhož večera rozeslal po přítocích řeky posly s úkolem rozhlásit úžasnou příhodu s čarovným ptákem po všech dlouhých domech kmene a všem poddaným náčelníkům. Náčelníci byli vyzváni, aby se třetího dne časně zrána přijeli podívat na tuany, kteří přiletěli vzduchem na čarovném ptáku, jenž snáší železná vajíčka; nechť přijdou všichni, aby viděli, jak jejich veliký pengbula bude vynesen do oblak a jak ho táž příšera přiveze dolů na zem. Bude to neobyčejně významná událost. Všichni nechť si nasadí nejlepší ozdobu hlavy a všechny stříbrné skvosty, nechť vezmou s sebou meče a štíty a nechť se objeví ve válečných lodích v doprovodu co největšího množství.

Z doku, kde kotvil Létající koberec, vyrazilo asi tucet kánoí, každé obsazeno dvěma muži, a vydalo se na cestu, aby rozneslo velkou novinu po celém území náčelníka Koha.

LOVCI LEBEK U DOMÁCÍHO KRBU

Toho večera dosáhla družnost vrcholu. Byly přineseny džbány plné rýžového vína; všichni mužové dřepěli na patách v půlkruhu kolem tří tuanů a všichni byli příjemně podroušeni. Jeden obřad stíhal druhý a my jsme se museli všech účastnit. Seděli jsme vedle Koha a Džugy v dlouhé galerii, kterou ozařovala jen řada otevřených ohnišť, na nichž se vařilo a peklo, a byla nám podávána oficiální večeře. Přinesli nám pět vrchovatých talířů rýže, mísu s vajíčky, ryby, cibuli a tak dále. Každý si musel obložit rýži těmito různými přídavky, a to způsobem, který byl přísně předepsán. Pozorovali jsme, jak si upravuje talíř Koh, a zařídili jsme se po něm. Než nám bylo dovoleno jíst, vešlo pět dívek, poklekly před námi – před každým mužem jedno děvče – a podaly nám velké tykve naplněné rýžovým vínem. Museli jsme pít, při čemž nám dívky přidržovaly číše u rtů. Pak nám podaly živého vřískajícího kohouta, kterého držely za nohy, a my jsme museli tímto vzpírajícím se kurem zamávat nad rýží i nad děvčetem a prosit bohy, abychom měli vždy tak bohatý oběd a uspokojivý život.

Tento podivný obřad měl ještě jedno jednání, na něž do smrti nezapomenu – psy. Každý Dajak má několik psů – a jakých psů! Podobají se krysám, jsou prašiví a podvyživení. Jakmile ucítili jídlo, prolomili kruh a jako hladové mouchy rvali nám jídlo z rukou. I když je někdo ranami zahnal, takže s žalostným vytím odtáhli, připlížili se hned zase znovu a my jsme museli doslova jednou rukou jíst rýži a druhou odrážet smečky opelichaných prašivých zvířat. Ta nešťastná stvoření vypadala, jako by nikdy nedostala nažrat, jistě je neměl nikdo rád – nikdo o ně ani trochu nestál. Avšak zabít je by se bývalo považovalo za nesmírně neslušné a nevhodné. Proto se tedy psi u Dajaků mohou rozmnožovat a hladovět, jsou prostě trpěni jako obtíž, jako komáři.

Obřadní hostina začala před příbytkem náčelníka Koha a upravily ji ženy z jeho domu. Když skončila, přešli jsme dlouhou chodbou dolů k jídelně nejvýznačnější rodiny a tam nám podali přesně totéž jídlo ještě jednou – ani pití vína a mávání kohoutem nechybělo. K svému zděšení jsme se dověděli, že celý tento obřad musíme vykonat celkem ještě dvacetkrát a že by bylo považováno za neodpustitelnou nezdvořilost vynechat byť i jen jediný úkon. Rýže počala před našima očima nabývat tak strašidelných rozměrů, že se nedala polykat. Víno, které obsahovalo asi dvacet procent alkoholu, nám počínalo stoupat do hlavy…

Naše ložnice byla ve velkém odděleném koutě v náčelníkově příbytku. Moye, místodržitel i já jsme se dali odvést (trochu jsme se přitom motali) po poněkud houpavé rákosové podlaze do tohoto hostinského pokoje. Podlahy nebyly zrovna dělány pro osoby vážící devadesát kilogramů jako Moye. Stoupl na vadné místo a za praskotu lámajícího se bambusu propadl děrou, kterou prolomil v podlaze. Jen hbitá pomoc ho zachránila, aby se nepropadl do prasečího chlívku pod námi.

Když jsem se svlékal a chystal se ulehnout – položili pro tuany vedle sebe tři slamníky a dali na ně bavlněné pokrývky – podíval jsem se v slabém světle místodržitelovy petrolejové lampičky vzhůru a k svému úžasu jsem spatřil několik tuctů lidských lebek, které visely na bambusových vláknech na nízkém trámu a vypadaly, jako by se na nás usmívaly – nebo to snad způsobilo rýžové víno? Pokusil jsem se zalézt pod bavlněnou pokrývku, ale ty příšerně civějící hlavy se na mne usmívaly skrze všechny ochrany.

„Žije Koh v míru se svým okolím?“ zeptal jsem se místodržitele, protože mi před očima tanulo noční přepadení nějakým nepřátelským kmenem, který by třeba mohl být posedlý myšlenkou, aby pro svou sbírku získal hlavy bílých mužů.

„Ano,“ ujistil mě místodržitel. „Koh žije v míru, nebo je aspoň příliš silný, aby se mohl někdo odvážit na něj zaútočit. Ostatně rádžovi se skorem podařilo odstranit v Saravaku lov lebek – dělá-li vám to starosti. V divokých horských krajinách na hranicích Holandského Bornea se sice lov lebek ještě pořád provozuje, ale i tam už tento zvyk rychle vymírá. Mezi všemi těmi hlavami, které visí tady nad námi, je patrně velmi málo takových, které byly uloveny v posledních pěti letech; a možná, že mezi nimi není ani jedna taková.

Přesto vojáci saravacké armády ještě pořád provozují lov lebek. Když někdo zabije nepřítele v dovoleném boji, nezdrží ho žádná moc na světě, aby své oběti neuťal hlavu. Všichni vojáci nosí vedle pušky krátký meč – a kojí se nejrůžovějšími nadějemi. Podaří-li se jim takto ukořistit nějakou hlavu, vrátí se s ní do rodného dlouhého domu a tam je krajané pozdraví jako vítězné hrdiny. K jejich poctě se uspořádá hostina, kde se tančí, pije rýžové víno, a hrdinu čeká mnoho pozvání od dívek.

Ale všichni dospělí lidé v tomto domě ještě pamatují staré časy. Dajakové byli odjakživa nejbojovnějším kmenem na tomto ostrově a nenapravitelnými lovci lebek; každé nejnicotnější záminky se užilo k válce.

A když neměli záminky, podnikli prostě výpad – pravá sběratelská vášeň! Ani jedna dajacká dívka by se nebyla chtěla podívat na hocha, který by jí nemohl poskytnout darem aspoň jednu lebku.

Tehdy měl život malou cenu. Každý Dajak musel být neustále ve střehu. Bojovníci spali s meči a štíty u boku. A je také známo, že muž trpící prašivinou – viděli jsme v tomto domě několik takových lidí – byl považován za cosi užitečného, asi jako hlídací pes, protože ho svrbí kůže a on se musí celou noc škrábat a nemůže spát. Tato nemoc měla skutečně peněžitou cenu. Její šťastný vlastník mohl nákazu prodat jiným, kdo chtěli být chráněni před spánkem.

Útoky na nepřátelské dlouhé domy se obyčejně dělávaly těsně před východem slunce. To se nejprve položily otýpky třísek pod nepřítelův dům a pak se zapálily. Jak jste jistě pozorovali, jsou tyto dlouhé domy pravé škatulky od sirek. Když se pod nimi jednou založí oheň, shoří celý dům za čtvrt hodiny. A zatímco obyvatelé prchají po žebřících dolů a pokoušejí se uniknout smrti ohněm, útočníci se na ně vrhnou a nešetří mužů ani žen. Hlava je hlava a pohlaví nerozhoduje, když se lebka usuší a vyudí a když visí doma u stropu.

Je samozřejmé, že se na dům útočníků podnikl odvetný útok. A tak to šlo pořád dokola. Je kupodivu, že kmen Dajaků přežil toto vzájemné organizované vraždění. Od té doby, co rádža zavedl v zemi jakýs takýs mír, množí se Dajakové velmi rychle. Počet obyvatelstva se za posledních dvacet let zdvojnásobil.“

„Co myslíte? Jsou ty hlavy tady nahoře společné trofeje celého kmene, nebo to jsou jen důkazy osobní statečnosti náčelníka Koha?“ zeptal jsem se.

„To všechno je jeho soukromý majetek. Pro svou zdatnost jako vojevůdce a pro svou ukrutnost jako lovec lebek se stal náčelníkem kmene už jako mladý muž. Honosí se tím, že vlastnoručně uťal přes padesát hlav. A zdá se, že jich tu také skutečně tolik visí… ale nedá se zjistit, kolik je mezi nimi hlav ženských. A některé z nich jsou možná také odříznuty orangutanům nebo mrtvolám, a to jen proto, aby sbírka byla působivější.“

Tato noc byla pro nás tři trochu nepříjemná a neklidná. Bambusové matrace – podlaha – všechno se houpalo. Nesčetní psi neustále vyli a rvali se o chladnoucí popel, aby se na něm uložili ke spánku. Vepři pod námi chrochtali. Staří mužové se v dlouhé chodbě venku škrábali a povídali si. Kohouti začali se svou jitřní písní hezkou chvíli před svítáním – a odporné hlavy, které visely nad námi, jako by nám vnikaly pohledem až do ledví. Jen rýžové víno, jehož jsme vypili trochu víc, než jsme byli opravdu s to snést, nám umožnilo, že jsme konečně usnuli.

Ale příští den byl naplněn novými zájmy a velmi brzo jsme na nepříjemnou noc úplně zapomněli.

Při východu slunce se všechno obyvatelstvo dlouhého domu vyšlo k řece vykoupat. Jak byly jejich domy špinavé, tak oni sami byli až úzkostlivě čistotní, když šlo o čistotu těla. Dvakrát, ba i třikrát denně se vykoupat je jim samozřejmostí. Koupají se po rodinách a ve skupinách a uvědomují si svou nahotu tak málo jako opice a papoušci, kteří se na ně dívají ze stromů.

Každou minutu jsme se seznamovali s něčím novým a něčemu novému jsme se naučili. Džuga, který velmi mnoho cestoval a byl velmi inteligentní, smýšlel svobodomyslně a rychle uvažoval a jednal; věnoval se nám přímo dokonale a vycházel vstříc všem našim přáním, ačkoli nerozuměl ani jediného slova z kterékoli řeči, kterou bychom znali my.

Zavedl nás do svého soukromého obydlí, které leželo vedle obydlí Kohova. Tam jsme se seznámili i s jeho manželkou a oběma neobyčejně roztomilými dětmi, asi tříletým hošíkem a čtyřletým děvčátkem, které byly tak čistě umyté, tak čilé, dobře rostlé a milé, že by byly kdekoli při dětské soutěži krásy získaly jednu z prvních cen.

Džuga zřejmě obě děti zbožňoval. V tomto směru byl pravým Dajakem. Děti tvoří nejdůležitější zájem jejich života. Nikdy jich nemají dost. Dajakové kupují děti, kradou děti a dělají všechno možné, aby se dostali k dětem. Že se v jejich zemi sem tam najdou čínské děti, to je tím, že čínští obchodníci prodávají těmto nadšeným milovníkům dětí své vlastní nežádoucí potomky.

V otázkách oděvu i způsobu zábavy udával Džuga tón celému kmeni. Po jeho návratu ze Singapuru (kde mu britský místodržitel obstaral na jednu sezónu práci na gumovníkové plantáži, aby se náčelníkův syn „vzdělal“) stoupl silně jeho prestiž, protože si Džuga přivezl rozličné zajímavé věci a novou garderobu. Ukázal nám své nejdrahocennější poklady: tři laciné budíky, na které byl velmi hrdý, ačkoli neměl ani potuchy, jak se podle nich určuje čas, ba ani co znamená pojem času. Ale když zvonky všech tří budíků začaly současně řádit, dělalo to jeho prosté duši obrovskou radost.

Potom nám předvedl svoje vzácné zásoby šatstva. Koupil si pár vysokých, křiklavě žlutých knoflíčkových bot, které si teď natáhl na své nepoddajné vratiprsté nohy. Na hlavu si nasadil měkký plstěný klobouk, který mu byl tak veliký, že mu spadl přes uši. Jeho oblek, který mu prodal jakýsi arabský kupec, byl odporně zelený a byl šit na člověka dvakrát silnějšího než Džuga. V této nádheře se mladý Dajak pyšně procházel po světnici jako dítě, které na sebe obléklo maškaru, a vychloubal se, jak je elegantní. Nakonec mě poprosil, abych ho vyfotografoval.

Nedovedl jsem skrýt svou rozmrzelost nad tím, že tak nádherný mladý tvor dělá za sebe šaška. Prosil jsem ho, aby ten strašidelný oblek svlékl a aby si oblékl svůj barvitý divošský šat – náhrdelníky z mušlí, vyšívanou bederní zástěrku, stříbrný pás s vyřezávanými přezkami, nádhernou ozdobu hlavy s pery, dlouhými přes půl metru, aby si vzal oštěp a štít, ozdobený vlasy zabitých nepřátel, zkrátka aby se oblékl, jak se patří na vznešeného mladého prince; a potom že ho vyfotografuji, kolikrát bude chtít. Udělal mi to k vůli, ačkoli ho můj špatný vkus jistě velmi zklamal.

Paní Džugová byla oblečena stejně nádherně jako její manžel. Jejím společenským úborem byla obvyklá šněrovačka; ale ta její byla omotána stříbrným drátem, a k tomu nosila sukni, sahající až po kolena; skládala se ze samých korálků a rolniček, takže každý její sebemenší pohyb doprovázel líbezný cinkot.

Paní Džugová byla také ze všech obyvatel domu nejbohatěji tetována. Každý centimetr jejího nádherného těla byl pokryt vskutku půvabnými a uměleckými kresbami, provedenými tmavomodrou barvou. Musela celé roky trpělivě snášet bolesti, než se jí dostalo této ozdoby. Všichni Dajaci v našem dlouhém domě byli tetováni od hlavy až k patě, ale tetování paní Džugové jistojistě stálo nejvíc.

Její mosazné zuby byly také úžasné. Ve dvanácti nebo třinácti letech si dobrovolně lehla, jak to vyžaduje zvyk pro dívky toho věku, a dovolila čínskému potulnému obchodníkovi, aby jí těžkým železným pilníkem jezdil po zubech sem a tam tak dlouho, až byly všechny opilovány až po dásně.

Paní Džugová podnikla dlouhou cestu až do Libu, skoro dvě stě padesát kilometrů dolů po řece, aby si dala opilovat zuby, a vyplatilo se jí to, neboť na mosazi byly červenou a zelenou emailovou barvou namalovány znaky hry v karty: srdce, trefy, kára a piky.

Džuga byl vůdcem při honbě, rybolovu a při tanci (bohužel k válčení je málo příležitostí, není-li člověk zrovna vojákem vládní armády) a jeho choť řídila společenské zábavy. Jeho otec se staral o věci vládní a o soudní správu. Jeho povinností bylo bdít nad mravy a společenskými řády říše. Ale u Dajaků jsou mravní a společenské předpisy tak prosté, tak přirozené, a jsou tak věrně zachovávány, že Koh skutečně neměl nikdy mnoho práce.

Druhého dne naší návštěvy dal nám všem Džuga trubici a toulec se šípy, jakých užívají Dajakové při lovu, a za soumraku jsme se vydali po stezce vedoucí od dlouhého domu do džungle, abychom pátrali po zvěři. Přímo nás ohromilo, s jakou silou a přesností se dá z těchto trubic střílet. Jsou skoro pět metrů dlouhé, rovné, lehké, uvnitř dokonale hladké, a zasahují smrtelně ještě na vzdálenost šedesáti metrů. Stačí docela nepatrné fouknutí, aby šíp vyletěl takovou rychlostí, že se dá sotva sledovat zrakem. Džuga byl báječný střelec. Zasáhl běžícího kance a sestřelil z vrcholků stromů půl tuctu holubů. Všechny šípy byly napuštěny jedem, který sice ihned zabíjí ptáky a malá zvířata, jakmile jim vnikne ranou do těla, ale nikterak jim neotráví maso, ani mu nedodá nepříjemné chuti. Snědli jsme hodně ptáků takto zabitých a nepozorovali jsme nijakých škodlivých následků.

Naše první pokusy s trubicí zůstaly úplně bez úspěchu. Nic jsme nezasáhli a spotřebovali jsme všechny šípy. Ale po Džugově příkladu jsme si udělali z hlíny malé kuličky a shledali jsme, že se dají z trubice vystřelovat se stejně vražednou prudkostí jako šípy. Džuga zabil těmito malinkými hliněnými kuličkami skoro zrovna tolik holubů jako otrávenými šípy.

Stejně zajímavé, a dokonce ještě zajímavější bylo lovení ryb tubou. Poněvadž rýže a ryby jsou hlavní potravinou Dajaků, nesmíme je odsuzovat pro jejich nesportovní způsob, jakým ryby chytají. Tuba je jed, který se získává z kořenů jistého stromu. Když se šťáva z jeho kořenů nalije do potoka, všechny ryby, které jsou v něm, se zadusí. Očekávaje stovky hostů, kteří se měli nazítří dostavit, uspořádal Džuga obrovský lov a my jsme šli s ním.

Džuga si zvolil potok, v němž se netrávily ryby už několik měsíců. Nejdříve zřídili jakousi plošinu nad celým ústím potoka, širokým třicet metrů. Plošina se svažovala šikmo do vody a měla sloužit k tomu, aby zachytila ryby, až se v smrtelné křeči vrhnou dolů po proudu. Pak pádlovala tři kánoe asi tři čtvrti kilometru vzhůru proti proudu a mužové v nich rozdrtili velkými kameny skorem padesát kilogramů tubových kořenů. Jakmile se šťáva smísí s vodou, dostane voda mléčnou barvu. Nalili jsme tuto smrtící tekutinu do potoka, vyzbrojili se oštěpy a sítěmi a čekali v kánoích na ryby, abychom je chytili, jakmile se vynoří nad hladinu.

Když se počaly objevovat, přivítaly je posádky člunů divokými výkřiky radosti. Džuga a jeho přátelé tímto způsobem lovili už mnohokrát, ale z pekelného řevu, který provozovali, by člověk soudil, že je to pro ně kratochvíle stejně nová jako pro nás.

Pádla se jen míhala, jak kánoe poskakovala sem a tam v honu za největšími kusy. Bleskem poletovaly sítě, oštěpy pronikaly pod hladinu. Skoro každý rozmach znamenal přírůstek jedné mrskající se ryby ve člunu. Živé výkřiky od plošiny u ústí potoka ukazovaly, že i tam se pilně pracuje. Tam také byl největší úlovek. Některé kusy, které vážily půl druhého až dva kilogramy, vyskakovaly na plošinu a tam je poskakující Dajakové ubíjeli, mávajíce v divokém vzrušení kyji. Byla to sice spíš zabijačka než lov, ale přesto to bylo zajímavé až do konce.

Vrátili jsme se domů s třemi vrchovatě naloženými kánoemi. To byl náš příspěvek k zítřejší slavné hostině.

NÁČELNÍK KOH A „BALÚN“

Zatímco jsem byl zaměstnán vlastními dobrodružstvími a pozorováními, měl náčelník Koh plné ruce práce. Očekával k letecké slavnosti několik set, ba možná i tisíc hostí. Celé dva dny se připravovaly plné koše rýže; bylo zabito tucet vepřů, čistily a upravovaly se ryby, které jsme chytili; ve spížích stály nesčetné džbány rýžového vína a čekaly, až je hodovníci vypijí.

Jakkoli byl Koh zpočátku rozčilen nastávající cestou na hřbetě ďábelského ptáka, teď už se neodvažoval dát své rozčilení najevo. Ale vypil za poslední noc značně více rýžového vína, než byl zvyklý, a nazítří ráno, když se v houfech počaly sjíždět malé i větší válečné čluny, byl v takové náladě, že by byl býval ochoten projet se na hřbetě kteréhokoli ptáka. I kdyby měl zahynout ve spárech této vrčící nestvůry – škytl – zemře jako muž!

Sjížděly se stále nové a nové zástupy hostí. Každý okamžik přinášel nové čluny a nové posádky. Brzy byla u břehu uvázána celá flotila kánoí a před létajícím kobercem, který ležel zakotven v doku, stál hustý zástup Dajaků s udivenýma očima.

Američtí Indiáni v plné zbroji a se všemi válečnými barvami nemohli vypadat impozantněji než tito slavnostně vyšňoření bornejští domorodci. Jistě byla prohledána celá džungle, aby se našla nejkrásnější a nejdelší ptačí pera pro obrovské výzdoby hlav bojovníků. Jejich bronzové hrudi byly napolo skryty pod metry a metry náhrdelníků. Mnozí měli malé pláštěnky z bílých opičích kůží. Každý z udatných bojovníků měl s sebou štít, dlouhý půl druhého metru, meč v stříbrné pochvě a štíhlý dlouhatánský oštěp. Všichni byli v povznesené náladě; bylo slyšet hlasitý smích, dělaly se poznámky o kouzelném ptáku, co udělá a proč. Džuga chodil mezi nimi a neustále vykládal, že je to balún, ale z toho nikdo o mnoho nezmoudřel, neboť nikdo neměl ani ponětí, co je balún.

Konečně nadešla veliká hodina. Koh stál namol opilý na nejvyšší příčce žebříku, ale přesto vypadal se svou ušlechtilou tváří jako rudokožecký Olympan. Nejnápadnější na něm byla neobyčejná prostota jeho obleku. Kdežto všichni hosté i příslušníci jeho rodiny byli ověšeni šperky, kožišinami a pery, odložil náčelník Koh všechny skvosty, ba dokonce i náušnice. Kolem beder měl omotánu prostou černou bavlněnou látku, splývající mu podél stehen. Jinak byl úplně nahý a prost všech příkras.

Uvažoval jsem v duchu, ví-li, že touto prostotou působí stokrát vznešeněji než všichni jeho barbarsky vyšňoření poddaní. Věděl, že ve chvíli, kdy vystupoval po schůdkách, oddávaje se – jak si myslil – do rukou osudu, upíralo se na něho s úctou tisíc očí?

Připjali jsme mu leteckou přílbu a ochranné brýle a usadili ho na přední sedadlo. Jeho poddaní se tísnili kolem něho. Teď už se neodvažoval ani promluvit – tak byla situace smrtelně vážná, tak přeplněna čáry a zlými předtuchami.

Natočil jsem motor. Pták zařval. Upevnil jsem zajišťovací řemen kolem Koha i sebe a už jsme klouzali pryč od doku, dále k ohbí řeky, kde se Létající koberec poprvé snesl. Jako ohon nachové komety letělo za námi na sto kánoí všech velikostí.

Dosáhli jsme širokého prostranství na otevřené vodě, zamávali jsme na diváky, aby zůstali, kde jsou, přidali jsme plyn, prudce jsme přejeli po řece a vznesli se do vzduchu.

Pozoroval jsem náčelníka Koha. Měl oči rozšířeny strachem a díval se úzkostlivě kolem sebe; třásl se, ale když poznal, jak jsem klidný, pozbyl i jeho výraz napětí; Koh se dokonce odvážil podívat přes palubu a usmát se na loďstvo pod námi!

Moye letěl tak, abychom stále zůstávali na dohled kánoí.

Po chvíli přesně zamířil a spustil se přímo dolů, až byl od nich vzdálen pouhých deset metrů, a pak zase rychle vzlétl přímo do nebes, do výše tří set metrů. Čluny se rozletěly jako houf vodního hmyzu, plácneme-li do vody, ale když viděly, že kouzelný pták jenom žertuje a že nehodlá jejich náčelníka zahubit, mávaly posádky s divokým jásotem oštěpy a opeřenými přílbami.

Přeletěli jsme nízko nad Kohovým dlouhým domem. S rachotem jsme se řítili dvěstěkilometrovou rychlostí proti proudu řeky těsně nad hladinou. Obletěli jsme také sousední dlouhé domy, aby se i jejich obyvatelé vzrušili pohledem na Kohův triumf. Dvacet minut nosil čarovný pták náčelníka nad hlavami jeho poddaných sem a tam nahoru a dolů.

Když se snesl k zemi, nebyl už Koh pouhým nejvyšším náčelníkem Dajaků. Stal se skoro božstvem.

Večer se hemžila chodba dlouhého domu pěti sty hosty, kteří chtěli, ba přímo toužili znovu vzdát poctu velikému Kohovi, náčelníku, který létal vzduchem.

Koh sám se zalykal pýchou a přijímal všechny ty pocty vážně a obřadně. Dosáhl vrcholu své slávy. On, Koh, vykonal něco, čeho ještě žádný Dajak nedokázal, co kmen Dajaků existuje. Ale tato epochální událost se roznese sama po celém Borneu a on o tom neměl zapotřebí mluvit.

Seděl proto klidně a vznešeně a předsedal slavnosti, při níž jeho lid na něho pěl chvalozpěvy stále hlasitější a hlasitější.

Když se zdálo, že nastal vhodný čas, požádal místodržitel o slovo. Přeložil shromážděným válečníkům poselství jejich královny, které jsme s Moyem přivezli Kohovi. Chválil náčelníka jako vynikající příklad udatenství a moudrosti a vypravoval, jak ho veliký bílý tuan v Kučingu miluje a jak mu důvěřuje, že svůj lid povede dále po cestách míru, šlechetnosti a cti. Pak odevzdal náčelníkovi královnin dar, který jsme mu přivezli na Létajícím koberci: nejkrásnější a nejcennější dar na světě – loveckou pušku.

Koh se však ve velkodušnosti nedal předstihnout. S pádnou výmluvností se rozplýval ve chvalořečech na rádžu i rání a přísahal jim věrnost na věky věkův. I o Moyovi a o mně pronesl přátelská slova, a aby projevil uznání za vyznamenání, které jsme mu přinesli, obdaroval nás něčím, co snad ještě žádný cizinec na Borneu nedostal: dvanácti lidskými hlavami.

A při tom všem teklo rýžové víno ustavičným, nevyčerpatelným proudem. Orchestr, skládající se z gongů a bubnů a primitivních dud, bouřil teď celým dlouhým domem. Podávala se rýže a vepřové maso, všechno nakupeno vysoko na ošatkách z vrbového proutí. Jídlo nebralo konce, džbány vína se zdály bezedné.

Hosté byli čím dál tím šťastnější. Seskupovali se kolem Koha, kolem Džugy, kolem místodržitele, kolem Moyeho i kolem mne, nutili nás pít plné číše vína, dávali nám náramky a náhrdelníky a nabízeli nám modré z nebe, jen abychom přišli navštívit jejich dlouhý dům. Džuga, vyšňořený všemi svými nádhernými pásy a pery, zjednal si volné prostranství, zamával mečem a štítem a zatančil s vrcholným půvabem divoký, skákavý a křiklavý válečný tanec. Náčelníkův syn a víno povzbudili ještě tucet jiných mladých bojovníků k tanci; popadli kopí a snažili se rozjařeného Džugu předstihnout. Z dvanácti tanečníků bylo brzy dvacet; z jednoho orchestru se staly čtyři, křik a zpěv vzrostly v ohlušující vřavu, ozvěny se odrážely a zaléhaly zpátky z husté okolní džungle… A dlouhé řady černých, šklebících se lidských lebek shlížely na hřmotící bujaré hosty, jako by se bavily touto jarou společností, tímto slavomamem, snažícím se mnohomluvně dokázat pohrdání smrtí; vypadalo to, jako by čekaly, až tanečníci přestanou křepčit a až se připojí k ponuré společnosti mrtvých lebek.

Byl to divoký, hřmotný, bujarý večer – ale nebyl bez půvabu. Kdo tyto lidi nazývá divochy, nezná Dajaky. S výjimkou uzených hlav, které jsou ostatně jen památkovými předměty z války, je každý projev jejich ducha nesmírně sympatický. Sotva se najde něžnější, pomilováníhodnější lid nad ně. Jsou upřímní, bezprostřední, nadaní a svým způsobem mravní; žijí prostým životem, jaký příroda lidem zamýšlela připravit.

S KANÓNEM NA VRABCE

Když tak byla řeč o hliněné kuličce, která dovede zabít holuba, jestlipak víte, čím to je?

Nic záhadného na foukačkách Dajaků zřejmě není. Kulička je z obyčejné hlíny, foukačka je dobře vyhlazená trubice a plíce na foukání máme jistě i my stejně dobré jako pan Halliburton nebo domorodci z Bornea. V čem to tedy vězí, že obyčejná hliněná kulička dovede zabít?

Kdybyste nějaký kamínek nebo ještě lépe brok vyfoukli trubicí jen půl metru dlouhou, mnoho škody by asi nenadělal. A kdybyste se ho pokusili vystřelit jen tak ze rtů jako třešňovou pecku, letěl by asi tak daleko jako ta pecka – dva tři metry.

Kouzlo je tedy v délce foukačky.

Čím déle na brok nebo na kuličku – tedy vlastně na náboj – tlak vzduchu působí, tím větší rychlost jí udělí, a to je možné především v dlouhé trubici neboli hlavni.

Kdybyste prodloužili hlaveň obyčejné vzduchovky čtyřikrát, stala by se z ní velice nebezpečná zbraň. A tak i Dajakové mohou šetřit jed na větší tvory a malou lovnou zvěř usmrcovat nábojem – hliněnou kuličkou – o značné rychlosti a tím i značné nárazové síle.

Že na každou zvěř potřebujeme jinou zbraň, to se zdá být tak prajednoduchou pravdou, že se z ní zrodilo i úsloví v našem titulku. Jít na vrabce s kanónem znamená asi tolik jako dělat z komára velblouda, z blechy slona, krátce: zveličovat. Všechno chce svůj přiměřený nástroj, dřevo hoblík, železo pilník, nit jehlu a dratev šídlo, dechovka trumpety, trumpety dobrý nátisk a housle zase dobrý hmat. Dopisy píšeme perem, neboť jsou takhle úhlednější, a poznámky tužkou, jelikož to jde rychleji a neumažeme si prsty od inkoustu. Kanónu, to znamená děla menší ráže, užije voják proti tankům a pevnůstkám, a nikoliv myslivec proti nepřátelům lesní zvěře, kunám, liškám, toulavým psům a jiné havěti.

Tak tedy čím ale na vrabce doopravdy půjdeme, až nám budou ozobávat pšenici?

Víte jistě, že z pušky můžeme střílet střelami nebo broky. Střela je v náboji jen jedna, broků je vždy hrst. Broky střílíme z hladké hlavně, střelami nebo kulemi hlavní, která má uvnitř závit tohoto průřezu:

To je proto, aby se při výstřelu střela roztočila a zachovala si tak svou polohu. Jinak, při střelbě z hladké hlavně, by se totiž podlouhlá střela ve vzduchu převalovala a rány by nebyly zdaleka tak přesné.

Proč se vlastně střílí broky? Protože se broky po výstřelu rozptýlí do kruhu stále se rozšiřujícího a naděje na zásah je větší než při střelbě kulí nebo podlouhlým nábojem. Tady vidíte broky různých průměrů ve skutečné velikosti:

Broky se zhotovovaly důmyslným způsobem: odlévaly se z věží až 60 m vysokých. Roztavené olovo se prostě vylévalo, kov se tříštil v kapky, které za letu ztuhly a dole padaly do kádí s vodou. Na roztřídění pak stačilo síto.

Nábojem naplněným bročky číslo 14 bychom asi stříleli do hejna vrabců. „Dvanáctkami“ byste už mohli jít na koroptve, na lasičky nebo na myši. „Desítky“ by stačily i na bažanty, na kachny a střílí se jimi zajíci a králíci (divocí samozřejmě). Jak vidíte, čím menší číslo, tím větší brok. – „Šestky“ jsou na zvěř velikosti divoké husy nebo tetřívka, „čtyřkami“ je možno při dobré ráně složit i lišku, divokou kočku nebo tetřeva.

Někdy můžete slyšet i o takzvaných srnčích brocích, ale srnčí zvěř se už dobrých padesát let broky střílet nesmí. Nepodceňujte však brokovnici! Dobrý střelec se může těžkými broky pustit i do kančí zvěře (to je dovoleno), a pak je možno z brokovnice střílet i něčím, co je těžko popsat a co si lépe prohlédnete na obrázku. Říká se tomu „Brennecke“ a je to vlastně olověná střela, s plstěnou zátkou, která umožňuje použít i brokovnice ke střelbě „kulí“, když toho je náhle zapotřebí a kulovnice není po ruce.

Než se však dostaneme k lovecké kulovnici, je třeba se zmínit o kulovničce neboli malorážce. (Ráže je vnitřní průměr hlavně.) Malorážky jsou pušky na sportovní i loveckou střelbu malými náboji, jejichž dostřel není velký, ale přesto v boji se škůdci lesa prokazují dobré služby. Kalibr, neboli průměr střel je zpravidla 5,6 milimetrů a podle prachové náplně rozeznáváme tři velikosti pojmenované anglickými slovy: S h o r t (šórt), L o n g a L o n g r i f l e (rajfl). Znamená to: krátký, dlouhý, dlouhý puškový (existují totiž i malorážní pistole). Rozdíl mezi nimi vidíte na obrázku.

Na co budou dobré S h o r t k y? Poctivě řečeno jen na myši a na sportovní střelbu do terče. Nábojem L o n g se střílejí veverky, sojky, králíci, ba i na menšího toulavého psa byste si mohli troufnout. A L o n g r i f l e stačí při dobrém oku i na lišku. Malorážkou můžete bez dalekohledu střílet do padesáti metrů.

A teď kulovnice velké ráže. – Víte vůbec, proč je na světě tolik různých ráží? Každá zbrojovka prohlašovala tu svou za nejlepší na určitou zvěř, dejme tomu na jeleny, na divočáky (kance), na medvědy, na losy a tak dále. Proč? Protože tak nutila bohaté lovce, kteří na to měli, kupovat nové a nové zbraně. Obchod je obchod.

Ráže však není všechno. Obvyklými loveckými puškami, jejichž průměr hlavně se pohybuje asi od sedmi do dvanácti milimetrů, lze střílet různými střelami.

Pancéřová neboli celoplášťová projede každou kůží a užívá se jí proto na „tvrdou“ zvěř, na medvěda, na losa, ale i na velké šelmy. Poloplášťová má špičku z měkkého kovu (olova), neprojede zvěří sice tak snadno, zato však nadělá větší spoustu. A expanzivní neboli rozpínavá (pozor, nikoli e x p l o z í v n í, výbušná) má ve špičce vyvrtán otvor, za letu bručí, jak před sebou hrne vzduch, a v ráně strašlivě trhá. Užívá se jí tam, kde v každém případě potřebujeme ochromující zásah, tedy například na velké šelmy.

A teď ještě z čeho se náboj vlastně skládá: z nábojnice, prachové náplně, střely a zápalky. Zápalka, na kterou při výstřelu udeří úderník spouště, je prudce výbušná. Od ní se vznítí prach, prudce shoří (vybuchne) a vzniklé plyny vytlačují náboj velkou rychlostí z hlavně.

Zápalka nábojů je u brokovnic a u kulovnic ve středu dna nábojnice, u malorážek je vznětlivá látka uložena v dolním okraji nábojnice, kam také tluče úderník spouště. Na vystřelených nábojnicích se o tom můžete přesvědčit.

Nepleťme tedy všechna ta jména: náboj je papírová nebo kovová nábojnice i se střelou, s prachovou náplní a zápalkou. Z hlavně vylétá střela, v nábojové komoře pušky zbude po výstřelu prázdná nábojnice. Náplni se říká běžně prach, ale není to ani prášek, a má také málo společného se starým střelným prachem. Pod drobnohledem vypadá jako malé pravidelné destičky nebo válečky, od střelného prachu se pak podstatně liší tím, že z něho vzniká velmi málo dýmu.

A nakonec dobrá rada: náboje a střelné zbraně nejsou nic na hraní.

Náboj někdy nevybuchne ani při výstřelu v pušce – i voják pak hlásí „Selhaná!“ a hodnou chvíli počká, než se zbraní s nevybuchlým nábojem cokoliv dalšího učiní. Starou nevybuchlou munici, jaká se v naší zemi ještě dlouhá léta po válce stále ještě v různých skrýších nachází, zneškodňují odborníci – pyrotechnici. Čím větší náboj, tím větším nebezpečím hrozí. Myslet si, že si nálezce poradí s takovým objevem sám, není hrdinství, ale omezenost. Každá třetí hra s nábojem končí utrženými prsty nebo vypálenýma očima. Je to smutné, ale neoblomné číslo. Chcete-li se naučit střílet (je to vzrušující sport), svazarmovci vám rádi pomohou.

Tak, a teď si přečtěte o tom, jak se střílejí tygři.

NA LOV TYGRŮ DO INDIE

.

VYPRÁVĚNÍ O TYGRECH

Kalkata v dubnu je jedno ze čtyř nejžhavějších míst na světě – tři ostatní jsou její předměstí. Ač jsem byl nesčetněkrát varován, že indické podnebí je typickou ukázkou výstřední povahy této krajiny a že duben, květen a červen jsou nejnepříjemnější měsíce, nemohl můj zaostalý mozek pochopit, že „jaro“ severně od rovníku může být něco jiného než doba ustavičných přeháněk a tajícího sněhu. Tak se stalo, že když Gold Shell, loď, na které jsem přijel, pozdravil žhoucí závan, sotva dorazila do Hooghly, zvolal jsem: „O větře, je-li tohle jaro, podaří se mi vůbec přežít léto?“

Protože jsem tedy dorazil do Indie v době, kdy vrcholilo horké období, byla by mě v mém modrém seržovém obleku záhy zachvátila vzteklina, kdybych se ho byl hbitě nezbavil. Po dlouhém handrkování s domorodým kupcem na městském trhu vyměnil jsem svůj evropský úbor za krátké kalhoty, jaké nosí britští vojáci v Indii, khaki košili, černou vázanku, korkovou helmici, šest kapesníků, podkolenky a krabičku mýdla. Hrubé střevíce domorodé výroby, dýmku a hůl jsem si musel koupit, protože obchodník nechtěl tyto předměty již do výměny zahrnout. Cítil jsem se s nahými koleny a v krátkých kalhotách jako palma a čekal jsem, že mě co nevidět zavřou pro necudný úbor. Kradl jsem se domů do YMCY postranními uličkami, abych se nesetkal s nikým z Gold Shell, protože jsem věděl, že by zatratili bývalého kamaráda z lodi za to, že chodí tak nenámořnicky oblečen.

Když loď odjela, byl jsem víc než ochoten opustit obyčejnou Kalkatu a odebrat se na návštěvu k vrchnímu řediteli ocelářské a železářské společnosti Tata do Jamšedpuru, pět hodin na západ od přístavu.

V Jamšedpuru jsem nikterak neodmítl pozvání, kterého se mi dostalo. Měl jsem strávit týden v křesťanské osadě (a ještě k tomu podotkl můj hostitel, že je to přímo v srdci Hindustánu a že se krajina doslova hemží dravou zvěří).

Abych se dostal k cíli, do vesnice Dhamtari, bylo nutno pohroužit se ještě o pět set mil hlouběji do vnitrozemí. I druhá třída byla příliš výstřední pro člověka s tak omezenými peněžními prostředky a s třetí třídou, vyhraženou domorodcům, jsem ovšem vůbec nemohl počítat. Když tedy byly obě tyto možnosti vyloučeny, nezbývalo než jet první třídou. Malý úplatek domorodému průvodčímu mi to umožnil až do železničního uzlu Dhamtari, čtyřicet mil od misijní stanice.

Koncem minulého století přišel do této indické provincie doktor J. M. Lapp se svou chotí. Hledali divoké, nedotčené, džunglí vroubené místo, kde by mohli založit misii, jež by byla v tak barbarských krajinách velmi užitečná. Do začátku měli tito dva obětaví lidé jenom odvahu, ale podařilo se jim vystavět misii, která je jedním z nejmohutnějších pramenů dobročinnosti v zemi. Doktor Lapp dělal dvacet pět let pastýře svému stádu na víru obrácených oveček, ale nebyl jenom zachráncem duší; byl zároveň lékařem, chirurgem, soudcem, pastorem, tesařem, strážníkem i poslancem a dnes je ve své obci všemocným pánem – opravdovým bílým mahárádžou.

Kolem Dhamtari se prostírá na tři sta mil džungle, jenže v květnovém vedru byla tato džungle docela jiná, než si ji obvykle představujeme. Ohromný, neobydlený prales, na půl cestě mezi Kalkatou a Bombají, poskytuje útulek stádům divoké zvěře, které vládne tyransky Jeho Císařské Veličenstvo Tygr. Domorodci, žijící na okraji džungle, mají z náboženských důvodů odpor k ničení života v jakékoli podobě a zaútočit na něco zuřivějšího než králík nejsou ochotni. Dovolili tedy obyvatelům džungle žít, množit se a nabývat odvahy.

Měsíc před mým příjezdem počíhal si obávaný tygr za bílého dne u silnice, ani ne míli od stanice, na dlouhou řadu vozů, tažených buvoly. Vybral si nejtučnějšího buvola, skočil na něho, zlomil mu vaz a vyrval ho z postroje. Ačkoli bylo domorodců dvacet a tygr sám, neodvážili se na něho. Dovolili banditovi, aby odvlekl svou oběť na kraj cesty a podle tygřího zvyku klidně odešel, dokud maso nezchladne a soumrak neoznámí náležitou dobu oběda.

Zatím se o tom dověděl doktor Lapp a v doprovodu jistého pana B… misionáře na návštěvě, jehož vrozená hrůza před tygry působila, že byl nevalným lovcem, usadili se s puškami na stromech nedaleko zabitého buvola. Přestože mohl tygr tušit, že ho očekávají lidští nepřátelé, přece jen se vrátil k uchystané hostině. Buď byl hladov, nebo mu bylo jedno, zda ho lidé ohrožují. Šel přímo pod stromem, na kterém se choulil třesoucí se pan B…

Zchytralý vrah se plouživě a opatrně kradl k zabitému zvířeti. Doktor Lapp pozvedl co nejtišeji pušku a namířil na plec. Měl již zvíře na mušce – ještě vteřinu a džunglí by zahřměl výstřel z pušky. Ale v knize osudu stálo psáno, že teď nastane dramatický okamžik.

Prásk! To nebyla puška – byla to větev, na které se držel nešťastný návštěvník. Snažil se dostat na strom co nejvýše a nejdále od možné srážky. Křehká větev však neunesla váhu jeho těla a zlomila se.

S praskotem a zoufalým výkřikem se řítil listím k zemi a spadl ani ne metr před nos udivené bestie. Tygr, který se rychle vzpamatoval z překvapení, cítil v natažené postavě nepřítele, nerozmýšlel se příliš, zařval a vrhl se na ni. Doktor Lapp však nepozbyl duchapřítomnosti. Opožděný výstřel zaburácel a obrovská útočící kočka se zhroutila na svou zamýšlenou oběť mrtva.

Několik dní po mém příjezdu do Dhamtari odjel doktor Lapp z misie na jednu ze svých lékařských inspekčních cest. Sotva odjel, uvědomila si všechna zvířata v džungli, že jediné nebezpečí, jež jim hrozí, jsem já, a považovala to za příznivou příležitost, aby řádila jako posedlá a prováděla všemožné neplechy. Hned za soumraku se odvážil pardál k našemu domu, co by kamenem dohodil, skolil tele a odvlekl je na mýtinu o půl míle dál. Pardálové se stali rázem v obci velmi neoblíbenými, a protože byl doktor Lapp pryč, přišli obyvatelé žádat o pomstu mne. Tak se mi naskytla příležitost hrát si na velkého ochránce slabých, ačkoli jsem dosud jakživ netřímal žádnou nebezpečnější zbraň než luk a šíp. Nevyznal jsem se v puškách valně, a tak jsem si vybral ze sbírky doktora Lappa pušku na slony, která vypadala nejhrozivěji. V doprovodu majitele telete jsem kolem osmé hodiny doklopýtal pod váhou své zbraně ke stromu, který stál asi tři sta stop od mrtvoly. Bylo už devět hodin, ale pardál nikde. Měsíc (jak podivuhodné věci jsem měl spatřit během tohoto období měsíčního svitu) se vynořil z mraků a ozářil mýtinu nejasným světlem – po pardálu však dosud ani stopy. Nemohl jsem již na stromě vydržet a chtěl jsem se honby vzdát, když mě nosič popadl za rámě a upřeně se zahleděl na nejasně osvětlený okraj džungle. Vynořilo se cosi černého, přikrčilo se to k zemi a hadovitě se sunulo ke kořisti. Pečlivě jsem namířil, jak jsem se domníval, že se to má dělat. Měl jsem pardála stále na mušce. Když se dostal k mrtvému tělu, zastavil se a větřil. Vtom jsem vypálil. Burácení výstřelu bylo slyšet snad až v Kalkatě. Zpětný náraz srazil mne i domorodce se stromu. Žuchl jsem k zemi na jedné straně, nosič na druhé a puška na třetí. Třemi poděšenými skoky byl pardál zpátky v džungli. Nezabil jsem ho a bezmezně jsem sám sebou opovrhoval. Chtěli jsme se přesvědčit, zda zvíře nezanechává krvavé stopy, i šli jsme s nosičem k mrtvé oběti. Shledali jsme, že místo abych skolil pardála, prostřelil jsem velkou díru v masitém boku mrtvého telete.

Byl jsem tak dojemně zkroušen, že doktor Lapp, když se vrátil, uspořádal skutečný lov, abych měl příležitost napravit svou pošramocenou pověst. Asi o deset mil hlouběji v džungli bylo napajedlo, kam v tomto suchém období, kdy vyprahly všechny menší rybníky, chodila pít všemožná zvířata. Pětipalcové stopy kočičích tlap podél okrajů nádrže a tajemně mizící děti z okolních vesnic výmluvně svědčily o tom, že alespoň jeden z návštěvníků nádrže je tygr neobyčejně veliký a smělý. V posledních čtrnácti dnech přinášeli domorodci doktoru Lappovi stále nové a nové zprávy o tygrově řádění. Doktor se již dávno rozhodl, že ho dostane, a čekal jen na vhodnou příležitost, aby se vydal na válečnou stezku. Celé odpoledne jsem cvičil s mohutnou puškou (nikoli s puškou na slony), z níž jsem měl na lovu střílet. Pálil jsem tak dlouho do terče, až mě modřiny na rameni přinutily přestat.

Dvě hodiny před západem slunce jsme s hostitelem v doprovodu dvou nosičů vyšli z misie a pohroužili se do vyprahlé džungle s úmyslem ulovit Jeho Blahorodí, pana Pruhovaného.

Když jsme tak putovali mezi stromy, zažehlo zapadající slunce západní oblohu a palčivý žár dne začal chladnout ve večerním větříku. Z některé domorodé vesnice zazníval jasně zvuk tamtamu. Snad to bylo čtyři míle daleko, snad deset mil. Slavila se tam asi svatba, protože se občas k synkopovanému bubnování přidávaly pronikavé tóny domorodé flétny. Na obřad by byla jistě zajímavá podívaná, měli jsme však před sebou lov, jenž sliboval větší vzrušení.

Nemohl jsem se již dočkat nastávajícího dobrodružství a kráčel jsem netrpělivě v čele výpravy. Když jsem byl asi na sto kroků od doktora Lappa, octl jsem se pod stromem se zvláštními zelenými plody. Tu se stalo něco zcela neočekávaného. Bez výstrahy spadla se stromu ohromná opice a postavila se s vyceněnými zuby a hněvivým mručením na tři stopy přede mne. V listí nade mnou propuklo učiněné peklo vrčení a opičích skřeků a třicet či ještě více těchto zvířat seskákalo se stromu a začalo se neochotně a váhavě rozbíhat všemi směry. Strom byl plný opic – čtyřicetiliberní hanumani dlouhých těl a dlouhých ocasů, malí, velcí, někteří s poděšenými mláďaty v náručí, všichni najednou vrčeli a vřeštěli vztekem nad tím, že jsem si je dovolil obtěžovat. V bezpečné vzdálenosti usedli na hýždě v širokém polokruhu, aby se pokochali pohledem na můj boj s jejich náčelníkem, který se jako vůdce kolonie sám ustanovil k tomu, aby rozhodl, jak se mnou naloží.

„Dejte tam pozor,“ zvolal doktor Lapp, „nedrážděte ho.“

„Nedrážděte ho!“ – na mou věru – a zavilé zvíře mě div neroztrhalo na kusy. Vzpomněl jsem si, že jeden z posledních řeckých králů zemřel po opičím kousnutí, i vyklidil jsem bojiště. Ztratil jsem jenom pýchu, která po mém utkání s mrtvým teletem stejně za mnoho nestála. Když jsem nechal opovi stezku úplně napospas, začalo jeho komonstvo, přívrženci, harém i soukmenovci tleskat chrabrosti svého velitele; poskakovali sem a tam a sborem se posmívali mému hanebnému ústupu.

„S těmito velkými opy nechce nikdo nic mít,“ poučil mě můj přítel. „Hindové je považují za posvátné, a dokonce je chrání. Občas jsou však příliš obtížní a je nutno s nimi přísně zatočit. Nedávno si jeden pan Opičák všiml, že se krávy v misii dojí vždycky odpoledne v téže kůlně; rozhodl se, že vyzkouší mléčnou dietu. Nedalo mu mnoho práce zahnat dojičky zuřivými obličeji, a když měl pole volné, začal se oddávat mléčným požitkům. Div se k smrti neupil, a co nezmohl, převrhl. Nakonec jsem ho musel zastřelit.“

Přírodovědec by byl na březích napajedla nalezl látku k mnoha knihám. V hodině soumraku tu slavili ptáci a krotší obyvatelé džungle vodní karneval na oslavu toho, že úmorný den se skončil a žhoucí vedro opadlo. Chladné šedé hrdličky poletovaly neklidně ve stohlavých a ještě větších hejnech z houštiny do houštiny. Nesčetné páry skalních holubů vylétaly hbitě jako šipky z lesa, a kdykoli spatřily člověka, stejně hbitě se obracely. Obrovské vrány, známé a četné ve všech částech Indie jako vrabci v Americe, se nemotorně batolily po rozpukaných bahnitých březích rybníka a jejich ohlušující krákorání se rozléhalo daleko široko. Podivní ptáci s peřím tak pestrým, jaké jsem jakživ neviděl, poletovali kolem, aby dodali slavnosti barvitosti. Byla to učiněná obrovitá voliéra.

Brzy jsme se na břehu zařídili. Jediný přístup k rybníku, který nevedl přes zrádné bahno, byl po obou stranách strmého pahorku přímo u vody. Neměl jsem o lovu na tygry ani ponětí, a opevnil jsem se s jedním kulim za hromadou kamení poblíž vody na jednom úpatí pahorku. Doktor Lapp, který se v lovu tygrů vyznal dokonale, vylezl se svým nosičem na strom na protější straně. Přes kopeček jsme sice na sebe neviděli, avšak oba jsme měli jeho vrchol na mušce.

Když se začalo stmívat, ruch kolem vody utichl. Západní hřeben byl lemován palmami, jež se černě rýsovaly na blednoucí obloze. Rozptýlené hejno opožděných vran vzlétlo hlučně do svého hnízdiště v kořenovníku. Objala nás mlčící džungle, temná, tajemná, hrozivá a vše ovládající. Jako by přímo ve vzduchu se ozývalo sotva slyšitelné tamtam, tam-tam, tam-tam. Nebylo lze rozeznat vzdálenost ani směr, odkud se ozývá. Z vrcholků stromů se vyhoupl mladý měsíc, stejně jako včera, a s přibývající září stoupaly i naše naděje. Teď jsme už mohli rozeznat jedno zvíře od druhého a mířit poměrně přesně. Měl jsem pocit, že jsem se octl přímo uprostřed nejopravdovějšího obrazu prapůvodní Indie, v krajině, kde člověk ještě nepřemohl přírodu, kde se udrží naživu jenom nejschopnější a kde strašlivá bída i násilná smrt jsou považovány za něco samozřejmého, co náleží k dennímu pořádku.

Sedmá hodina minula v naprostém tichu. K osmé se přiblížili na dostřel dva malí jelínci, ale doktor Lapp mi nařídil, abych střílel jen na tygry, protože se bál, abychom neplašili bídnou šelmu, po které jsme pásli. Tak jsem se jenom díval, jak se kradou k vodě a bez hlesu pijí v jasné měsíční záři. Z temnoty se vynořilo několik divokých vepřů; zvětřili za mou hromádkou kamení nebezpečí a šli k vodě těsně pod stromem doktora Lappa. Byl jsem zvědav, zda po nich střelí. Nestřelil. Bylo devět hodin, když se ozvalo opodál v džungli praskání suchého podrostu.

Bylo stále zřetelnější a zdálo se, že se blíží přímo ke mně. Můj nosič se mohl stěží udržet rozčilením; dával si ruce k hlavě a naznačoval rozvětvené parohy. Podle hluku v podrostu to bylo určitě něco velikého. Zvuk se opatrně přiblížil až k okraji džungle a pak se zase vracel.

Minulo deset hodin. Měsíc vystoupil již značně vysoko a jasně osvětloval rybník. Mého nosiče, který byl v džungli tak doma, že obyčejně viděl a slyšel všechno o mnoho dříve než já, náhle zachvátilo nesmírné vzrušení; široce otevřel pronikavé oči a upřeně se zahleděl před sebe na pahorek. Sledoval jsem jeho pohled, ale nespatřil jsem nic než temné stíny; ano, jeden z nich se pohyboval a nabýval podoby – podoby tygra. Posunul se o několik stop, vyčkával, rozhlížel se. Teprve teď jsem si začal uvědomovat, jak je vlastně mé postavení nekryté. I kdybych měl příležitost k výstřelu, nemusil bych třeba zvíře zabít, a kdyby si mne šelma vyhlédla za kořist, pak by malá hromádka kamení byla špatnou ochranou. Jakou neobvyklejší a hrdinnější smrt bych si však mohl přát než zahynout v přímém boji s tygrem? Je to konečně nejsportovnější způsob, jak se utkat s tygry. Možná že se mi právě teď naskytne příležitost pomstít se zvířecímu světu za dvojí ponížení, které jsem od něho nedávno utrpěl. Modlil jsem se tedy úpěnlivě, aby si temný stín vybral za svou cestu k vodě moji stranu pahorku. Ve snaze přilákat zvíře jsem měl silnou konkurenci v doktoru Lappovi, který jistě viděl siluetu zvířete proti nebi právě tak jako já a jistě se modlil stejně horoucně jako já, aby si vybralo jeho stranu. Byla to velmi nerovná soutěž. Jakou naději jsem měl já, který se nikdy nenaučil presbyteriánskému katechismu a jehož patronem byl určitě ďábel, proti výmluvnosti doktora Lappa, člověka, který třicet let kázal Písmo svaté a zachránil dobře spočítaných na dva tisíce čtyřicet jednoho pohana od věčného zatracení? Tygr ovšem ohrnul nos nad mou ubohoučkou duchovní silou, a překonán misionářovým vzýváním, obrátil se a kráčel přímo pod smrtonosný strom. Nastala chvíle trýznivého napětí; potom vyšlehl ve větvích ohnivý záblesk, ozval se výstřel z pušky a ječivé zachrčení tygra. Děsem a bolestí zběsilé zvíře se rozhlíželo, odkud na ně byl útok spáchán. Blesk, prásk; blesk, prásk! Smrtelně zraněný krutovládce lesa se vypotácel dvacet stop od stínu stromu do měsíčního světla a s chraptivým stonem se svalil mrtev.

Vzápětí jsem se hnal přes vršek, dychtiv, abych ho první zatahal za vousy.

„Počkejte tady!“ vzkřikl doktor Lapp se stromu, když mne spatřil na hřebenu. „Možná že je ještě živ.“

Několik kamenů, které jsme hodili na nehybné tělo, nevyvolalo známky života. Zchytralé a pruhované veličenstvo nebude již terorizovat okolí. Konečně dostal svůj díl za to, co tak často páchal na jiných. Pobitý dobytek, zadávená zvěř a lidské oběti tohoto krvežíznivého tygra byly konečně pomstěny. Žil násilím a násilím sešel ze světa.

Stáli jsme nad ním s doktorem Lappem v měsíčním svitu. Bylo to nádherné velezvíře, a přece jaký vyvrhel, jaký vrah, jaký bídný zlosyn! Ač jsi byl nenáviděn, Tygře, cítili jsme hlubokou úctu k tvé odvaze a síle, a to, že jsme tě zabili, učinilo z nás dva nejpyšnější lidi v Hindustánu.

Když jsme dorazili se svou kořistí domů, hrnuly se davy domorodců z okolních vesnic, aby se podívaly na pověstné zvíře, které již přes měsíc ohrožovalo jejich životy; pohladit si jeho lesklý kožich, zatahat za ocas, vzdát hold velikému sáhibovi, který přemohl krutovládce. Matky s sebou přivedly všechny své děti, aby poznaly, jak vypadá krutý nepřítel, nad jiné obávaný. Jedna matka vodila dvouletou holčičku sem a tam po žebrech zabitého zvířete. Dítě se tomu radostně smálo a matka je na naši žádost ochotně podržela, aby neupadlo, a my si je mohli vyfotografovat na pleci skoleného obra.

Právě než jsem se rozloučil se svými pohostinnými misionářskými přáteli, obdaroval mne můj domorodý nosič, kterého zpětný odraz mé pušky na slony tak hanebně shodil z vršku stromu při lovu na pardála, jedním z tygřích tesáků. Tvrdil, že to bude kouzelný talisman pro štěstí.

„Bude mě chránit před průvodčími ve vlaku, když nebudu mít lístek?“ ptal jsem se ho.

Slavnostně mě ujistil, že ano, a skoro jsem uvěřil, že měl pravdu, když jsem se po okružní cestě zpátky do Kalkaty a pak nahoru údolím Gangy do Benaresu dostal do Agry, města Tádž Mahálu, a vydal přitom za jízdné železnicí jen jednu rupii.

VYSVĚTLIVKY

(Velká písmena znamenají jazyk, z něhož slovo pochází: A – angličtina, F – francouzština, 1 – italština, L – latina, Ř – řečtina, S – španělština)

akutní – prudký (o nemoci) L

avenida – třída Š

Avignon (aviňon) F

Bastilla – francouzské státní vězení, jehož dobytím 14. 7. 1789 začala Velká francouzská revoluce; přezdívka pro vězení F

brontosaurus – obrovský pravěký ještěr Ř

bueno – dobře Š

centim (sántym) – setina franku F

Copacabana (kopakabana) Š

demoralizovat – zbavit mravnosti, kázně L

Déjeuner de Napoleon (déžené de napoleon) F

eben – těžké cizokrajné dřevo černé barvy Ř

favoritka – oblíbenkyně L

fortissimo – velmi silně (v hudbě) I

frenetický – nadšený L

Gallie – území obývané Gally v době rozkvětu římské říše; zhruba dnešní Francie

galon – anglická objemová míra, přibližně čtyři a půl litru

Gold Shell (gould šel) – jméno lodi, doslova „Zlatá ulita“ A

Habešané – Halliburton naráží na loupežnou válku, kterou v roce 1935 fašistická Itálie rozpoutala proti africkému státu Habeši

Herkules – legendární starověký silák Ř

howdah (hauda) – sedlo na slona; je opatřeno zpravidla stříškou a jezdí v něm více osob (z arabštiny)

impozantně – velkolepě L

inspirace – nápad, tvůrčí podnět L

kariéra – životní dráha, rychlý postup (z italštiny)

krysař z Hammeln – pohádkový hrdina, který kouzlem své píšťaly dokázal odlákat z města Hammelnu nejprve všechny myši, a když nedostal slíbenou odměnu, odvedl hammelnským i všechny děti

La guayana (la gvajara) Š

latinský temperament – živá povaha národů Jižní Ameriky italského a španělského původu Ř

libra – anglická váhová míra, přibližně půl kilogramu L

Livius – Titus Livius, římský dějepisec, který žil okolo začátku našeho letopočtu

Maelstrom (málstrom) – legendární zhoubný mořský vír u západního pobřeží Norska (z holandštiny)

mahout – honec slonů (z hindustánštiny)

Marseillaisa (marsejéza) – píseň z doby Velké francouzské revoluce, jež se stala francouzskou národní hymnou F

Martigny (martyni) F

Mt Blanc (mon blan) – nejvyšší alpský vrchol (4810 m) F

Mt Cenis (mon seny) – alpský průsmyk (2098 m) P

nefrit – nazelenalý polodrahokam Ř

Orsieres (orsiér) F

peso – peníz španělské měny a měny četných jihoamerických států Š

plaza (plasa) – náměstí Š

pochod na Řím – Halliburton naráží svou zmínkou, že Dally zlomila všechny rekordy v pochodu na Řím, na ozbrojený puč z roku 1922, jímž se fašisté chopili v Itálii moci; „pochod na Řím“ byl jeho rozhodující částí

prestiž – vážnost, důstojnost F

spontánnost – samovolnost, z vlastního popudu L

stopa – anglická délková míra, přibližně třicet centimetrů

St Pierre (sen pier) P

tuan – pán (z malajštiny)

YMCA – zkratka mezinárodního sdružení mužských jednot mládeže evangelických církví (Young Men’s Christian Association – Křesťanské sdružení mladých mužů); sdružení bylo založeno v roce 1855 a zejména ve Spojených státech vykonávalo značný vliv na smýšlení mladých lidí; zkratka obdobného sdružení ženských jednot mládeže je YWCA

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai