W. E. JOHNS

BIGGLES JDE DO VÁLKY

- 1 -

TOUŽIMSKÝ & MORAVEC

PRAHA

1994

W. E. Jolins © GP Agentura Praha, 1994 Jacket illustration

Zdeněk Burian, Petr Barč © Zdeněk Burian – dědicové, 1994 © Petr

Barč, 1994 Illustrations © Petr Barč, 1994

ISBN 80–85773-14–7

- 2 -

KAPITOLA PRVNÍ

JAK TO ZAČALO

Kapitán Jakub Bigglesworth, důstojník britského válečného

letectva, přijel z Francie do Londýna na desetidenní dovolenou.

Právě teď se zastavil na rohu ulice Lower Regent Street a

podíval se na hodinky.

„Vida, za deset minut jedna. Řekl bych, že je čas k obědu,“

zabručel si pro sebe.

Obrátil se tedy a kráčel směrem k hostinci Caprice, který byl za

války pověstným útočištěm leteckých důstojníků v Londýně. Ve

dveřích však zaváhal a v rozpacích si prohlížel svůj oblek. Měl na

sobě oblek civilní, tedy nepředpisový, jak by řekli vojáci. Příčiny

toho, že se v něm octl, byly prosté.

Jeho ošumělá uniforma na frontě ve Flandrech ještě ušla, bláto a

skvrny od oleje tam nepůsobily nepatřičně, ale v letním velkoměstě

vypadala ošuměle. Proto hned po příjezdu do Londýna zašel Biggles

ke krejčímu, aby si ji dal vyčistit a vyžehlit. Od krejčího se však

dověděl, že potrvá několik hodin, než bude uniforma v pořádku.

Nechtěl tak dlouho čekat, koupil si konfekční civil a vyrazil mezi

lidi. Pro vojáka na dovolené to byla věc logická a odpustitelná, ale

těžko by se s ní smířil dozorčí posádkový důstojník či vojenská

policie, kdyby jim náš hrdina náhodou vběhl do náruče. Proto

Biggles zaváhal, když došel až k tomu světáckému místu

dostaveníček leteckých důstojníků. Kolísal mezi touhou spatřit

někoho, s kým by si mohl trochu popovídat, a obavou ze srážky s

posádkovým velitelem či s některým z jeho miláčků. Biggles dobře

věděl, že hostinec Caprice je stále pozorován bdělýma očima

skrytých hlídek.

„Ale čeho bych se vlastně měl bát? V nejhorším případě mi ty

štábní krysy zruší dovolenou, a to by mě moc nezarmoutilo,“

pomyslel si Biggles, a pak už bez váhání vkročil do otáčivých dveří

hostince. Uvnitř u barového pultu lenošilo několik důstojníků a jeden

či dva civilisté, ale rychlý a bystrý Bigglesův pohled odhalil, že jsou

- 3 -

to vesměs cizinci. Proto si vybral malý stůl v odlehlém koutě

místnosti a začal si bezstarostně prohlížet jídelní lístek.

Letec byl zcela pohroužen do celkem příjemného úkolu vybrat si

některé z nabízených jídel, když koutkem oka zachytil, že se někdo

objevil po jeho boku. Zpočátku mu nevěnoval pozornost, protože si

myslel, že je to pohotový číšník, ale když se dotyčný chystal posadit

na protější židli, vzhlédl překvapeně a dotčeně k neznámému muži,

neboť všude kolem byl dostatek volných stolů.

„Dobrý den, kapitáne Brunowe,“ řekl nenuceně a bez váhání

muž, sedající si proti němu.

„Lituji, pane… to bude nějaký omyl,“ odpověděl Biggles stroze

a znovu se ponořil do četby jídelního lístku.

„Ani bych neřekl,“ pokračoval druhý muž chladně. „Mohu vám

nabídnout něco k pití?“

Biggles si vetřelce chladně přeměřil. „Ne, děkuji.“ odsekl. Již

jsem vám řekl, že se mýlíte. Nejmenuji se Brunow,“ dodal tónem, ve

kterém dal jasně najevo, že tím pro něj rozhovor skonal.

„Ne! Ha, ha, ha, samozřejmě že ne. Docela dobře vás chápu.

Čím dříve se v takových případech, jako je ten váš, zapomene na

jméno, tím lépe, že ano?“

Než Biggles znovu pohlédl do očí neznámého muže,

významným gestem odložil jídelní lístek na stůl.

„Tak vy mě chcete přesvědčit, že vlastně nevím, jak se

jmenuji?“ zeptal se ho ledově.

Druhý muž pokrčil rameny a otráveným výrazem, který se

objevil v jeho obličeji, dal najevo, že ho Bigglesovo chování

znechucuje.

„Neztrácejme zbytečně čas. Vždyť oba dobře víme, o co se

jedná. Chci vám jen pomoci. Abych nezapomněl, jmenuji se

Broglace — Ernest Broglace. Já…“

„Okamžik, pane Broglace!“ přerušil ho Biggles. „Vypadá to, že

vás člověk jen tak nepřesvědčí. Trvám na tom, že se nejmenuji

Brunow. Vy říkáte, že se jmenujete Broglace, a já nemám žádný

důvod, abych o tom pochyboval, ale zároveň vás ujišťuji, že mi vaše

jméno nic neříká. Pokud jde o mne, mohl byste se klidně jmenovat

třeba Dogface nebo Fingface. A pokud — jak vás podezírám — má

- 4 -

vaše vytrvalé úsilí vnutit mi svou společnost skončit nabídkou, abych

od vás koupil nějaké pitomé hodinky nebo neprůstřelnou vestu či

jiný podobný krám, říkám vám rovnou, neobtěžujte se. A hlavně,

neobtěžujte mě! Já totiž dnes nechci koupit nic, a i kdybych něco

chtěl, nekoupil bych to rozhodně od vás. Když ničemu jinému

nerozumíte, musel jsem vám to říci po lopatě. A teď mě račte

omluvit. Sbohem!“

Broglace se mírně zaklonil a hlasitě se rozesmál. Biggles na něj

udiveně zíral.

„Hrom do čepice, vy ale máte kůži, že by hroší vedle ní musela

vypadat jako hedvábný papír,“ pokračoval Biggles otráveně.

Vypadalo to, že cizí muž se nehodlá jen tak vzdát. „Tak co, půjdete

si sednout k jinému stolu, nebo to mám udělat já?“

Broglace se náhle naklonil směrem k Bigglesovi a jeho chování

se rázem změnilo.

„Poslyšte Brunowe,“ řekl klidně, ale jasně a stručně, „já vím,

kdo jste a proč jste v civilu. Byl jsem obeznámen s celým vaším

případem a rád bych vám něco nabídl. Z armády vás propustili a nyní

vám nezbývá nic jiného, než abyste se dal odvést jako obyčejný

branec. Jistě nepochybujete, že vás na frontě čeká stejný osud jako

mnoho jiných, totiž německá kulka. Co kdybyste místo toho pracoval

pro lidi, kteří dovedou ocenit vaše schopnosti, a měl tak vyhlídku na

snadný výdělek?“

Biggles se již chystal nakvašeně odmítnout tento návrh, když ho

náhle zarazilo cosi ve výrazu mužovy tváře. Bylo to cosi ponurého,

možná znamení nebo předzvěst něčeho zlého, co nemohl v tu chvíli

pochopit. Slova, která se již chystal vyřknout, zůstala nevyslovena.

Místo toho Biggles mlčky pozoroval cizího muže. Při pohledu na něj

se jen utvrdil, že za nevítanou cizincovou pozorností se skrývá něco

vážného, ba zlověstného.

V celkovém jeho zjevu nebylo nic zvláštního. Byl středně

vysoký, plnoštíhlé postavy. Podle toho, jak vypadal, se dalo usoudit,

že teprve nedávno překročil věk vhodný pro vojenskou službu.

Nejspíš patřil k vrstvě zámožných obyvatel z londýnské obchodní

čtvrti, nebo to také mohl být válečný zbohatlík. Měl vysoké,

vypouklé čelo, krátce zastřižené vlasy. Silný krk a široká, plochá tvář

- 5 -

s mohutnými čelistmi ukazovaly na osobu s mimořádně silnou vůlí.

Bigglese však upoutaly hlavně oči. Jejich výraz sice částečně

zakrývaly brýle se silnými obroučkami z želvoviny, ale bystrému

pozorovateli nemohlo uniknout kruté odhodlání zbavit se každého,

kdo by se tomuto muži chtěl postavit do cesty. Biggles ucítil lehké

mrazení v zádech, a jakmile se cizincovy oči zavrtaly do jeho,

pohlédl stranou.

„Rozumím…rozumím,“ řekl pomalu.

Vtom se přede dveřmi ozval hlučný smích a do místnosti vpadl

hlouček leteckých důstojníků. Byli rozjaření a vyzařovala z nich

radost ze života. Někteří zamířili k bufetu a druzí se odebrali ke

stolům, aby se naobědvali. Biggles mezi nimi zahlédl dva či tři

známé důstojníky. Uviděl v tom pro sebe příležitost, jak uniknout

neznámému.

„Poslyšte, já některé ty mládence znám, a myslím, že by nebylo

vhodné,“ řekl chvatně Biggles, „kdyby…“

Jistě. S tím samozřejmě souhlasím,“ odpověděl cizinec a

okamžitě se zvedl. „Přijdu sem v době mezi čajem a večeří —

řekněme asi v půl sedmé. To zde bude prázdno.“ Pokynul Bigglesovi

na rozloučenou a spěšně se vzdálil. Za okamžik se ztratil v zástupu

důstojníků, kteří se hrnuli dovnitř.

Biggles ještě poseděl několik minut u stolu a přemítal o

cizincově návrhu. Potom si dal lehké jídlo, rychle je snědl a odebral

se k důstojníkům stojícím u bufetu. Vyhledal mezi nimi letce

Ludgata od 287. letky, kterého dobře znal, a odvedl ho stranou.

„Poslyš, Lude, rád bych se tě na něco zeptal. Neříká ti něco

jméno Brunow?“

„Jakpak by ne! Právě mu vylili pérka u jeho pluku, a to v pravý

čas. Byl to pěkný prezent.“

„A co provedl?“

„Přesně to nevím, ale včera v noci se o tom bavilo několik

hochů v Alhambře. Byl obviněn z porušení kázně. Podle mého to

však nebylo to hlavní. Buď jak buď, u pluku už není, a ostatní se

stejně nedozvíme.“

„Znal jsi ho osobně?“

„Velmi dobře. Chodili jsme spolu do stejné letecké školy.“

- 6 -

„Co myslíš, je mi nějak podobný?“

Ludgate sebou škubl. „Nu, když jsi to teď řekl, je ti trochu

podobný, ne však natolik, aby si tě mohl s ním splést někdo, kdo tě

zná.“

„Rozumím. Díky — a na shledanou!“

„Kam jdeš?“

„Jdu se trochu podívat po městě,“ odpověděl vesele Biggles. To

samozřejmě nebyla pravda. Sotva vyšel na ulici, nerozhlížel se

nalevo ani napravo a dlouhými kroky rázoval směrem na nábřeží.

Odtud spěšně zamířil do hotelu Cecil, kde sídlilo hlavní velitelství

britského válečného letectva.

Po obvyklém čekání a nekonečném vyptávání se Biggles octl u

dveří, na nichž visela tato vizitka:

ZPRAVODAJSKÁ SLUŽBA HLAVNÍHO LETECKÉHO

ŠTÁBU – MAJOR L. BRYNDALE

Biggles zaklepal na dveře a po vyzvání vstoupil. U mohutného

stolu, na němž byly rozházené obálky, různé spisy a poznámkové

sešity, pracoval britský důstojník velmi unaveného vzezření.

„Jsem kapitán Bigglesworth od 266. letky, pane, a nyní jsem zde

na dovolené,“ začal Biggles.

„A proč nejste v uniformě?“

„To vám mohu snadno vysvětlit, pane, ale kromě toho vám chci

sdělit něco jiného, co byste podle mého soudu měl vědět.“ Biggles

potom stručně popsal své setkání se záhadným mužem v hostinci

Caprice

Důstojník výzvědné služby ho pozorně vyslechl a potom se na

něj vážně zadíval.

„Sedněte si, prosím, a neodcházejte, dokud se nevrátím!“ Trvalo

několik minut, než se opět vrátil, následován šedovlasým

důstojníkem, podle jehož červených výložek se dalo poznat, že je to

vyšší štábní důstojník.

Biggles se okamžitě postavil do pozoru.

„Dobře, dobře, sedněte si!“ vyzval ho odměřeně generál. „Viděl

jste někdy předtím toho muže, který vás dnes oslovil?“

„Nikdy, pane generále.“

„Popište mi ho, prosím.“

- 7 -

Biggles vylíčil Broglace, jak nejlépe dovedl.

„Víte, o co šlo v případě Brunow?“ zeptal se ho štábní důstojník,

když Biggles skončil.

Jen tak zhruba. Hned po rozhovoru s Broglacem jsem se

dozvěděl, že Brunow byl nedávno propuštěn z armády.“

„Správně!“ Generál zabubnoval na stůl prsty a pokračoval:

„Nuže, vaše informace je zajímavá, a proto za tím budeme muset jít.

Vaše dovolená je zrušena počínaje dneškem, kapitáne, a přiděluji vás

s okamžitou platností k speciálnímu oddělení. Postarám se, abyste si

později mohl vybrat svou dovolenou. Zatím se pokuste získat si

Broglaceovu důvěru. Nejlepší by bylo vypátrat, co má za lubem.

Zítra mi o tom podáte hlášení. Setkejte se s ním dnes navečer, jak vás

o to požádal.“

„Provedu, pane generále.“

„Nyní byste se měl důkladně seznámit s celým případem

Brunow, abyste se za něho mohl vydávat, bude-li to třeba. Major

Bryndale vám vydá jeho spisy.“ Pak se generál otočil na majora

Bryndala. Řekl mu: „Vezměte si Biggleswortha na starost,“ a opustil

místnost.

Příští den v deset hodin třicet minut byl Biggles uveden do

prostorné pracovny brigádního generála Sira Malcolma Pendersbyho.

Tvářil se poněkud ustaraně. Generál nebyl zatím nijak znepokojen,

ale ani nijak potěšen tím, jak se události kolem Brunowa vyvinuly.

Generál vzhlédl od práce, když Biggles vstoupil.

„Nuže, Bigglesworthe — posaďte se. Tak copak se včera

přihodilo, když jste nás opustil? Jestlipak náš záhadný muž

rozvázal?“

„Ano, pane generále,“ odpověděl Biggles. „Vypadá to, jako

kdyby…“

„Vyličte mi podrobně, co se udalo.“

Biggles se zamračil.

„Abych řekl pravdu, není to tak jednoduché. Totiž, abyste mi

rozuměl, nic určitého nebylo řečeno a ani jsem nedostal žádný

konkrétní návrh, ačkoli se mi zdálo, že Broglace měl po celou dobu

na mysli něco konkrétního. Avšak jeho formulace byly velmi

opatrné.“

- 8 -

„K tomu byl ovšem nucen, je-li zapleten do špionáže,“ skočil

mu do řeči generál.

„Jistě, pane generále. Jak jsem již řekl, bylo to všechno velmi

neurčité. Jeho řeč byla plná náznaků. Můj úsudek je následující:

Broglace je stále přesvědčený, že jsem Brunow. O celém jeho

případu je zřejmě dobře informován. Například ví to, co jsem se já

dozvěděl teprve včera z jeho spisů, že Brunow je německo-

rakouského původu a že byl v Argentině, když vypukla válka. Má

sice — nebo měl — finanční zájem na britské říši, ale sympatizuje s

Německem a ústředními mocnostmi, protože má německé předky.

Broglace vychází z předpokladu, že propuštění z armády Brunowa

velice rozhořčilo a dal by se získat pro druhou stranu.

„Ale vy jste přece řekl, že vám neučinil žádný konkrétní návrh?“

„To je pravda, pane generále, ale napadlo mě, že se mi Broglace

snaží vsugerovat, abych se první projevil já. Sám si netroufá zajít

příliš daleko pro případ, že by se ve mně zmýlil.“

„A jak jste to tedy vyřešil?“

„Pokusil jsem se vyvolat v něm dojem, že bych se dal možná

přemluvit, kdyby se mi to vyplatilo.“

„Výborně. Pokračujte!“

„To je všechno, pane generále. Pochopitelně jsem projevil přání

zůstat s ním ve spojení pro případ, že byste se rozhodl dát ho

zatknout, a tak jsem si s ním ujednal…“

„Zatknout?“ zeptal se ironicky generál.

„Promiňte, pane generále,“ omlouval se rozpačitě Biggles. „To

jsem myslel jen v případě, že by byly proti němu důkazy…“

Generál mávl odmítavě rukou a zvolal: „Pro pána krále,

Bigglesworthe, takhle se to přece nedělá. Je-li ten člověk opravdu

špion, bude nám mnohem užitečnější na svobodě nežli v londýnském

Toweru. Pokud by se nám podařilo zjistit, pro koho pracuje a o co

mu jde, mohli bychom toho využít pro svůj prospěch.“

„Obávám se, že to by bylo nad mé síly, pane generále,“ přiznal

se Biggles. „Snažil jsem se vykonat, co jste mi uložil — a nyní

pokud jde o mne — jsem skončil. Mohl bych nyní pokračovat ve své

dovolené?“

- 9 -

„Pomalu, pomalu, mladý muži,“ odpověděl spěšně generál.

„Kdo vám řekl, že jste už skončil? To byl teprve začátek! Zdá se, že

nám náhoda vložila do rukou trumfy, které bychom ale bez vašeho

přičinění nemohli použít. Rád bych si všechno důkladně rozvážil, než

se rozhodneme pro další postup. Dejte si zatím cigaretu a počkejte

zde, nebudu vás dlouho zdržovat.“

Generál sebral ze stolu hromádku listin, udělal na nich několik

poznámek a pak opustil pracovnu.

Trvalo to téměř celou hodinu, než se vrátil. Biggles měl tedy

dost času na přemýšlení. Ať to bral, z kterého konce chtěl, dospěl k

názoru, že se před sebou nemá zrovna růžovou budoucnost.

Když generál konečně vstoupil, nedalo se z jeho tváře, kromě

soustředěného výrazu, vyčíst vůbec nic. Posadil se ke stolu a zadíval

se zpytavě na Bigglese.

„Milý Bigglesworthe,“ začal generál, „rád bych si s vámi vážně

pohovořil a přeji si, abyste mě nejprve pozorně vyslechl. Provedl

jsem podrobnou analýzu celé situace a došel jsem k závěru, že vám

příště Broglace učiní návrh, pokud ho ovšem něčím nepoplašíte. Je-li

má domněnka správná, nabídne vám, abyste pracoval pro něj, to

znamená pro Německo, a v tom případě bych byl rád, abyste jeho

nabídku přijal.“

„Abych ji přijal?“ zvolal Biggles nevěřícně.

Generál pokýval hlavou „Ano, je to výjimečná příležitost, která

se znovu jen tak nenaskytne.“

Biggles začal horečně přemýšlet „Co tím míníte, pane generále?

Vy byste chtěl, abych se stal německým vyzvědačem a pracoval proti

Británii?“ řekl bez obalu.

Generál vypadal trochu rozpačitě. „Abychom nechodili stále

dokola jako pes kolem horké kaše, řekl jste to přesně tak, jak to

myslím,“ potvrdil Bigglesovu domněnku. „Nemohu vám to

samozřejmě dát rozkazem, ale rád bych vám připomněl, že je

povinností každého Angličana, aby vykonal pro vlast všechno, co je

v jeho silách a podstoupil jakoukoli oběť. Proto vás žádám, abyste se

k provedení tohoto úkolu nabídl dobrovolně, i když připouštím, že se

jedná o úkol nesnadný a nebezpečný. Prohlížel jsem vaše osobní

spisy, a myslím, že se k tomu neobyčejně dobře hodíte. Major

- 10 -

Raymond, důstojník výzvědné služby, který je přidělen k našemu

leteckému velitelství ve Francii, se vyjadřuje velmi pochvalně o

vašich schopnostech. Dokonce uvádí, že právě v případech

podobných tomuto jste mu prý nejednou pomohl. Ruku na srdce,

Bigglesworthe, bylo by nad schopnosti průměrného důstojníka, aby

se pouštěl do takovéto záležitosti, neboť průměrný muž by zde neměl

nejmenší naději na úspěch. Konečné rozhodnutí musíte udělat vy

sám, a já bych jednal nezodpovědně, kdybych se pokoušel nějak

snižovat riziko spojené s tímto podnikem. Jedno uklouznutí, jedna

chvilková neopatrnost — nu, nepochybuji, že i vy toto všechno

berete v úvahu, takže není třeba, abych se tím dále zabýval. Tak co

na to říkáte?“

Biggles přemýšlel jen vteřinu nebo dvě. „Nebudu předstírat

nějaké nadšení, to bych se zbytečně přetvařoval,“ řekl poněkud trpce.

„Ale protože jste byl tak laskav a naznačil mi zřetelně, kde je moje

povinnost, nemohu dost dobře odmítnout, pane generále.“

Generál se trochu začervenal.

„Myslím, že chápu, jak vám asi je,“ řekl pak téměř otcovsky,

„ale věděl jsem, že neodmítnete. Nyní bychom měli prozkoumat

všechny varianty, které mohou nastat, abychom věděli, jak si počínat,

kdyby ti lidé…“

KAPITOLA DRUHÁ

ALGY SE POLEKAL

Algernon Lacey, poručík britského letectva, sloužící u 266.

letky, posádkou v Maranique ve Francii, zastupoval Bigglese, svého

přítele a leteckého druha, po dobu jeho nepřítomnosti ve funkci

velitele leteckého roje. Nad letištěm se právě objevilo jeho letadlo

značky Sopwith Camel. Dnes se mu přistávací manévr obzvláště

vydařil. Algy pomalu zajížděl k hangárům a přitom nespouštěl oči z

chvějící se střední vzpěry letadla. Nakonec vypnul zapalování,

poněkud prkenně vystoupil z pilotní kabiny a rovnou si to namířil ke

kanceláři letky, aby tam napsal bojovou zprávu. V dnešních

vzdušných soubojích dosáhl dalšího úspěchu, neboť si právě připsal

- 11 -

na své konto třetí vítězství od té doby, co Biggles odjel na

dovolenou.

Když otevřel dveře provizorní budovy meteorologické stanice,

zahlédl uvnitř majora Mullena, velitele své letky, zabraného do

hovoru s Watem Tylerem, jeho pobočníkem. Byl by se klidně

odporoučel, ale velitel ho zavolal.

Jen pojď dál, Lacey,“ řekl major. „Čekám zde na tebe, abych si s

tebou promluvil, ačkoli se obávám, že tě moje novinky příliš

nenadchnou.“

Algy si na chvíli přestal stahovat letecké rukavice a podíval se

tázavě na majora. „Nějaké špatné zprávy?“ vyhrkl a potom rychle

dodal: „Neříkejte mi, že Biggles někde havaroval!“

„Nikoli, nic takového. Byl jsi převelen.“

„Převelen?“

„Ano. K hlavnímu štábu pro Blízký východ — do Káhiry.“

Algy se na majora zadíval nechápavě. „Převelen do Káhiry,“

opakoval nevěřícně. „Ale — co jsem provedl?“

„Nic, pokud je mi známo. Mohu ti pouze říci, že podnět k tvému

přeřazení nevyšel od hlavního velitelství britského letectva ve

Francii, ba ani od francouzského generálního štábu. Rozkaz přišel

přímo z hlavního velitelství britského válečného letectva v

Londýně.“

„Ale proč?“

„To bohužel nevím. Mě také netěší, že ztrácím dobrého

důstojníka, ale už by bylo na čase, aby sis uvědomil, že hlavní

velitelství v Londýně nemá ve zvyku vysvětlovat nebo omlouvat své

rozkazy. Jsi převelen od dnešního dne a musíš chytit vlak, který jede

večer v sedm hodin deset minut do Paříže. V Paříži si najmeš taxi,

abys chytil další vlak, vyjíždějící v jedenáct hodin deset minut z

Lyonského nádraží do Marseille, kde se budeš hlásit naloďovacímu

důstojníkovi na molu číslo 17. Cestovní rozkaz už máš připravený.

To je vše. Ještě se uvidíme, než odjedeš.“

Užaslý Algy se strnule posadil a jako ve snách se díval za

odcházejícím velitelem. Teprve po chvíli mu neúprosná pravda

začala docházet. Obrátil se k Watovi a vybuchl:

„Tak tohle jsou tedy vaše díky za všechno!“

- 12 -

Ale majorův pobočník ho hned usadil.

„Nekřič mi tady, nemá to žádnou cenu,“ řekl krátce.

„Počkám, až se vrátí Biggles — ten snad má také právo do toho

mluvit.“

„Biggles se nevrátí.“

Algy zamrkal. „Že se nevrátí? Kruci! A co se stalo?“

Já vím jen tolik, že byl převelen ke svému náhradnímu praporu

do Anglie.“

„Převelen do Anglie!“ zavrčel Algy. „Tak to se povedlo. To je

dobrý vtip, přeřadit takového letce jako je Biggles do Anglie. On jim

tam ale ukáže, těm hlupákům, za to ručím, a dobře jim tak! Copak si

ti pitomci v hlavním štábu představují, že letci Bigglesova formátu se

rodí jako angrešt? Nuže,“ Algy se zatvářil opovržlivě, vstal a obrátil

se ke dveřím, „to tedy znamená konec téhle pitomé války, alespoň

pokud jde o mne. Starost o ni přenechávám jiným.“

Wat se podíval pohledem plným pochopení na Algyho.

„Jářku, Algy, takhle bys neměl mluvit, umoudři se už konečně,“

řekl vlídně. „S lakovými řečmi daleko nedojdeš. Vykonávej tam

dobře svoje povinnosti a ukaž jim, co dovedeš. Pak se ti možná

podaří dostat se zpátky k 266. letce. My tě tady budeme postrádat, a

Bigglese — to nemusím snad ani říkat — také. Abych nezapomněl,

prozradím ti něco, co ještě nevíš.“

„Tak ven s tím, mě už stejně nic nepřekvapí.“

„Budeš mít společníka na cestě do Káhiry. Je to někdo, koho

dobře znáš.“

„Kdo?“

„Major Raymond z londýnského generálního štábu. Byl

převelen stejně jako ty k hlavnímu velitelství pro Blízký východ.“

„Ha, to je dobré! Alespoň mu budu moci povědět, co si o tom

jejich úřadu myslím.“

„Jdi už k čertu s těmi řečmi, nebo tě dám zavřít. Vzpamatuj se,

člověče! Je válka, a není pochyb, že v hlavním štábu dobře vědí, co

dělají.“

„Možná máš pravdu,“ souhlasil roztrpčený Algy. Pak sebral

svoje letecké rukavice a vyrazil z kanceláře.

- 13 -

O deset dní později vyšel unavený a cestou zmořený Algy z

vojenského stanu v Kantaře v Palestině. Byl sem přidělen hned po

svém příjezdu do Egypta. Nežádal žádné vysvětlení, ani mu nebylo

podáno: rozkaz přijal mrzutě a bez zájmu. Kantora, Almaza,

Heliopolis, Ismáílía, Chartúm nebo Aden, co na tom záleží, kde

bude? Algymu to bylo už jedno — tak to alespoň řekl majoru

Raymondovi, když se rozloučili před hlavním velitelstvím pro Blízký

východ v Káhiře. Potom už Raymonda neviděl, jako by se propadl do

země.

„Zatím mi dejte věci do kanceláře tajemníka důstojnické jídelny,

než zjistím, kde budu bydlet,“ řekl Algy řidiči automobilu. Již chtěl

odejít, když zaslechl, že ho kdosi volá. Pospíchal za ním major

Raymond, oblečený do nové uniformy v barvě khaki.

„Hallo, Lacey!“ zvolal vesele major. „Tak jsme konečně opět

spolu.“

„Hallo, pane majore,“ odpověděl překvapeně Algy. „Nevěděl

jsem, že jste také v Palestině. Mám radost, že vidím opět někoho

známého: cítím se tu jako kůl v plotě. Ale proč nás sem neposlali

společně ?“

„Na vojně se nikdy ničemu nediv, Lacey,“ usmál se major.

„Pamatuj si, že i sebevětší absurdity mají svůj smysl. Musel jsem se

v Káhiře zúčastnit důležitého jednání. Měl jsem ale štěstí, protože do

Kantary jsem přiletěl, přesněji řečeno, bylo mi nabídnuto místo v

letadle. Jistě jsi unavený po tak dlouhé cestě?“

„Ani ne, pane majore. Proč se ptáte?“

„Rád bych si s tebou důvěrně promluvil. Je tu také někdo, s kým

by ses měl setkat. Věc je však naléhavá a nesnese žádného odkladu.“

„Dobře, pane majore,“ souhlasil Algy.

Společně se vydali k velkému čtvercovému stanu, který stál

poněkud stranou od ostatních. „Tak tady mám pracovnu,“

vysvětloval major. Když odhrnul dílec stanového plátna, jenž

zakrýval vchod do stanu, pohlédl s lišáckým úsměvem na Algyho.

Stan byl vybaven kancelářským nábytkem: stál v něm velký stůl

s telefonem a skříně na ukládání spisů. Algy si však těchto věcí

nevšímal. Místo toho upřeně sledoval muže v letecké kombinéze,

který okamžitě povstal z proutěné židle a pospíchal Algyho

- 14 -

pozdravit. Zatímco muž se šibalsky usmíval, Algy vypadal, jako by

právě oněměl.

„Myslím, že vás dva nemusím představovat,“ poznamenal major

Raymond a rozesmál se na celé kolo.

Algymu poklesla brada a vypadal ještě hloupěji než před chvílí.

Rty se mu pohybovaly, jako by chtěl něco říci, ale z úst mu nevyšla

ani hláska.

„Bigglesi!“ vypravil ze sebe konečně.

„Proč… co tady u všech ďasů… och, hrome, tohle mě dorazilo!“

„Raději bychom si měli sednout. Je příliš horko, abyste mi

vzdávali čest vestoje,“ navrhl major. „A teď bychom si měli

odpověděl na otázku, proč jsme vlastně tady,“ pokračoval, jakmile se

všichni tři pohodlně usadili. „Čím dříve se dozvíme, co nás čeká, tím

lépe. Ty, Bigglesworthe, patrně víš mnohem více než my dva, takže

bude nejlepší, když se ujmeš slova.“

Biggles se unaveně usmál, zhoupl se na své židli a rozepnul si

kombinézu, pod níž měl blůzu britského leteckého důstojníka.

„Máte-li chuť poslouchat, rád vám povím všechno, co vím,“ ujistil je.

Biggles jim stručně pověděl o svých kontaktech s Broglacem a o

poradách na hlavním štábu. „Vidíte, a nakonec jsem musel dát

generálovi za pravdu, když mi řekl, že je povinností každého Brita,

aby vykonal vše, co je v jeho silách. Jinak mě celý ten nápad připadal

absurdní, ale co jsem mohl dělat? Když jsem se rozhodl úkol

přijmout, dal jsem si jednu podmínku — že kromě dvou mužů, které

určím a mě, nikdo nebude do věci zasvěcen. Dále jsem navrhl, aby

tito dva muži vykonávali funkci spojovacích důstojníků mezi mnou a

hlavním štábem. Mám pouze jeden život, který mohu ztratit, a budu

na něm lpět tak dlouho, dokud to bude možné. Proto nemám

sebemenší chuť posílat své zprávy po cizích lidech, byť by to byli

důstojníci britské výzvědné služby. Dříve nebo později by se mohl

některý nepřátelský špion zmocnit mé zprávy, a potom by to na mě

všechno prasklo!

Ještě bych chtěl poznamenat, že zpočátku se o cestě do Egypta

nebo do Palestiny vůbec neuvažovalo; to přišlo až později. Těmi

dvěma důvěryhodnými muži jste měli být vy a můj návrh generál s

potěšením přijal. Dokonce prohlásil, že Algyho letecké umění budu

- 15 -

potřebovat stejně jako majorovy zkušenosti zpravodajského

důstojníka. Nyní tedy víte, proč jste byli převeleni sem.

Ten večer, kdy jsme s generálem domlouvali podrobnosti

dalšího postupu, jsem se setkal s Broglacem. Sotva ten chlap zavětřil,

že bych se dal koupit, vyložil karty a nabídl mi, abych vstoupil do

německé tajné služby. Tím se tedy jen potvrdilo, s kým mám tu čest.

Řekl jsem mu, že si to ještě musím promyslet. Ihned jsem vyhledal

generála a zeptal jsem se ho, co mám udělat. Generál mě vyzval,

abych nabídku přijal, ale bude-li to možné, abych se nechal vyslat

sem, protože na této frontě nám Němci zasazují nové a nové údery.

Zde totiž neobyčejně dobře funguje německá zpravodajská služba.

Vyzvědačským esem mezi všemi je muž, jenž se jmenuje El Šerif.

Naši lide ho znají pouze pod tímto arabským jménem. Potřebují,

abychom se mu dostali na kobylku. Poradili mi, abych kontaktoval

vedoucího agenta britské výzvědné služby, majora Sterna. Je to

záškodník, který se prohání na velbloudu nebo na koni po poušti a

získává informace od šejků arabských kočovníků. El Šerifa a Sterna

předchází znamenitá pověst a je známo, že si jdou řadu měsíců po

krku. Pokud jde o mě, projevil jsem přání pracovat samostatně, je mi

totiž proti srsti pracovat pod velením kohokoli, nevyjímaje majora

Sterna. Nuže, abych to zkrátil; následovalo setkání s Broglacem. Já

jsem přijal jeho nabídku a on mi navrhl, abych odcestoval do Belgie.

Namítal jsem, že by mě tam někdo mohl poznat. Broglacemu tato

námitka připadala velmi prozíravá a zeptal se mě, kde bych se tedy

chtěl uplatnit. Řekl jsem, že mě láká Palestina, a tak mně bylo

vyhověno.“

„Ale u sta hromů, jak ses dostal sem?“ zeptal se ho s

neskrývanou zvědavostí Algy.

„Člověče, to samo by vydalo na celý román,“ odpověděl Biggles

tajemně. „Broglace mi dal prsten, pečetní prsten s víčkem, pod nímž

je ukryto zvláštní znamení, a ujistil mě, že ten prsten má téměř

kouzelnou moc. Brzy jsem se mohl přesvědčit, že nijak

nenadsazoval. Jak si jistě pamatuješ, na dovolenou jsem letěl ve

svém letadle, a tak jsem se vypravil na letiště a místo do Francie

jsem se vydal přímo do Bruselu. Broglace si nejspíš myslel, že jsem

letadlo ukradl, ale to je vedlejší. Po cestě mě několikrát obtěžovaly

- 16 -

německé stíhačky, ale podařilo se mi šťastně jim uniknout. V Bruselu

jsem byl okamžitě po přistání zajat, ale stačilo, abych se blýskl

prstenem, a měli byste vidět, jak se Němci přede mnou klaněli a jak

kolem mě poskakovali. Pak jsem odjel vlakem do Berlína. V Berlíně

jsem prošel opravdu ďábelským výslechem. Musím se přiznat — měl

jsem pořádně nahnáno. Dobře to však dopadlo a nakonec jsem byl

poslán do Jeruzaléma. Zde jsem se hlásil na velitelství zpravodajské

služby a odtud jsem byl vyslán do Zabaly k hraběti Farbourgovi,

který velí tajné službě v tomto úseku fronty.

Jsem tu již dva dny a dnes ráno jsem vykonal první výzvědný

let, abych se zde orientoval.“

„Ale jak se ti podařilo přistát zde na naší straně v prušáckém

letadle?“ zeptal se ho udivený Algy.

Já jsem ale neříkal nic o prušáckém letadle. Létám v britském

letadle, v stíhačce značky Bristol. V Zabale mají dvě naše letadla:

jedno dvousedadlové — značky Bristol a jedno Sopwith Pup. Nejspíš

obě musela přistát nouzově na nepřátelské straně zákopů a Němci si

je opravili. Nyní jsem tady proto, abych vás vyhledal a abychom si

do budoucna vypracovali nějaký plán. Musíme si také určit místo,

kde vám budu předávat zprávy.

Nemohu se zde zdržet příliš dlouho. Dostal jsem sice za úkol

přeletět nepřátelské zákopy a získat nějaké informace, ale rozhodně

nechci hned při prvním letu vzbudit nějaké podezření. Když jsem

tady na vás čekal, načrtl jsem na papír několik návrhů. Přečtěte si je,

prosím, a zapamatujte, protože papír hned zase zničím. Algy, major

zařídí, že budeš zbaven běžné služby. Místem našich schůzek bude

prozatím Abba Sud. Je to oáza hluboko v poušti, stranou jak od

britských tak od německých pozic, takže bychom tam měli být v

relativním bezpečí.“

Biggles přešel k velké nástěnné mapě, která zde visela a ukázal

prstem na malý kroužek, pod nímž bylo napsáno Abba Sud.

„Kolem tohoto místa se budeš co nejčastěji pohybovat a číhat,

jestli se objevím,' pokračoval Biggles. Já budu létat buď v britském

nebo německém letadle. V každém případě se vždy budu snažit

vypálit světlici ze signální pistole Véry. To bude znamení, že jsem to

já. Potom oba přistaneme a obsah našeho rozhovoru sdělíš majoru

- 17 -

Raymondovi. Nyní již musím odletět. Další podrobnosti si řekneme

později. To již budeme moudřejší. Dosud jsem neměl čas všechno do

detailu promyslet.“

Biggles byl již na odchodu a zapínal si kombinézu. Potom podal

oběma mužům ruku. „Tak zatím sbohem, pane majore! Nazdar,

Algy!“

Algy vyděšeně vyskočil ze židle. „Snad nechceš opravdu letět

zpátky?“

„Ovšem, vždyť musím.“

Algy poněkud zbledl a zavrtěl nevěřícně hlavou. „Kriste pane,

buď na sebe opatrný,“ zašeptal ulekaně. „Němci tě zastřelí jako psa,

jestli tě odhalí.“

„To je mi jasné,“ řekl mu chlácholivě Biggles, „O to teď půjde –

nedat se chytit. Jenom neklesej na mysli a uvidíš, že všechno dobře

dopadne. Zapamatuj si jednu věc! Nevěř nikomu! Němci mají na této

frontě nejlepší zpravodajskou službu na celém světě. Kdyby zde o

mně někdo jen špitl, například v důstojnické jídelně, je po mně veta.

Tak nazdar!“ Biggles jim ještě naposledy zamával a pak oba muže

opustil.

Pospíchaje na letiště, jen jednou zpomalil. Nemohl se vynadívat

na okázale oděného Araba, který se na koni mihl kolem něj.

„Kdo to byl?“ zeptal se Biggles rotmistra, který šel právě kolem.

„Myslím, že to byl major Sterne, pane kapitáne. Nejspíš se právě

vrátil z jedné ze svých obvyklých výprav,“ odpověděl. „On to má ve

zvyku, vždycky se odněkud náhle vynoří tam, kde je nejméně

očekáván.“

„Děkuji, rotmistře,“ odpověděl Biggles a ještě jednou se ohlédl

za Arabem. Ale jezdec byl již pryč.

Biggles se na chvíli hluboce zamyslel, ale potom pokračoval dál

v cestě na letiště. Brzy bylo slyšet zvuk startujícího motoru. Letadlo

se rozjelo jako šíp po horkém písku a vzápětí se vzneslo k modré

obloze. Poté, co opsalo nad přistávací plochou velký kruh, zamířilo k

německým zákopům.

- 18 -

KAPITOLA TŘETÍ

POLEKAL SE I BIGGLES

Během krátkého letu do Zabaly, kde kromě hlavního velitelství

německé výzvědné služby byla také posádka dvou německých letek,

z nichž jednu tvořila jednomístná výzvědná letadla značky Pfalz a

druhou dvoumístné letouny značky Halberstadt CLU — uvažoval

Biggles o podivuhodné shodě okolností, jejímž působením se z něj

stal špion. Před odletem do Palestiny si mnohokrát uvědomil, že to

jistě nebude žádný med, ale nyní byl sám překvapený, jak přirozeně

hraje svou roli. Nikdy by si nepomyslel, že je něčeho takového

schopen. Na druhou stranu musel připustit, že již měl cukání —

všeho nechat a vzít do zaječích. Tísnivý pocit v něm vzbuzovaly

nejen šedé uniformy německých vojáků, ale zejména vědomí, že je

sám mezi nepřáteli. Postupně se jeho obavy z nástrah, čekajících za

každým rohem, rozplynuly. Proto se nakonec rozhodl vytrvat.

Kdyby nebylo setníka von Stalhein, měl by Biggles vlastně

pohodlný život. Ze všech Němců, s nimiž se dosud setkal, nikdo v

něm nevzbuzoval takový odpor a nepochopitelný strach, jako tento

setník von Stalhein, jenž byl náčelníkem štábu hraběte Faubourga.

Hrabě Faubourg byl již starý muž, ale typický voják. Byl od přírody

arogantní a neurvalý k těm, kteří neměli stejnou moc jako on. Své

hodnosti a postavení dosáhl spíš bezohledností a lstivostí než svými

schopnostmi.

Ostatní němečtí důstojníci, s kterými se zde Biggles setkal, byli

průměrní lidé a měli podobné vlastnosti jako jejich britské protějšky.

Jeden z nich, jakýsi Karl Leffens byl tak trochu výjimkou. K jeho

nadutosti pociťoval Biggles neobyčejně velkou nechuť.

Erich von Stalhein se od všech ostatních výrazně odlišoval. Byl

vysoký, štíhlý a vypadal trochu jako hejsek. Na vojně sloužil jistě

řadu let, což se promítlo do jeho chování. Vypadal přísně a

nepřístupně. Již z prvního setkání bylo Bigglesovi jasné, že je to typ

člověka, jehož je třeba se obávat. Von Stalhein byl na začátku války

raněn do nohy a od té doby se belhal jen s pomocí dvou holí. Tato

tělesná indispozice zřejmě přispívala k jeho zlostnému chování. Na

- 19 -

rozdíl od většiny svých krajanů měl Stalhein tmavou pleť. Ani

monokl, který většinou nosil, nedokázal zmírnil chlad, vyzařující z

jeho očí. Jen málokdo snesl jeho zkoumavý pohled. Takový tedy byl

setník Erich von Stalhein, u něhož se Biggles v Zabale hlásil.

Od prvního okamžiku, kdy se setkal s tímto Němcem, pociťoval

k němu Biggles nepřátelství. Stalhein totiž dával najevo, že v

Bigglesovi poznává podvodníka. Chyběly mu zatím důkazy a nejspíš

proto se neodvážil otevřeně projevit svůj názor. Jistě také nechtěl

zpochybňovat rozhodnutí těch lidí, kteří byli odpovědni za to, že

Bigglesovi byl svěřen tak důležitý úkol. Zda von Stalhein ví, že

Brunow sloužil předtím jako setník u britského válečného letectva, to

Biggles nevěděl a nepovažoval ani za moudré se ho na to ptát. Jistý

si byl jen jednou věcí — že na něj tento německý důstojník bude

číhat a chňapne ho jako kočka myš při první chybě, které se dopustí.

Jiná věc, které si Biggles brzy všiml, byly pečetní prsteny,

podobné tomu, jejž dostal od Broglace. Nosili ho hrabě Faubourg,

setník von Stalhein, Leffens a všichni ostatní důstojníci ve službách

zpravodajského oddělení. Nejspíš sloužily jako poznávací znamení a

nahrazovaly průkaz totožnosti. Bigglesův prsten měl pod víčkem

vyrytu malou dýku, zavěšenou nad dvojhlavým orlem a pod ním bylo

číslo 117.

Byl-li Biggles vyslán do Zabaly s nějakým zvláštním úkolem,

dosud o tom nebyl nikým zpraven. Hrabě, jeho velitel, mu povšechně

sdělil, že bude dostávat úkoly, jež budou odpovídat jeho

schopnostem. Nejprve se měl obeznámit s pozicemi na frontě. Přesto

Biggles tušil, že jeho úkolem bude přistávat na britském území a

sbírat tam tajné informace, nebo ověřovat ty, které byly získány

jinými cestami. Jak se brzy ukázalo, v tom se nemýlil.

Co se týče El Šerifa, nikde tu po něm nebylo ani potuchy.

Biggles zatím nijak netoužil spatřit ho. Jeho jméno bylo takřka

legendou a otevřeně se o něm vůbec nemluvilo. Nebylo však možné

pochybovat o jeho existenci, neboť generál Pendersby Bigglese

ujistil, že ten muž opravdu žije. Bigglesovi nezbývalo nic jiného, než

mít stále otevřené oči a uši, aby nepropásl stopu, která by ho mohla

přivést k cíli; vypátrat tohoto krále německých špionů na Blízkém

východě.

- 20 -

V tomto období světové války měla německá zpravodajská

služba v Palestině vynikající výsledky a Biggles se brzy mohl

přesvědčit o kvalitě jejích důstojníků.

Nyní Biggles hladce přistál na letišti v Zabale a blížil se k

hangáru vyhrazenému pro britská letadla. Nešel se hned ohlásit na

velitelství, ale napřed se šel převléknout do německé uniformy. V

Zabale britská uniforma nebyla přirozeně v oblibě, a proto Biggles

přes ni nosil leteckou kombinézu, pokud byl nucen si tuto uniformu

obléci. Když se převlekl, vydal se do důstojnické jídelny. Měl v

úmyslu usadit se v některém tichém koutě a studovat německou

mluvnici. Jeho chabé jazykové znalosti byly příčinou všelijakých

nesnází, do nichž se při výkonu služby občas dostával. Proto Biggles

pilně studoval němčinu.

Uplynulo sotva pár minut a v jídelně se objevila ordonance.

Odevzdala mu vzkaz od hraběte Faubourga, jenž ho žádal, aby se

okamžitě dostavil do jeho kanceláře. Biggles v tom neshledával nic

neobyčejného, strčil tedy knihu do kapsy, vzal si čapku a odešel po

startovací dráze k turecké tvrzi. Zde bylo sídlo velitelství a ložnice

vyšších důstojníků. Dvůr a stáje byly upraveny tak, aby v nich mohli

bydlet váleční zajatci.

Biggles zaklepal na dveře pracovny a po vyzvání vstoupil.

Hrabě se pohupoval na židli, límec u blůzy měl nedbale rozhalený.

Právě rozmlouval se setníkem von Stalhein, který stál opřený o jednu

stranu stolu. Z cigarety v jantarové špičce stoupaly obláčky kouře,

což spolu s neobroubeným monoklem ještě podtrhovalo setníkův

hejskovský zjev. Biggles si všiml poťouchlého záblesku v jeho

pichlavých očích a okamžitě se ho zmocnila jakási předtucha.

Postavil se do pozoru a čekal, až ho hrabě osloví.

„Tak už jste tady, Brunowe,“ podotkl Faubourg klidně „Dnes

ráno jste se vydal na svůj první let — že ano?“ Hrabě vyslovil tuto

otázku nevzrušeně, ale ve způsobu, jak se naklonil nad svým stolem,

Biggles instinktivně vycítil blížící se nebezpečí, nehnul však ani

brvou. V místnosti zhoustla atmosféra.

„Ano, pane, nečekal jsem na vaše rozkazy,“ připustil klidně.

„Proč jste přistál na britském území?“' vystřelil na něj otázku

velitel.

- 21 -

Bigglese zamrazilo. Zdálo se mu, že ho Faubourg provrtává

pohledem. Věděl, že by byl ztracen, kdyby teď zakolísal.

„Chtěl jsem zjistit, jaké následky může mít moje přistání na

britském území,“ odpověděl chladně. „Zdálo se mi rozumné,

předběžně prozkoumat prostor, abych se v případě potřeby uměl

orientovat.“

Hrabě souhlasně kývl hlavou. „A proto jste také navštívil

velitelství britské zpravodajské služby?“

Biggles cítil, jak mu tuhnou svaly v obličeji, ale vyhodil svůj

další trumf s takovou odvahou, že se tomu sám podivil. Nejprve se

trochu usmál a potom odpověděl ledabyle a bez váhání:

„Nikoli, pane. Neměl jsem na vybranou. Poslali pro mne — bylo

to celkem zábavné.“

„Jak to — zábavné?“

„Inu, pomyšlení, že je tak snadné dostat se na velitelství.

Vždycky jsem si myslel, že to je nejpřísněji střežené místo.“

„A proč pro vás poslali?“

„Protože jsem v důstojnické jídelně o sobě rozhlásil, že jsem

dopravní pilot. Důstojník, který pro mě poslal, potřeboval předat

nějaké poselství důstojníkovi v Heliopoli a chtěl vědět, zda tam

poletím.“

„A co jste mu řekl?“

„Řekl jsem, že lituji, ale nemohu mu vyhovět, protože letím

opačným směrem.“

„Nic jiného?“

„Nic, pane. Tím se náš rozhovor skončil a já jsem odletěl

zpátky.

„Kdo byl ten druhý důstojník u majora Raymonda?“

Tato slova zapůsobila na Bigglesovy napjaté nervy jako rána

elektřinou. Zdálo se mu, že informace nepřátel o počínání Britů

nemají meze. „Pak není divu, že to zde s námi jde tak z kopce,“ byla

Bigglesova první myšlenka, než odpověděl na položenou otázku. S

výrazem naprosté bezstarostnosti řekl:

„Nemám ponětí, pane. Ano, vzpomínám si. Byl tam jakýsi

mladý důstojník, ale nevěnoval jsem mu zvláštní pozornost. Mohl to

být velitelův pobočník, ale s jistotou to tvrdit nemohu.“

- 22 -

„Víte, že ten první důstojník je major Raymond, jenž sem právě

přijel z Francie?“

„Že se jmenuje Raymond, to jsem věděl. Měl jsem se u něho

hlásit. Ale že přijel právě z Francie, to slyším poprvé od vás.“

„Viděl jste ho někdy předtím?“

„Pokud si pamatuji, nikoli.“

„Nepoznal vás major Raymond?“

„Ne, pokud jsem si všiml, nic tomu nenasvědčovalo. Choval se

ke mně přátelsky.“

Tato odpověď hraběte patrně uspokojila, neboť vzápětí se

vítězoslavně podíval na setníka von Stalhein. Jeho pohled jako by

říkal: „Tak vidíte, já jsem vám to říkal. Byla to náhoda.“

Ale von Stalhein stále pozoroval Bigglese s ironickým

úšklebkem a jeho pronikavý pohled ho nepřestal provázet ani ve

chvíli, kdy mu bylo dovoleno odejít.

Biggles si zhluboka oddechl. Zdálo se mu, jako by mu nohy

náhle přestávaly sloužit, a cítil, jak mu podklesávají kolena. Ruce

měl ledově chladné, ačkoli venku panoval nesnesitelný žár.

„Hrome! Musím si dát pozor na každý krok, abych neudělal

nějakou pitominu — tihle lidé mají oči všude!“ říkal si roztrpčeně

Biggles, když pomalu kráčel k svému bytu.

KAPITOLA ČTVRTÁ

SCHŮZKA A SOUBOJ

Druhý den ráno Biggles právě dokončoval ranní oblékání, když

si pro něho zase poslal hrabě Faubourg. Biggles si v duchu probral,

co všechno dělal od posledního rozhovoru s hrabětem, ale nemohl si

vzpomenout na nic, co by mohlo být považováno za podezřelé.

Přesto se k turecké tvrzi blížil s pocitem rozechvění. „Tohle řemeslo

nenechá člověka ani na chvíli vydechnout. Stále musí být ve střehu,

protože neví, jaké překvapení mu přinese příští okamžik,“ povzdechl

si Biggles, když klepal na dveře velitelovy pracovny.

- 23 -

Jakmile vstoupil, porozhlédl se bezděčně po setníkovi. K jeho

velké radosti v místnosti nebyl. Navíc hrabě vypadal, jak se na první

pohled zdálo, že má dobrou náladu.

„Dobré jitro, Brunowe,“ zvolal vesele hrabě. „Tak konečně mám

pro vás pořádnou práci.“

„Děkuji vám za důvěru, pane,“ odpověděl Biggles s nadšením,

které sice nepociťoval, jež se však pokusil předstírat. „Byl bych rád,

kdybych se už dostal k něčemu pořádnému.“

„To vám rád věřím,“ odpověděl hrabě. „Vysvětlím vám situaci;

dostali jsme zprávu, že nedávno odjel z Egypta velký oddíl britského

vojska. Jedná se hlavně o australskou jízdu. Existuje sice možnost, že

se přemístila do Soluně, ale my si tím nejsme jisti. Je mnohem

pravděpodobnější, že tito vojáci se někde tajně vylodili a jsou ukryti

kdesi za frontou, kde čekají, až dojde k ofenzívě. Máme informace,

že Britové se připravují k velkému úderu. Vám asi připadá

nepravděpodobné, aby naší pozornosti uniklo přemísťování dvaceti

tisíc mužů, ale v tomto případě je tomu bohužel tak. Britové dostali

nejednu trpkou lekci, a proto jednají obezřetně. Pokuste se najít tyto

vojáky. Jsou-li v Palestině, pak je velmi pravděpodobné, že jsou

ukryti někde v horách — například tady!“

Hrabě ukázal jakousi oblast na nástěnné mapě a pokračoval:

„Tady rozhodně hledejte nejdříve! Jakmile se naše výzvědná

letadla jen pokusila přiblížit nad tuto oblast, vždy byla okamžitě

zahnána. Z toho usuzujeme, že naše dohady jsou správné. Vezmete-li

si britské letadlo, nebudou vás, doufám, obtěžovat. Pokud se vám

nepodaří z výšky tábor vypátrat, bude nutné v této oblasti přistát a

vyptávat se.“

„Provedu, pane,“ řekl Biggles, zasalutoval a odešel do svého

bytu. Rychle na sebe oblékl britskou uniformu, přes ni si natáhl

kombinézu a odebral se do hangáru britských letadel. Nařídil

mechanikům, aby mu vytáhli letadlo značky Sopwith Pup. Potom se

rozhlédl po startovací dráze. Kus dál od něho právě zaburácel motor

výzvědného letadla značky Pfalz, stříbřité barvy. Biggles pozoroval

se zájmem, jak se nejdřív rozjelo ke stanovišti, odkud mohlo

vzlétnout a pak se odlepilo od země a začalo strmě stoupat do

třpytivého oparu, který visel nad písčitým letištěm.

- 24 -

„To je letadlo Leffensovo. Rád bych věděl, co bude tropit,“

zabručel si pro sebe Biggles. Pomalu se usadil v kabině svého

letounu, natočil motor a vyčkával, až se ohřeje. Brzy na německé

letadlo zapomněl, neboť měl před sebou nesnadný úkol. První

důležitý úkol, který dostal, byl právě takový, jakého se nejvíce

obával. Aby ohlásil postavem australské jízdy Němcům, o tom vůbec

neuvažoval, i kdyby ji objevil. Ale nemohl si dovolit podat Němcům

mylnou informaci, pakliže nechtěl skončit se svou misí.

„Potřeboval bych si pohovořit s Raymondem a zjistit, jak mám

jednat v takových případech. Třeba mi něco poradí,“ pomyslel si

Biggles, otevřel škrtící klapku naplno a uháněl směrem k britskému

území. Dokud německé letiště bylo na dohled, držel se ve směru,

jímž by se měl dostat do oblasti označené Faubourgem.

Ale jakmile letiště sklouzlo za obzor, okamžitě změnil kurz.

Zamířil na sever k oáze Abba Sud.

Náhle před Bigglesovým letadlem vyrostlo několik obláčků —

zbloudilých protiletadlových šrapnelů. Biggles na nic nečekal a ihned

vypálil zelenou světlici ze signální pistole Véry — byl to signál,

který pro něj domluvilo hlavní německé velitelství s protiletadlovým

dělostřelectvem. Vzápětí baterie umlkly a již ho neznepokojovaly.

Bigglese mohla ale ohrozit i německá výzvědná letadla. Stačilo,

aby jejich piloti přehlédli pruh, jímž byla ukořistěná britská letadla

označena, a omylem jej mohli sestřelit. Biggles se sice snažil

prozkoumávat oblohu všemi směry, ale proti pražícímu slunci

neviděl nic. „Kéž tu někde je Algy!“ pomyslel si starostlivě Biggles,

kroužící nad oázou Abba Sud. Po britském letadle však nebylo nikde

ani stopy. Již se zklamaně chystal obrátit nazpět, ale vtom si povšiml

světlice, letící vzhůru. Když se Biggles podíval pozorněji dolů,

objevil ve stínu palem letadlo. Podle červených, bílých a modrých

kruhů na křídlech poznal, kdo se tam skrývá.

„Hrome, tak přece tam je,“ zabručel Biggles s pocitem úlevy,

přiškrtil plyn a začal se snášet dolů. Trochu zapochyboval o

vhodnosti písečného povrchu pro přistání, ale hned pochybnosti

zaplašil. Vždyť tam přistálo letadlo R.E.8. Za chvilku se kola

podvozku dotkla země. Biggles zajel co nejblíže ke stromům, kde

jeho letadlo bylo méně nápadné. Trochu ho překvapilo, když se ze

- 25 -

stínu palem vynořily dvě postavy. Rychle se k němu blížili — major

Raymond a Algy.

„To je víc, než jsem doufal,“ zvolal radostně Biggles a také

pospíchal oběma mužům naproti.

„Měl jsem tušení, že se tu dnes objevíš, proto jsem požádal

Laceyho, aby mě vzal s sebou,“ přivítal ho major, jakmile si všichni

potřásli rukou. „No, jak se ti daří?“

„Vůbec se mi nedaří, pokud to mohu posoudit,“ odpověděl

nevesele Biggles. Jistě si představujete, jak pátrám po El Šerifovi, ale

já jsem ještě ani nezačal. Důvod je prostý — nemám ani nejmenší

tušení, kde bych měl začít. Stejně dobře bych se mohl pustit do

hledání oblázku v této poušti. Jsem celý pryč z toho, abych neprovedl

nějakou pitomost, na mou věru. Jistě nevíte, co se mi včera přihodilo.

Než jsem se vrátil do Zabaly, již věděli, s kým jsem se na britském

území setkal.“

„To není možné,“ vykřikl zděšeně major.

„Také bych tomu nevěřil, kdybych byl na vašem místě, ale váš

pohled na věc by se změnil, kdybyste se musel dostavit na kobereček

k hraběti Faubourgovi a setníku von Stalhein,“ prohlásil Biggles s

pořádnou dávkou neúcty k majorovi. „Musím se přiznat, že jsem již

slyšel dunění popravčích bubnů, když na mě ten starý hrabě vybafl

vaše jméno. Polil mě pot, ale začal jsem lhát jako cikán a podařilo se

mi vysekat z té šlamastyky. Nejodpornější v téhle branži je, že

člověk musí stále lhát. Opravdu, pokud jsem si stačil všimnout, nikdo

tu nemluví pravdu.“

Je mi líto, Bigglesworthe, ale bez toho se neobejdeme,“ vpadl

mu do řeči major. Jakou výmluvu sis připravil na dnešní den?“

„Nebylo třeba si nic vymýšlet, byl mi uložen jistý úkol,“ Biggles

několika slovy vysvětlil, po čem má pátrat.

Major zvážněl. „To je zapeklité. Jak se jen Němci mohli

dozvědět o těchto našich posilách, to přesahuje meze mé

představivosti,“ podotkl utrápeně major. „Existuje jisté východisko,“

dodal spěšně.

„To rád slyším,“ zabručel vděčně Biggles.

„Nuže — ta australská jízda se ukrývá v palmovém lesíku kolem

Sidi Ariš, ale dnes v noci to místo opustí, aby zaujala pozice v

- 26 -

pomocných zákopech. Až se vrátíš do Zabaly, můžeš ohlásit, že jsi

objevil její úkryt v Sidi Ariš — a nebudeš muset lhát. Von Faubourg

tam jistě pošle zvědy a nechá to místo vyfotografovat. Tak se

přesvědčí, že jsi spolehlivý muž. Dnes v noci tedy lze očekávat

německý nálet. V té době ale budou australští vojáci pryč. Tak

zabijeme dvě mouchy jednou ranou. Ty napravíš svou pověst u

hraběte Faubourga a Němci zbytečně vyplýtvají munici.“

„To je skvělé. Těžko bychom vymysleli něco lepšího,“ prohlásil

Biggles. „Poslyš, Algy, musíme spolu ještě něco domluvit, jak mě

budeš varovat v případě nebezpečí. Našel jsem řešení, ale nesmělo

by se používat příliš často.

Za letištěm v Zabale je velký olivový háj. V noci je možné snést

se nad něj a shodit tam zprávu. Na znamení bys mohl dvakrát rychle

za sebou vypnout motor.“

„To se mi zdá příliš riskantní,“ namítl Algy bez nadšení.

„Ano, je to riskantní, ale provedeš to jen v případě krajního

ohrožení.“

Jistě, myslím, že je to dobrý nápad,“ skočil mu do řeči major.

„Bigglesi, rád bych ti také něco řekl. Dostal jsem z generálního štábu

typ. Nehýří tam sice tak často nápady, které bych mohl doporučit k

provedení, ale tahle věc se mi zdá být zajímavá. Jistě víš, kde Němci

čerpají pro vojsko na celé této frontě vodu. Severně od vašeho letiště

stojí nádrž, z níž je napájeno vodovodní potrubí.“

„Všiml jsem si té nádrže z letadla,“ odpověděl Biggles, „ale

nevěděl jsem, že se odtud dodává vojsku voda. A o co by se jednalo,

pane majore?“

„Dovedeš si asi představit, jak by nám při přípravách ofenzívy

pomohlo, kdyby Němcům došla voda!“

„Och. Doufám, že nechcete, abych jim tu nádrž vypustil,“ namítl

s úsměvem Biggles.

„Nikoli, hodlám tě požádat, abys ji vyhodil do povětří.“

Úsměv z Bigglesovy tváře okamžitě vyprchal. „Kriste pane!“

vyhrkl užasle. „To snad nemyslíte vážně, pane majore?“

„Domníváš se, že bych mohl žertovat o tak vážné věci?“

„Ale vždyť bychom tím způsobili smrt mnoha vojáků!“

- 27 -

Major se zachmuřil. „Můj milý Bigglesworthe,“ řekl důrazně,

kolikrát ti ještě budu připomínat, že je válka? Buď zhyneme my –

nebo Němci. Ostatně vojáci nepomřou žízní, dostanou se jen do

velkých nesnází.“

„To mi hrozí tak málo nebezpečí? Nedávám snad každým

okamžikem v sázku svůj život?“ postěžoval si trpce Biggles. „Tento

požadavek se mi zdá poněkud přemrštěný.“

„Budeš-li o tom chvíli přemýšlet, přijdeš na to, že úkol není tak

nesnadný, jak se ti momentálně jeví. Dostaneš k tomu potřebnou

pomůcku — malou, ale velmi účinnou bombu. Vzal jsem ji s sebou.

Dej si ji do letadla a po přistání v Zabale ji schovej na nějaké

bezpečné místo. Celá věc spočívá v tom, že odejdeš k nádrži,

načasuješ bombu řekněme na půl hodiny a vrátíš se do svého pokoje.

To je vše.“

„Všechno! Pěkně děkuji, to úplně stačí,“ stěžoval si Biggles.

„Nuže, dobrá, pane majore,“ zatvářil se odevzdaně. „Dejte mi tu

hračku do letadla. Uvidím, co se s tím dá dělat.“

Ze zadního sedadla R.E.8 byla do Bigglesova letadla přenesena

těžká krabice. Biggles ji zastrčil pod sedadlo a začal se připravovat k

odletu.

„Mám takové tušení, že Němci budou ode mne chtít, abych jim

přinášel stále nové informace,“ podotkl zamyšleně. „Nebylo by

špatné vybudovat někde v poušti klamný cíl, třeba letiště. Já bych

potom měl pro Němce čerstvé zprávy…“ Biggles se uprostřed věty

odmlčel a zadíval se upřeně nahoru.

Druzí dva muži také vzhlédli k obloze. Vysoko na nebi se

pohyboval malý letoun, vypadající jako modře a stříbrně zbarvený

kolibřík. Při obratu se blýskal v oslnivě prudkém jižním slunci.

Všichni tři současně zpozorovali, že se náhle začal řítit směrem k

nim.

Biggles letadlo okamžitě poznal. Hned mu svitlo. „To je

Leffens!“ zvolal. „Ten prohnaný ďábel mě sledoval! Zpozoroval, že

tu s vámi mluvím. Natoč mi vrtuli, Algy — rychle!“

Sotva Biggles nasedl do letadla, zahučel jim těsně nad hlavami

Pfalz. Jeho pilot se vyklonil a pátravě si je prohlížel.

- 28 -

Algy mezitím roztočil vrtuli s dovedností zkušeného mechanika.

Motor byl ještě horký, a tak měl co dělat, aby včas uskočil. Uhánějící

letadlo zvířilo písek a brzy po něm zbylo jen mračno prachu.

Konečně se mohl Biggles pohodlně usadit v kabině. Letěl na

plný plyn s jediným cílem — dostihnout Leffense. Musel mu

zabránit, aby se dostal do Zabaly dřív než on. Bylo mu okamžitě

jasné, že Leffens se nad oázou neobjevil pouhou náhodou. Zřejmě na

příkaz setníka von Stalhein sledoval jeho letadlo. Ale to nebylo v

tomto okamžiku tak důležité. Biggles si byl vědom, že Leffensovo

hlášení ohledně jeho schůzky s britskými důstojníky by mělo pro něj

katastrofální důsledky — znamenalo by to konec jeho poslání v

Palestině a ohrožení úspěchu plánované britské ofenzívy. Biggles si

samozřejmě nedělal žádné iluze o tom, co Leffens hodlá udělat.

Přes veškerou Bigglesovu snahu se zdálo, že se Němci podaří

doletět do Zabaly. Náskok tří kilometrů, který získal nad oázou, než

Biggles odstartoval, si stále udržoval.

Náhle však Leffens provedl něco nečekaného; obrátil se v

širokém oblouku a zamířil zpět k oáze. Pravděpodobně chtěl hlášení

o schůzce v Abba Sud doplnit nějakým dalším pozorováním, ale

zřejmě přitom podcenil Bigglese a jeho schopnosti. Když si všiml, že

se k němu blíží Bigglesovo letadlo, nezbývalo mu nic jiného, než se

vrátit do původního kurzu a pokusit se uniknout. Jeho ztráta však

byla taková, že v německé stíhačce, která byla o poznání pomalejší,

neměl šanci uniknout.

Biggles zatáhl za páčku u synchronizačního zařízení. Pro

začátek vypálil několik ran, aby si ohřál hlavně. Pevně stiskl rty.

Upřeně pozoroval, jak se mezera mezi letadly zmenšuje.

Nepociťoval žádné výčitky svědomí, že nutí Leffense k boji. Vždyť

tento Němec byl jeho nepřítel a nejspíš ho nenáviděl. Pro Bigglese

byl neustálým zdrojem nebezpečí, věděl příliš mnoho a musel zmizet

za každou cenu. Ale Leffens byl nepřítel, s nímž bylo nutné počítat.

V knize leteckých soubojů bylo u jeho jména zaznamenáno šest

vítězství.

Biggles zmáčkl spoušť kulometu, z něhož ihned vyletěl proud

střel za prchajícím letadlem. Bohužel bylo ještě příliš daleko, aby

- 29 -

střelba byla účinná. Avšak splnila svůj účel — zneklidnila

protivníka. Jeho letadlo právě začalo klouzat po křídle k zemi.

„Ten chlapík je nervózní,“ pomyslil si Biggles a připravoval se

zaujmout palebné postavení.

Leffens se ohlédl a začal kličkovat, aby svému pronásledovateli

znesnadnil míření. Jak se brzy ukázalo, nijak si tím neprospěl. Touto

taktikou se připravil o rychlost, bez které nemohl britské stíhačce

uniknout. Nyní již neměl na vybranou — musel přijmout Bigglesovu

výzvu a pustit se do souboje.

Biggles chladnokrevně vyčkával, až vyšlehnou první oranžové

plamínky z hlavně Leffensova kulometu. Teprve potom posunul

řídící páku dopředu. Snesl se jako povětroň nad nos německého

letadla s velkým černým křížem a potom se vytáhl svislým

překrutem nahoru. Byl to nádherný obrat, vzorově provedený. Než

Leffens pochopil, co se vlastně s britským letadlem stalo, bylo mu již

v patách a jeho kulomet zasypával pěkný, proudnicově řešený trup

Pfalze krupobitím střel.

Leffens však ještě nebyl poražen. Po bleskurychle provedeném

obratu také vychrlil proud střel na britský letoun. Biggles cítil, že

kulky dopadají na letadlo. Vzpomněl si na bombu schovanou pod

sedadlem a ucouvl.

Němec v tuto chvíli neměl šanci uniknout krupobití olova.

Zbývala mu poslední možnost — vrhnout se k zemi. Prudce posunul

ruční řídící páku a současně sešlápl pedál. Letadlo se tak dostalo do

vývrtky. Pokud Leffens doufal, že se tímto manévrem Bigglese

zbaví, přepočítal se. Vždyť jeho protivník vybojoval již na padesát

takových soubojů. Vývrtka byla jistou sebevraždou, provedl-li ji

pilot, když bojoval s obratnějším protivníkem, neboť ten už bývá na

takový pohyb připravený a zařídí se hned podle toho.

Leffens se přidržoval levou rukou boku kabiny, pravicí udržoval

letadlo ve vývrtce. Když se ohlédl, spatřil těsně za sebou britský

letoun také ve vývrtce. Věděl, že nemůže tak letět do nekonečna.

Dříve či později se musí buď vytáhnout nahoru nebo narazit do

vyprahlé země.

Biggles to také věděl a vyčkával s trpělivostí zkušeného

bojovníka. Spatřil blížící se zem, která mu letěla vstříc. Vtom

- 30 -

zaznamenal první pohyb ocasu německého letadla. Jeho pilot strhl

ruční řídící páku k sobě. Vytáhl tak letadlo z vývrtky. Biggles své

letadlo vytáhl stejným manévrem. Současně ale nepouštěl z ruky

spoušť kulometu. Počkal si, až se nos soupeřova letadla vyhoupne

nahoru a po pečlivém zamíření zahájil ničivou palbu. Bylo takřka

vyloučené chybit. Ostřelované německé letadlo se vzepjalo do výšky.

Potom jeho pilot strhl křečovitě řídící páku až k svému žaludku.

Následkem toho se letoun zvrátil na bok a řítil se nosem skloněným

dolů k zemi. Biggles jen zaslechl praskot tříštícího se letadla. Se

zatajeným dechem pozoroval, jak se k nebi zdvíhá sloup prachu.

Všude kolem se rozprostírala jednotvárná poušť, místy přerušovaná

jednotlivými křovisky trnitých akácií. Když Biggles kroužil kolem

vraku, napadlo ho, že pilot ještě nemusí být mrtvý. Pomyšlení, že by

opustil zraněného člověka v poušti, ho naplnilo hrůzou.

Unaveně si přejel rukou tvář.

„Musím přistát,“ zabručel si pro sebe a začal se rozhlížet po

vhodném místě.

Vybral si volné prostranství co nejblíže k vraku. Po hladkém

dosednutí na zem spěšně vystoupil z letadla. Jedním pohledem zjistil

vše, co potřeboval vědět. Karl Leffens ležel mrtvý v troskách

německé stíhačky, po čele mu stékal pramínek krve. Biggles zahlédl,

jak se v slunci zalesklo něco zlatého. Byl to Leffensův pečetní prsten.

„Mohl by se mi hodit — člověk nikdy neví,“ pomyslel si Biggles a

prsten si dal do kapsy.

Pak svého protivníka vojensky pozdravil. Je mi to líto,

Leffensi,“ řekl tiše, „v sázce byly oba naše životy, tys prohrál. My

jsme ale válku nezačali, proto všechny její důsledky padají na váš

vrub.“

Potom se Biggles rozhodl, že se vrátí do oázy a požádá Algyho,

aby sem poslal pohřební četu. Avšak v Abbu Sud již nikdo nebyl.

Obrátil tedy své letadlo a zamířil k Zabale.

Po cestě si ještě prohlédl mapu. Potřeboval zjistit, kde se

nachází Sidi Ariš. Jak ironické! Ležel na okraji oblasti, kterou mu

předtím ukazoval hrabě Faubourg. „Doufám, že ten dědek ocení, jak

jsem se zhostil svého úkolu,“ zabručel Biggles, otevřel naplno škrtící

klapku a sklonil nos letounu dolů, aby dosáhl vyšší rychlosti.

- 31 -

KAPITOLA PÁTÁ

NOVÉ STŘELIVO

Když Biggles zakroužil nad letištěm v Zabale, právě se zvedal

vítr. Hnal před sebou mračna prachu a znesnadňoval přistávání. Bylo

nutné nejprve zjistit jeho směr a teprve potom se spustit dolů. Někdo

by tuto okolnost mohl nazvat náhodou nebo štěstím, ale vždy opatrný

Biggles neměl ve zvyku přistát, aniž by předem zjistil, je-li čistý

vzduch. Tak se stalo, že spatřil setníka von Stalhein, stojícího

nehnutě na závětrné straně hangáru. Jindy by jeho přítomnost

Bigglese nijak neznepokojila, nyní však byla nevítaná. Vždyť měl v

kabině nálož, která by stěží unikla pozornosti slídivého Němce.

Nebyla sice velká, snad by se i vešla do postranní kapsy letecké

kombinézy, ale ve Stalheinovi by jistě každá vyboulenina na blůze

vzbudila podezření. Nebylo zvykem létat s plnými kapsami. Na

odkládání věcí byly v letadle určeny plátěné skrýše, do nichž se

pohodlně vešly pistole, mapy i zápisníky.

Biggles tedy s úmyslem vyhnout se setníkovi přeletěl hangáry a

přistál na odlehlé straně letiště. Zajel do malé prohlubně, která ukryla

spodní část jeho letadla před zraky slídilů. Sotva přistál, uchopil

bombu, vystrčil co nejvíc ruku z kabiny a zlehka ji spustil do písku.

Že by ji zde někdo objevil, toho se neobával, neboť tato část letiště

byla zřídka navštěvována a přistávající pilot by si stěží povšiml tak

malého předmětu. Potom s letounem dojížděl k hangárům.

Brzy se ukázalo, jak prozíravé to bylo opatření. Setník von

Stalhein již zde na Bigglese čekal. Biggles mu pokynul hlavou,

vypnul zapalování, a aniž se zdržoval svlékáním kombinézy, vyrazil

k hlavnímu velitelství.

„Okamžik, pane, kdepak jste byl?“ zavolal na něj von Stalhein.

Na výzvědném letu, v oblasti Džebel-Tel. Proč se ptáte?“

odpověděl bezstarostně Biggles.

„Neviděl jste tam někde Leffense? Myslím, že odletěl někam

tím směrem.“

„Viděl jsem tam nějaké stříbřitě modré letadlo — to jsou jeho

barvy, že ano?“

Němec ani na chvíli nespustil oči z Bigglesovy tváře.

- 32 -

„Tak přece jen jste ho viděl!“ zvolal von Stalhein.

„Už jsem snad řekl, co jsem viděl,“ odpověděl stroze Biggles. Je

na tom něco divného, že Leffens létal v téže oblasti? Vzduch v

tomhle vedru ztěžuje viditelnost, myslím však, že to bylo jeho

letadlo. Celou dobu jsem si jenom přál, aby se držel co nejdál ode

mě. Kdyby nás Britové spatřili příliš blízko u sebe, jistě by v nich

vzbudilo podezření, že na sebe neútočíme.“

„Měl jste nějaké potíže?“

„Nestály ani za řeč. Ale teď musím podat důležité hlášení a

nemohu se zdržovat zbytečnými řečmi.“ Než stačil von Stalhein něco

namítnout, Biggles se spěšně vzdaloval směrem k tvrzi.

Hrabě Faubourg se netvářil zrovna přívětivě, když zvedl oči k

právě vstupujícímu Bigglesovi.

„No tak, co nám povíte?“ zeptal se popudlivě.

„Australská jízda se schovala mezi palmami v lesíku Sidi Ariš,

pane majore,“ hlásil Biggles bez úvodu.

Výraz úžasu se rozhostil ve Faubourgově obličeji. Rychle ho

však vystřídal jiný — zlostný a podezíravý.

„Tak?“ řekl hrabě a pokýval hlavou. „Tak? Kdepak je setník von

Stalhein?“

„Na přistávací dráze, pane majore — viděl jsem ho tam před

chvílí.“

„Řekněte mu, aby sem přišel. To je všechno, můžete jít.“

Biggles opouštěl velitelovu pracovnu v rozpacích. Zdálo se mu,

ze něco není v pořádku, ale nevěděl, co by to mohlo být. Potěšila

jeho zpráva hraběte či nikoli? Biggles si nedokázal na tuto otázku

odpovědět. Zanechal raději dlouhého uvažování a rychle se vydal za

setníkem von Stalhein. Když ho spatřil, překvapením se zastavil.

Setník totiž cosi kutil u jeho letadla.

Vtom Biggles zaslechl blížící se kroky. Nechtěl být přistižen,

jak špehuje nadřízeného důstojníka, a proto vykročil na volné

prostranství směrem k setníkovi. Když setník zaslechl, že někdo

přichází, rychle upustil do kapsy malý předmět, který předtím velmi

pozorně prohlížel.

„Pane setníku, máte se ihned hlásit u pana majora,“ řekl mu

Biggles s jistotou, kterou ani zdaleka nepociťoval.

- 33 -

„Zajisté, rád k němu zajdu,“ odpověděl setník s nádechem

posměchu v hlase a bez dalšího slova se odkulhal směrem k tvrzi.

Biggles se za ním díval se smíšenými pocity. „U sta hromů, co ten

chlap má za lubem ?“ bručel nazlobeně, když Němec zmizel v tvrzi.

Rychle se odebral k místu, kde předtím stál von Stalhein. Okamžitě

poznal, co se stalo. V krytu jeho motoru zela zřetelná kulatá dírka,

která mohla být způsobena jedinou věcí — kulkou z kulometu. V

Bigglesovi se rozbušilo srdce.

„Tomu prohnanému ďáblovi nic neunikne,“ rozzuřil se Biggles.

Náhle se ho zmocnil děs. Otevřel kryt motoru a uviděl přesně to,

čeho se nejvíc obával: v dřevěné přepážce mezi motorem a kabinou

bylo vidět druhou dírku s vroubkovaným okrajem. Otvor nevedl skrz,

takže kulka musela uvíznout někde v tuhém jasanovém prkně. Ale už

tam nebyla.

„Ten mizera ji našel a vydlabal perořízkem,“ pomyslel si

Biggles a navlhčil si jazykem okoralé rty. „Pozná hned, že je to

německá kulka!“ říkal si dál, rychle se pokoušeje pochopit plný

dosah nového nebezpečí. Potom si vydechl, když ho napadla

vytáčka. „Vždyť ta střela mohla být vypálena již před delší dobou.

Jestli se mě setník zeptá, řeknu mu, že tam zbyla patrně po Němci,

který letadlo sestřelil,“ usoudil Biggles. Nyní se vracel z letiště,

protože si nepřál, aby jej von Stalhein zastihl při prohlížení letadla.

Vteřinu či dvě cítil Biggles pokušení skočit do letadla a uletět za

britské zákopy. Co když je to jeho poslední příležitost? Nakonec se

mu podařilo tento pocit ze sebe setřást. V tu chvíli zpoza rohu

vykročili dva vojáci. Biggles si všiml, že mají pušky. Jakmile spatřili

Bigglese, zastavili se a opřeli se o stěnu hangáru.

„Špehujete mě, chlapci? To byste mě asi zastřelili, kdybych se

pokusil o útěk, že ano?“ pomyslel si jízlivě Biggles. „Teď už tedy

vím, na čem jsem, takže mohu klidně odejít do jídelny a trochu se

najíst; vypadá to na můj poslední oběd.“

Biggles již nepospíchal. Když se ve svém pokoji převlékl,

zamířil do jídelny. V tu dobu zde sedávala většina důstojníků, kteří

vyčkávali, až se začne podávat jídlo. U bufetu se bavila skupinka

mužů, z jejichž rozhovoru zachytil Biggles pár slov. Byl by rád

rozuměl všemu, co si povídají, ale na to jeho znalost němčiny

- 34 -

nestačila. Při slovech Leffens…opozdil…nové střelivo… mu přejel

mráz po zádech.

Většina německých důstojníků si zpravidla Bigglese vůbec

nevšímala, nepochybně pro jeho domněle zrádnou povahu. To ho

samozřejmě nijak netrápilo. Nyní však došlo k něčemu nečekanému.

Jeden z důstojníků, jakýsi Otto Brandy, se zvedl a šel rovnou k

němu.

„Fiděl ste Leffense?“ zeptal se ho obstojnou angličtinou.

Biggles cítil, že se pozornost všech lidí v jídelně upřela na něj.

„Ano, spatřil jsem ho dnes ráno, nebo alespoň si to myslím,

nedaleko Džebel-Tel, ale jistý si tím nejsem. Proč se ptáte?“

„On se eště nefrátil. To být tragické — felmi slé,“ odpověděl

Němec zádumčivě.

„Velmi zlé?“ vyzvídal Biggles a také se zachmuřil.

Ja, felmi slé — jestli tam padl. Ví — on zkoušet nofé sčelivo,

které došlo teprve fčera. Jestli on padl do anglických zákopů, půdou

Britains hned fědět o našich nových střelách pro kulomet. To pude

pro nás felmi špatné.“

„Ano, jistě,“ vypravil ze sebe poněkud stísněně Biggles. Divil

se, že vůbec byl schopen promluvit, neboť Brandtova informace

předčila jeho nejhorší představy. Biggles poodešel k oknu.

„Tak tedy Leffens měl u sebe nový druh střeliva a von Stalhein

našel jednu takovou kulku v mém letadle. To bude asi chtít nějaké

vysvětlení. Kéž by mi Němci nechali trochu času, abych mohl večer

vyhodit nádrž do povětří, potom už mi na ničem nebude záležet.“

Tyto skličující myšlenky už neopouštěly Bigglese ani na vteřinu.

Chvíli se procházel po jídelně, potom se naobědval a zase se vrátil na

letiště. Ani ho nepřekvapilo, když za sebou zahlédl své dva anděly

strážné. Přišel právě včas. Spatřil dvousedadlové letadlo značky

Halberstadt, které vystartovalo směrem k britskému území.

Následovalo je asi půl tuctu letadel značky Pfalz. Vzápětí tato

skupina vytvořila leteckou formaci.

„Vida, letí fotografovat s doprovodem,“ řekl si Biggles klidně,

když letadla zmizela v oparu. Rád by věděl, co dělá von Stalhein, ale

ještě víc by ho zajímalo, jak dlouho bude muset čekat, než na něj

vytáhne Leffensovu kulku a obviní ho ze zrady. Nakonec usoudil, že

- 35 -

nemá smysl, aby vycházel vstříc nějaké mrzutosti a rozhodl se udělat

něco užitečného. Vzpomněl si, že by měl zjistit přesnou polohu

vodní nádrže. Za tím účelem se vypravil do místnosti, kde visely

všechny letecké mapy. S uspokojením shledal, že vodní nádrž může

najít i za tmy. Po cestě do svého pokoje přemýšlel, kam by měl uložit

bombu. Posadil se do křesla a vyčkával, co se bude dít dál.

Nemusel dlouho čekat. Ozvaly se těžké kroky, doprovázené

šouravými kroky chromého setníka von Stalhein. Kroky se zastavily

před dveřmi pokoje, které byly kvůli vedru stále otevřeny dokořán.

„Smím vejít ?“ vyzvídal von Stalhein poněkud zbytečně.

Ukazováčkem oklepal z cigarety popel. Dělal to vždy stejným,

nenapodobitelným gestem, jež Bigglese pokaždé zaujalo.

„Jistě,“ odpověděl Biggles pohotově. „Není tu sice mnoho

místa, ale…“

Nedělejte si s tím starosti,“ pokračoval nenuceně von Stalhein.

Velitel vám chce jen položit několik otázek.“

„Vynasnažím se na ně co nejlépe odpovědět, tím si můžete být

jistý,“ odpověděl Biggles. Zatímco spolu takto rozmlouvali, Biggles

koutkem oka spatřil vracející se letadla.

„Brunowe, dnes ráno jste mi hlásil, že jste objevil celou divizi

australských vojáků v Sidi Ariš.“

„Ano, pane majore.“

,A nemýlíte se?“

Bigglese tato otázka opravdu překvapila. „Mám obavy, že

nechápu, co máte na mysli,“ odpověděl upřímně a rozpačitě se díval

z jednoho muže na druhého.

„Nuže, tak já vám to tedy povím,“ pokračoval klidně hrabě. „Ta

pohádka, kterou jsem vám dnes ráno vyprávěl o přemístění

australské jízdy z Egypta sem, byla zcela vymyšlená. Chtěl jsem jen

vyzkoušet vaši horlivost, jak byste si počínal za takových okolností.

Prozraďte mi tedy, co jste sledoval, když jste mi podal hlášení, o

němž jste musel vědět, že je nepravdivé.“

„Vy o mých slovech pochybujete, pane majore?“ vzkřikl

pohoršeně Biggles. „Nechápu, proč si myslíte, že mám zapotřebí

podvádět vás. Pokud pochybujete o mé pravdomluvnosti, uctivě

žádám, pane majore, abyste mě přeložil jinam, kde by moje služby

- 36 -

byly vítanější než tady.“ Biggles se podíval zostra na setníka von

Stalhein způsobem, který nenechával nikoho na pochybách, koho

činí odpovědným za vznesená podezření.

Hrabě se zřejmě polekal těchto poněkud příkrých vět.

„Jakže? Vy tedy stále trváte na tom, že vaše hlášení je pravdivé?

Vskutku, to by byla opravdu velmi pozoruhodná shoda…“

Po rázném zaklepání na dveře vešel Mayer, velitel letky. „Je mi

líto, nerad vás vyrušuji, pane majore,“ řekl, „ale bylo mi řečeno, že

jste tady. Přináším závažné zprávy.“ S těmito slovy podal hraběti

fotografii, z které ještě kapal ustalovač.

Hrabě i setník začali prohlížel fotografii.

„Donnerwetter.“

Hrabě otevřel údivem ústa dokořán, setník si Bigglese tázavě

přeměřil.

„Brunowe, pojďte se podíval!“ zvolal hrabě. „Ale ovšem, vy jste

to už viděl ráno, byl bych zapomněl.''

Biggles popošel k hraběti. Na fotografii mohl rozeznat skupiny

bílých domů s plochými střechami, mezi nimiž se sbíhalo několik

cest. V nevelké vzdálenosti od domů byla tři jezírka, ale mohly to být

i nádrže, za nimiž se rozprostíraly rozsáhlé lesíky palem. To samo o

sobě nebylo nijak zajímavé. Teprve po pečlivějším prohlížení objevil

mezi palmami dlouhé řady a hloučky malinkých teček. To mohli být

pouze lidé a jejich koně.

Hrabě se vztyčil.

„To je skvělé, Brunowe! Vy, Mayere, jste to také provedl dobře.

Stalheine, pojďte, musíme se dát do práce.“

„Ale…“ začal von Stalhein, avšak hrabě jej přerušil.

„Tak už nezdržujte, člověče!“ vyjel na něho. „Teď nemáme na

nic jiného čas.“ Hrabě pokynul Bigglesovi na rozloučenou a opustil

místnost, následován oběma důstojníky. Stalhein se ve dveřích otočil.

Vrhl na Bigglese zvláštní, neurčitý pohled. Pokud měl něco na

jazyku, neřekl to. Jakmile na chodbě dozněly jeho kroky, Biggles

klesl vyčerpaně do křesla.

„Tohle řemeslo mi dává pořádně zabrat!“ zabručel unaveně.

„Musí se při něm myslet až příliš složitě. Nuže, měl bych co nejdřív

vyhodit tu nádrž do povětří, jinak to moje nervy už nevydrží.“

- 37 -

KAPITOLA ŠESTÁ

DALŠÍ TRÁPENÍ

Biggles zůstal ve svém pokoji, dokud nezapadlo slunce. Jemná,

purpurová náruč pouštního soumraku sevřela celé letiště do

tajuplného objetí. Potom si Biggles klidně a beze spěchu oblékl svou

německou uniformu. Při pohledu do zrcadla se trochu pousmál. Jasně

věděl, že pozdvižení, které nastane po jeho činu, se dotkne i jeho

osoby.

Zdáli od vesnice, jejíž polohu určovala chvějící se světla, se

ozývaly tlumené zvuky. Kdesi nedaleko zněl z gramofonu oblíbený

valčíkový nápěv. Jinak nebylo slyšet nic. Biggles vyhlédl ze dveří,

ale nikoho neviděl. Potřeboval by zjistit, jestli hlídka, která ho měla

sledovat, byla odvolána nebo číhá někde nablízku. Když zavřel

dveře, vrátil se opět k oknu. Pozoroval, jak mizí denní světlo a

přitom uvažoval. Náhle se vyhoupl na okno a skočil tiše do písku.

Neměl mnoho času, musel dojít pro bombu dřív, než vyjde

měsíc. Dnes sice nebyl úplněk, ale i srpek mohl zaplavit celé letiště

svou září. Těžko by potom hledal na otevřeném prostranství úkryt.

Sám se musel spokojit světlem, jež poskytovaly hvězdy.

Rázně došel na konec přistávací dráhy. Chvíli se rozhlížel, aby

se přesvědčil, že ho nikdo nepozoruje. Teprve potom se odvážil vejít

do otevřeného prostoru letiště. Ještě jednou se zastavil, rozhlédl se

kolem sebe a naslouchal. Bylo slyšet jen bzučení, které způsobovaly

lampy v budovách na letišti.

Pak přidal do kroku a zamířil k místu, kde zanechal bombu.

Hledal ji déle, než předpokládal, přestože si místo dobře

zapamatoval. Když ji zvedal ze země, dolehl k němu zpovzdálí slabý

zvuk. Téměř instinktivně se přitiskl k zemi. Cítil, jak mu buší srdce.

Zvuk sílil. Již rozeznával zcela zřetelně vrzání oblázků.

Bigglesovi bylo jasné, že ani na poušti se oblázky nepohybují

bez cizího přispění. Proto ležel na zemi tiše jako pěna, téměř

nedýchaje — a vyčkával. Zakrátko se zvuk natolik přiblížil, že v něm

Biggles poznal blížící se lidské kroky. Zoufale se začal rozhlížet po

nějaké skrýši. Pár metrů od něj stálo řídké křovisko akácií. Na této

odlehlé straně letiště bylo jedno z posledních, které nepodlehlo v boji

- 38 -

s horkem a vysušujícími větry. Za denního světla by to byla zcela

beznadějná skrýš, ale v matném svitu hvězd přece jen skýtala jakousi

ochranu. Sotva se Biggles stulil za keřem, vyrostla před ním silueta

vysoké postavy Araba ve vlajícím burnusu. Co dělá tento Arab v

místech na hony vzdálených od domorodých cest, nemohl Biggles

pochopit. Ten muž — ať už to byl kdokoli — šel za určitým cílem,

neboť kráčel rozhodně, nedívaje se doleva ani doprava. Brzy zmizel

v temnotách. Biggles ležel tiše na zemi ještě asi pět minut.

Nepřestával v duchu vrtět hlavou nad tím neobvyklým zjevením.

Byla to skutečná postava, nebo jen výplod fantazie, která rozezvučela

nějakou polozapomenutou strunu v jeho paměti? Teď však neměl čas

zdržovat se dlouhým přemítáním o záhadném zjevení. Vstal, vsunul

bombu do kapsy a vyrazil svižně, ale obezřetně zase zpátky ke

vzdáleným světlům.

Byl již téměř na konci rozjezdové dráhy, když z míst, odkud

právě přicházel, zaburácel nastartovaný motor. Rachot nabýval na

síle postupně, jak se letadlo přibližovalo, jistě se chystalo vzlétnout.

Bigglese se zmocnila hrůza, že by ho letadlo mohlo srazit na zem a

dal se do běhu. Utíkal téměř bezhlavě, dokud se nedostal do bezpečí.

Mezitím letoun stoupal k obloze ozářené hvězdami. Biggles udiveně

zvedl hlavu k večernímu nebí. Všechno nasvědčovalo tomu, že

letadlem odletěl Arab, jejž viděl před chvílí. Biggles se cítil čím dál

zmatenější, ale úvahu o všech záhadách odložil na pozdější, klidnější

dobu. Nyní se musí pustit do provedení svého nebezpečného úkolu.

Rozhlédl se tedy kolem sebe, a když nikoho nablízku neviděl, vyrazil

rychle ke svému bytu. Při chůzi bombu raději přidržoval těsně u

boku.

„Napřed zjistím, jak se s tou věcičkou zachází. Kdybych se v

tom vrtal někde potmě, mohl bych vyletět do povětří místo nádrže já

sám,“ pomyslel si. Do svého pokoje došel již bez dalších příhod.

Bombu položil na jedinou lenošku v pokoji a začal si kartáčovat

písek ze své uniformy. Vtom se venku ozvaly tiché kroky. Ve

dveřích se objevil muž ve spacím oblečení a v kanafasových

střevících. Byl to hrabě Faubourg.

Biggles zachoval kamennou tvář, jen se trochu smutně podíval

na lenošku, kde ležela krabice s bombou.

- 39 -

„Mohu vám něčím posloužit, pane majore?“ zeptal se klidně.

„Ne, děkuji,“ odpověděl hrabě. „Zahlédl jsem ve vašem okně

světlo a tak jsem si řekl, že za vámi ještě zajdu. Chci vám vyjádřit

pochvalu za splnění vašeho ranního úkolu. Dnes odpoledne jsem o

tom nemohl příliš mluvit, protože Stalhein — inu, je to dobrý

chlapík, ale rád někdy dělá potíže, víte…“

„To nevadí, pane majore, já ho chápu,“ usmál se Biggles,

uchopil polštářek z jedné ze dvou židlí a hodil jej nedbale na krabici

s bombou. Pak postrčil směrem k majorovi obyčejnou židli a vyzval

ho: „Posaďte se, pane majore.“

„Rád,“ poděkoval hrabě. Ale k Bigglesovu zděšení si hrabě

nepovšiml nabízené židle a ztěžka se posadil do lenošky.

„Co to tady je, u všech čertů?“ zvolal, jakmile dosedl.

„Omlouvám se, pane majore, to bude asi krabice s cigaretami,“

odpověděl Biggles. Rychle sebral bombu a zlehka ji hodil na

prádelník. Přesto, že se po celou dobu ovládal, škublo to s ním, když

krabice žuchla na prádelník.

„Copak je to s vámi?“ zvolal hrabě. „Celý jste pobledl, není vám

špatně?“

„To bude zřejmé tím vedrem, ještě jsem si na něj nezvykl,“

přiznal se Biggles. „Nedáte si něco k pití, pane majore?“

„Ne, děkuji, nemám mnoho času, musím se jít převléknout.

Chtěl jsem vám ještě říci, že váš čin z dnešního rána bude

zaznamenán. Jen se držte tak jako dosud, a já se postarám, aby se

vám dostalo patřičného uznání.“

„Děkuji vám vřele, pane majore,“ odpověděl zdvořile Biggles,

ale uvnitř si myslel: „Vsadil bych se, že to neuděláš, ty starý lháři.“

Hrabě měl totiž pověst muže, jenž vždycky shrábne všechna uznání

pro sebe, bez ohledu na to, komu skutečně patří.

Biggles byl v pokušení využít situace a zeptat se hraběte na

letadlo, které před chvílí odstartovalo, ale pak se rozhodl jinak; bude

lepší neprojevovat velký zájem o některé věci, jichž si všiml.

„Už bych se měl zvednout,“ opakoval hrabě. „Abych

nezapomněl, dal bych si jednu z vašich cigaret,“ řekl a sáhl po

domnělých cigaretách na prádelníku.

- 40 -

„Zkuste tyto, pane majore, jsou lepší!“ vybídl ho Biggles,

popadl křečovitě své pouzdro a nabídl je majorovi. K jeho

neskonalému potěšení si hrabě jednu cigaretu vzal a vykročil ke

dveřím.

„Uvidíme se u večeře,“ rozloučil se nakonec.

Biggles srazil podpatky, potom se předpisově uklonil.

Jakmile za velitelem zaklaply dveře, posadil se sklesle na židli a

setřel si z čela pot.

„Ještě pár takových událostí a raní mě z toho mrtvice,“ zabručel

tiše. Letmým pohledem na hodinky zjistil, kolik času mezitím ubylo.

K provedení úkolu mu už zbývala pouhá hodina. Potom se ozve gong

svolávající všechny k večeři, které se musí zúčastnit, protože jeho

nepřítomnost by mohla být někomu nápadná.

Biggles otevřel krabici. Uvnitř ležel kovový válec, který si

Biggles se zájmem prohlížel. Na dolním konci měl časomíru ve tvaru

hrušky, ovladatelnou pomocí malého šroubku. Z druhé strany byl

červený píst, na němž výstražný nápis upozorňoval, že po stisknutí

pístu bude celé zařízení uvedeno do chodu.

Biggles nařídil časový spínač na třicet minut, bombu vložil do

krabice a schoval si ji do kapsy. Potom si nasadil čapku a lehce

nervózní vyrazil do tmy.

K pahorku, na němž byla nádrž umístěna, to nebylo dál než

kilometr. Biggles šel ale úmyslně oklikou. Nechtěl riskovat setkání s

některým z vojáků, vracejících se z vesnice. Už si natolik zvykl na

nepředvídané situace, že ho překvapilo i potěšilo, když došel na úpatí

kopce bez jakékoli příhody. Tam okamžitě narazil na úzkou cestičku,

vinoucí se k vrcholu kopce. Brzy ho dovedla až k vodní nádrži.

Byla to stavba vysoká asi jeden a půl metru, vybudovaná z

nestejně velikých žulových kvádrů. Biggles na jednom místě, kde k

sobě kvádry nedoléhaly, objevil dutinu tak širokou, že se do ní

bomba celá vešla. V tu chvíli se nad obzor vyhoupl měsíc, ale

vzápětí ho přikryl mrak. Biggles bez otálení uchopil krabici, vyňal z

ní bombu, stiskl píst a vložil ji do dutiny. Chvilku váhal, protože

nevěděl kam s krabicí. Nakonec ji také vsunul do dutiny, aby měl

jistotu, že bude zničena. Teď bylo třeba co nejrychleji zmizet, měsíc

právě vyplul z mraků.

- 41 -

Biggles se pustil nazdařbůh z kopce. Sotva udělal deset kroků,

něco ho chytilo za nohavici. Zpočátku vůbec netušil, co by to mohlo

byl. Když ale zjistil, že se zapletl do drátěného zátarasu, měl pocit,

jako by mu čísi ledová ruka sevřela srdce. Být pár metrů od bomby,

která

mohla

každým

okamžikem

vybuchnout,

to

nebyla

záviděníhodná situace.

Biggles se úzkostlivě rozhlížel doleva i doprava, ale nikde

neviděl pěšinu, která ho přivedla k nádrži.

Dalších pět minut prověřilo, jak pevné má nervy. Jindy rozvážný

Biggles nejprve těkal sem a tam temnotou, ale pak se vzpamatoval.

Soustředěně se pustil podél drátěného plotu a mezeru našel. Potom se

rychle rozběhl, obávaje se, aby snad bomba nevybuchla dřív, než

dorazí do tábora. Celý roztřesený konečně doklopýtal přes kaktusy a

akácie k letišti. „Ale teď už toho mám právě po krk,“ řekl si, sotva

popadaje dechu. Byl již na cestě ke svému bytu, když uslyšel

povědomý hukot klouzajícího letadla, chystajícího se přistát.

Biggles počkal, až letoun zajede k hangáru. Byl velice zvědavý,

kdo létá v tuto pozdní večerní hodinu. Okamžitě mu vytanula na

mysli vzpomínka na záhadného Araba, ale byl zklamán. Z kabiny

letounu značky Halberstadt vyskočil Mayer. Nejspíš se mu něco

nezdálo na směrovém kormidle, protože je šel přezkoušet. Nikdo

další již z letadla nevystoupil, takže se Biggles dál nezdržoval a

pospíchal do svého pokoje. Musel si před odchodem na večeři ještě

vykartáčovat šaty. Když vstoupil do důstojnické jídelny, hodiny

ukazovaly za pět minut osm. V osm hodin se pravidelně podávala

večeře. Jestli se časový spínač neporouchal, měla by nádrž za minutu

vyletět do povětří.

Několik letců Bigglesovi pokynulo na pozdrav. Asi se již

rozšířila zpráva o jeho úspěšném letu. V jídelně panoval čilý ruch.

Někteří důstojníci měli na sobě místo uniformy letecké kombinézy.

Biggles pozorně naslouchal, o čem spolu debatují. Z úryvků jejich

rozhovoru pochopil, že tito letci byli vybráni pro dnešní noční nálet.

To znamenalo, že těsně před půlnocí odstartuje letka bombardérů

směr Sidi Ariš.

„Poletí bombardovat palmové lesíky,“ pomyslel si Biggles, „a

já…“

- 42 -

Nestačil již dokončit myšlenku, protože zvenku do jídelny

pronikl neobvyklý zvuk. Byl to tichý, lahodně znějící bzukot letadla,

jež se rychle přibližovalo. Přítomnost letadel sama o sobě zde byla

naprosto běžným jevem, ale ne takových, která měla motor anglické

značky Rolls – Royce. Biggles ihned rozpoznal jeho hluboký, měkký

bas — a bylo mu jasné, že nějaké britské letadlo se blíží k jejich

táboru. Stejného názoru byli zřejmě i ostatní přítomní. Okamžitě

nastal zmatek, v němž se všichni tlačili ke dveřím.

„Zhasněte světla!“ zařval hrabě Faubourg, který se tu právě

objevil. Asi spěchal, neboť byl bez kabátu.

„Teď to bude pěkná šfanda,“ řekl Brandt, stojící těsně vedle

Bigglese. „Uvidíte požádný ohňostroj!“ Biggles sebou škubl, neboť

také on teď myslel na začátek ohňostroje. Napjatě pozoroval oblohu

nad pahorkem s nádrží. „Ohňostroj ?“ zeptal se Brandta, protože

nechápal, co měl tím ohňostrojem na mysli.

„Ta nofá paterie na kopci patší mezi nejfětší. Je pšímo se

sápadný fronty, kde se moc uplatňovat. Koukejte na ten Engelánder

pši ten ohňostroj — ha ha!“

Brandt nadšeně vykřikl, když světlomety začaly pročesávat

noční oblohu. Byly rozestavěny na strategicky výhodných místech,

odkud vrhaly světelné kužele na nebe.

Pilot britského letadla si zřejmě uvědomil nebezpečí a sklonil

nos dolů, aby dosáhl vyšší rychlosti. Pozorní posluchači na letišti to

ihned poznali podle sílícího hukotu motoru. Letadlo zůstávalo i

nadále ukryté ve tmě. Nyní se zdálo, že se letoun pohybuje nad

zadním traktem tvrze, potom se vznesl svíčkou nahoru. Mezi

pozorovateli se rozhostilo ticho, když motor letadla náhle vynechal,

pak zabral, a ještě jednou vynechal a nakonec opět naskočil.

V Bigglesovi se rozbušilo srdce. Vždyť to byl smluvený signál.

„Kriste pane, to je Algy!“ zhrozil se Biggles. Rád by na něj

zavolal, aby se rychle klidil pryč, než ho světlomety vypátrají, ale

mohl pouze stát a nečinně přihlížet.

Několik vzrušených hlasů zaznělo z hloučku německých vojáků,

když se ve světelném kuželu jednoho ze světlometů smýčících

oblohu zablýskl trup letadla. Objevil se v něm sice jen na okamžik,

ale netrvalo to dlouho, světlomet ho opět našel a už ho neztratil.

- 43 -

Letadlo značky F.E.2D vyvstalo před diváky v celé své kráse. Další

světlomety se k němu také stočily a zvýraznily celý ten obraz. V tom

okamžiku se vzduch naplnil pekelným rachotem. Protiletadlová

baterie, ukrytá na blízkém kopci, zahájila prudkou palbu.

„Beng-vhum…beng-vhum…beng-vhum…,“

hřímala

děla.

Britský pilot, plně si vědom nebezpečí, začal kličkovat a kroutit se

jako had, chtěje se tak dostat z dosahu světelných kuželů, které se ho

držely jako chapadla obrovské chobotnice.

Jeden šrapnel vybuchl těsně pod nosem britského letounu a z úst

Němců se ozval radostný jásot.

,Já sem šíkal, abyste si dal posor na tu ohňostroj,“ řekl Brandt

uznale, usmál se a přátelsky kývl na Bigglese, ale potom se ho

křečovitě chytil, aby se ubránil pádu. Země pod jejich nohama se

zakymácela, jako by se kopec s nádrží proměnil v rozzuřenou sopku.

Vyrazil z něho do výše oslnivý oheň, doprovázeny rachotem, který

se podobal hromu. Div jim z toho hluku nepraskly bubínky.

Současně s detonací zhasly oba světlomety. Všude kolem se

rozhostilo ticho, přerušované duněním trosek padajících na zem.

Nastala vřava; výkřiky, rázné povely, rachot padajícího zdiva — a

pak ještě hukot valící se vody, který celou tu vřavu přehlušil.

V očích většiny německých vojáků se objevilo opravdové

zděšení. Biggles, jenž v tom vzrušení úplně zapomněl na svou

bombu, — čekal totiž, kdy Němci rozstřílejí Algyho letadlo — byl v

první chvíli vyděšený stejně jako ostatní, přestože jediný přesně

věděl, co se stalo.

Někteří důstojníci si utíkali prohlédnout tu pohromu. Druzí

debatovali o výbuchu. Biggles neříkal nic, zato se snažil, aby mu

neuniklo nic důležitého, o čem spolu Němci mluvili. Jedni se klonili

k názoru, že výbuch způsobila bomba, svržená z britského letadla,

jiní to vylučovali. Podle jejich mínění letadlo nad kopcem neletělo. I

kdyby nad ním zakroužilo předtím, než ho zaregistrovali, doba, jež

uplynula od té chvíle až do okamžiku výbuchu, byla příliš dlouhá. Po

setníkovi von Stalhein nebylo vidu ani slechu. Biggles se divil, co se

s ním stalo. Neobjevil se však ani tehdy, když se důstojníci, kteří se

odešli podívat na kopec, již začali vracet.

- 44 -

Všichni barvitě líčili, co spatřili. Jedna zeď nádrže byla

výbuchem zcela zničena. Valící se vodní příval smetl všechno, co mu

stálo v cestě. Dělostřelce z protiletadlové baterie unášel až do

vesnice, kde pobořil domy a zaplavil vojenská skladiště. Děla se

skutálela z kopce a nyní byla pohřbena pod tunami kamení, písku a

trosek. Hrabě se dostavil na místo zkázy se všemi muži, kteří zde

byli k mání. Okamžitě se dali do odstraňování následků pohromy.

Poručil shromažďovat prozatímní zásoby vody do prázdných

kanystrů od benzínu, do kozích kůží domorodců i do všech nádob,

které byly po ruce.

Biggles všechny ty zprávy vyslechl, aniž by pohnul brvou.

Konečně se ujistil, že se mu podařilo úkol splnit. Nikdy by si

nepomyslel, ani v těch nejsmělejších snech, že by se mu to mohlo

podařit. Doufal, že výbuch viděl i Algy a ohlásí splnění úkolu majoru

Raymondovi. Ten se již postará, aby se o tom dozvěděli na hlavním

velitelství. Teprve teď si zase vzpomněl na Algyho signál. Rád by

zjistil, co naléhavého je ve zprávě, s kterou Algy přiletěl, ale s tím

bylo třeba vyčkat do rána, až se rozední.

Biggles seděl v důstojnické jídelně dlouho do noci. Z četby

německé mluvnice ho vytrhl hukot spouštěných motorů. Zavřel tedy

knihu a odešel na letiště pozorovat přípravy na noční bombardování.

Zvláštní pocit neskutečna se zmocnil Bigglese, když sledoval

ruch a shon neodlučitelný od takového podniku. Kolikrát se díval na

správné straně fronty ve Francii na podobné výjevy. Podruhé se ho v

Zabale zmocnil pocit osamění, nyní s obnovenou silou. Biggles

celým svým srdcem nenáviděl práci, kterou zde vykonával. Jak rád

by usedl do kabiny některého bombardéru a čekal, až se zahřeje

motor; asi by ani nic nenamítal, kdyby měl zaujmout místo v

některém z Halberstadtů, buďto jako pilot nebo jako pozorovatel, a

třeba i riskovat, že bude sestřelen svými vlastními lidmi.

„Nestojí to všechno za nic!“ bručel mrzutě, když bombardéry

jeden po druhém vzlétaly a hukot jejich motorů zanikal v dálce.

Světla zhasla a na letišti se rozhostilo licho. Jen z místa zkázy sem

doléhaly jednotlivé zvuky; vojáci tam prováděli záchranné a opravné

práce. Biggles pocítil ke všemu velkou nechuť a ponořen hluboko do

- 45 -

svých myšlenek vykročil ke svému bytu. Aniž rozsvítil, hodil sebou

na lůžko.

Náhle vyskočil z postele a napjatě se zaposlouchal do nočního

ticha. Nejspíš jenom dřímal, protože jinak by stěží zaslechl onen

dobře známý zvuk letadla, klouzajícího k zemi. Rychle přešel k oknu

a udiveně se zamračil.

„Co se zase děje?“ zabručel. „Nikdy v životě jsem nezažil

takový provoz jako na tomto letišti.“ Pak ho napadlo, že by to mohl

být jeden z bombardérů, který se vrací s porouchaným motorem.

Biggles čekal, až přijede blíž. Když se však dlouho nepřibližoval,

Bigglesův zájem se změnil v údiv. „To není možné. Vsadil bych se,

že je to týž drak, jejž jsem viděl vzlétat, než jsem se vydal k nádrži.

Musel přistát na druhé straně letiště,“ pomyslel si. Opřený o okenní

zárubeň upřené pozoroval poušť, zalitou chladným svitem měsíce.

Ale nikde neviděl nic, co by se podobalo letadlu. Již se chystal

odvrátit, když se ze tmy vynořila postava, kráčející rychle směrem k

němu. Zprvu byla nezřetelná jako stín, ale po chvíli v ní Biggles

poznal onoho Araba v burnuse. Je to opravdu týž muž…?

Biggles téměř nedýchal, když pozoroval blížícího se Araba.

Nejraději by vyběhl za ním, aby si ho lépe prohlédl, ale nechtěl ho

ani na chvíli spustit z očí. Byl to okouzlující žánrový obrázek.

Mlčenlivá poušť ozářená měsíčním svitem a Arab, jenž kráčí

dlouhými kroky vpřed, jako zde kráčívali kdysi za biblických časů již

jeho předkové.

Brzy bylo zřejmé, že Arab směřuje do tvrze. Biggles viděl, jak

vstoupil dovnitř, a za nějakou dobu se objevilo světlo v jednom z

rohových oken. Kouzlo přestalo působit a Biggles se svezl z

okenního rámu na zem, odkopl boty a vyplížil se na chodbu.

Pokradmu jako indián se sunul podél zadní stěny hangáru k

tvrzi. Ukázalo se, že osvětlené okno je asi dva metry nad zemí.

Biggles si chtěl pospíšit, aby se dostal pod okno včas, ještě než světlo

v místnosti zhasne. Málem přitom upadl přes starý sud od oleje,

napolo vyčnívající z písku. Bez váhání jej vytáhl a odkutálel pod

okno, kde se na něj postavil.

- 46 -

Srdce v něm bušilo, když se začal pomalu narovnávat centimetr

po centimetru až k úrovni okna. Pomalu se napřímil a nakoukl přes

okraj.

Ale v okamžiku byl zase dole. U velkého stolu v pokoji seděl

von Stalhein v košili s krátkými rukávy a něco psal. Z koutku mu

visela nezbytná cigareta, na oku měl monokl. Hole stály opřené o

stůl.

Zděšení, které pocítil v prvním okamžiku, rychle vystřídalo

zklamání. Všechno nasvědčovalo tomu, že objevil pouze soukromou

pracovnu. Smutně slezl ze sudu, uhladil písek pod oknem a vrátil sud

na původní místo. Po návratu do svého pokoje vyhlédl do tmy. V

žádném okně se již nesvítilo.

Biggles si pomalu svlékal uniformu, pohroužen v propletenec

různých odporujících si myšlenek.

„Zvláštní, velmi zvláštní,“ mumlal tiše, „to je opravdu zvláštní.“

Otázka, na kterou usínající Biggles nemohl najít odpověď zněla:

jak se může štíhlý světák s chromou nohou změnit v urostlého Araba,

odvážného jezdce, bytost opředenou pověstmi a na obou stranách

zákopů známou pod jménem El Šerif?

KAPITOLA SEDMÁ

PRSTEN A KULKA

Po vyčerpávající noci zůstal Biggles v posteli déle, než měl ve

zvyku. Náhle ho však vyrušilo důrazné zaklepání na dveře. Do

místnosti hned nato vstoupil hrabě Faubourg v doprovodu setníka

von Stalhein. Bylo-li třeba ještě nějakého dalšího důkazu, že se děje

něco vážného, potvrdila to přítomnost řady vojáků, stojících přede

dveřmi.

Biggles vyskočil z postele a nevypadal při tom překotném

spěchu pravě důstojně. Na vetřelce se díval s nepředstíraným

úžasem.

„Dobře, dobře, zůstaňte tam, kde jste!“ nařídil mu krátce hrabě.

„Kdepak jste byl minulou noc?“

- 47 -

„Ve svém pokoji, pane majore. Vždyť jste mě tu sám viděl,“

odpověděl Biggles okamžitě. „Po večeři…“

„To nás nezajímá. Kde jste byl v době mezi mou návštěvou a

večeří?“

„Po vašem odchodu jsem ještě chvíli zůstal zde, ale potom,

jelikož vedro bylo velmi tíživé — snad si vzpomínáte, že jsem si na

něj stěžoval — jsem odešel ven sednout si na přistávací dráhu.“

„Byl tam ještě někdo kromě vás?“

„Nikoli, pane majore, byl jsem tam sám.“

„V tom případě nebudete moci dokázat, že jste tam skutečně

byl.“

„Naopak, já vám to dokážu, pane majore.“

,A jak?“

„Zatímco jsem tam seděl, spatřil jsem Mayera, jak přistává ve

svém Halberstadtu. Můžete si to ověřit. Kdybych tam nebyl, sotva

bych ho uviděl.“

„To ještě není žádný důkaz. Kdekdo v důstojnické jídelně mohl

zaslechnout, že Mayer byl včera v noci na letu,“ namítl posměšně

setník von Stalhein.

Biggles se mu podíval zpříma do očí. „Mohu vám přesně říci co

dělal, když přistál,“ navrhl Biggles klidně. „To bych se v jídelně jen

stěží dozvěděl.“

„Pošlete pro Mayera!“ poručil hrabě.

Trvalo asi dvě či tři minuly, než přivedli Mayera. Dokázal byste

si vzpomenout, co jste dělal bezprostředně po včerejším nočním

přistání?“ zeptal se ho stručně a jasně hrabě.

Mayer se na něj rozpačitě podíval.

„Mohl bych mu osvěžit paměť, pane majore?“ zeptal se Biggles.

Potom se zadíval na Mayera a pokračoval: „Když jste včera večer

dojel k hangáru, vyskočil jste z letadla a rovnou jste šel k ocasu.

Chvíli jste prohlížel směrové kormidlo, jako byste nebyl spokojený s

tím, jak funguje“

Mayer přikývl. „To je svatá pravda,“ souhlasil.

„Dobře, můžete jít,“ přikázal mu hrabě a potom se obrátil k

Bigglesovi.

- 48 -

„Nuže, dobrá, řekněme tedy, že jste byl v té době na přistávací

dráze, ale v tom případě asi těžko vysvětlíte, jak se tohle dostalo do

blízkosti vodní nádrže.“ A hrabě hodil na stolek malý zlatý kroužek.

Biggles jej okamžitě poznal; byl to jeho pečetní prsten! Neseděl

mu příliš dobře na prstu a jistě mu sklouzl, když se zamotal do

drátěných zátarasů. Nejvíc ho ale překvapilo, že jej vůbec

nepostrádal. Kdybychom řekli, že byl nyní Biggles vyděšený,

zdaleka by to nevystihovalo situaci. Biggles prsten upřeně pozoroval

a počáteční úděs se postupně měnil v hrůzu. Připadalo mu

neuvěřitelné, že se tak malý kousek kovu může stát usvědčujícím

důkazem.

V panujícím tichu působilo Stalheinovo škrtnutí zápalkou jako

prásknutí bičem.

Bigglesův mozek opět začal pracovat na plné obrátky. Spěšně

odtáhl pohled od neklamného důkazu své viny a podíval se vyzývavě

na hraběte. Cítil, jak rádi by oba důstojníci nahlédli do jeho

myšlenek.

„Myslím, že vám to budu moci vysvětlit, pane majore, ačkoli vy

mi to asi nebudete chtít věřit.“

„Jen ven s tím, my posloucháme.“

„Ten prsten tam jistě ztratil Leffens.“

„Leffens?“

„Ano, pane majore, on měl totiž můj prsten.“

„On že měl váš prsten?“ Mozek hraběte pracoval pomalu a

setník von Stalhein si nedovolil jej rušit.

„Ano, pane majore, půjčil jsem mu svůj prsten včera ráno.

Setkal jsem se s ním na rozjezdové dráze, právě když nastupoval do

letadla. Řekl mi, že zapomněl prsten doma. Bál se, že by mu to

přineslo smůlu, kdyby se pro něj musel vrátit. A tak, protože již

velmi spěchal, půjčil jsem mu svůj prsten.“

„Ale vždyť jste ho ještě včera měl na prstě,“ snažil se Bigglese

usvědčit setník, který nebyl s to se ovládnout.

„To nebyl můj prsten, nýbrž Leffensův,“ odpověděl Biggles.

„Dovolil mi, abych si vypůjčil jeho prsten, dokud bude pryč. Řekl

mi, že ho najdu v toaletním stolku. Došel jsem si pro něj a od té doby

jsem ho nosil. Zprvu jsem to měl v úmyslu hlásit.“

- 49 -

„A proč ho tedy nemáte na ruce?“

„Odkládám jej vždycky před mytím,“ řekl klidně Biggles.

Vytáhl Leffensův prsten z toaletního stolku, kam jej uschoval

včera, když se vrátil z ranního průzkumného letu, a položil jej na stůl

vedle svého prstenu.

Opět se v pokoji rozhostilo ticho. Biggles v něm zřetelně

rozeznával tikot svých náramkových hodinek. I přes velké vzrušení,

které se ho zmocnilo, jeho mozek pracoval klidně a s ďábelskou

vynalézavostí, která se zrodila z nouze hrozícího nebezpečí. Biggles

pozoroval své soudce s nemalým potěšením, neboť ohromeně se pro

změnu tvářili oni.

Kupodivu první se vzpamatoval hrabě. Napůl omluvně, napůl

nechápavě vzhlédl k Bigglesovi. „Ale vždyť váš prsten byl nalezen

nedaleko vodní nádrže,“ řekl skoro šeptem. Jistě si nemyslíte že měl

Leffens něco společného s vyhozením nádrže do vzduchu?“

Biggles pokrčil rameny. Podíval se na setníka, jenž právě něco

lovil v kapse. Hned věděl, že tam hledá kulku, jež by ho měla

usvědčit. Raději na nic nečekal a pokračoval: „Pane majore, já

nevím, jak se tam ten prsten dostal, vím pouze, že mě Leffens z

nějakého neznámého důvodu musel nenávidět. Dokonce se mě

pokusil zabít.“

„Pokusil se vás zabít?“ Hrabě se málem zapotácel.

„Ano, pane majore, snažil se mě sestřelit, když byl proti slunci a

já jsem ho nemohl spatřit. Byl to z jeho strany šikovný útok. Některé

kulky zasáhly moje letadlo. Potom se vznesl svíčkou nahoru a zmizel

mi z očí. Ale nebyl dostatečně rychlý, měl jsem čas prohlédnout si

značky na jeho letadle. Existuje však určitá možnost, že si spletl mé

letadlo s nepřátelským letounem.“

Biggles viděl, že jeho slova udělala dojem i na setníka von

Stalhein.

„Ale proč jste to nehlásil na velitelství?“ zvolal hrabě.

„Byl bych to jistě udělal, pane majore, kdyby se Leffens vrátil.

Nějakou dobu jsem na něj čekal na přistávací dráze, abych ho nejdřív

požádal o vysvětlení. Ale Leffens nepřiletěl. Napadlo mě, že byl

možná sestřelen a rozhodl jsem se, — ať už správně či nesprávně —

že to raději nechám plavat, než abych vznesl proti němu tak závažné

- 50 -

obvinění v jeho nepřítomnosti. Nebudete mít jistě nic proti tomu,

když si zapálím, pane majore?“

„Jistěže ne, Brunowe, jen si zapalte!“ vybídl ho hrabě laskavě.

Biggles si zapálil cigaretu. Koutkem oka spatřil, jak von

Stalhein právě upustil kulku do kapsy. Hrozba byla zažehnána!

„Dovolíte mi nyní, pane majore, abych se oblékl?“ zeptal se

klidně. „A pak bych si s vámi rád pohovořil o jedné věci, až budete

mít trochu času nazbyt.“

Jistě, jistě. Ale proč byste se mnou nemohl promluvit hned? Mě

dnes čeká opravdu mnoho práce. Tu pohromu s vodní nádrží nám byl

čert dlužen!“

„Velmi rád, pane majore!“ Biggles se zatvářil rozhodně. „Měl

bych k vám jednu prosbu, ale dřív než ji vyslovím, chtěl bych vás

zdvořile upozornit, že jsem k vám nastoupil s otevřenými kartami.

Nikoli ze své vůle či na své přání, nýbrž na rozkaz německého

generálního štábu. Ale zdá se mi, že někteří členové vašeho štábu na

mě pohlížejí z nějakých mně neznámých důvodů podezíravě, a to od

prvního okamžiku mého příchodu do Zabaly. Toto postavení je pro

mě velice nepříjemné, a proto vás prosím o přeřazení k jiné posádce

nebo o propuštění, abych mohl jít svou vlastní cestou.“

To bylo od Bigglese troufalé — vsadit všechno na jednu kartu.

Teď jen čekal, jak to dopadne, neboť nyní si samozřejmě vůbec

nepřál, aby byl někam převelen.

Hrabě se však zachoval přesně podle Bigglesova předpokladu.

„Nic takového, Brunowe,“ řekl otcovským tónem. Je mi líto, že

došlo k několika nedorozuměním, ale nyní doufám, že jsme si již

všechno vyjasnili a budeme spolu dobře vycházet.“ Přitom se podíval

tázavě na setníka von Stalhein. „Oblečte se, ať nepropásnete ranní

kávu,“ pokračoval hrabě. „Zatím vás nebudu potřebovat, ale buďte

nablízku pro případ, že bych vás přece jen potřeboval. Pojďte,

Erichu!“

Oba Němci odešli a zavřeli za sebou dveře.

Biggles si nalil do sklenice vodu třesoucí se rukou. Cítil se náhle

slabý. Padl do křesla a zabořil obličej do dlaní.

„Hrom do toho!“ vyhrkl. „To byl ale silný tabák, až příliš silný,

aby mohl někomu chutnat.“

- 51 -

KAPITOLA OSMÁ

NOUZOVÉ PŘISTÁNÍ

Nuže, na jeden den práce to byl docela slušný začátek,“ shrnul si

v duchu dosavadní vývoj událostí Biggles, když se zase vzpamatoval.

Čekala ho snídaně v důstojnické jídelně, a tak se rychle pustil do

oblékání. „Pro tentokrát jsem se z toho dostal, ale nemohu to takhle

dělat do nekonečna. Ještě jedna taková pitomost — a je se mnou

amen,“ uzavřel svou úvahu.

Po snídani se Biggles vydal do olivového háje. Jakmile se

přesvědčil, že ho nikdo nesleduje, začal prohledávat místo, aby našel

avizovanou zprávu. Trvalo to dlouho, než ji Biggles objevil

zachycenou ve větvích starého stromu, který tu jistě už stál, když

křižáci táhli na Jeruzalém. Byl to malý kus sukna barvy khaki,

zatížený dvěma patronami. I kdyby si někdo toho cáru všiml, jistě by

ho nenapadlo, že skrývá důležitou zprávu.

Biggles se ještě jednou obezřetně rozhlédl a potom rychle sundal

smotek z větve. Uvnitř smotku nalezl složený kousek papíru. Jedním

pohledem přejel očima krátkou zprávu. Stálo tam:

DŮLEŽITÉ ZPRÁVY SCHŮZKA NA DOHODNUTÉM

MÍSTĚ CO NEJDŘÍVE.

To bylo vše. Biggles zmačkal papír do kuličky, strčil si ji do úst,

rozžvýkal ji na kaši a pak vyplivl.

„Copak se asi děje?“ brnčel si pod vousy cestou na letiště.

„Teď bych si měl co nejrychleji vymyslet nějakou výmluvu.“ Na

letišti se pohybovalo několik mechaniků. Většina z nich prováděla

opravy nebo údržbu letadel. Ostatní stroje schopné letu byly ve

vzduchu. Nikde tu nebylo vidět setníka von Stalhein ani hraběte

Faubourg. Kdepak asi teď je ten podivný muž? Bigglese včera v noci

poprvé napadla možná souvislost mezi von Stalheinem a Arabem

alias El Šerifem, jejž potkal včera v noci. Jakkoli mu tato myšlenka

připadala fantastická, nemohl ji zcela vyloučit. Mátlo ho, že setník se

od Araba lišil svým tělesným vzezřením. Biggles došel k závěru, že

bude sledovat oba. Považoval za vrcholně zajímavé, že tento Arab

- 52 -

má volný přístup jak na letiště, tak na hlavní velitelství. Vypadalo to,

že se konečně dostal na stopu něčeho velmi důležitého. Avšak v této

chvíli měl jiný cíl — dostat se do oázy Abba Sud.

Pokud si nechtěl způsobit zbytečné nepříjemnosti, nemohl bez

Faubourgova svolení opustit tábor, zvláště když ho hrabě požádal,

aby se zdržoval nablízku. Proto se vypravil do tvrze získat povolení k

letu. Směle se obrátil na majora a stěžoval si, že ho nicnedělání

náramně otravuje. Hrabě proti tomu neměl, k velké Bigglesově

radosti, žádné námitky. Biggles opouštěl místnost v povznesené

náladě, jen mu vadilo, že má na sobě německou uniformu. Z toho

důvodu si musel vzít německé letadlo. V případě nouzového přistání

— ať už na britské či německé straně — by se vojáci na německého

důstojníka v britském letadle jistě dívali úkosem. Biggles se rozhodl

pro letoun značky Halberstadt. Nikdy v něm ještě neletěl a chtěl si

vyzkoušet, jaké má řízení. Brzy nato se ocitl ve vzduchu.

Nejprve se držel kurzu směrem k zákopům, ale jakmile se dostal

z dohledu letiště, stočil letadlo na východ k oáze Abba Sud. Dvakrát

ho zpozorovala a pronásledovala britská letadla. Biggles nechtěl

riskovat srážku s britskými piloty, protože by z pochopitelných

důvodů na ně nemohl pálit, a proto se svým letounem vystoupal až

na hranici jeho dostupu.

Asi deset minut trval klidný, ničím nerušený let. Již si chtěl

blahopřát, že se dostal mimo oblast leteckých útoků, když jeho

bystrý zrak zachytil daleko na jihovýchodě maličkou pohyblivou

skvrnu. Nejprve si myslel, že je to orel — k podobným omylům

docházelo často v těchto oblastech fronty. Když se ale ke skvrně

přiblížil zjistil, že skvrna je ve stejné výši jako jeho letadlo. Teď

nebyl na pochybách — muselo to být letadlo. Okamžitě se otočil o

několik stupňů na jih. Zaujmul tak strategicky výhodnou polohu

mezi sluncem a letounem. Potom sklonil nos svého stroje, aby získal

vyšší rychlost a mohl tak dohonit neznámého letce. Asi na vzdálenost

tří kilometrů určil značku letadla — byl to také Halberstadt. Poněkud

ho udivovalo, že letoun míří do volné pouště.

„U čerta, kam ten chlap letí?“ zabručel Biggles. Pokud si dobře

pamatoval, nebylo v tomto směru na stovky kilometrů daleko nic než

poušť. Dále potom přecházela v holé kopce, ale ani tam nebyla žádná

- 53 -

vojska ani jiné vojenské cíle, které by vyžadovaly letecké

pozorování.

„Na tebe si musím dát pozor, holoubku,' pomyslel si nedůvěřivý

Biggles. „Bude zajímavé zjistit, co máš za lubem.“ Pak ho napadlo,

že by to mohl být zbloudilý pilot, ale přímý kurz, který vytrvale

udržoval, tuto domněnku vyvracel.

„Hrom do toho! To je ale horko,“ vrčel Biggles, dívaje se do

slunce, jež náhle zčervenalo. Biggles nebyl na východě tak dlouho,

aby se s tímto úkazem mohl setkat a pochopit, co znamená. Po chvíli

se tím však přestal zabývat, protože si všiml, že druhé letadlo začalo

klesat. Okamžitě přiškrtil plyn na polovičku a letěl za ním,

nepřestávaje si udržovat své strategické postavení proti slunci. Potom

se udalo něco neuvěřitelného. Biggles si dokonce posunul brýle na

čelo, aby lépe viděl.

Letadlo před ním zmizelo, jako by se do země propadlo. Biggles

si nevzpomínal na nic podobného v celé své dosavadní letecké

kariéře. Viděl letadla mizet v mracích nebo v přízemní mlze, ale nic

takového zde nebylo. „Ale počkat! Co když je tu opar z horka!“

napadlo ho. Letadlo se začalo náhle kymácet a vzpínat. Biggles se

musel přidržet střední vzpěry a zároveň dávat pozor, aby mu z druhé

ruky nevypadlo řízení. Pak ucítil, jak se mu zvedá žaludek. Právě se

propadal nejstrašnější vzdušnou bublinou, jakou kdy poznal.

Konečně se padající letadlo zastavilo o stoupající sloup vzduchu. Byl

to tak prudký náraz, až se všechny dráty a výztuhy napjaly a

rozezpívaly.

Biggles byl natolik vyděšený, že ho v tu chvíli přestalo zajímal,

co se vlastně děje. Pakliže vůbec na něco myslel, byla to možnost, že

letadlu upadla křídla, neboť se řítilo k zemi jako kámen. Podle

výškoměru poznal, že během pádu ztratil šest set výškových metrů.

Potom ho začaly švihat do obličeje drobné krupky a obzor zmizel.

Biggles již pochopil — dostal se do písečné bouře. Nikdy předtím ji

nezažil, ale několikrát o ní slyšel vyprávět piloty, kteří měli to štěstí,

že z ní vyvázli se zdravou kůží. Neztráceje čas neplodnými úvahami

o této pohromě, snažil se uniknout z pekla. Jemný písek mu ucpával

nosní dírky a ostré úlomky ho šlehaly do tváří. Otevřel naplno škrtící

klapku, stočil se do pravého úhlu, oběma rukama zatlačil řídící páku

- 54 -

dopředu a uháněl napříč letící bouří. Zprvu se viditelnost ještě

zhoršovala, neboť se letadlo dostalo přímo do středu běsnícího živlu.

Letoun se v něm zmítal jako suchý list unášený podzimním vichrem.

Avšak brzy se nárazy větru začaly zmírňovat. A již se objevila země.

Nejdříve nezřetelně jako pod clonou, ale po chvíli se Bigglesovi

otevřel pohled na nekonečnou poušť, na níž se vlnily písečné duny

jako mořský příboj. Nedaleko před ním se náhle vynořil úzký pruh

palem, vypadající jako ostrov v rozbouřeném oceánu. Biggles k

němu hned zamířil. Palmy se pod náporem orkánu ohýbaly až k

zemi. Biggles se sice obával přistání za těchto povětrnostních

podmínek, ale neměl jinou volbu. Věděl, že písek, který si našel

cestu do jeho uší, očí a nosu, by si zakrátko našel cestu i do motoru,

který by zničil. Proto už neváhal a zahájil přistávací manévr. Sklonil

nos letadla téměř kolmo k zemi a zamířil k palmám s úmyslem

dosednout na zem na jejich závětrné straně. Když letadlo vyrovnal,

nevěděl, jaký má pod sebou povrch, neboť těsně nad zemí uháněl

proud hustého, vichrem unášeného písku, jenž byl pohyblivý jako

rtuť. Brzy ucítil, jak se kola podvozku dotkla země a letadlo

několikrát poskočilo. Potom sešlápl pedál, aby zabránil srážce se

stromy, které se před ním objevily. Letadlo již bezpečně zastavovalo

a nebylo třeba provádět žádný další manévr. Biggles bleskově

vyskočil z kabiny, drže v ruce dva pytle, jimiž jsou vybavena

všechna letadla, létající v oblastí pouště. Biggles klekl na zem,

nahrabal písek a naplněné pytle přivázal k lyžinám křídel. Stihl to

právě včas, neboť i s těmito kotvami začalo letadlo ujíždět po zemi.

Protože prudkost vichřice se nijak nezmírňovala, vzal Biggles další

dva pytle a naplněné pískem je uvázal k ocasní ostruze.

Jestli mi ještě teď uletíš, nebude to mojí vinou! Já už pro tebe

nemohu víc udělat,“ pomyslel si Biggles a rozběhl se k oáze. Napůl

slepý a udušený si našel prohlubeň, do níž se schoulil. Zabalil si

hlavu do blůzy a čekal, až se bouře vyzuří.

Nevěděl, jak dlouho tam leží. Mohla to být hodina, ale také dvě.

Jemu to připadalo jako věčnost. Všechno, co Biggles podnikl na svou

ochranu, bylo marné. Písek pronikl i pod blůzu a navíc pod ní bylo

horko k zalknutí. Ulehčeně si oddechl, když zjistil, že se bouře

vzdaluje. Konečně ztichla docela a Biggles ze sebe radostně shodil

- 55 -

blůzu. Když se posadil, jeho první myšlenka patřila letadlu. K velké

radosti shledal, že neutrpělo žádnou škodu. Nyní měl čas prozkoumat

okolí.

Oáza byla přesně taková, jak očekával; opravdu, byla taková,

jak si Biggles oázy vždycky představoval. Některé věci nejsou ani

zdaleka takové, jak by nám umělci a spisovatele chtěli namluvit —

některé nás dovedou naprosto zklamat, a velmi málo jich dosáhne té

kouzelné dokonalosti našich snů, ale tato oáza jistě patřila mezi ně.

Z písčitého koberce pokrytého kapradím se tyčily do výšky

štíhlé kmeny datlových palem, na jejichž koncích vyrůstaly vějíře

listů, podobné velkým ptačím perům. Blíže ke středu oázy vyrážely z

písku trsy ostré trávy a slibovaly, že je tam jistě více zeleně a možná

i voda. Oáza byla obehnána písečnými dunami, jak je tam vítr navál.

„Rozhodně nemůže být voda příliš hluboko pod povrchem,“

pomyslel si Biggles a rozběhl se kupředu s nadějí, že konečně uhasí

žízeň. Vyběhl na vyvýšeninu, ze které spatřil ještě další. Přeběhl

jedno údolíčko a již se šplhal po druhém svahu. Konečně zdolal

poslední překážku, a již se chtěl zaradovat. Avšak náhle zůstal stát

jako přikovaný a vzápětí klesl k zemi. Potom se pomalu plížil k

vrcholu terénní vlny. Několik vteřin ležel bez hnutí, neboť se ještě

nevzpamatoval z úleku, který mu na okamžik ochromil mozek.

„Já sním. Nebo mám nějaké vidění. To je jistě přelud, fata

morgana!“ šeptal si pro sebe Biggles. Opatrně se odplížil za

křovisko, které mu poskytovalo úkryt a zároveň i lepší výhled. Zvuk

lidských hlasů doléhal až k němu a tím se Biggles přesvědčil, že

přelud to není.

Terén před ním se asi tak po padesáti metrech svažoval k

prohlubni, na jejímž dně byla zřejmě studna. U studny spatřil asi

dvacet odpočívajících Arabů. Někteří seděli, jiní leželi na zemi,

ostatní se opírali o roubení studny. Ale všichni ti Arabové se dívali

jedním směrem a naslouchali muži, jenž stál na druhé straně studny.

Opíral se rukama o roubení a něco jim vysvětloval. Byl to setník von

Stalhein!

Pro Bigglese to byla událost natolik překvapivá, nečekaná a

zároveň absurdní, že zůstal ležet na zemi a němě na setníka zíral.

Čím déle se na něho díval, tím nepochopitelnější celá věc byla.

- 56 -

Jak se sem mohl dostat, když ještě před dvěma hodinami ho

vyslýchal v Zabale, vzdálené víc než sto kilometrů? A co tady dělá s

těmi Araby? Co jim tak ohnivě vykládá?

Bigglesův údiv ustoupil zvědavosti a potom pronikavému zájmu

Zdálo se mu, že setník vybízí Araby k něčemu, co buďto neměli chuť

udělat, nebo o čem měli jiné mínění. Po nějakém čase bylo zřejmé,

že silnější osobnost bělocha na ty lidi zapůsobila takže se nakonec

ozvalo souhlasné mručení. Když byla porada skončena, Arabové se

rozdělili na dvě skupiny. Jedni odešli ke skupině stromů, kde měli

přivázané koně. Druzí odešli se setníkem do malé chýše, která stála

kousek od studně. Byla postavena z vepřovic usušených na slunci a

střechu měla pokrytou došky ze suchých palmových větví.

Arabové, kteří se odebrali ke koním, skočili do sedel a vyjeli do

pouště. Ostatní brzy vyšli z chýše a také odjeli pryč. Všude se

rozhostilo ticho prosáklé žhavým sluncem.

Biggles se nehýbal a nespouštěl chatrč z očí ani na okamžik.

Trpělivě čekal, až se setník objeví. Ale uplynula hodina, pak druhá a

neobjevil se nikdo. Slunce již překročilo svůj zenit a začalo se

sklánět k západu. Setník dosud z chatrče nevyšel. Bigglesova žízeň

se stávala nesnesitelnou. „Musím se napít, nebo pojdu!“ konstatoval

nakonec. Zvedl se a vrávoral ke studni. Jestli mě uvidí von Stalhein,

řeknu mu pravdu. Že jsem byl přinucen nouzově přistát v písečné

bouři, to nebude moci popřít,“ pomyslel si.

Biggles došel ke studni, vytáhl si okov s životodárnou tekutinou

a zhluboka se napil. Zbylou vodou si omyl bolavý obličej a ruce. „A

nyní nám Erichu ukážeš, jak se chováš, když se lekneš,“ řekl si

Biggles vesele, neboť ho voda občerstvila. Směle přistoupil ke

dveřím chatrče a otevřel je. Celé stavení se skládalo z jedné

místnosti. Biggles učinil první zběžnou obhlídku a s otevřenými ústy

zůstal stát. Chata byla prázdná! Bigglesův mozek zprvu odmítal

přijmout tuto nečekanou skutečnost, pak se ale náš letec začal

zkoumavě rozhlížet, nejsou-li někde nějaké dveře, které by se mohly

otevřít a v nichž by se pohřešovaný Němec objevil. Tím však jen

ztrácel čas. Žádné dveře se neotevřely, protože tom nebyly, a také se

nikde nic nepohnulo.

- 57 -

„No, zažil jsem už různá překvapení, ale tenhle případ překoná

všechna,“ nepřestával se divit Biggles. Nebylo pochyb, že setník von

Stalhein do této chýše vstoupil, ven však vyšli jen Arabové! Kam

tedy zmizel von Stalhein? Biggles vyběhl z chatrče a utíkal po

stopách koní, jež vedly do pouště. Daleko odtud směrem na

jihozápad uviděl vzdalující se skupinu jezdců, dále na jih jednoho

osamělého jezdce na bílém velbloudu z plemene Bišerinů. Tento

velbloud dokázal polykat kilometry dlouhými kolébavými skoky,

jimiž byl schopen udolat i závodní koně z nejušlechtilejších plemen.

Bišerinští velbloudi jsou v poušti nepřekonatelní.

„Tak vy jste zase změnil barvu pleti, pane von Stalhein?“

pomyslel si Biggles, když mu tohle jedině možné rozluštění záhady

blesklo hlavou.

„Nu, alespoň už vím, na čem jsem. Domnívám se, že začínám

chápat tvou hru — El Šerife!“

Biggles pocítil obdiv k tomuto Němci. Je to ale ďábel, jen co je

pravda! Ale jak se sem u čerta doslal? Musel sem přiletět. Jiným

způsobem se za tak krátký čas taková vzdálenost urazit nedá. Jistě

letěl v tom letadle, jež jsem spatřil před začátkem písečné bouře.

Nejspíš ho sem někdo dopravil a potom se zase vrátil. Arabové mě

neslyšeli, když jsem přiletěl, protože vítr příliš burácel a navíc jsem

přistával na závětrné straně. Oni zde čekali na setníka a po válečné

poradě se vydali každý na svou stranu. Rád bych věděl, mají-li v této

oáze pravidelná dostaveníčka.“

Při slově dostaveníčko si Biggles vzpomněl na schůzku s

Algym. „Algy si určitě myslí, že už nepřiletím,“ zabručel a dal se do

běhu. Již se dostal na kopeček, za nímž ukryl letadlo. Rychle uskočil

stranou, ale bylo již pozdě. Obklopil ho hlouček snědých,

podmračených tváří. Marně se bránil přesile. Byl stržen k zemi, kde

se div nezadusil pískem, ruce mu byly pevně svázány za zády.

Biggles pozdě litoval své malé obezřetnosti Zejména postrádal

pistoli, kterou zanechal v kabině. Vzdorně si prohlížel Araby, kteří

ho zajali. Bylo jich asi patnáct, ozbrojeni byli zastaralými

mušketami. Rozpoutala se hádka, v níž se přeli, Biggles to pochopil z

jejich gest, jak s ním naloží. Ti, co neustále sahali po nožích, by ho

jistě nejraději poslali na onen svět, ale byli zde i jiní, kteří jim cosi

- 58 -

vzrušeně vysvětlovali a ukazovali přitom směrem na západ. Nakonec

se zastánci Bigglesova rychlého konce uklidnili; zdálo se, že

pochopili, proč má být zajatec ponechán naživu. Potom Bigglese

posadili na koně, jejž přivedli z řady koní, stojících nedaleko. Celá

tlupa skočila do sedel a s Bigglesem uprostřed vyrazila pouští

směrem k západu.

KAPITOLA DEVÁTÁ

PŘEPADENÍ A ÚTĚK

Biggles si brzy uvědomil, že tato jízda hned tak nevymizí z jeho

paměti. Vedro, prach, žízeň a mouchy, které je doprovázely v celých

hejnech, to všechno dohromady činilo jízdu téměř nesnesitelnou.

Když se slunce začalo sklánět k obzoru, modlil se Biggles, aby konec

té cesty nastal co nejdřív, ať už jakýmkoli způsobem.

Ten konec posléze nastal, ale způsobem nečekaným jak pro

Bigglese, tak pro jeho únosce. V místech, kde poušť pozvolna

ustupovala udusané hlíně pokryté oblázky a kde se objevily první

hloučky akácií, byli napadeni jezdci, kteří v plném trysku zasypali

deštěm olova nic nerušící skupinu.

Rychlý a nečekaný útok vyvolal paniku a způsobil, že se

Bigglesovi únosci dali na bezhlavý útěk. Zachránili se jen dva nebo

tři jezdci, kteří měli nejrychlejší koně. Ostatní byli brzy dostiženi a

přinuceni k nerovnému boji s přesilou. Zajatce sedícího na koni si

nikdo nevšímal. Náhle však odražená kulka zasáhla koně, jenž se

vzepjal a bezbranného Bigglese shodil na zem. Pád mu sice

nezpůsobil žádné těžké zranění, ale vyrazil si při něm dech. Zůstal

odevzdaně ležet na zemi, očekávaje, kdy si ho za cíl vybere některá

zbloudilá střela. Bylo mu jedno, jak skončí tato bitka, v níž se nejspíš

jednalo o výměnu názorů mezi dvěma domorodými kmeny. Pokud

zvítězí únosci, nic se pro něj nezmění, kdyby vyhráli tito noví

útočníci, nijak se jeho osud nemohl zhoršit. Bigglesovi v této chvíli

připadalo všechno — včetně smrti — lepší, než být vláčen touto

pustinou.

- 59 -

Po krátké přestřelce palba ustala. Nikdo z jeho únosců už nebyl

naživu. Leželi na zemi mrtví nebo umírali. Byla to hrozná podívaná,

ale Bigglese příliš nedojímala. Vítězové, jichž bylo asi padesát,

přijížděli k němu a zřetelně dávali najevo radost ze svého vítězství.

K velkému Bigglesovu překvapení ho postavili na nohy,

přeřezali mu pouta a posunky mu dali najevo, že se již ničeho nemusí

obávat. To pochopil okamžitě. Když se mu potom snažili stejným

způsobem vysvětlit něco jiného, tomu již přes veškerou jejich i svou

snahu neporozuměl. Po krátkém odpočinku byl vybídnut, aby nasedl

na koně, a celý houf Beduínů vyrazil ve svižném tempu k pahorkům.

Brzy se ale setmělo a karavana musela tempo zvolnit.

Biggles se zhroutil v sedle a v polospánku vnímal jediné —

smrtelnou únavu. Náhle se ozval zvučný povel britské vojenské

hlídky.

„Stůj! Kdo tam?“

Několik hlasů odpovědělo jazykem, který Biggles považoval za

arabštinu. Pak nastal všeobecný rozruch. Biggles byl vybídnut, aby

sestoupil z koně a následoval vůdce Arabů za ostnatý plot, jenž se

matně rýsoval v šeru mizejícího denního světla. Za plotem stála řada

plátěných stanů, které byly maskované nepravidelnými skvrnami v

barvách pouště. U největšího stanu, lišícího se od ostatních také

tvarem, stála řada vojáků v blůzách a krátkých kalhotách, s těžkými

přilbami na hlavách. Mladý britský důstojník, sluncem opálený do

bronzova, vykročil Arabům vstříc. Nastala dlouhá debata. Biggles

však porozuměl pouze jedinému slovu, stále se opakujícímu —

bakšiš. Důstojník po chvíli rezignoval a odebral se do velkého stanu.

Hned se zase objevil s desátníkem a dvěma vojáky, kteří měli na

puškách nasazeny bodáky. Důstojník přinesl nějaký doklad, odevzdal

jej muži, jenž se zdál být vůdcem Arabů, a ten již bez dalších slov

obrátil koně a zmizel i s doprovodem ostatních jezdců ve tmě.

Biggles byl nyní předveden k britskému důstojníkovi. Stráž

dostala pokyn zaujmout místo před vchodem do hlavního stanu.

Pak uzřel Biggles další podivnou věc. Na plátěnou stěnu stanu

se promítl stín muže, jenž zdvihl ruku a nenapodobitelným gestem

oklepal popel z hořící cigarety. Biggles tento pohyb několikrát

zvětšený viděl již mnohokrát. Znal pouze jediného muže který

- 60 -

oklepával popel ukazováčkem tímto nenapodobitelným gestem. Byl

to setník von Stalhein! Biggles užasle pozoroval ten stín a nebyl si

jistý, nejde-li o nějaký klam, protože stín náhle zmizel. Současně ho

oslovil britský důstojník: „Umíte anglicky?“ zeptal se stroze.

„Ano — trochu,“ odpověděl Biggles s nejlepším německým

přízvukem, jakého byl schopen.

„Chcete mi dát své slovo, že se nepokusíte o útěk?“ Biggles

zavrtěl odmítavě hlavou a řekl drsně: „Nein!'“

„Jak si přejete. Ale bylo by to pro vás lepší, kdybyste mi je dal.

Varuji vás však, abyste dělal nějaké potíže. Zřejmě byste měl vědět,

že jsem za vaši bezcennou kůži musel vyplatit britské peníze.“

„Peníze?“

„Ano, ti vydřiduchové za vás žádali výkupné ve výši padesáti

liber a hrozili, že jinak vám podříznou krk. To jsem nemohl dopustit,

i když jste Němec. Dostali šek na padesát liber, který si mohou

vyměnit za hotové peníze v kterékoli britské bance. Říkám vám to

proto, abyste mi nedělal žádné zbytečné potíže, dokud se mi nepodaří

zbavit se vás. Mám svých starostí až nad hlavu. Jak se jmenujete?“

„Leopold Brunow.“

„Sloužíte jako letecký důstojník?“

Biggles přikývl.

„Kde máte letadlo?“

„Tamhle — někde v poušti.“

„Jaké číslo má vaše letka?“

„.Lituji, ale na tuhle otázku vám nemohu odpovědět.“

„Co se dá dělat,“ podotkl lhostejně důstojník. „To nevadí, na

hlavním velitelství se vás budou kromě mnoha jiných věcí vyptávat i

na tuto, takže já se teď s vámi trápit nebudu. Dnešní noc strávíte u

nás a zítra ráno vás pošlu za frontu. Snad vám nemusím připomínat,

že při pokusu o útěk budete okamžitě zastřelen. Dobrou noc.“

Důstojník se obrátil k svému pobočníkovi a řekl mu:

„Desátníku, ujměte se ho!“

Biggles se prkenně uklonil a následoval v doprovodu dvou

dalších vojáků desátníka. Zavedli ho do stanu stojícího opodál.

„Tady zůstaneš, Němčoure. Ne abys prováděl nějaké skopičiny

- 61 -

— koukni se, nebo tě…“ A desátník udělal známý posunek,

výmluvnější než všechna slova.

Biggles dal najevo, že rozumí, a praštil sebou unaveně na polní

lůžko, jediné vybavení stanu. Byl vyčerpaný tělesně i duševně, ale

musel se tomu všemu smát. Jeho situace nepostrádala humor — byl

uvězněn svými vlastními lidmi! Kladl si jen otázku, nenaruší-li toto

dobrodružství jeho práci. Kdyby ho zde někdo poznal, nejspíš by to

byl konec jeho výzvědné činnosti. V každém případě to znamenalo

zdržení. Jednak se nebude moci dostavit na schůzku s Algym v Abba

Sud a také jeho nové objevy nebudou zatím využity. Možnost, že by

odhalil svou pravou totožnost důstojníkovi, velícímu předním

strážím, zcela — vyloučil. Ani útěk se nezdál být tím nejlepším

řešením. Nemusel se zdařit a v tom případě by byl zastřelen, nebo se

i mohl podařit, ale potom by musel čelit nebezpečím pouště.

Biggles si vzpomněl na stín ve stanu. Jeho objev ho nepřestával

znepokojovat. Stále nemohl uvěřit té možnosti, že šlo o setníka von

Stalhein, i když tomu všechny okolnosti, včetně gesta a ruky

sklepávající popel z cigarety, nasvědčovaly. Že se zdržoval někde v

okolí, tím si byl jistý. Skutečně, byl to znamenitý nápad – slídit tady

v přestrojení za Araba. Za vrchol všeho Biggles považoval fakt, že

von Stalhein seděl ve stanu velitele britské polní stráže.

Tyto protichůdné myšlenky probíhaly Bigglesovi hlavou, než

upadl do neklidného spánku. Ještě před rozedněním byl nevybíravě

probuzen, aby se připravil na cestu. Desátník mu ovšem neřekl, kam

pojede. Byla sice tma, ale podle pohybu v táboře Biggles usoudil, že

do svítání nebude daleko. K snídani dostal čaj a trochu hovězího

masa se suchary. Jak tak jedl, objevil ve stanovém plátně trhlinu.

Okamžitě se k ní vrhl, doufaje, že spatří něco zajímavého. Ale v tom

se zklamal, neboť jediné, co mohl vidět, byli angličtí vojáci a pak

arabští branci, kteří se právě rozcházeli za různými pracemi. Biggles

se vrátil ke své snídani a začal plánovat, čím se bude zabývat, až se

dostane do zajateckého tábora. O tom, že se tam octne, vůbec

nepochyboval.

Z úvah byl vyrušen dusotem koňských kopyt. Již chtěl přiskočit

k otvoru v plátně, ale než to stačil udělat, vkročil do stanu onen

mladý důstojník z předešlé noci. Před stanem sedělo na koních šest

- 62 -

Arabů, ozbrojených moderními puškami, jeden vedl za uzdu volného

koně.

„Umíte jezdit na koni?“ otázal se důstojník.

„Ja,“ odpověděl zasmušile Biggles.

„Tak si nasedněte. Tito Arabové vás doprovodí do britského

zázemí. Čím dřív tom budete, tím lépe pro vás. Tady bude brzy

zatraceně horko. Ještě bych vás rád upozornil, že moji lidé mají

rozkaz střílet, kdybyste se pokusil o útěk.“

Bigglese se nemile dotklo, že měl být odveden Araby, ale nebyl

v takovém postavení, aby si mohl dovolit odporovat. Rozloučil se

tedy s důstojníkem a se šesticí mužů vyjel do pouště.

Několik kilometrů jeli směrem na západ, ale když se slunce

vyhouplo nad obzor, stočili se na jih a potom na východ. Provedli tak

obrat o třistašedesát stupňů a nyní mířili na úplně opačnou stranu.

Biggles si tohoto manévru všiml díky svému výjimečnému

orientačnímu smyslu, jimž bývají obdařeni letci, kteří jsou zvyklí

hodiny a hodiny hlídat kurz. Nijak se jím však neznepokojoval.

„Asi tam bude nějaká překážka, jíž je nutné se vyhnout,“ našel si

vysvětlení. Ale když se jezdci drželi stále stejného směru, pocítil

Biggles nervozitu. Buď selhala jeho představa o místě, kde se

nacházejí, nebo jeho představa o umístění přední hlídky byla mylná,

neboť ať jeli kamkoli, bylo zcela jisté, že nejedou k britským

zákopům. Biggles by si rád o tom promluvil se svými strážci, ale ti

bud předstírali, že mu nerozumějí, nebo mu opravdu nerozuměli.

Jeho otázkám vůbec nevěnovali pozornost.

Slunce již bylo vysoko na obloze, když dojeli do vádí

vybíhajícího do rovné planiny. Zde strážci sestoupili z koní, napili se

trochu vody a pojedli datle. Potom jeden z nich, nejspíš jejich velitel,

odevzdal Bigglesovi malý balíček a naznačil mu, že má zůstat tam,

kde je. Pak zašel s ostatními Araby za nejbližší skalní vyvýšeninu.

Bigglesovi jejich počínání připadalo podezřelé, ale nevěděl, co by

mohl udělat. Nejprve ho napadlo, že uteče. Bohužel, neměl koně,

protože Arabové ho i s ostatními odvedli. Pustit se pěšky do pouště,

to se Bigglesovi zdálo riskantní, nejen proto, že by byl brzy chycen,

ale zejména proto, že neměl žádné zásoby. Proto se rozhodl, že

vyčká příchodu svých průvodců.

- 63 -

„Ti chlapi si ale dávají na čas!“ pomyslel si Biggles po nějaké

době. Šel se tedy podívat ke skále, za níž zmizeli. K jeho

neskonalému překvapení nebyla za skálou ani živé duše. Uviděl jen

do dálky se táhnoucí rovinu. Biggles se rozhlížel do všech stran, ale

spatřil jen šakala, kradoucího se mezi skalami. Biggles vykřikl, ale

nic se neozvalo.

Přemýšleje o své situaci, vrátil se do údolí. Napadlo ho, že klíč k

rozluštění této záhady by mu mohl poskytnout balíček. Nemýlil se.

Když jej dychtivě rozbalil, nalezl v něm to, co se obvykle dává na

cestu pro případ nouze. Balíček obsahoval suchary, tabulku čokolády

a opletenou láhev s vodou. K láhvi byla gumičkou připevněna

zpráva, napsaná velkými tiskacími písmeny. Skládala se ze tří slov:

Čekat! Váš Přítel!

Biggles podržel papírek proti slunci. Ze rtů se mu vydralo tiché

hvízdnutí. „Tak tedy já, německý důstojník, mám přítele v britské

přední stráži!“ pomyslel si, když objevil korunku, jež zdobila

vodoznak. „Opravdu, to je velmi zajímavé!“

Biggles složil pečlivě papírek a uložil jej do kapsy. Potom se s

chutí pustil do čokolády. Náhle se odněkud z dálky ozvalo letadlo.

Biggles se nestačil divit, když zahlédl blížícího se Halberstadta, který

se právě chystal přistát. Přílet letounu pozoroval s rostoucí

zvědavostí.

„Pokud bude k takovým událostem docházet častěji, nebudu za

chvíli vědět, kdo s kým vlastně bojuje,“ zabručel bezmocně Biggles.

Jestli jsem si myslel, že něčemu v této válce rozumím, asi jsem se

mýlil,“ dumal dál. „To bych rád věděl, kdo v tom éru sedí? Nedivil

bych se, kdyby se dostavil sám císař Vilém!“

V letadle ale nebyl císař Vilém, nýbrž Mayer, který právě dosedl

na tvrdou zem a pomalu dojížděl až k Bigglesovi. Když zastavil,

pokynul mu, aby si nasedl.

Ten již bez další výzvy přistoupil k letadlu. „Hallo, Mayere,

odkud jste u všech čertů přiletěl?“ zeptal se ho.

Mayer opětoval jeho pozdrav a ukázal na zadní kabinu.

„Kam poletíme?“ vykřikl Biggles, aby přehlušil řvoucí motor.

„Domů, k ďasu, kam jinam byste chtěl?“ vyjel na něho Mayer a

přitáhl plynovou páčku, aby otevřel naplno škrtící klapku.

- 64 -

KAPITOLA DESÁTÁ

SESTŘELENI

Mayer se odlepil od země a stoupal nahoru, aby nabral výšku.

Biggles seděl v kabině za ním a díval se, jak údolí ubíhá dozadu.

Neměl letecké brýle ani čapku. Ztratil je v oáze, když zápasil s

Araby. Naštěstí je nepotřeboval, protože bylo horko.

Nyní se rozhlížel po krajině s nadějí, že někde objeví orientační

bod, podle kterého by mohl určit, kudy letí. V duchu současně

probíral okolnosti, za nichž byl zachráněn. Kdo asi byl tím přítelem v

britské přední stráži? Nenapadal ho nikdo jiný než setník von

Stalhein. Asi by na tuto možnost nikdy nepřišel, nebýt stínu, který

spatřil na stanovém plátně. Jak ale dosáhl toho, aby mu arabští strážci

pomohli k útěku? Vypadalo to, že Arabové hrají na obě strany.

Formálně sice slouží v britském vojsku, ale ve skutečnosti

poslouchají německé rozkazy.

„Teď teprve začínám chápat, proč zde britské plány tak často

ztroskotaly. Vypadá to, jako by celá oblast byla prolezlá rakovinou

vyzvědačství,“ zabručel Biggles. I když došel k závěru, že von

Stalhein má na svědomí jeho útěk, jak si měl vysvětlit rychlost, s níž

se Mayer dozvěděl, kde se nachází? A že se neobjevil na tak

odlehlém místě náhodou, to bylo jisté!

Všechny události, zdálo se, mají společného jmenovatele — von

Stalheina, převlečeného za Araba. Setník ve svém převleku se

pohyboval suverénně na britské straně zákopů. To bylo nejdůležitější

zjištění, na němž se zakládalo všechno ostatní. Von Stalhein měl na

svědomí, že se šejkové obraceli proti Britům i přes skvělé a

nebojácné úsilí majora Sterna, který kladl setníkovi do cesty

překážky. Někdy se majorovi podařilo obrátit nepřátelství v oddanost

kouzelnou mocí zlata, pušek a střeliva, což jsou jediné druhy zboží,

ke kterým mají Arabové nějakou úctu či vážnost. Německá letka v

Zabale, která se většinou věnovala obvyklým povinnostem

vojenských letců, spolupracovala se setníkem von Stalhein.

Dopravovala ho přes frontu a vysazovala na předem určených

místech — to nebylo tak složité, uvážíme-li rozměry a charakter

- 65 -

krajiny. Průběh minulého dne Bigglesovi poskytl praktický příklad

této spolupráce, když von Stalhein byl dopraven přes frontu do oázy,

kde se snažil přesvědčit Araby pro svoji věc. Později se asi dozvěděl,

že byl Brunow zajat britskými vojáky a nějakým rafinovaným

způsobem dosáhl toho, aby Bigglese eskortovali Arabové, kteří byli

zřejmě v jeho službách. Nezachránil ho samozřejmě z osobních

pohnutek, nýbrž proto, aby ho měl na německém území.

Čím víc Biggles o celé věci přemýšlel, tím víc nabýval

přesvědčení, že se konečně dostal na stopu hlavních příčin britských

neúspěchů na Blízkém východě. Když uvažoval, kde asi Němci

přelétávají frontu, usoudil, že to musí být někde v blízkosti skalnaté

oázy. Pokud si to dobře zapamatoval, měli by se nyní nacházet asi

patnáct až třicet kilometrů na východ nebo jihovýchod od oázy Abba

Sud i oázy, v níž spatřil setníka. Biggles se otočil a začal si prohlížet

krajinu v těch místech, kde předpokládal, že by oázy mohly ležet.

Daleko na obzoru zahlédl stín. Považoval jej za oázu, nedokázal

však na tak velkou vzdálenost určit, která z obou oáz to je. Snad má

Mayer u sebe mapu, mohl by si ji vypůjčit. Biggles se předklonil a

poklepal Němci na rameno, ale hned se zase vrátil do původní

polohy. Kdesi zcela nablízku se ozval štěkot kulometu. Byl to přímý

zásah. Letadlo se zachvělo pod náporem olova. Pak se ozval

pronikavý třeskot, jak kov narážel na kov, a zároveň zvuk

praskajícího dřeva. Letadlo zasažené střelami se zapotácelo jako

opilé a motor najednou zmlkl. Vyvalil se z něj oblak černého,

olejnatého kouře, který pronikal do celého letadla.

Biggles bezděčně uchopil pistoli a cloně si oči, snažil se proti

slunci zahlédnout útočníka. Oslnivý kotouč slunce ho sice oslepoval,

ale přece stačil postřehnout na okamžik šedý stín, který se stočil

dokola v strmém překrutu, aby mohl znovu zaútočit. Biggles se

obrátil, chtěje varovat Mayera. Ze rtů se mu vydral výkřik zděšení,

když spatřil, že jeho kolega bezvládně visí ve svém bezpečnostním

popruhu. Zpod ušních klapek jeho kukly vytékal pramínek krve.

Biggles jako v nějakém hrozném snu zaslechl znovu staccatový

štěkot kulometu a ucítil, že se letadlo chvěje jako plachetnice, jejíž

kormidlo se bezmocně zmítá ve větru. Jeho nos se naklonil k zemi, a

v nejbližším okamžiku se začalo řítit k zemi v divoké vývrtce.

- 66 -

Biggles přes svůj strach začal jednat s chladnou rozvahou

dlouhé zkušenosti. Věděl, že letadlo je vybaveno dvojitým řízením.

Mělo to ale jeden háček. Zadní řídící páka nebyla nasazena pro

případ, že by pozorovatel na zadním sedadle byl zasažen a padl by na

ni. Tím by znemožnil řízení letadla. Proto byla páka uložena v

plátěné schránce na bočnici zadní kabiny. Biggles ji rychle vytáhl,

konec nasadil do kovového závitu a zašrouboval ji. Aniž se zdržoval

zjišťováním situace pod nimi, postrčil ruční páku dopředu a plnou

silou se opřel o pedál. Letadlo začalo okamžitě poslouchat řízení.

Jestlipak se dostane z vývrtky včas? Nyní měl Biggles chvíli čas

zběžně se podívat dolů. Země se nebezpečně přibližovala. Ještě

nebylo rozhodnuto, kdo vyhraje. Nos letadla se pomalu zvedal, jak se

dostávalo z vývrtky.

Chyběl tak metr až dva a podařilo by se přistát bezpečně.

Letadlo však stále ztrácelo výšku v důsledku velké rychlosti, které

nabylo ve vývrtce. Nyní se dostalo do vodorovné polohy. Biggles

přitáhl řídící páku zase k sobě a zatajil se v něm dech; motor neběžel.

Zbývala poslední možnost — přistát propadnutím. Štěstěna se však k

němu zřejmě obrátila zády. Osou podvozku zachytil o jeden balvan,

jimiž v tomto místě byla země poseta. Chvíli se zdálo, že dolní část

letadla se oddělila od horní. Potom došlo k několika událostem, jež

následovaly rychle jedna za druhou. Biggles byl vymrštěn proti

palubní desce, hlava vrtule se zavrtávala do země, metajíc přitom

třísky a kamení do všech stran, ocas letadla se zvedl nahoru. Nastal

přemet, po němž následoval strašný rachot. Pak bylo ticho.

Biggles napůl oslepený benzínem, který začal stříkat, když se

nádrž utrhla a praskla, si klestil zuřivě cestu z vraku, nedbaje

škrábanců ani pohmožděnin. Zmocnila se ho hrůza z požáru, k

němuž při leteckých haváriích často dochází. Okamžitě si vzpomněl

na svého společníka.

„Mayere, kde jste?“ zvolal chraptivě Biggles. Avšak nic se

neozvalo. Biggles začal odtahovat trosky, až konečně Němce našel.

Podařilo se mu — později se nemohl upamatovat jak — vyprostit ho

z popruhů a vynést z kabiny tak daleko, aby se dostal mimo dosah

plamenů, kdyby trosky vzplály. Potom se zhroutil na zem, sklonil

hlavu, zakryl si obličej dlaněmi a snažil se uklidnit, protože se mu

- 67 -

chtělo plakat. Viděl už silnější muže než byl sám, kterým povolily

nervy. Šlo jen o to dostat se z šoku, způsobeného havárií.

Potom se nejistě postavil, z rozbitého rtu setřel krev a vrátil se

ke svému zraněnému druhovi. Příčina jejich neštěstí se vzdalovala v

podobě maličké skvrny na obloze. Útok byl tak rychlý a tak dokonale

vypočtený, že Biggles neměl ani čas zjistit značku letadla, které je

sestřelilo.

Biggles sňal Mayerovi kuklu. Pod ní objevil dlouhý rudý šrám,

který vysvětloval celou příhodu. Ze šrámu bylo jasné, že kulka

neproletěla hlavou, jen o ni zavadila. I když ho střela pouze omráčila,

následky by byly stejné, jako kdyby ho zabila. Biggles prohlédl celé

Mayerovo tělo, ale nikde již neobjevil žádné další zranění, ačkoli

celá jeho uniforma byla potrhaná. Uložil raněného do stínu skály tak

pečlivě a tak pohodlně, jak jen to bylo možné Potom se šel podívat,

zda nezbyla v prasklém chladiči ještě nějaká voda.

Voda byl horká a olejnatá, avšak lepší než žádná. Byl by rád

zachytil trochu té drahocenné tekutiny, ale neměl žádnou nádobu, a

tak jen s lítostí pozoroval, jak se vsakuje do země. Biggles v ní

alespoň navlhčil kapesník a vrátil se k nešťastnému Mayerovi.

Očistil mu ránu, jak nejlépe dovedl. Za několik minut nato

Mayer otevřel oči a zadíval se udiveně na Bigglese. Jeho údiv

ustoupil, když se mu vrátilo plné vědomí, trochu se i usmál.

„Co se stalo?“ byla jeho první slova.

Jakýsi Englander se na nás vrhl přímo ze slunce a srazil nás dolů

hned prvními výstřely,“ odpověděl Biggles. Jedna kulka vás škrábla

do hlavy a náš pekáč se octl ve vývrtce dřív, než jsem stačil spustit

kulomet. Podařilo se mi dostat stroj z vývrtky náhradní řídící pákou,

takže jsme nenarazili do země, ale potom selhal motor a já jsem

musel přistát nouzově. Jak vidíte, příliš se mi to nepovedlo,“ dodal

suše Biggles. Je tu nějak moc balvanů, aby člověk mohl pěkně

přistát, ale měli jsme štěstí, že letadlo nezačalo hořet!“

Mayer se snažil pohnout, ale ze rtů mu vyrazilo jen slabé

zasténání.

„Být na vašem místě — zůstal bych pěkně v klidu ležet,“ poradil

mu Biggles. „Brzy vám bude lépe.“

- 68 -

„Ale vy byste měl odtud odejít co nejdříve,“ řekl mu netečně

Němec.

„Odejít a nechat vás tady? V žádném případě, já na vás

počkám.“

„Máte vy vůbec představil, kde jsme?“ zeptal se Mayer trpce.

„Přesně to nevím.“

„Jsme osmdesát kilometrů od našich zákopů. To znamená

osmdesát kilometrů bezvodé pouště. Udělal byste tedy lépe, kdybyste

se dal na cestu hned.“

„Nemám naspěch, počkám na vás.“

„Nemá smysl, abyste na mne čekal.“

„Proč?“

„Protože s vámi nepůjdu.“

„Nechápu, proč byste neměl jít?“

„Mám zlomenou nohu.“

„Biggles trochu zbledl, když si uvědomil, co znamená toto

Mayerovo sdělení. „Kriste pane!“ vyhrkl.

Němec se smutně usmál. „Smůla!“ podotkl. „Ale než odejdete,

mohl byste pro mě něco udělat.“

„Co by to mělo být?“

„Běžte se podívat do kabiny, není-li tam někde moje pistole,

budu ji potřebovat.“

„Pistoli potřebovat nebudete!“ řekl Biggles stručně, jakmile

pochopil, co má Mayer v úmyslu.

„Přece nedopustíte, abych tu musel umřít žízní — nebo aby mě

sežraly hyeny,“ odporoval tichým hlasem jeho společník.

„Kdo říká, že bych něco takového dopustil?“ zlobil se Biggles.

„Jen klidně ležte, já si to všechno ještě promyslím.“

„Máte-li jen špetku rozumu, odejdete. Není přece třeba,

abychom zemřeli oba,“ naléhal Mayer s obdivuhodnou odvahou.

„Mluvit o umírání je předčasné,“ prohlásil rozhodně Biggles. „Nějak

už se odtud dostaneme, nechte mě v klidu přemýšlet.“ Potom se

usmál. Napadlo ho, jak je to směšné, když Angličan a Němec se

snaží zachraňovat život jeden druhému.

„Co je vám k smíchu,“ zeptal se podezíravě Mayer.

- 69 -

„Nic — měl bych snad brečet?“ zeptal se ho Biggles vesele. Pak

odešel k letadlu a dal se do zevrubné prohlídky vraku. V chladiči

zůstalo pár kapek vody, ale vypadala nějak jedovatě. Pak se mu

podařilo objevit mapu. Sedl si a zakreslil do ní jejich nynější

stanoviště. Podle toho, co věděl od Mayera, byly osmdesát kilometrů

od německých zákopů a ještě dál od britských. Na jihu ve

vzdálenosti asi dvaceti až třiceti kilometrů zaznamenal dvě či tři oázy

beze jména, podle všeho malé. Byly dosažitelné v tom strašném

vedru? Pro samotného Bigglese možná, ale se zraněným společníkem

rozhodně ne. Co kdyby tady nechal Mayera a pokusil se najít oázu, v

níž zůstalo jeho letadlo? Mohl by se potom pro něj vrátit. Nikoli,

Biggles usoudil, že by Mayer zatím zemřel žízní.

Myšlenka opustit ho zde a nechat bez pomoci byla pro Bigglese

nepřijatelná. V zoufalých nesnázích, do nichž se společně dostali, se

již na Mayera nedíval jako na nepřítele, nýbrž jako na druha —

pilota, jemuž je třeba pomáhat tak dlouho, dokud nezmizí poslední

jiskřička naděje. Biggles pozoroval vrak zkoumavým pohledem.

Náhle se na jeho obličeji objevil úsměv. Dostal nápad a k nápadu ho

inspirovalo kolo utržené z podvozku. Nemělo sice pneumatiku, ale

jinak bylo nepoškozené. Druhé kolo leželo kousek dál. Biggles pro

ně došel a pustil se do díla. Použitelného materiálu tu byl nadbytek.

Za hodinu sestavil pěkný, jízdy schopný vozík se dvěma koly.

Nakonec ještě potřeboval sedadlo. Pátral po něm v troskách kabiny a

tu se mu naskytl nevšední pohled na vlastní tvář, kterou zahlédl v

pilotově zrcátku. Nemohl se ubránit úsměvu, když uviděl zarostlý,

krví potřísněný obličej. Sebral polstrování, jež zbylo ze sedadla,

hodil je na improvizovaný vozík, posbíral pár dalších užitečných věcí

— kus plátna a dřevěné části výztuh — a s celým tímto bohatstvím

se vrátil k Mayerovi.

Mayer se na Bigglesův výtvor podíval pochybovačně. „Vidím,

že jste promarnil spoustu času,“ řekl popuzeně.

„Možná,“ odpověděl klidně Biggles. „Teď budu potřebovat vaši

pomoc, je třeba fixovat vaši zlomeninu.“

„Co je třeba?“ vyděsil se Mayer. „Co chcete dělat?“

„Chci vám upevnit nohu do těchto třísek, abychom ji

nepoškodili, až vás budu nakládat do toho dětského kočárku.“

- 70 -

„Vy jste se snad zbláznil!“

„Nebudete-li klidně ležet, udělám vám šlic i na druhé straně vaší

kotrby, milý příteli“, vyjel na něho Biggles. „Snad si nemyslíte, že tu

hodlám okounět celý den? Jdeme na to, a rychle!“ S trochou potíží

upevnil Biggles Mayerovu nohu mezi improvizované dlahy a potom

ho vyzdvihl, těžkého jako hrom, na připravený vozík. Potom mu

podal kus plátěného potahu, aby se chránil před dotěrnými

slunečními paprsky a bez dalšího vysvětlování vyrazil směrem, kde

by podle jeho mínění měla být oáza.

Krajina zde nebyla členitá, daleko až k obzoru se táhla rovina.

Vozíček zatím fungoval dobře, až na kolo s prasklou pneumatikou,

které v hlubokém písku drhlo. Naštěstí takových míst, alespoň

zpočátku, nebylo mnoho. Slunce vystoupilo na nejvyšší bod své

dráhy a pražilo tak nemilosrdně, že proměnilo i tak dost nevlídnou

poušť v rozžhavenou pec.

Biggles neviděl nic, na čem by si jeho oči odpočinuly; do všech

stran se rozprostírala pustina — bezbarvá a fádní, nekonečně rozlehlá

plocha hnědi a šedi, přecházející do chvějícího se obzoru. Nic kromě

osamocených akácií neozvláštňovalo jednotvárnost písku a kamení.

Nevyskytovala se zde žádná zvířata — a pokud tam nějaká byla,

Biggles je nespatřil. Jednou si narovnal záda a prohlížel si prostor

před sebou až k obzoru. Zmocnil se ho tak silný pocit opuštěnosti, že

raději rychle znovu zabral a pokračoval ve své dřině, aby ze sebe

setřásl tu sklíčenost, jež náhle vtrhla do jeho nitra.

Pak ho začal trýznit démon žízně. Uplynula hodina, pak další a

Biggles nepřestával zápolit s horkem a žízní. Rty mu vyschly a

zčernaly, kolem nich se utvořil prstenec ze slepeného prachu. Biggles

se už ani nepotil, neboť sluneční paprsky vysály každou kapku

vlhkosti, jakmile se objevila na kůži. Mayer už nic necítil, upadl do

bezvědomí. Biggles neměl sílu clonit si tvář plátnem, utrženým z

potahu, a tak se lopotil dál bez něho. Měl pocit, že ten vozík tlačí

celý život. Všechno ostatní, co se kdy přihodilo, zůstalo jen matnou

vzpomínkou, skutečné byly jen písek a kamení.

Biggles začal reptat proti slunci. Zavřel oči, zvedl tvář k nebi a

zavrčel: „Já bych ti něco pověděl, ty lotře, kdybych měl s sebou

kulomet.“ Avšak ani v těchto chvílích nesnesitelného horka a žízně

- 71 -

nepomyslel na to, že by svého společníka opustil. Pomáhala mu v

tom jeho houževnatost, která byla dobře známa i ve Francii.

„Ubohý brach Mayer,“ litoval ho Biggles. „Měl ale smůlu. Proč

u všech čertů tady není Algy? Vytahám ho pořádně za uši,

nedochůdče jedno. Takhle se hlídkuje?“

Mayer začal něco blábolit; byly to dlouhé, nesouvislé věty, v

nichž se často vyskytovalo slovo Rýn.

„Až natáhneme hodinky na Rýně,“ opakoval Biggles. „Tvoje

hodinky jsou už skoro nataženy, ty starý frajere,“ dodal potom a

zasmál se. Přitom zakopl o kámen, v návalu vzteku se otočil a

zlostně, avšak zcela bezúčelně do něj kopl. Pak se zastavil u osamělé

vyvýšeniny a upřel oči, v nichž ho nepředstavitelně pálilo, na řadu

chladivých zelených palem. „Ha, ha, ha, na to mě nikdo nenachytá!“

zachechtal se Biggles „Fata morgana! Už jsem o tobě hodně slyšel.

Myslíš si, že mě nachytáš? Ha, ha, ha!“

Náhle těsně před ním těžce usedl na písek velký pták a prohlížel

si ho chladnýma očima. Biggles pustil držadlo vozíku, zvedl kámen a

mrštil jím po něm vší silou. Pták odletěl o pár metrů dál a znovu si

sedl.

„Ty jeden Hune!“ zavrčel Biggles. „Ty jeden špinavý, zlodějský

Hune! Ty zbabělče, vyrazím ti duši z těla a tak se s tebou

vypořádám,“ vztekal se Biggles, ale opět se chopil vozíku a lopotil se

dál.

Náhle se začal potácet. Pak upadl a zůstal ležet celou minutu.

Okamžitě se však vzpamatoval, když si vzpomněl na Mayera. To mu

dodalo novou energii. Vyškrábal se znovu na vyvýšeninu, z níž

spatřil zelené palmové větve, rýsující se proti modré obloze nad

dalším svahem. Biggles je pozoroval netečně, ale pomalu

probleskovalo jeho myslí, že ty stromy jsou skutečné a skoro na

dosah.

Vzdálenost, která mu zbývala do cíle, by nejraději proletěl.

Pokusil se běžet, ale na to už neměl dost sil. Těžce oddychoval,

nepouštěje přitom držadlo vozíku z ruky. Zdálo se mu, že palmy

tančí směrem k němu, až se konečně octl mezi nimi. To místo mu

bylo nějak povědomé. Bez dlouhého rozmýšlení se vydal přímo do

středu oázy. Radostí zavyl, když našel studnu i chýši, u níž včera

- 72 -

odpoledne spatřil setníka von Stalhein. Odklopýtal ke studni,

třesoucíma se rukama vytáhl okov naplněný vodou a napil se tak jako

nikdy předtím. Potom naplnil nádobu ještě jednou a utíkal k místu,

kde zanechal Mayera. Opatrně ho sundal z vozíku a se značnými

potížemi mu vpravil pár kapek mezi vyprahlé rty. Zároveň mu

postříkal tvář a krk. Po nějakou dobu ho napájel po troškách

tekutinou, občas si také zhluboka přihnul. Když byl hotov, vrátil se

ke studni a ponořil obličej i ruce do chladivé vody.

Biggles se dal do žvýkání čokolády, jež mu zbyla od rána v

kapse. Téměř okamžitě pocítil, že je mu lépe. V chatrči, jak

předpokládal, nikoho nenašel. Zašel tedy opět za Mayerem, aby se

přesvědčil, jestli je pohodlně uložený ve stínu. Sám se chtěl vypravit

na místo, kde včera zanechal letadlo. Náhle se ho zmocnila tak

strašná únava, že se musel posadit. Líbezný podvečerní stín palem

způsobil, že Biggles neodolal a zavřel oči. Nejprve mu klesla hlava a

pak se pomalu svalil do chladného písku. Vzápětí upadl do zdravého

a hlubokého spánku.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

NOČNÍ LET

Ze spánku se Biggles probral s leknutím. Zmateně vyskočil a

rozhlédl se kolem sebe. Byla už noc. V prvním okamžiku si na nic

nemohl vzpomenout — nevěděl kde je a co se stalo. Nízko nad

pouští visel úzký srpek měsíce. Když spatřil nedaleko ležícího

Mayera, rázem si všechno vybavil. Letcova tvář vypadala v bledém

měsíčním světle tak děsivě, že se Biggles polekal, není-li už mrtvý.

Rychle si k němu klekl. Poslouchal, jestli dýchá. Raněný dýchal sice

slabě, ale Bigglese to uklidnilo.

Náhle cosi zaslechl. Napřímil se a snažil se zjistit, odkud ty

zvuky přicházejí. Připomínaly mu příboj na vzdáleném mořském

břehu, chvílemi slábnoucí a potom zase sílící. Uvědomil si, že je to

týž zvuk, který ho před chvílí probudil. Neměl ani tušení, co by

mohlo být jeho zdrojem. Zamířil rychle, ale opatrně k malému

- 73 -

návrší, odkud bylo vidět do celého kraje. Když vystoupil nahoru a

rozhlédl se, zatajil se v něm dech. Rychle se schoval do stínu zakrslé

palmy a v němém úžasu sledoval zajímavý výjev.

Nic určitého vlastně neočekával, ale zcela jistě nebyl připravený

na to, co se před jeho očima právě odehrávalo. Na prostranství poblíž

oázy se shromáždila celá armáda Arabů. Stáli tam v sevřených

řadách jako na přehlídce. Biggles odhadoval jejich množství na čtyři

tisíce. Ale nebyl to konečný počet, protože stále ještě přijížděly další

a další skupiny. Biggles si nedělal žádné iluze o důvodu, který je sem

přivedl. Zřejmě se chystali na nějaký nájezd. Kam mají asi

namířeno? Svolal je setník von Stalhein, nebo major Sterne? To byly

otázky, na něž si Biggles nedokázal odpovědět. Pevně doufal, že se

mu to podaří odhalit. Při pomyšlení, že by si za shromaždiště vybrali

oázu, ho obešla hrůza. Oáza nebyla ale dost veliká, a proto se k

tomuto účelu vůbec nehodila.

Asi půl hodiny se Biggles krčil za palmou a pozoroval Araby.

Potom se celá masa lidí pohnula kupředu. Nekonečný zástup se vlnil

jako dlouhý had do pouště. Brzy bylo jasné, kam míří. Za několik

hodin dorazí k předním hlídkám britského vojska.

Jestliže tato malá armáda neočekávaně napadne pravé křídlo

našich pozic, odřízne vojáky v první linii zákopů od zásob a od všeho

ostatního,“ zabručel starostlivě Biggles. „Musím uvědomit naše

velení.“ Zamyšleně hleděl za vzdalujícími se Araby, pak se podíval

na měsíc a začal rychle počítat.

„Může být asi jedenáct hodin — ne víc,“ pomyslel si. „Při

průměrné rychlosti deset kilometrů za hodinu, a to Arabové snadno

dokáží, budou za sedm hodin připraveni k úderu na náš bok. Tou

dobou svítá, což je patrně doba, kterou stanovili pro začátek útoku.“

Biggles se zvedl a utíkal nejprve k Mayerovi. Když zjistil, že je

stále v bezvědomí, rozběhl se na opačnou stranu, kde měl schované

letadlo…

„Nebude-li letadlo na svém místě, znamená to konec všem

nadějím na záchranu našich vojáků.“ Biggles rychle překonával

všechny překážky, až se dostal k místu, kde letadlo mělo být. Stálo

tam neporušené tak, jak je tam nechal.

- 74 -

„Nuže, jak budu postupovat dál?“ tázal se Biggles sám sebe.

„Mám zde nechat Mayera a zaletět sám do Kantary, nebo ho mám

vzít s sebou? V žádném případě tam nemohu přistát, neboť by se

hned všude rozkřiklo, že se na letišti objevil německý letoun. Nerad

bych to vysvětloval hraběti Faubourgovi. To by bylo zbytečně

riskantní. Druhá možnost je — napsat na kus papíru zprávu, shodit ji

na letiště a potom dát Algymu smluvený signál, jak jsme si ujednali.

Ano, tohle bude mnohem rozumnější. Ale co s Mayerem? Nechat ho

tu nemohu, těžko bych zde v noci přistával, nehledě na to, že by mi

mohl dojít benzín. Uvíznout někde na poušti — to je to poslední, po

čem toužím. Vezmu ho s sebou. Ale nejdřív se podívám na letadlo.“

Bylo v pořádku. Děkoval šťastné náhodě, která to zařídila tak,

že musel přistát mezi palmami, kam nebylo vidět. Nejdřív odstranil

pytle s pískem, potom zvedl ocasní ostruhu a nakonec vytáhl letadlo

na volné prostranství. Šlo mu to lehce, neboť terén se zde svažoval.

Biggles se usadil v kabině, otevřel benzínový uzávěr a odešel otočit

vrtulí, aby se benzínová směs nasála do válců motoru. Letadlo

nebylo vybaveno automatickým startérem, takže Biggles zapnul

zapalování a opět se odebral k vrtuli. Ještě si musel připravit zprávu

pro Algyho. Napsal ji na lístek vytržený ze zápisníku. Zabalil ji do

plátna z košile a zatížil oblázkem, který také vložil dovnitř.

Spuštění motoru proběhlo hladce. Ozval se ohlušující rachot,

jenž se rozléhal na všechny strany.

„Hrom do toho, to je ale řev!“ bručel Biggles. Letadlo se zvolna

blížilo k Mayerovi. Teď čekala Bigglese nesnadná práce. Musel

naložit bezvládné tělo zraněného muže do zadní kabiny letadla.

Pokoušel se ho zvednout několika různými způsoby, ale teprve

pomocí hasičského hmatu se tělo konečně přehouplo přes okraj

kabiny a žuchlo jako pytel brambor na sedadlo. Když ho připoutával

bezpečnostními popruhy, v duchu si říkal: „Vždyť je v bezvědomí,

víc už mu snad ublížit nemohu.“ Než Biggles nastoupil do letadla a

odstartoval, postál chvíli a kriticky hodnotil dráhu, po níž by se měl

rozjet. „Zavadím-li o nějaký kámen, udělám z toho Halberstadta

kůlničku na dříví.“ To byla poslední Bigglesova myšlenka, než se

usadil v kabině a uvolnil škrtící klapku. Žádná z jeho obav se naštěstí

- 75 -

nevyplnila. Letadlo se půvabně vzneslo do vzduchu a Biggles se s

pocitem úlevy věnoval řízení.

Byl to nevídaný zážitek letět nad pouští ozářenou měsícem, kde

se již v dávných dobách odehrálo tolik válek. V Bigglesových

představách se vynořovaly známé biblické postavy. Svatý Josef,

který tudy kdysi putoval a marnotratný syn, jenž někde tady utrácel

své peníze.

„Obávám se, že dnes by zde neměl mnoho příležitosti k

utrácení,“ pomyslel si s úsměvem Biggles, když pozoroval tu

neplodnou zem, kdysi tak bohatou. „Snad se sem zase vrátí alespoň

část ztracené slávy, až lidé dostanou rozum a přestanou válčit,“ říkal

si pro sebe. Z obavy, aby zvuk motoru nezaslechli arabští jezdci, a

zejména von Stalhein, jenž je s největší pravděpodobností vedl,

odklonil se od jejich trasy a zvolil severnější kurz.

Náhle začal pročesávat oblohu bílý zpytavý prst a ihned nato se

v Bigglesově zorném poli objevily rudé záblesky. Bylo zřejmé, že se

blíží k britským zákopům. Ostražití vojáci u světlometů a

protiletadlových baterií ho nechtěli jen tak vpustit na britské území.

Nenechal se tím nijak vyvést z míry a okamžitě začal šplhat co

nejvýš. Zmenšil tak pravděpodobnost zásahu na minimum. Když

palba ještě zesílila, přiškrtil plyn a začal dlouze klesat směrem k

letišti v Kantaře. Několik světlometů sice po něm neustále slídilo, ale

Biggles se jim vyhnul a usmál se, když zahlédl světla letiště.

„Kdybych vezl náklad bomb místo toho prožluklého Němce, ti

chlapi by ihned dostali, oč si říkají,“ zavrčel Biggles. Vypnul

zapalování a snášel se strmě dolů. Bílé čáry kulometných střel

protínaly oblohu. Ve tmě však taková střelba byla neúčinná. Všechny

střely míjely letadlo v bezpečné vzdálenosti. Biggles ale věděl, že po

spuštění motoru se situace patrně změní v jeho neprospěch.

Jednou rukou svíral plynovou páčku, druhou si připravil na klín

zprávu pro Algyho. Konečně se dostal dost nízko nad letiště. Sotva

vyhodil zprávu z okénka, dvakrát za sebou rychle otevřel a zavřel

škrtící klapku. Potom ji otevřel naplno a jako vyplašený pták se po

klikaté dráze vzdaloval z dosahu světlometů, pátrajících po obloze.

Britská děla zdvojnásobila své úsilí, Biggles se však brzy dostal

- 76 -

mimo nebezpečí a uháněl k německým zákopům. Jen jednou se

ohlédl, aby se ujistil, že Mayer je stále v bezvědomí.

„Kdyby byl před chvílí přišel k sobě, asi by se divil, co se to

děje,“ pomyslel si Biggles, „a nejspíš bych musel odpovědět na

nejednu nepříjemnou otázku hraběti Faubourgovi. Teď se ale bude

divit dvojnásobně, až zjistí, že je v Zabale!“

Po zbytek letu musel Biggles neustále přemáhat únavu, jež se ho

zmocňovala stejně jako všech pilotů při delším klidném letu. V

kabině bylo příjemné teplo od monotónně předoucího motoru, a

hučení ve výztužích působilo jako ukolébavka. Biggles nejednou

vystrčil hlavu ven, aby si ochladil obličej.

Nakonec se v dálce objevila rozptýlená světla v Zabale a

Biggles začal klouzat dolů, aniž vyčkal, až se rozsvítí přistávací

světla. Protože nad letištěm panovalo bezvětří, přistál Biggles přímo

u hangárů. Potom vypnul zapalování a zůstal sedět v kabině. Nyní,

když splnil všechno, co si uložil, vypovědělo mu tělo službu a

Biggles se zcela poddal únavě.

Jakoby ze sna k němu promlouvaly nějaké hlasy, také slyšel

povely, ale zdálo se mu, že přicházejí z velké dálky, a tak sotva

pronikly do jeho rychle se ztrácejícího vědomí. Když na něj kdosi

posvítil lucernou, zamžoural jenom očima jako noční pták. Ještě

ucítil, jak ho čísi ruce zvedají ze sedadla.

„Mayer…vytáhněte Mayera! Pozor na jeho nohu!“ vypravil ze

sebe těžce Biggles. Potom se zhroutil naprosto vyčerpaný do tvrdého

spánku.

Když se Biggles probudil, napůl staženými roletami pronikaly

do místnosti sluneční paprsky. Chvíli je pozoroval, aniž by chápal, co

to je, ale pak se úplně probral a se zíváním se posadil na posteli.

„No tak, už jsme zase v Zabale,“ pomyslel si. Když přehlédl

všechny věci v pokoji, zjistil, že s nimi nebylo za jeho nepřítomnosti

hnuto. Pak se chytil za bradu, na níž zatím narostlo pořádné strnisko.

Vyskočil z postele, vytáhl rolety a podíval se do zrcadla.

Vlastní vzezření ho nijak nepotěšilo. „Vypadám pěkně,“

zabručel. Docela půvabný mladík. Hrom do toho, vždyť je ze mně

hotový nedomrlec. Nikdy jsem sice nevypadal jako obrázek, ale na

- 77 -

mou duši, nikdy jsem si také nepomyslel, že by se ze mě mohl stát

hastroš.“

Asi to s tou kritikou Biggles trochu přehnal, nicméně jeho zjev

trochu naháněl hrůzu. Dvoudenním růstem řídkých štětin se mu na

bradě vytvořilo krásné pozadí pro ošklivou ránu na rtu, která nepěkně

opuchla. Pravé oko bylo ozdobeno zelenavě modrým monoklem. Na

čele měl šrám, pokrytý zaschlou krví. Bylo třeba tento bezútěšný

obrázek trochu napravit. „Nejdřív se dám do pořádku,“ řekl si

Biggles a sáhl po holicím strojku.

Zatímco ležel ve vaně, objevil se vojenský sluha. Sotva zjistil,

že jeho velitel už vstal, otočil se na podpatku a uháněl pro snídani. Za

chvíli mu přinesl plný tác vybraných dobrot. Široký úsměv na jeho

tváři Bigglesovi prozradil, že už je u letky dobře zapsaný.

Sotva se Biggles oblékl, přišel také hrabě Faubourg. Celý zářil

radostí. Blahopřál mu k zachránění Mayera. Potom mu slavnostním

hlasem oznámil, že ho navrhl na vyznamenání německým železným

křížem.

„Tak velkou poctu si nezasloužím,“ bránil se Biggles, neboť

pomyšlení, že by mu měl být udělen nepřátelský vojenský řád, ho

nenaplňovalo nadšením. „Abych nezapomněl, jak se daří Mayerovi?“

„Tak dobře, jak jen to je za daných okolností možné,“ řekl

hrabě. „Zranění na hlavě není nic vážného, ale ta noha bude

vyžadovat trochu času, než bude zase v pořádku. Po procitnutí byl

dlouho při vědomí. Čekal jsem s ním na ambulanci, která ho měla

dopravit do nemocnice v Jeruzalémě. Mayer mi vypravoval, co

všechno se událo, či aspoň tolik, kolik věděl. Jak se, prosím vás,

stalo, že jste byl zajat?“

„Vletěl jsem do písečné bouře a musel jsem přistát,“ odpověděl

Biggles podle pravdy. „Když bouře skončila, vracel jsem se k letadlu

a zcela nečekaně se přede mnou objevila tlupa arabských hrdlořezů.

Ti mě potom zavlekli k nejbližší britské polní hlídce. Posloužil jsem

jim jako zboží — chtěli za mne výkupné.“

Hrabě se zamračil. „To jsou nepolepšitelní ďáblové, tihle

Arabové,“ řekl. Já jim nevěřím ani za mák. Jsou připraveni zradit

kohokoli za hrst piastrů a nejraději by zde podřízli každého bělocha,

kdyby směli. Setník von Stalhein má o nich jiné mínění. Snad proto,

- 78 -

že ví, jak na ně. Byl tady již před válkou. Naučil se arabsky a zná

jejich zvyky. Proto je tady. Mezi námi, on zorganizoval na dnešní

ráno pořádný cirkus, který…“ Major se uprostřed věty odmlčel,

neboť si zřejmě uvědomil, že řekl příliš mnoho. „Přijďte za mnou do

jídelny, jakmile budete hotov,“ podotkl ještě, jako by chtěl zavést

hovor jinam. „Rád bych vás seznámil s Kurtem Hessem.“

„S Kurtem Hessem? To jméno je mi nějak povědomé. Kdo to

je?“

„Inu, je chloubou našich pilotů na východě. Má za sebou již

dvacet šest vítězství. Je na to patřičně hrdý, což mu ovšem lze

prominout. Přijel dnes ráno a zdrží se jen několik dní. Mezi námi,“

hrabě ztlumil hlas, „moc se mu nelíbí, že tu všichni mluví jen o vás a

o vašem hrdinském činu. Snad si myslel, že tu budeme mluvit jen o

něm.“

„Chápu,“ přikývl Biggles, kartáčuje si přitom blůzu, ale hned ho

napadlo, že nejspíš v tomto výtečníkovi najde vyloženého nepřítele.

„Budu opravdu potěšen, seznámíte-li mě s ním,“ pokračoval

Biggles. V duchu se musel smát. Jak by se asi hrabě tvářil, kdyby

věděl, jak směšná je Němcova hromádka sestřelených nepřátelských

letadel ve srovnání s množstvím letadel, které sestřelil on.

„Tedy za chvilku se uvidíme,“ ukončil hrabě svoji návštěvu.

„Tak setník Stalhein je vůdcem Arabů,“ konstatoval Biggles v

duchu, „a dosud se nevrátil. Nuže doufám, že konečně dostal přes

prsty.“ Zvenku se ozval hukot motoru. Letadlo značky Halberstadt

klouzalo strmě po křídle k přistání. Ukázkovým manévrem zajel pilot

se svým letounem až k hangáru. Z kabiny vystoupil setník von

Stalhein v německé uniformě a odbelhal se k německému velitelství.

„Těším se, že brzy uslyším nějaké zajímavé zprávy,“ zabručel

Biggles v předtuše. Potom se vydal do důstojnické jídelny.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

NOVÝ PILOT — NOVÉ POSLÁNÍ

Nebylo třeba hádat, kdo ze shromážděných důstojníků je Hess.

Stál uprostřed hloučku obdivovatelů, doširoka rozkročený. Byl to

- 79 -

vysoký štíhlý muž středního věku s prestižním řádem Pour le Merite

na krku. Jeho chování a tón hlasu byly tak naduté a povýšené, že k

němu Biggles pocítil ošklivost, ačkoli s něčím podobným počítal už

předem…

„Němci jsou ale podivný národ,“ pomyslel si Biggles a hleděl se

špatně skrývaným opovržením na přepjatá gesta toho výtečníka.

„Vůbec si nedovedu představit, že by někdo s takovým chováním

mohl obstát u nás. Hodně brzy by narazil a nikdo by se nad tím ani

nepozastavil. Takový nafoukanec a tady před ním všichni div že

nepadají na zadek, jako by se setkali s nějakým božstvem, a to jen

proto, že se mu podařilo sestřelit pár britských letadel. Kdo ví, jestli

se vůbec setkal s nějakým pořádným pilotem; ve Francii by doslal

pořádně na frak, tím jsem si jistý.“

Biggles se připojil k hloučku důstojníků, kde zdvořile

poslouchal, co Němec vykládá. Nemohl sice rozumět každému slovu,

ale z těch několika výrazů, jež pochytil, pochopil, že se Němec

naparuje, jak je snadné zabíjet anglické a americké letce, neboť jim

chybí odvaha a potřebné schopnosti.

Biggles dostal zlost, ale i přesto se jeho domýšlivostí bavil.

Bohužel to neuniklo Němcově pozornosti, protože se náhle uprostřed

věty odmlčel a zamračil tak hloupě, že Biggles musel vynaložit velké

úsilí, aby se nahlas nerozesmál.

Němec se zatvářil jako král, který právě přijal hold svých milců,

zvolna se protlačil k Bigglesovi, potom zkřivil rty a řekl něco velmi

rychle německy, čemu Biggles vůbec nerozuměl. Že to bylo něco

nezdvořilého, vycítil z rozpačitého chování přítomných.

Biggles se rozhlédl kolem sebe. „Chtěl by mu některý z

přítomných pánů říci, že mu nerozumím?“ zeptal se klidně anglicky.

Ale tlumočníka nebylo třeba. „So!“ řekl Hess touž řečí s

poněkud strojeným překvapením. „Jaká pocta — Englander!“

„Je z výzvědného oddělení,“ skočil mu do řeči Schmidt,

Mayerův pozorovatel. Patrně pociťoval vůči Bigglesovi vděčnost za

záchranu velitele. „To je ten důstojník, jenž v nocí přiletěl s

Mayerem.“

„So!“ zvolal Hess tak ironicky, že se Biggles jen stěží ovládl a

nevrazil mu políček. „My už víme, jak na Angličany, my od Hessovy

- 80 -

stíhací letky. Třeba by vás mohlo zajímat, jak to děláme, že se

uškvaří na svém sedadle,“ pokračoval, obraceje se přímo na

Bigglese. Já sám mám na kontě dvacet šest nepřátelských letadel,

dva — cet — šest —.“ odděloval pečlivě slova, aby nikomu nemohlo

uniknout, kolik jich opravdu sestřelil. Potom přešel ke grafickému

znázorňování taktiky, kterou v soubojích používá, ale Bigglesovi to

bylo prostě k smíchu.

„Dvacet šest,“ zopakoval znovu Hess, „a dnes v noci jich bude

dvacet sedm,“ dodal ještě, „protože dnes mám narozeniny a přísahal

jsem, že si nepůjdu lehnout dřív, dokud neudělám z dalšího Brita

roštěnku v jeho vlastním pekáči.“

Biggles cítil, jak se mu v žilách pění krev, ale zároveň si

uvědomoval, že si nesmí dovolit žádné společenské konflikty, a

určitě by k nim došlo, kdyby se do téhle německé modly pustil.

„Výborně, Herr Hauptmann,“ řekl, „ale dejte si pozor, abyste se

nesetkal s britským pilotem, který by naopak proměnil vaši bednu v

rakev, neboť co by si potom vlast bez vás počala?“

Jízlivost, kterou Biggles již nedokázal skrýt, Němci unikla, ale

nebyla přehlédnuta jedním či dvěma jinými německými piloty, kteří

se tím pohoršili.

Německý výtečník se vypjal do výšky a zaujmul postoj, jaký by

mu v britské důstojnické jídelně jen tak neprošel. „A vy si myslíte, že

by mě nějaký Angličan či Američan nebo dokonce Rus mohl

sestřelit?“ zeptal se sebejistě.

„Možné je všechno,“ odpověděl Biggles klidně, přitom však

zatínal pěsti. „Angličané mají například ve Francii několik

prvotřídních bojovníků, a jednoho dne se tam také třeba octnete.

Ostatně, což nebyli Immelmann a Boelcke…“

„Eh! To byli troubové,“ přerušil ho Hess a mávl rukou na

znamení, že je sice lituje, ale zároveň jimi pohrdá, neboť jeho kvality

jsou přece nesrovnatelné.

Těžko odhadovat, jak by debata skončila, ale naštěstí se ve

dveřích jídelny objevil hrabě v doprovodu setníka von Stalhein.

Jeden pohled na jejich obličeje prozradil Bigglesovi vše, co si přál

vědět o úspěchu arabského útoku. Bylo jisté, že ztroskotal, neboť

- 81 -

hrabě vypadal ustaraně a von Stalhein byl bledý i přes svou snědou

pleť. Na levé paži měl obvaz.

Hrabě se obrátil k Hessovi, von Stalhein kývl na Bigglese, že by

si s ním rád promluvil.

„Právě jsem se dozvěděl od hraběte Faubourga o Mayerově

případu,“ začal von Stalhein stroze. „Oceňuji váš pozoruhodný čin.

Vzpomněl byste si, kde jste se s Mayerem zřítili?'

„Myslím, že bych to místo dokázal určit na mapě s přesností

dvou až tří kilometrů, protože však letadlo řídil Mayer, nemohl bych

zaručit, že můj údaj je přesný,“ odpověděl Biggles. Byl zvědavý, co

von Stalhein sleduje.

„A troufnul byste si vrak najít?“

„Jistě, to by nemělo být nijak složité.“

„Dobrá. V tom případě tam zaleťte a svrhněte na něj zápalnou

bombu. Musí to být přímý zásah, protože letadlo je třeba zcela zničit.

Dokážete to?“

Jsem si tím naprosto jistý,“ odpověděl spěšně Biggles a podíval

se z okna, aby si snad setník nevšiml, že je nadmíru spokojený s

tímto posláním, které mu poskytne vytouženou příležitost.

„Výborně. Vykonejte to okamžitě a vezměte s sebou fotoaparát!

Potřebuji vidět kontrolní snímek, pro klid duše!“

„Vy snad pochybujete o mé pravdomluvnosti, pane setníku?“

zeptal se Biggles s výrazem uražené hrdosti v obličeji.

„Nikoli. Ale v sázce je důležitá věc a jediná možnost, jak se o ní

přesvědčit, je vidět ji na vlastní oči.“

„Ano, rozumím,“ odpověděl Biggles. „Vezmu letadlo Pfalz a

ihned tam poletím.“ Biggles se uklonil a odešel si pro leteckou

kombinézu. Cestou na přistávací dráhu se zastavil u hangáru, aby si

prohlédl novou stíhačku Pfalz D.III, kolem níž se shromáždil hlouček

mechaniků. Všichni se nad tímto novým výrobkem pověstné továrny

na letadla rozplývali nadšením. Byl to nejlepší stroj, jaký tato továrna

zatím vyrobila. Na Blízkém východě nebylo letadla, jenž by se mu

mohlo rovnat rychlostí letu a stoupání. Jelikož Biggles něco věděl o

hodnotě takových vlastností u bitevního letadla, pochopil, proč se

Hess může chlubit tolika úspěchy. Vůbec totiž nepochyboval, že

letadlo patří Hessovi.

- 82 -

Nyní Biggles vešel do hangáru letadel značky Pfalz a požádal o

jednu stíhačku, kterou potřeboval pro splnění zvláštního úkolu.

Zároveň si objednal čtyři desetikilové zápalné bomby, jež mu byly

okamžitě připevněny do bombových věšáků. O několik minut

později se letadlo vzdalovalo po rozjezdové dráze.

Nebylo toho málo, co potřeboval Biggles promyslet. Jednak se

snažil odhalit, co by mohlo být příčinou neobyčejné Stalheinovy

péče ohledně zničení havarovaného Halberstadtu, a potom si dělal

starosti kvůli Algymu, jenž jistě už dva dny na něj čeká v Abba Sud.

Co se týče rozbitého letadla, byl přesvědčený, že v něm musí být

něco důležitého, jinak by setník sotva tak naléhal na jeho okamžité

zničení. „Nejdřív se pokusím zjistit, o co von Stalheinovi jde, a pak

teprve spustím ohňostroj,“ rozhodl se Biggles. „Až to skončím,

poletím na Abba Sud, Algy snad ještě chvíli počká.“

Biggles našel zbytky letadla bez potíží. Několik minut nad nimi

kroužil, hledaje vhodné místo k přistání, protože v nejbližším okolí

vraku se nacházely samé velké kameny. Biggles nechtěl v žádném

případě riskovat poškození dalšího stroje. Nakonec našel ve

vzdálenosti jednoho kilometru od místa havárie kousek rovné země,

na němž nebyly žádné balvany. Po přistání nechal spuštěný motor a

rychle se rozběhl k rozbitému letadlu. Okamžitě se pustil do

soustavného prohledávání — nejprve se soustředil na zničenou

pilotní kabinu, avšak ani při pečlivém zkoumání všech koutů kabiny

nic neobjevil. Po půlhodině intenzivní práce se rozhodl zanechat

marného pátrání. Dospěl k přesvědčení, že von Stalheinovi se jedná

pouze o zničení samotného letadla. Ještě naposledy přelétl očima

vnitřek letadla a jeho pohled se zastavil na trhlině zející v přepážce

mezi přední a zadní kabinou. Když se mu po chvíli podařilo vniknout

do otvoru, objevil v něm polní čapku britského důstojníka. Užasle si

prohlížel výrobek jedné solidní londýnské firmy s vojenskou

výzbrojí, ale nepodařilo se inu na něm nalézt nic, z čeho by se dalo

poznat, komu patří.

„Kdyby se mě někdo zeptal, co jsem tu chtěl najít, nevím, co

bych odpověděl, ale jedno vím jistě: že z tisíce možností bych nikdy

nevolil tuto,“ pomyslel si Biggles, obraceje přitom čapku v ruce. ,Je

tato čepice opravdu onou věcí, která tak znepokojovala Ericha, nebo

- 83 -

je to jen pouhá trofej? V žádném případě ji nespálím, bylo by jí

škoda,“ uzavřel úvahu Biggles. „Teď se ještě pojistím pro případ, že

bych vrak minul svými bombami,“ řekl si Biggles a vyndal z kapsy

zápalky. Plátno, vysušené sluncem, se okamžitě vzňalo. Když se

oheň začal šířit, Biggles již na nic nečekal a pospíchal ke svému

letadlu. Za chvíli bylo slyšet, jak bomby jedna za druhovi vybuchují.

Potom udělal fotoaparátem pár snímků hořících trosek. Ani to ho

však neuspokojilo. Počkal dalších několik minut, až bylo zřejmé, že

letadlo je zcela zničeno. Na závěr zhotovil ještě jeden kontrolní

snímek a konečně obrátil stíhačku směrem na Abba Sud.

Zdaleka již spatřil Algyho jako malý bod, kroužící nad tmavým

ostrůvkem. Ale kupodivu se z něho náhle vyklubalo letadlo jiného

typu, než bylo to, v němž Algy obvykle létal. Horní nosnou plochu

mělo rovnou, kdežto spodní plochy vykazovaly zřetelný úhel vzepětí.

Takto konstruovaná křídla nemohla patřit jinému letadlu než

anglickému výrobku značky Sopwith Camel. Přítomnost neznámého

letadla Bigglese překvapila, a proto použil smluvený signál —

vystřelil červenou světlici. Za chvíli ho bylo vidět, jak vyskakuje z

kabiny a utíká k letadlu, které přistálo poblíž něj.

„Algy, kde jsi vzal to žihadlo?“

„A kde u čerta pořád vězíš?“ zavrčel Algy místo odpovědi. Já se

tady smažím na slunci celé dva dny. Už jsem si myslel, že je s tebou

amen.“

„Měl jsem plné ruce práce,“ odsekl Biggles. „Ty si nejspíš

myslíš, že nemám jiné starosti, než se honit mezi Zabalou a

Kantarou, co? Raději mi řekni, kde jsi sebral toho Velblouda?“

„To je speciální letoun, který jsme dostali z Heliopole jen pro

potřeby našeho velitelství. Mládenci od nás si stěžovali na jednoho

Němce — doslechli jsme se, že se jmenuje Hess — který provádí

nálety, kdy se mu zlíbí. Používá k tomu letadlo značky Pfalz D.III, a

my nemáme nic, čím bychom se mu dostali na kobylku.“

„To se nedivím. Právě dnes ráno jsem s tím Hessem mluvil.

Všichni ho považují za bůhvíjaký zázrak, ale ve skutečnosti jde jen o

domýšlivého náfuku.“

„Mám tu čest, že stíhačka zatím byla svěřena mně,“ pokračoval

Algy. „Včera jsem s ní sestřelil jednoho Halberstadta.“

- 84 -

Bigglesem to trhlo a přimhouřil oči. „Kdepak?“ zeptal se

chladně.

„Asi třicet kilometrů severovýchodně odtud. Chlap v tom pekáči

narazil do země a rozbil ho na kusy.“

„To vím i bez tebe. Seděl jsem v něm,“ odsekl Biggles.

„Ty jsi… Kriste Pane! To jsem nemohl vědět! Proč jsi nevypálil

světlici?“

„Dal jsi mi ale co proto! Jak jsem měl vystřelit světlici, když

jsem tě ani nespatřil. Najednou se na nás sesypalo krupobití střel.“

„Ani jsem na tebe nevzdechl. Čestné slovo. A mohl jsem tě

zabít?“

„Mohl! To je slabé slovo. Moc tomu nechybělo.“

„Spatřil jsem nepřátelské letadlo a šel jsem po něm. Ani ve snu

by mě nenapadlo, že bys v něm mohl být ty, myslel jsem si, že se

touláš někde jinde — například za britskými zákopy.“

Biggles se na něho udiveně podíval. Jak ses to ale u všech čertů

mohl dozvědět?“ zeptal se.

„Tak někdy kolem půlnoci telefonoval našemu veliteli mladý

Frazer, velitel přední stráže číslo pět, že právě převzal od nějaké

skupiny Arabů nepřátelského důstojníka jménem Brunow, a chtěl

vědět, co má se zajatcem dělat. Velitel mu dal pokyn, aby ho do rána

zajistil a potom aby ho poslal do zázemí. Obratem vzkázal výzvědné

službě, jestli si ho chtějí vyslechnout. Ubohého starého Raymonda

div neranila mrtvice, když se dozvěděl, že ten zajatec jsi ty. Rychle

pro mě poslal a za svítání jsem odletěl se zvláštním rozkazem. Měl

jsem tě převzít a dopravit do Kantary. Předběhl mě ale major Sterne,

jenž tě poslal v doprovodu čety Arabů…“

„Kdo že mě poslal?“ vyhrkl Biggles.

„Major Sterne — proč, co je na tom divného?“

Biggles se na Algyho podíval s nepředstíraným úžasem. „A on

tam byl, když jsi přiletěl?“

„Ne, těsně před mým příletem odešel do pouště na jednu ze

svých cest.“

Biggles se zadíval upřeně před sebe a chvíli nic neříkal. Potom

vyzval Algyho, aby pokračoval.

- 85 -

Já jsem se musel vrátit, abych podal hlášení. Někdy pozdě

odpoledne přijeli Arabové a snažili se nám namluvit jakousi

báchorku o tvém útěku.“

„A jak jsem jim měl podle té báchorky utéci?“

„Tak, že ses zmocnil nejlepšího koně, když jste odpočívali. Bylo

to v blízkosti hluboké propasti, kterou jsi s koněm přeskočil. Žádný

jiný kůň nebyl schopen tuto překážku překonat, a ačkoli na tebe

stříleli, zmizel jsi jim. Získal jsi prý veliký náskok, a i když po tobě

usilovně pátrali, už tě nenašli.“

„A víc si toho nevymysleli?“ poznamenal ironicky Biggles. „To

se jim ale povedlo! Řekl bych, že pohádky z Tisíce a jedné noci jsou

ve srovnání s touhle báchorkou tak na úrovni příběhů z výročních

kalendářů. Doufám, že jsi jim neuvěřil?“

„Pročpak? Tys nepráskl do bot?“

„Práskl do bot? Vlastně bych se ani neměl divit, že sis to myslel.

Vždyť ještě nebyl čas, abych ti řekl, co všechno se seběhlo. Mayer,

jeden německý pilot ze Zabaly, mě sebral na poušti, a právě když

jsme se vraceli, jsi nás sestřelil. Mayera jsi zasáhl do hlavy, ale

zranění nebylo smrtelné, takže jsem ho potom odtáhl do jedné oázy.

Po několika hodinách odpočinku jsem v noci spatřil velké množství

Arabů, kteří se shromažďovali na pláni před oázou. Když odešli,

odletěl jsem neprodleně do Kantary, abych vám oznámil, co se děje.

Pokud bys nechápal, kde jsem vzal letadlo, jsou to jen detaily,

kterými nemáme čas se zabývat. Dostala se k vám moje zpráva?'

Jistě. Asi si umíš představit, jaký kolotoč nastal vzápětí.

Telefonní dráty se pořádně rozžhavily, protože bylo třeba dát

dohromady pár vojáků, kteří přišli o svůj spánek, většinou hoši z

australské jízdy. Když se pak šejkové přihrnuli, naši vojáci už na ně

čekali. Dali jim takovou náplast, že na to patrně dlouho

nezapomenou. Mnoho jich bylo zabito, někteří práskli do bot, ale

pěknou hromádku jsme také zajali. Ti všichni teď volají po krvi

bílého muže, který je zavedl podle jejich mínění do pasti, když…“

„Už mi začíná svítat. Tys mi teď objasnil několik záhad

najednou,“ přerušil ho Biggles. „Abych nezapomněl, viděl jsi, jak

vyletěla vodní nádrž do povětří?“

- 86 -

Algy se zasmál a zvolal: „To bych řekl, že ano. Jaký úchvatný

pohled! Řval jsem nadšením jako blázen i přes to, že do mě šila

děla.“

„Podal jsi o tom hlášení?“

„Samozřejmě. Byl z toho poprask. Nikdo totiž dosud neví, kdo

to udělal, ani jak to bylo provedeno. Raymond mlčí jako hrob.“

„To mě opravdu těší, že mlčí,“ prohlásil Biggles. „A jaké jsi to

vlastně měl důležité zprávy, že jsi kvůli nim přiletěl do Zabaly?“

„Ó ano. Zrovna jsem ti to chtěl říci. Raymond obdržel

šifrovanou depeši přímo z Londýna. Z hlavního štábu tě varují před

Broglacem.“

„Před Broglacem? Co u čerta má tady Broglace se mnou

společného? Vždyť má být v Londýně.“

„Nikoli, už tam není. Něco se tom muselo semlít. Naši lidé ho

sice hlídali jako kočka myš, ale jemu se podařilo zmizet. Jako by se

propadl do země. Musel dostat od někoho echo. Lidé od výzvědné

služby se domnívají, že jeho zmizení bude nějak souviset s tebou.

Sledovali ho až do Hullu. Tam jeho stopu ztratili.

Domnívají se, že odcestoval přes Holandsko do Německa. Proto

máš být varován pro případ, že by se tu náhle objevil.“

„A proč by sem jezdil?“

„Mě se na to neptej, vím možná méně než ty.“

„Dobře.“

„Poslyš, abych nezapomněl,“ pokračoval Algy. „Vybudovali

jsme falešné letiště asi dvacet kilometrů jihovýchodně od Kantary.

Shora vypadá jako opravdové. Kdybys chtěl získat přízeň Němců a

zároveň jim vyplýtvat trochu munice, informuj je o něm. Je tak

pěkné, že si zrovna říká o bombardování,“ skončil Algy svou řeč

úšklebkem.

„To je báječné!“ Biggles přistoupil ke svému letadlu, ze zadního

sedadla sebral důstojnickou čepici, kterou objevil v Mayerově

letounu a podal ji Algymu. „Vezmi ji k sobě! V Kantaře ji odevzdej

Raymondovi. Může ji schovat nebo pro mě za mě třeba i zakopat.

Může s ní dělat, co chce, ale ať ji v žádném případě nikomu

neukazuje.“

„Ano, vyřídím mu to.“

- 87 -

„A teď bych potřeboval, abys mi půjčil svého Velblouda. Můžeš

zde na mě počkat. Brzy se vrátím.“

Algymu poklesla brada. „Abych ti půjčil Velblouda?“ vyhrkl.

„Slyšel jsi dobře,“ odpověděl Biggles. „Co na mě tak otvíráš

pusu? Je na mé žádosti snad něco divného?“

„Ale ne. A na co ho vlastně potřebuješ?“

„Inu, pociťuji silnou touhu stát se na několik minut znovu sám

sebou.“

„Být znovu sám sebou? Mluvíš jako kniha. Dostal jsi snad úžeh

nebo co?“

„Kriste Pane! Stojíš si na vedení, Algy! Chtěl jsem říci, že

umírám touhou zapomenout na to, že jsem Brunow, a být zas tím,

kým skutečně jsem — totiž důstojníkem britského vojenského

letectva.“

„Ale proč?“

Biggles se na něho popuzeně podíval. „Nuže dobrá, chceš-li to

po lopatě,“ řekl pomalu a rozvážně, „tady si poletuje jeden chlap v

červenobílém letadle značky Pfalz D.III, a ten chlap si představuje,

že je kohoutem na hradě. Slíbil, že dnes usmaží svého

sedmadvacátého Angličana — osel jeden. Když jsem spatřil tvého

Velblouda, hned mě napadlo, abych se do toho smažení trochu

vložil.“

„Ty máš na mysli Hesse!“

„Ano, tak nějak. Nemohu se té šarvátky už dočkat,“ podotkl

Biggles. „Zkrátka, vynasnažím se ze všech sil, abych pana Hesse

dostal do takové bryndy, jakou ještě nezažil. Máš v pořádku

kulomety?“

„V naprostém pořádku.“

„Tak mi natoč vrtuli!“

Algy vyplnil Bigglesův příkaz. Motor naskočil okamžitě.

Velbloud s tupým nosem se rozletěl po poušti jako střela. Vzdušný

proud způsobený vrtulí vířil mračna písku, která se vznášela do

výšky za ocasem letadla.

- 88 -

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

VICKERSOVY KULOMETY PROTI ŠPANDAVSKÝM

Od první chvíle, kdy Biggles spatřil Hesse v důstojnické jídelně,

toužil, aby byl při tom, až se mu dostane poučení, které si zasluhuje,

a které mu dříve či později někdo z Britů nevyhnutelně musí udělit.

Později se Biggles rozhodl, že se do toho úkolu pustí sám. Měl v

úmyslu půjčit si Algyho letadlo značky Pup, ale když jeho přítel

přiletěl v letounu značky Sopwith Camel, měl z toho velkou radost,

neboť šance na úspěch v boji s německou stíhačkou byly vyrovnané.

V prvním případě by si Hess mohl diktovat místo i způsob

souboje, a pokud by pro něj byl soupeř moc velkým soustem,

šlápnutím na plyn by se ho lehce zbavil. V některých obdobích

válečných let 1916 a 1917 se lépe vybavená německá letadla

prosazovala ve vzdušných soubojích proti zastaralým britským

letounům a umožňovala tak německým letcům získávat pro sebe

mnohá vítězství. Tento stav, v němž se tehdy octli dohodoví letci,

skončil nasazením britských letadel značky Sopwith Camel a S.E.5

na západní frontu, jak ukazuje dlouhý seznam padlých německých

letců koncem roku 1917.

Letadla Sopwith Camel se již nějakou dobu účastnila bojů ve

Francii, kde letecké bitvy byly nejzuřivější, ale zatím ani jedno

nebylo nasazeno do okrajových oblastí války. Proto tedy německý

pilot, jenž přiletěl na takové bojiště v nově vybavené stíhačce,

snadno vítězil nad zastaralými nepřátelskými letouny a získal si

pověst znamenitého bojovníka. Pokud se ovšem setkal z

protivníkem, jenž měl stejně vybavené letadlo, ukázalo se, jestli jeho

pověst byla zasloužená.

Ale Biggles neměl ve zvyku vymlouvat se na kvality letadla.

Nyní se rychle blížil k německým zákopům, kde měl v úmyslu

změřit svoje síly s číhajícím německým útočníkem. Biggles se ještě

jednou zaradoval, že sedí v kabině Velblouda. Poskytovalo mu to

dvě výhody; byl zvyklý na jeho řízení a kromě toho mohl Němce

donutit k boji, i kdyby se on sám s ním utkal nechtěl.

Biggles mohl Němce sestřelit i ze svého německého letadla

Pfalz, ale to pro tak čestného muže, jakým Biggles beze sporu byl,

- 89 -

vůbec nepřipadalo v úvahu. V britském letadle naopak pociťoval, že

má plné právo zaútočit na nepřítele. Na chvíli se stal obyčejným

pilotem bitevní letky, jehož povinností bylo obstát v otevřeném boji.

Biggles se konečně dostal k linii zákopů. Zdálo se, že v této

oblasti není žádný pohyb. Proto se vyšplhal co nejvýš, aby mohl začít

soustavně prohledávat oblohu. V dálce spatřil letadlo značky

Halberstadt, ale nevšímal si ho, neboť nebylo cílem jeho touhy, a

pokračoval dál v letu, nepřestávaje pátrat po červenobílém trupu

letounu značky Pfalz. O něco později se setkal se zastaralým

britským letadlem značky B.E.2C, s jehož posádkou si vyměnil

pozdrav. Pocítil obdiv k jejich odvaze pustit se do vzduchu v tak

zastaralé rachotině.

„Vsadil bych se, že po takovém pekáči Hess pase,“ pomyslel si.

„To by se mu to střílelo a ještě by z toho měl náramnou švandu. V

Zabale by se pak měl čím chvástat — jak je snadné sestřelovat

Angličany… Pch! Však uvidíme!“

Biggles se pohyboval v poměrně malém prostoru, kde pečlivě

prozkoumával oblohu. Náhle byl varován svým instinktem, jenž

bývá u zkušených letců často dokonale rozvinutý, že se něco děje.

Rozhlédl se pátravě kolem sebe. Letadlo B.E.2C, kvůli kterému si

dělal starosti, uviděl již jen jako malou skvrnu na východní obloze.

Na okamžik měl pocit, že nad sebou zahlédl pohybující se bod.

Přivřel oči a vzhlédl. Přestože ho slunce oslňovalo, soustředil do těch

míst svůj pohled. Potom zatajil dech a strhl Velblouda prudce

doprava, čímž vytočil zatáčku, která patřila k jeho parádním číslům.

Biggles se nemýlil. Vysoko nad britským letounem se na zlomek

vteřiny ukázal záblesk světla. Pilot s průměrnými schopnostmi by si

stěží dokázal všimnout tak nepatrného záblesku, ale jen opravdu

zkušený bojovník mohl pochopit, co znamená. Biggles hned poznal,

že to jsou sluneční paprsky, které se odrazily od křídel letadla, jež se

sklonilo do zatáčky. Za dvě či tři minuty už zřetelně viděl, co před

chvílí spatřil na zlomek sekundy. Letadlo značky Pfalz

pronásledovalo, skryto v oslňující sluneční záři, svou kořist. Zatím

bylo příliš daleko, takže se nedalo rozeznat, jaké má barvy.

- 90 -

„Nu, nevadí,“ pomyslel si, „v každém případě musím varovat ty

dva hochy, ať už to Hess je nebo není, jinak by útok Pfalze mohl pro

ně mít osudné následky.“

Biggles vyletěl o trochu výš nad úroveň letící německé stíhačky,

která se zatím dostala těsně nad pomalu se pohybující dvoumístný

letoun. Němec tak plně využil své výšky a výkonnějšího motoru.

Biggles také nezahálel a dostal se do vzdálenosti pouhého kilometru

od nepřátelského letounu. Nyní již bezpečně viděl jeho barvy —

červená a bílá. Ústa se mu zkřivila tvrdým úsměvem tak jako vždy,

když šlo do tuhého. Letadlo Pfalz se nyní dostalo do ideální útočné

pozice. Pilot naklonil nos k zemi a chystal se zasadit britskému

letounu ránu, která by zpečetila jeho osud.

Biggles postrčil řídící páku prudce dopředu. Ručička na

tachometru vyletěla až na rysku značící rychlost 300 kilometrů v

hodině. Biggles si toho vůbec nevšiml, neboť ani na okamžik

nespouštěl oči z německé stíhačky, jež se právě „potápěla“. Bleskově

se podíval, co dělají jeho kolegové. Kulometčík se právě vykláněl z

kabiny. Pozoroval něco dole na zemi a potom to klidně zapisoval do

poznámkového bloku. Vůbec netušil, že se na ně z oblak řítí smrt.

Biggles již neměl dost času, aby mohl přímým zásahem odvrátit

útok, a tak podnikl jedinou věc, která mu zbývala: stiskl spoušť

kulometu a začal pálit z velkého odstupu na vzdáleného útočníka.

Nepočítal s tím, že ho zasáhne, potřeboval jenom strhnout jeho

pozornost na sebe. Hess patrně neslyšel výstřely, neboť pokračoval v

letu střemhlav na britský letoun. Naštěstí je ale uslyšel pilot britské

stíhačky. V následujících okamžicích si počínal s obdivuhodnou

duchapřítomností. Podíval se nahoru, ale ne na Němce, nýbrž

směrem, odkud se ozval štěkot kulometu a tam spatřil Velblouda.

Zda se domníval, že ho pilot tohoto letounu omylem považuje za

nepřítele, nebo zda vycítil přítomnost neviditelného nebezpečí, to se

Biggles nikdy nedozvěděl. Následující obrat, který provedl, byl tak

prudký a nečekaný, že se jeho kulometčík vyděšeně přikrčil v kabině

a zcela instinktivně uchopil kulomet.

Britův manévr byl tak nečekaný, že úplně zmátl německého

pilota, jenž se patrně domníval, že se jedná o nějakou léčku. Stočil

letadlo na stranu a začal opisovat široký kruh, chtěje zjistit příčinu

- 91 -

nenadálého protivníkova chování. Z toho, jak zbrkle si počínal, se

dalo usoudit, že německý pilot není příliš zkušený. Biggles se k

němu spustil. Ze své pozice mohl bezmocného Němce okamžitě

sestřelit, a tak celou věc rázem skončit. Ale Biggles své výhody

nevyužil. Muselo to být nějaké pokušení, které bylo v rozporu s jeho

povahou a obvyklým chováním ve vzdušných soubojích, že se

připojil k boku německého letadla a doprovázel ho v tak těsné

blízkosti, až se špičky jejich křídel téměř dotýkaly. Náhle si strhl z

hlavy kuklu a brýle, mrštil jimi do kabiny a potom vbodl svůj ohnivý

pohled do Němcovy tváře. Z úsměvu, který měl před chvíli na tváři,

nic nezbylo, zračila se v něm jen nenávist vůči člověku, který

sestřeloval letadla podřadnější výkonnosti a potom se chvástal svou

udatností. Biggles spatřil v protivníkových očích výraz uznání, který

ale vzápětí vystřídal strach.

„Teď už si nejsi tak jistý svou dovedností?“ chtěl na něj zakřičet

Biggles. „Tak pojď, ty jeden zbabělce, pojď bojovat!“

Jak byl Biggles rozohněný, stočil letadlo a div se nesrazil s

britským letounem B.E.2C, jehož pilot měl v úmyslu utkat se s

německým protivníkem. Biggles ale viděl rudě. „Jdi mi z cesty, ty

idiote!“ vztekal se úplně zbytečně. Naklonil letadlo k jedné straně a

proletěl kolem něj ve vzdálenosti několika centimetrů, takže pilota k

smrti vylekal.

Než Biggles letadlo vyrovnal, ztratil cenné vteřiny, které

prchajícímu Hessovi stačily, aby získal náskok půl kilometru.

„Jenom žádný spěch, holoubku!“ zavrčel Biggles, sešlápl nožní

řídící páku a ruční postrčil dopředu. Aniž by vzal v úvahu, že na

takovou vzdálenost je vyloučené soupeře zasáhnout, vypálil plnou

dávku za prchajícím letounem. Zlostně zavrčel, když Němec uhnul

na stranu.

„Teď utíkáš jako vyplašený králík. A co bude s tím smažením,

které jsi sliboval dnes ráno?“ Vzdálenost se zatím natolik zmenšila,

že Biggles už začal prošívat červenobílý trup řadou olověných stehů.

Němec se zase stočil stranou a ze zoufalství vychrlil trojitou dávku

střel na svého nemilosrdného pronásledovatele, ale Biggles se nohou

zlehka dotkl pedálu a sklouzl po křídle pryč z dostřelu Hessových

- 92 -

kulometů. Němec již vůbec nepochyboval o Bigglesově mistrovství a

začal klouzat k zemi.

„Ty jedna kryso, snad si nemyslíš, že mi upláchneš!“ prskal

Biggles a znovu v něm vzplál vztek nad zbabělým počínáním

Němce. „Chceš-li se rychle dostat dolů, jen tak pokračuj a já ti

pomohu, abys tam byl ještě rychleji,“ zavrčel a pustil se dolů za

ocasem klesajícího nepřátelského letadla. Biggles s palbou vyčkal,

dokud se jeho vrtule nedostala do vzdálenosti několika decimetrů od

směrového kormidla označeného černým křížem, a potom zmáčkl

spoušť. Dvojí čára oranžových plamenů vyrazila z krytu motoru.

Biggles překvapeně a se znechucením pozoroval, že se Němec vůbec

nesnaží bránit. Pouze se ohlédl a nejspíš vyčetl svůj neodvratný osud

z ústí dvou hlavní Vickersových kulometů, z nichž šlehal oheň.

Potom bylo jen vidět, jak se zhroutil do kabiny. Z benzínové nádrže

vyrazil nejprve malý plamenný jazýček, který se však během

několika vteřin rozrostl v požár.

Biggles se vytáhl z letu střemhlav a odvrátil pohled od hořícího

letadla. Pocítil náhlou nevolnost, což se mu často stávalo, když

sestřelil nepřátelské letadlo, které vzplanulo. Velké mračno černého

kouře označovalo pohřební hranici Němce, jenž přísahal, že si dnes

usmaží některého Angličana jako dárek ke svým narozeninám.

„Asi už je nejvyšší čas na návrat,“ pomyslel si Biggles a

rozhlédl se po obloze. Britské letadlo zatím zmizelo a jiná v dohledu

nebyla. Nyní, když se vybouřil a zlost z něho vyprchala, pocítil

kromě únavy i jisté znechucení.

V oáze Abba Sud zastihl Algyho při zevrubné prohlídce

německého letadla.

„Měl jsi štěstí?“ vyzvídal nedočkavě Algy.

„Můžeš tomu říkat štěstí,“ odpověděl prostě Biggles, „v každém

případě ten Němec už nikoho trápit nebude. Napiš bitevní zprávu a

na své konto si nech připsat jedno letadlo značky Pfalz, které se

zřítilo v plamenech pět kilometrů severně od Džebel Tel v 10 hodin

51 minut. Někdo v přední hlídce jistě ten souboj spatřil a potvrdí ti

to.“

„Proč bych to měl dělat,“ vzkřikl pohoršeně Algy. „Dám ho

zapsat na tebe!“

- 93 -

„To bych si přál ze všeho nejméně, vždyť by se o tom v Zabale

dozvěděli, ty chytráku!“ vyjel na něho Biggles. „Udělej, co jsem ti

řekl! A nezapomeň, že nevíš, kdo stíhačku pilotoval. Zpráva se k

Němcům musí dostat v patřičné podobě. To je pro dnešek všechno,

hochu,“ dodal ještě Biggles změněným hlasem. Já už se musím

vrátit.“ Biggles najednou vypadal unaveně a staře.

„Dobře, kapitáne,“ odpověděl Algy, jenž si povšiml Bigglesova

rozrušení. „Kdy tě zase uvidím?“

„Nevím,“ zabručel Biggles, „ale doufám, že brzy. Řekni

Raymondovi, že mám čerstvou stopu,“ dodal zamyšleně, „a že svůj

návrat k letce č. 266 plánuji před koncem tohoto měsíce — jinak…“

Jinak?“ vyzvídal Algy.

„Ale nic!“ Biggles se upřeně zadíval na přítele. „Děkuji Bohu,

že už se to brzy skončí, ať už tak či onak,“ řekl klidně. „Pro tohle

řemeslo se vůbec nehodím a mám už ho dávno po krk. Musím však

vytrvat — až do konce — to jistě chápeš, že ano, starouši?“

„Ovšem,“ odpověděl Algy, a pokud chtěl něco říci, raději to spolkl.

„Věděl jsem, že to pochopíš. No tak nazdar, chlapče!“

„Nazdar, starouši!“

Ruce obou letců se setkaly. Bylo to poprvé a naposledy během

celé války, kdy dali najevo své city.

Algy stál vedle svého Velblouda a díval se za stíhačkou, dokud

mu nezmizela z dohledu. „Ti necitové ze štábu by měli být za trest

posazeni do vroucího oleje, když z takového chlapíka udělali

špiona,“ zlobil se Algy. „Ale ovšem, nesmím zapomenout, že je

válka,“ dodal ještě a pomalu se vyhoupl do kabiny.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

BIGGLES BOMBARDUJE BRITY

Biggles přiletěl do Zabaly ve chvíli, kdy se všichni chystali jít

na oběd. Odevzdal fotokomoru šikovateli a nařídil mu, aby dal na

desky zvlášť dobrý pozor a od každé mu co možná nejrychleji donesl

otisk. Pak se odebral do úřadovny velitelství, kde zastihl hraběte

- 94 -

Faubourga i setníka von Stalhein, kteří ho patrně viděli přistávat a už

na něho čekali.

„Měl jste nějaké problémy při plnění úkolu?“ vyzvídal von

Stalhein a upřel pronikavý pohled na Bigglese.

„Zapálil jsem letadlo a pořídil jsem tam několik snímků. Zatím

nemohu říci, jak dopadly, dokud nejsou vyvolané.“

„Přistál jste tam?“ Von Stalhein mu položil otázku tak, jako by

ho chtěl nachytat při něčem nepatřičném.

„Proč bych tam měl přistávat?“ odpověděl zaraženě Biggles. „A

vydávat se v nebezpečí pouště, když jsem měl zápalné bomby?“

„Jenom mě zajímalo, jestli jste tam z nějakých vážných, mně

neznámých důvodů, nemusel přistát,“ vykračoval se Stalhein. „Byl

jste dlouho pryč!“

„To je pravda,“ připustil Biggles. „Měl jsem v úmyslu vrátit se

ihned zpátky, ale cestou jsem spatřil něco velmi zajímavého.

Rozhodl jsem se, že to prozkoumám.“

„A co to bylo?“ zeptal se hrabě zvědavě.

„Nový typ britského letadla, pane majore,“ odpověděl Biggles.

„Překvapilo mě, že Britové sem poslali takové letadlo.“

„Jaké to bylo letadlo?“

„Nová stíhačka, která nemá úhel vzepětí na horní nosné ploše.

Pokud vím, Britové jim říkají Velbloudi a jsou vyráběny v továrně

Sopwith.“

Hrabě se zamračil. „Znám je z Francie,“ řekl rychle. „Copak jste

dělal potom?“

„Zaujal jsem postavení proti slunci a sledoval letadlo, neboť

jsem doufal, že mě zavede na letiště téhle nové letky.“

„To byl dobrý nápad. A co bylo dál?“

„Letadlo přeletělo britské zákopy a začalo klouzat k zemi. Proto

jsem se vyšplhal co nejvýš a pozoroval jsem, jak přistává na místě,

které vypadalo jako nové letiště. Bylo to asi osmnáct kilometrů

jihovýchodně od Kantary. Nejsem si úplně jistý, že to je nové letiště,

protože jsem neměl ještě čas ověřit si to na mapě; možná, že je tam

už dlouho, ale já jsem si ho nikdy nevšiml.“

„Také nevím, že by tam bylo nějaké letiště,“ prohlásil hrabě,

kdežto von Stalhein vypadal rozpačitě.

- 95 -

„Před pár dny tam jistě nebylo,“ řekl pomalu.

Bigglese by zajímalo, jak to může vědět, ale neřekl nic.

„Skvělé, Brunowe! Teď si zajděte do jídelny na oběd!“ vyzval

ho hrabě. „Náš Brunow je pro nás čím dál užitečnější, že ano,

Erichu?“

Von Stalhein se záhadně usmál a Biggles opět pocítil

nepříjemné mrazení v zádech. Ať si setník myslel cokoli, nedal na

sobě vůbec nic znát. Jeho obličej vypadal jako nějaká maska. Biggles

zasalutoval a odešel na oběd.

Právě dojídal, když k němu přistoupil vojenský sluha se

vzkazem, aby se dostavil k veliteli. Biggles pohodil na stůl ubrousek,

spolkl poslední kapku kávy a s bezstarostnou myslí se odebral k

hraběti do jeho pracovny.

„Konečně jste tady,“ začal bez úvodu hrabě. Seděl za stolem, o

nějž se z jedné strany jako obvykle opíral setník, vypouštěje do

vzduchu mocná oblaka kouře. „Právě jsme probírali vaši zprávu,

týkající se nového britského letiště,“ pokračoval hrabě, „a došli jsme

k závěru, že je víc než pravděpodobné, že na něj Britové přemístili

novou letku. Je-li tomu opravdu tak, bude nutné vyřadit tato letadla

co nejdřív z činnosti, jinak by nám mohla pořádně zatopit. Asi jste už

slyšel, že se Hess dosud nevrátil ze své ranní hlídky? My z toho

zatím nevyvozujeme žádné závěry, neboť nikdo z ostatních letců ho

havarovat neviděl. Nejspíš přistál nouzově někde za frontou.“

Biggles kývl hlavou. „To je nejpravděpodobnější, pane majore.

Těžko si dovedu představit, že by se mu mohlo něco stát,“ dodal

vážně.

„Jistě, to by bylo opravdu absurdní. Ale vraťme se k našemu

problému. Bez pochyby jste si vyznačil přesnou polohu toho letiště?“

,Ano, pane majore.“

„Nuže, určil jsem šest letadel, která tam dnes odpoledne odletí,

aby kula železo, dokud je žhavé. Abychom předešli nějakému omylu,

přál bych si, abyste tam s nimi zaletěl, nejlépe v prvním letadle.“

Bigglesem to trhlo. „Vy si přejete, pane majore, abych vedl

bombardéry?“ vyhrkl na něho.

„A proč ne? Je to trochu nezvyklé, já vím, a oberleutnant Kranz,

jenž velí letce místo nepřítomného Mayera, se asi bude cítit dotčený,

- 96 -

ale protože vy jediný víte, kde to místo je, poletíte přímo. Přesto

může být Kranz velitelem. Vy budete navigovat a on převezme

velení nad útočnými operacemi, jakmile se octnete nad britskými

zákopy. Je vám všechno jasné?“

„Naprosto, pane majore,“ odpověděl Biggles, jemuž se z toho

úkolu zatočila hlava. Ani ve snu by ho nenapadlo, že se stane

velitelem německé bombardovací letky!

„Každé letadlo vezme dvě těžké bomby,“ pokračoval hrabě, „a

někdo bude fotografovat, abychom mohli prostudovat, jak vypadá

nové letiště, a také zjistit, zda bomby způsobily nějakou škodu.“

„Já si vezmu na starost fotografování, nemáte-li nic proti tomu,

pane majore,“ nabídl se ochotně Biggles. Bylo mu jedno, jestli bude

oběšen pro něco velkého nebo malého.

„To by bylo znamenité. Podrobnosti můžete s Kranzem

domluvit sám. Mnoho štěstí!“

Biggles zasalutoval a odcházel se smíšenými pocity. Vnadidlo

falešného letiště zapůsobilo, ale úloha, jež Bigglesovi při náletu

připadla, byla opravdu na pováženou. Možnost, že v nejbližších dvou

hodinách bude sestřelen protiletadlovými bateriemi svých krajanů, se

nedala vyloučit. Také se nedalo přehlédnout, že v případě útoku

Britů na jeho letku se nebude moci vyhnout vzdušnému souboji nebo

ho bude muset alespoň předstírat. Zároveň se děsil odpovědnosti za

smrt některého britského pilota.

„Musím doufat v to nejlepší,“ pomyslel si Biggles, ubíraje se k

hangárům, kde přípravy k náletu spěly ke konci.

Za půl hodiny nato opustilo letiště v Zabale šest bombardérů,

které vytvořily na nebi formaci ve tvaru písmene V. Biggles letěl na

hrotu tohoto útvaru a strmě stoupal, aby nabral dostatečnou výšku.

Trvalo to asi hodinu, než se bombardéry octly nad nepřátelskými

zákopy. Přeletěly je hladce, neboť protiletadlová baterie nedokázala

vytvořit dostatečnou palebnou přehradu. Potom se již objevilo letiště.

Biggles byl překvapený, jak věrohodně z výšky vypadalo. Nic

důležitého na něm nechybělo, dokonce tam stálo i několik letadel na

rozjezdové dráze. Panovalo naprosté bezvětří. Útok mohl začít, aniž

by letouny musely manévrovat. Prvních šest bomb se snášelo dolů.

Biggles vysunul fotokomoru, aby mohl hraběti předložit snímky, na

- 97 -

nichž by bylo vidět zasažené cíle. Ale jako na potvoru bomby

dopadly mimo kromě jedné, která sice vybuchla v prostoru letiště,

ale nic nepoškodila.

Formace německých bombardérů se vracela širokým obloukem

zpět a shodila zbylé bomby. Biggles se rozhodl, že se snese co

nejníž, aby si na své konto mohl připsat přímý zásah. Ta představa,

že bude bombardovat nepravé britské letiště, ho náramně bavila.

Zaměřování dopadlo lépe než v prvním kole. Dvě bomby

dopadly na rozjezdovou dráhu a jedna dokonce zasáhla koncový

hangár. Biggles se snesl střemhlav dolů, zaměřil budovu ve středu

letiště a zatáhl za lanko. Pozoroval padající bombu, jak se rychle

zmenšuje. Potom se z místa dopadu zvedl mohutný sloup kouře a

plamenů. Byl to přímý zásah. Biggles okamžitě vystrčil z kabiny

fotokameru. V tu samou chvíli, jako na povel, se rozpoutalo kolem

něho takové peklo vybuchujících protiletadlových šrapnelů, že rychle

kameru odhodil na dno kabiny a zvedl nos letadla vzhůru.

Zbývající bombardéry na tom nebyly o mnoho lépe. Vypadalo

to, jako by sem Britové přemístili všechna protiletadlová děla z celé

fronty. „U čerta, jsem já to ale hlupák!“ zlobil se na sebe Biggles.

„Raymond už asi dostal hlášení a stačil se připravit na nálet. Připravil

se opravdu dobře. Hrom do toho! To jsem měl vědět!“ Biggles sebou

škubl, když jedna střepina proletěla křídlem a roztřásla letadlo od

nosu až ke směrovému kormidlu. Pod ocasem se roztrhla další střela.

Bigglesův pozorovatel, mladík jménem Bronfeld, mu dával zoufalé

znamení, aby se snažil co nejrychleji dostat z dosahu děl.

Ani ho nemusel příliš pobízet. Měl jediný cíl — odklidit se co

možná nejrychleji z tohoto hnízda sršňů, do něhož šlápl. Co tomu asi

říkají piloti v ostatních letounech a co tomu řekne hrabě Faubourg, až

se vrátí do Zabaly, jestli se tam vůbec vrátí. Vždyť to vypadá, jako

by je zavedl do předem uchystané pasti! To Bigglesovi blesklo

hlavou. Ale neměl čas se tím příliš zaobírat, neboť před ním náhle

vyrostl trojúhelník šrapnelů. Hbitě sklouzl po křídle, aby mu unikl.

„Nikoli, nikdo mně nemůže dávat za vinu, že jsme byli napadeni

britskými protiletadlovými bateriemi. Jen pošetilý blázen by se

účastnil náletu, kdyby se jednalo o předem připravený plán. Teď

vidím, jak je dobré, že jsem neodmítl účast v této akci, jinak…“

- 98 -

Bigglesovo uvažování opět přerušil výbuch šrapnelu, tentokrát

pod koncem jednoho křídla. Letadlo se málem převrátilo vzhůru

nohama. Pilot zkontroloval řízení a zašeptal několik vděčných slov,

když zjistil, že kormidla jsou v pořádku, ale dlouhý cár plátěného

potahu, vlající za letadlem, ho nijak nepotěšil. Jeden z německých

bombardérů sklonil náhle nos a začal klouzat k zemi. Biggles viděl,

jak se mu zastavuje vrtule. Snad se mu podaří doletět za německé

zákopy, které se už matně rýsovaly na obzoru před nimi.

Formace bombardérů se během útoku protiletadlové baterie

rozptýlila po obloze. Biggles zaujal místo vůdce a ostatní se začali

slétávat k němu. Náhle se z obou stran vynořily dvě letky stíhaček.

Nebylo třeba dívat se dvakrát, aby člověk poznal, komu patří.

Vypadalo to, že jim odříznou cestu k německému území. Jednu letku,

která se přibližovala ze západu, tvořilo osm letounů značky Sopwith

Pup. Doprovázel ji jeden Velbloud. Druhá letka, letící od východu,

se skládala ze šesti letounů značky Bristol.

Biggles užasle pozoroval Velblouda. Ještě nikdy neviděl, aby

komedie a tragedie byly tak beznadějně svázané dohromady jako v

tomto případě. „Vsadil bych celou svou měsíční mzdu proti jednomu

piastru, že Algy má zálusk nejprve na mne; on si vždycky libuje v

útoku na vůdce,“ zabručel Biggles. „A byl bych vyhrál,“ pokračoval

trpce, když se Velbloud vracel strmou svíčkou nahoru, pak

následoval překrut a zatáčka. Nakonec sklonil nos a vrhl se na

německý bombardér.

Najednou byl Biggles na rozpacích, tisíc myšlenek mu blesklo

hlavou. Ohlédl se na Bronfelda. Seděl schoulený za kulometem a

čekal, až se mu Velbloud dostane do zorného pole. Zlostná tvář

vyzařovala odhodlání, nice se mu vůbec netřásly. Bigglese sevřela

hrůza.

„Tenhle spratek může docela slušně střílet,“ pomyslel si

úzkostlivě. „A podle toho, jak Algy zachází s tím Velbloudem,

nebude příliš těžké našít do něj pořádnou dávku olova. Ten popleta

snad ztratil rozum, když letí dolů na naše křídlo, rovnou proti

zadnímu kulometu.“

Potom se ho zmocnilo něco mnohem silnějšího než strach.

Představil si hrůzný obrázek, jak jeho kulometčík zabíjí Algyho,

- 99 -

nebo naopak, jak se Algy zděsí, až zjistí, že zabil svého nejlepšího

přítele. „To se raději dám zastřelit Němci. Co kdybych vypálil

signální raketu a dal Britům vědět, že tu jsem,“ napadlo Bigglese,

jenž zatím zblednul jako stěna. Sáhl rychle po pistoli a vystřelil

patronu. Nad nosem Velblouda, řítícího se dolů, se rozzářilo rudé

světlo. Ale k jeho zděšení si pilot britské stíhačky signálu vůbec

nevšiml, zato čtyři zbylé německé bombardéry se jako na povel

připojily těsně k Bigglesovi. Další manévr Biggles provedl

neúmyslně. Spíš z důvodu, aby zabránil srážce, strhl své letadlo do

strmé zatáčky. Ostatní piloti to provedli přesně podle něho.

Tento pohyb překvapil britské letce, kteří s překvapením zjistili,

že jsou obklíčeni zužujícím se kruhem německých letadel. Pokaždé,

když se chtěli z knihu dostat, ozval se ze všech stran štěkot

kulometů. Biggles využil chyby, které se protivník dopustil a vyrazil

jako šíp se skloněným nosem domů. Než si Britové uvědomili, co se

děje, ostatní bombardéry vytvořily za Bigglesovým letadlem

vzorovou letovou formaci. Nebezpečí tak bylo odvráceno.

Biggles si unaveně přejel nikou po čele. „Fuj, měli jsme ale

namále,“ zabručel a ohlédl se. Div neztuhl hrůzou. Britské stíhačky

se vyjma jedné obrátily nazpět. Velbloud využil své rychlosti a

pokračoval ve stíhání německé formace. Pilot byl zřejmě odhodlaný

opět zaútočit na velitele. Rychle se k nim blížil se skloněným nosem.

Když se dostal na dostřel, vyrazily z hlavní jeho kulometů jazyky

oranžových plamenů. V témže okamžiku Bronfeld, který jako by si

liboval v nebezpečí, zmáčkl spoušť svého kulometu. Nechybil.

Biggles spatřil výměnu střel v prostoru mezi oběma letouny. Pocítil

bodnutí v rameni, ale nevěnoval tomu pozornost, neboť byl zcela

fascinován pohledem na Velblouda, jehož nos se právě vymrštil do

kolmé svíčky. Na okamžik zůstalo letadlo viset v prostoru s vrtulí

točící se naprázdno. Potom se pomalu převrátilo a podvozkem

vzhůru se řítilo ve vývrtce k zemi.

Biggles celý výjev sledoval ve stavu duševního ochromení.

Nebyl schopen přemýšlet, jen pozoroval, jak letadlo s jedním

ulomeným křídlem padá dolů. Nemohl už dál snést pohled na

hrůznou podívanou a raději se odvrátil. Bronfeld radostně tleskal.

Když se jejich pohledy setkaly, vycenil mladík zuby ve

- 100 -

vítězoslavném úsměvu a obrátil palec dolů, což je gesto, které má

stejný význam na celém světě. Biggles mu to nijak nezazlíval, neboť

to bylo jeho první vítězství, a dobře věděl, co to pro něj znamená.

Kdysi před dávnou dobou zažil něco podobného, jen s tím rozdílem,

že letadlo, které tehdy padalo ve vývrtce dolů, mělo na křídlech černé

kříže, a ne červené, bílé a modré kruhy.

Biggles se obrátil do své kabiny a najednou si připadal prázdný.

Měl pocit, jako by v něm právě odumřel veškerý cit. Kromě nenávisti

vůči válce a všemu, co s ní souvisí, nepociťoval vůbec nic. Po chvíli

zaskřípěl zuby, když se v něm uvolnil žal a roztřásl se pohnutím. V

hlavě mu stále zněl jeden refrén: „Algy je nebožtík… Algy je

nebožtík!“ Zdálo se mu, že dráty ve výztužích se rozeznívají stejným

nápěvem, i motor si jej pobroukává v jednotvárném rytmu.

V třpytícím se obzoru spatřil Biggles obrysy letiště v Zabale.

Automaticky přiškrtil plyn, aby mohl přistát. Všechny další úkony

prováděl jako stroj; vyrovnal letadlo a potom pomalu zajel k

hangárům.

Hrabě Faubourg, setník von Stalhein a několik dalších

důstojníků stáli na přistávací dráze a čekali na něho. Bigglesovi bylo

všechno lhostejné, už se nebál setníka ani vězení či trestu smrti

zastřelením.

Vypnul zapalování, vylezl prkenně z kabiny a ubíral se pomalu

k místu, kde se scházeli všichni důstojníci. Pohltila ho směsice hlasů,

znějících cizím jazykem, a zaplavila ho vlna nenávisti. Biggles

přestával vnímat. Pak si uvědomil, že ho Bronfeld poplácává po

zádech a přitom cosi říká Faubourgovi. Všichni důstojníci stojící

kolem mluvili jeden přes druhého o tom, co se dělo ve vzduchu,

často zde zazníval i smích. Bigglesovi to všechno připadalo

povědomé. Okamžitě si vzpomněl. Výjev, který se mu právě naskytl,

byl stejný, jaký vídával na kterémkoli britském letišti po náletu,

pouze uniformy tam byly jiné a letadla neměla na křídlech

pochmurné maltézské kříže. Jakoby z dálky zaslechl Faubourgův

hlas.

„Bylo to skvělé!“ řekl hrabě. „Skvělé! Kranz na vás pěje jen

samou chválu. V tak nepříznivé situaci jste si počínal opravdu

znamenitě. Červenou raketou, kterou jste signalizoval utvoření

- 101 -

kruhu, jste podle Kranze zachránil celou letku. A potom ta vaše

bomba a způsob, jakým jste opustil formaci, abyste si pojistil přímý

zásah, byly nádherné. Můj návrh, aby vám byl udělen železný kříž,

odejde ještě dnes. A Bronfeld sestřelil Velblouda. Dozvěděli jsme se

o tom, ještě než jste přistáli. Telefonovali nám to dělostřelci. Od nich

jsme se také dozvěděli, že letadlo se zřítilo do zákopů. Pošlou nám

sem pilotovu mrtvolu, abychom ji důstojně pohřbili. Ostatně Britové

nenakládají s našimi mrtvými jinak. Ale co je tohle? Hrome! Vy jste

zraněný, člověče!“ Hrabě ukázal na Bigglesovo rameno, kde blůzou

prosakovala krev kolem malé trhlinky v jeho kombinéze.

„Tohle?“ zeptal se Biggles a zasmál se suše. „To nic není. Ani

jsem si toho nevšiml. To po mně střelil ten Velbloud,“ dodal a

pomyslel si, že mu střela měla spíš proletět hlavou než ramenem.

„Určitě jste v tu dobu udržoval letadlo v klidu, aby Bronfeld

mohl mířit,“ podotkl hrabě. Jste odvážný a houževnatý chlapík. Ale

teď si dejte ošetřit rameno. Potom mi napište zprávu! Jsem zvědavý

na ty fotografie.“

Biggles si sundal kuklu a brýle a odcházel na ošetřovnu. Cítil, že

ho von Stalhein pozoruje se stejně rozpačitým výrazem v obličeji,

jako když zachránil Mayera.

„Ten chlap neví, co si má o mně myslet, ale mně je houby po

tom. Zítra zaletím k Raymondovi a předložím mu své ultimatum: v

budoucnu budu létat ve své uniformě ve Francii, nebo nebudu létat

vůbec. Mám toho všeho po krk, a nechci už nikdy v životě spatřit ani

jednu palmu.“

Ránu na rameni, jež nebyla o moc větší než pořádný šrám, mu

vymyl a obvázal jeden starší příjemný lékař. Potom Biggles odešel

do svého pokoje a lehl si na lůžko. Zapadající slunce vypadalo jako

ohnivě oranžová koule. S pozadím rudě zbarvené oblohy ostře

kontrastovaly palmy, které vypadaly jako vojenské stráže. Poslední

paprsky zapadajícího slunce pronikly i do Bigglesova pokoje a

ozářily jeho unavenou tvář.

Biggles ležel dlouho potichu a snažil se přemýšlet, ale nešlo mu

to. Nemohl se zbavit trýznivého pocitu odpovědnosti za Laceyovu

smrt. Vždyť byl převelen z Francie do Palestiny jedině kvůli němu.

Nikdy by ho nenapadlo, že zde bude zabit. „Avšak co na tom teď

- 102 -

záleží, pokud vůbec ještě na něčem záleží? Letadlo se převrátilo

podvozkem nahoru a to byl Algyho konec,“ pomyslel si Biggles,

unaveně se zvedl z postele a osušoval si mokrý obličej, když ho

neobvyklý zvuk přilákal k oknu. Právě zde zastavil nákladní

automobil a tucet vojáků, oblečených do šedých uniforem

německého

polního

dělostřelectva,

pod

velením

leteckého

důstojníka, vynášelo lůžko, zakryté černým suknem.

Biggles jejich počínání sledoval s lhostejným výrazem v

obličeji, neboť již nebyl přístupný citům. Připadalo mu, že Algyho

smrt se stala součástí osudu, který spočíval na Palestině skoro dva

tisíce let.

Biggles viděl, jak vojáci nesou letcovu mrtvolu do stanu, který

sloužil jako provizorní márnice. Když byli uvnitř hotovi, vyšli před

stan, kde všichni zasalutovali. Za okamžik již nastupovali do

nákladního auta, které se ztěžka rozjíždělo po písčité cestě. Celý

výjev na něj působil, jako by se odehrál někde v divadle. Biggles

chvatně sebral z věšáku vojenskou čepici a bez dlouhého uvažování

zamířil k márnici. „Měl bych dát hochovi sbohem,“ pomyslel si, a

chřípí se mu zachvělo. Potom rozhodným pohybem odhrnul stanový

dílec a vešel do stanu. Zůstal stát před polním lůžkem, na němž

spočívala mrtvola.

Biggles tam stál, ani nevěděl, jak dlouho. Čas pro něj přestal na

okamžik existovat. Ticho smrti, které se rozhostí v poušti těsně před

soumrakem, padlo na celé okolí, jen odkudsi z dálky se ozýval

cvrček. To bylo vše. Biggles nebyl dlouho schopen odhrnout černé

sukno z mrtvé tváře.

Později se k tomu odhodlal a ruka se mu přitom třásla.

Překvapením začal ustupovat. Musel se opřít o sloup a potlačit v

sobě smích, v který by nejspíš propukl — neboť ta tvář nebyla

Laceyova! Byla to tvář britského důstojníka středního věku. Měl na

sobě uniformu pěšího pluku. Nad světlefialovou stužkou vojenského

britského kříže měl přišit znak pilotů — malá křidélka. V jeho

obličeji se zračil klid, zůstal v něm jen náznak úsměvu, vyjadřující

překvapení, že konec nastal tak náhle. Zamodralá dírka nad levým

obočím označovala, kudy vyprchal letci život.

- 103 -

Biggles se vzchopil s posledním vypětím sil a důstojně odcházel

z pietního místa. Maje pevně sevřené rty, pospíchal do svého pokoje,

kde sebou hodil na postel. Současně se smál i vzlykal. Ani neslyšel,

když se otevřely dveře a dovnitř vešel vojenský sluha, nesoucí na

podnose čaj. Vyděšeně se zahleděl na svého velitele a rychle se

vytratil ven. Vrátil se do polní kuchyně.

„Karle, Brunow je úplně na dně,“ řekl sluha kuchaři. „Má

pocuchané nervy. To je zvláštní, že takhle končí všichni letci. No,

nebudu se ani moc zlobit, když zůstanu, kde jsem — na pevné zemi.“

KAPITOLA PATNÁCTÁ

BIGGLES VE SKŘÍNI

Vojenský sluha byl daleko od pravdy, když si myslel, že

Brunow má pocuchané nervy, ačkoli z toho, co před chvílí viděl v

pokoji svého velitele, tak mohl usuzovat. Bigglesovy nervy ale byly

docela v pořádku. Je sice pravda, že Algyho domnělá smrt s ním

pořádně otřásla, ale jakmile se trochu vzpamatoval a uvědomil si, že

celá věc nebyla nic víc než zlý sen, pocítil mnohem větší chuť

dokončit svůj úkol. Ležel opřený o polštář a v duchu probíral

jednotlivé události, které přinesl den. Najednou viděl, jaké měl štěstí,

vždyť všechno mohlo dopadnout mnohem hůř. Hess byl mrtvý a

Biggles nijak nelitoval, že nad ním vyhrál. „Ano, měl jsem dnes

opravdu velké štěstí,“ zabručel Biggles, ale v tom neměl tak docela

pravdu, neboť za úspěchy, jichž dosáhl, vděčil především svým

schopnostem. Snad jedině v případě vystřelené červené světlice měl

štěstí. To byla opravdu náhoda, že Němci tohoto signálu užívali pro

povel „Utvoř kruh!“. V konečném součtu si Biggles tímto počinem

zlepšil své postavení u letky.

Když nadešel čas večeře, byl opět ve své kůži. Celá ta

maškaráda se mu natolik zajídala, že velmi silně zatoužil po návratu

ke svým obvyklým povinnostem válečného pilota. Aby kýženého

cíle dosáhl, byl připravený chopit se každé příležitosti, byť by byla

seberiskantnější. Některé důležité skutečnosti se mu již podařilo

zjistit, o jiných si vytvořil hypotézy. Teď zbývalo potvrdit je, nebo

- 104 -

vyvrátit. A nakonec všechna svoje zjištění předat hlavnímu

velitelství. Tam si již s nimi budou vědět rady.

S odhodláním, jež se zrodilo z těchto úvah, se Biggles při večeři

rozhodl, že bude pokračovat ve svém pátrání. Když zaslechl letadlo,

rozjíždějící se po ranveji, dostal nápad. Naslouchal, ale letadlo

neodstartovalo. Usoudil, že dojelo na odlehlou stranu letiště a tam

čeká na svého pasažéra. Za několik minut nato se setník von Stalhein

zvedl od stolu, vyměnil si šeptem několik slov s hrabětem a zmizel z

jídelny. Biggles tušil, co bude následovat.

Byl by rád setníka sledoval, ale v této chvíli si nemohl dovolit

opustit jídelnu. K přísným vojenským mravům německých

důstojníků patřilo, že dokud hrabě nepovstal ze židle a neopustil

jídelnu, nikdo nesměl odejít ze svého místa, aniž ho předtím požádal

o dovolení.

Proto Biggles zůstal tiše sedět a upíjel kávu. Pozorně však

naslouchal, aby mu neuniklo, kdy letadlo odstartuje. Brzy se dočkal.

Za několik minut se ozval vzdálený hukot motoru, jenž vzrůstal a

potom v dálce umlkl.

„Tak už letí,“ pomyslel si Biggles. „Kdybych tak mohl být tam,

kde setník přistane, to bych se něco dozvěděl!“

Nyní Biggles netrpělivě čekal, až se zvedne také hrabě a dá tak

znamení k všeobecnému rozchodu. Nemohl se dočkat, až se pustí do

práce. Proto měl velkou radost, když hrabě povstal. Ihned odešel s

ostatními důstojníky do předsíně, kde ale zůstal chvíli obezřetně

sedět a listoval si v obrázkovém časopise. „Snad se už všichni

uvelebili a nikdo mne nebude rušit,“ zvedl se Biggles a zamířil do

svého pokoje. Hbitě se přezul do plátěných střevíců, které většina

důstojníků nosila jako domácí obuv, zastrčil si do kapsy svítilnu a

vykročil k přistávací dráze. Nezamířil ale k hangárům, jeho cílem

byla turecká tvrz. Budova naštěstí nebyla osvětlená, nicméně bylo

nutné vyhnout se stráži stojící u vchodu. Biggles se připlížil zadem

pod okno, v němž před několika dny spatřil setníka.

Přestože byl vcelku klidný, bušilo mu srdce. Rychle se rozhlédl

kolem sebe, aby se ujistil, že ho nikdo nesleduje; potom se chytil za

předprseň, vyhoupl se do okna a tiše sklouzl dovnitř.

- 105 -

Zprvu, než si zvykl na tmu v místnosti, nic neviděl. Brzy začal

vnímat obrysy nábytku. Přešel ke dveřím a vzal za kliku. Podle

očekávání byly dveře zamčené. Pak se obrátil k psacímu stolu.

Ležela na něm spousta spisů, ale Biggles se jich ani nedotkl, protože

neměl čas zdržovat se jejich luštěním. Pokračoval dál v systematické

prohlídce pokoje, až se dostal k vysoké skříni na šaty. Opatrně si do

ní posvítil. Náhle zaslechl podivný šramot. Nijak ho to nevyděsilo,

protože zvuk přicházel zvenku. Zdálo se mu, že vidí na okenním

rámu obrys ptáka. Přistoupil blíž, aby se přesvědčil, co to doopravdy

je. Vzápětí pochopil. Byly to ruce! Někdo se pokoušel vlézt do

pokoje.

Biggles neměl mnoho času na rozmýšlení. Měl pouze dvě

možnosti, bud přiskočit k oknu a utkat se s vetřelcem, který neměl o

nic větší právo než Biggles být v tomto pokoji, anebo se někam

schovat. Biggles dal přednost druhé možnosti, neboť povyk, který by

se okamžitě strhl, by mu posloužil ze všeho nejméně. Proto přiskočil

ke skříni a vtěsnal se dovnitř. Sotva za sebou přivřel dveře, objevila

se v tmavomodrém obdélníku prozářeném hvězdami hlava muže. I v

nejasném osvětlení Bigglesovi postačil jediný pohled — nebyl to

běloch, ale Arab s turbanem na hlavě. Pohyboval se tiše a měkce

jako kočka. Lehce se přehoupl do místnosti a stejně jako před chvílí

Biggles, napjatě poslouchal.

V jednom okamžiku v Bigglesovi hrůzou málem ztuhla krev.

Vypadalo to, že si Arab ke svému úkrytu zvolil skříň, k níž se rychle

blížil. Ale náhle, jako by dostal jiný nápad, změnil směr a zmizel

Bigglesovi z dohledu. Biggles byl zvědavý, jestli se ozve cvaknutí

vypínače. Nestalo se však nic. Jako by se neznámý muž propadl do

země. Všude bylo ticho jako v hrobě. Uplynula minuta, pak druhá —

a nic se nedělo.

Nastalo napjaté čekání. Bigglesovi připadalo nekonečně dlouhé.

Je ten chlap vůbec ještě v místnosti? Mohl snad nepozorovaně

vyklouznout oknem? To Biggles vyloučil. Nebo snad otevřel dveře a

vyšel do chodby? To jistě ne, v tom tichu by mu otočení klíče v

zámku neuniklo. Co tedy dělá?

Takové byly Bigglesovy myšlenky, když stál ve své dusné

skrýši a snažil se uklidnit bušící srdce. Jistě muselo uplynout dalších

- 106 -

deset minut a stále se nic nedělo. Biggles začal pochybovat o

existenci neznámého. Nestvořila si ho jen jeho vydražená

obrazotvornost? Napětí v místnosti zhoustlo. Biggles věděl, že to již

dlouho nevydrží. Co kdyby se vrhl k oknu a zmizel dřív, než se Arab

probere z překvapení? To by jistě dokázal, ale nechtěl riskovat,

dokud to nebylo krajně nezbytné.

Potom bylo ticho náhle přerušeno. Z chodby sem doléhalo

pravidelné ťukání. Biggles ten zvuk slyšel již mnohokrát, ale dosud

nikdy mu nenahnal tolik strachu jako nyní. K pokoji se blížil

invalidní setník, opíraje se o hole. Pak zvuk utichl a bylo slyšet slabé

klepnutí. Biggles poznal, že si Stalhein opřel hole o zeď a nyní hledá

klíče. Ve své vzrušené obrazotvornosti mohl sledovat každý jeho

pohyb. Konečně zarachotil klíč v zámku. Pak se ozvalo ostré

cvaknutí a vzápětí se v pokoji objevilo světlo. Von Stalhein vešel.

V tom okamžiku k němu přiskočil Arab. Rozmáchl se a Biggles

zahlédl, jak se zaleskla ocel. Pokud si Arab myslel, že Němce

překvapí, přepočítal se.

Nikdy v životě ještě neviděl Biggles někoho tak pohotově

zareagovat. Von Stalhein se s veškerou silou odrazil k výpadu proti

násilníkovi. Za výkon, který předvedl, by se nemusel stydět ani

opravdový zápasník. Arab chtěl zasáhnout krk, ale Stalhein stočil

trup, takže bodnutí o vlas minulo jeho rameno. Setníkovy hole spadly

s rachotem na podlahu. Arab se mocným výpadem octl za setníkem,

který se bleskově otočil a při tom se snažil vytáhnout pistoli, ale

útočník po něm znovu skočil. Stalhein byl nucen použít obě ruce, aby

zmařil jeho útok.

Arab se ale nemínil útoku na setníka jen tak vzdát. Opět se k

němu vrhl a chystal se mu pravou rukou zasadit ránu, ale Stalhein ji

zachytil levicí, zatímco druhou rukou se snažil nahmatat Arabovo

hrdlo. V tomto postoji se potýkali několik vteřin a vypadali při tom

jako nějaké sousoší. Oba mlčeli, pouze rychlé oddychování svědčilo

o tom, že ze sebe vydávají maximum energie. Potom následovalo

rychle za sebou několik bleskových, téměř nepostřehnutelných

pohybů.

Biggles nevěděl, co se vlastně stalo. Jediné, co zřetelně viděl,

byl nůž, který s cinkotem dopadl na zem. V témže okamžiku se Arab

- 107 -

setníkovi vysmekl a skočil do okna. Proletěl jím jako šíp, ale Němec

jednal stejně pohotově. V okamžiku, kdy Arab mizel v okně, vyšlehl

ze setníkovy pistole plamen. Ještě ani nedozněl výstřel a setník již

byl v okně. S mrštností úhoře přehodil obě nohy přes zárubeň a

zmizel Bigglesovi z očí.

Biggles nezaváhal ani na vteřinku. Vylezl ze své skrýše a již

otvíral dveře na chodbu. Když doběhl k hlavnímu vchodu, zarazil se.

Stráž, která tam měla hlídat, nikde neviděl. Nijak po ní nepátral a

vyběhl ven. Nejraději by se viděl ve svém pokoji, ale vtom spatřil

několik spěchajících postav, které přibíhaly z důstojnické jídelny k

tvrzi. Nezbývalo mu nic jiného, než se vrátit zadem. Kdyby se s

někým setkal, bude předstírat, že jde zjistit, kdo střílel. Z budovy se

ozývalo bouchání dveří a směsice mnoha hlasů. Biggles si toho

nevšímal. Běžel dál podle budovy a málem by vrazil do setníka.

Skláněl se tam s jedním mužem, držícím stráž u vchodu do tvrze, nad

bezvládným tělem. Tak přece Araba Stalhein dostal.

„Proboha, pane setníku,“ zvolal Biggles, „co se stalo? Co

znamenal ten výstřel?“

„Nic zvláštního,“ odpověděl Němec chladně. „Ten chlap se mě

pokusil zabít, to je vše. Je to jeden z arabských šejků, kteří se včera v

noci účastnili nájezdu; tito ubozí hlupáci mně dávají za vinu, že útok

ztroskotal. Kde jste se tu vzal?“

Biggles už měl na jazyku: „Byl jsem ve svém pokoji,“ ale cosi

ho varovalo před neuváženými slovy. Místo toho řekl s úsměvem:

„Kochal jsem se krásnou nocí. Nejsem schopný sedět v pokoji

za takového počasí. Proč se ptáte?“

„Protože jsem byl právě před chvílí ve vašem pokoji, abych si s

vámi o něčem promluvil, ale vy jste tam nebyl,“ zněla chladná

odpověď.

V Bigglesovi se zatajil dech, když si uvědomil, jak málo stačilo

a dostal by se opět do nesnází. „Co jste potřeboval?“ vyzvídal na

setníkovi.

„Hrabě má pro vás nějakou práci, tím se teď ale netrapte,

uvidíme se zítra ráno. Musím zde počkat, až odklidí tohle svinstvo,

hrom aby to spral!“

- 108 -

Von Stalhein se dotkl Arabovy mrtvoly špičkou své kožené

boty.

„Dobrá. Půjdu si tedy lehnout,“ odpověděl Biggles, když se k

nim připojili další důstojníci a mechanikové z letiště.

Jakmile se Biggles dostal ze setníkova dohledu, utřel si

kapesníkem obličej. „Hrom do toho!“ zabručel. „Při tomhle řemesle

si člověk ani na chvíli neoddychne. — Kdepak jste se tady vzal? —

Měl jsem chuť zeptat se ho: A kde jste se tady u čerta vzal vy? Podle

všeho setník nebyl v tom letadle, jež jsem při večeři slyšel startovat.

Na mou duši, začínám příliš mnoho věcí považovat za samozřejmé.

To by se mi brzy nemuselo vyplatit. A hrabě má pro mě úkol. Při

trošce štěstí bych jich mohl dostat v téhle tramtárii ještě několik.“

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

BIGGLES DOSTAL ŠACH

Druhý den časně zrána byl Biggles probuzen vojenským sluhou,

který mu přinášel čaj. Biggles vstal, zapálil si cigaretu a sedl si k

otevřenému oknu, aby ještě jednou v duchu probral výsledky svého

dosavadního pátrání. Jak daleko pokročil? Kolik už toho ví o

německém králi vyzvědačů El Šerifovi? Je schopný majoru

Raymondovi vyložit karty na stůl tak, aby mohl požádat o přeložení

ke své bývalé letce? Mohli by lidé od výzvědné služby na základě

jeho informací dokončit, co zbývalo vyřešit? Nikoli, usoudil s

pocitem lítosti. K usvědčení setníka von Stalhein by to jistě stačilo,

ale je třeba ještě odhalit něco mnohem závažnějšího, než co na

začátku tušilo jak vrchní velitelství, tak sám Biggles. Stopa vedla

přes setníka. Byla sice neurčitá, ale mohla vést k odhalení příčiny

většiny britských neúspěchů, což by mohlo dokonce zvrátit

dosavadní průběh války. Stěží by se jiný agent dostal do tak

výhodného postavení, jaké měl nyní Biggles. Proto tedy na něm tolik

záleželo a proto zde musel setrvat.

Biggles již vůbec nepochyboval, že von Stalhein je král

vyzvědačů El Šerif. Nedovedl si představit, že by zde byli dva

němečtí vyzvědači, kteří by pronikali v převlečení za Araby na

- 109 -

britské území. O tom, že Stalhein používá tohoto krycího manévru,

se mohl přesvědčit v oáze. A pak zde byla setníkova fingovaná

tělesná vada. Jak Biggles tušil, Stalhein používal více metod, kterými

chtěl zmást případné pronásledovatele. Setníkovo kulhání bylo velmi

sugestivní a Němec svojí úlohu hrál tak přesvědčivě, že dokonce jeho

snaha zanechat kulhání by byla považována za přetvářku. Nikdo si

nedovedl setníka představit bez této tělesné vady. Podle Bigglesova

mínění nic kromě špionáže nemohlo vést setníka k takovému

předstírání.

Dále Biggles věděl, že Stalhein je stejně zdatný jako každý jiný

zdravý muž. Že se uměl prát, to dokázal ve svém pokoji, když ho

napadl neznámý Arab. Tehdy zahodil hole a rozběhl se k oknu stejně

rychle jako profesionální sprintér. Setník hrál dvojí hru. Jeho hlavní

působiště bylo v Zabale, kde ho všichni znali pod jménem Erich von

Stalhein. V noci pod krycím jménem El Šerif odlétal za britské

zákopy. Používal k tomu letadlo, které bylo vyhrazeno speciálně pro

něj a k tomu účelu. Biggles si začínal byl jistý, že jeho dedukce jsou

správné.

„Mají to dobře vymyšlené. Pilot tam s ním létá, přistane za

britskými zákopy — na příklad někde v oáze — a vrátí se do Zabaly.

Později pro něj ve smluvenou dobu přiletí,“ zabručel Biggles.

„Provede to stejně jako tehdy Mayer, když mě naložil na poušti. Je

dokonce možné, že na tomto místě obvykle vyzvedával setníka.

Kdybych tam tak mohl být a přistihnout ho! Vsadil bych se ale, že už

nikdy tohoto místa k přistání nepoužije, na to je příliš mazaný.

Nedůvěřuje mi ani za mák, i když ve skutečnosti nemá žádný

konkrétní důvod, aby mě podezíral. První možnost, jak ho

dopadnout: zjistit arabské jméno, jež používá, když působí na

britském území. Jedna věc mi ale není jasná — stín, který jsem viděl

ve stanu. Je jisté, že setník v té době musel být někde na naší straně,

jinak by se nedozvěděl, že jsem byl zajat, a nemohl by zajistit mé

propuštění. Nebýt těchto okolností, považoval bych ten stín za

výplod mé fantazie. Je poněkud zvláštní, že se o tom nikdy nezmínil,

dokonce si ani neřekl o uznání. Ne, na tom nic divného není. Uff!

Aby to spral ďas, já nevím…ledaže…“

- 110 -

Biggles ještě chvíli zamyšleně pozoroval poušť a bubnoval prsty

do okenního rámu. „Asi bych měl zjistit, co si přeje pan hrabě,“

skončil Biggles své úvahy, a když byl hotový s ranní toaletou, odešel

do důstojnické jídelny na snídani. Potom se odebral do tvrze. V

kanceláři zastihl jen setníka, hrabě Faubourg se ještě nedostavil.

„Dobré jitro, Brunowe,“ pozdravil ho vlídně von Stalhein.

„Opravdu podařený snímek, podívejte se!“ Setník podal Bigglesovi

poslední fotografii, kterou letec zhotovil nad vrakem hořícího

letounu.

„Dobré jitro, pane setníku,“ odpověděl Biggles, vzal si fotografii

a zevrubně ji prohlížel. Cítil na sobě upřený setníkův pohled. Když

skončil znaleckou prohlídku, vrátil snímek setníkovi.

Byl by rád věděl, zda si Stalhein všiml toho, co on zaregistroval

okamžitě. Snímek pořídil těsně nad zemí a pod ostrým úhlem. Byl na

něm nejen zuhelnatělý dýmající vrak, nýbrž také poušť za ním.

Napříč měkkým pískem, v němž Biggles přistál, bylo vidět nějaké

pruhy; byly to koleje vyjeté koly podvozku. Začínaly v nevelké

vzdálenosti od vraku a směřovaly nahoru do pravého okraje

fotografie. Biggles vzhlédl k setníkovi, který z něj celou dobu

nespustil oči; a spatřil v nich pobavený úsměv. Jinak jeho chladná

tvář nevyjadřovala nic.

„Asi jsem se přeslechl, když jste říkal, že jste tam nepřistál?“

poznamenal Němec tichým, lhostejným hlasem, v němž ale zaznívala

obvyklá tvrdost a ocelový přízvuk.

Biggles se zamračil a odpověděl: „Ne, slyšel jste dobře! Proč se

ptáte?“

„Inu, divil jsem se, kde se tam vzaly ty koleje.“

Biggles se zasmál. „Oh, ty koleje?“ řekl. „Ty jsou od vozíčku,

který jsem zhotovil pro zraněného Mayera. Mohu vám nabídnout

cigaretu?“

Biggles podal setníkovi pouzdro s cigaretami, jako by nebylo

třeba dále se tou věcí zabývat. A skutečně, setníkovi jeho vysvětlení

připadalo dostatečné.

Jistě,“ řekl von Stalhein pomalu, velmi pomalu. „Jak je možné,

že jsem na to zapomněl?“

- 111 -

„Člověk nemůže vždycky na všechno myslet,“ podotkl prostě

Biggles. „Co si ode mě přeje hrabě Faubourg, nevíte?“

„Právě přichází, řekne vám to sám,“ řekl odměřeně setník.

Biggles vyskočil a postavil se do pozoru. „Dobré jitro, pane

majore!“

„Dobré jitro, Brunowe, brýtro, Erichu. Dnes bude zase horko,“

podotkl hrabě, přitahuje si židli ke stolu. Potom se podíval na

Bigglese. „Řekl vám už Hauptmann von Stalhein, o čem jsme včera

večer spolu hovořili?“

„Ne, pane majore.“

„Dobrá.“ Hrabě si rozepnul tuhý límec u své blůzy.

„Nuže, věci se mají takto,“ pokračoval. Jak jistě víte, byl jste

sem poslán hlavně proto, že znáte dobře Angličany a jejich jazyk.

Mysleli jsme si, že byste mohl na sebe vzít i takové úkoly, které by

pro lidi pocházející z Německa byly neproveditelné. Vy máte

uniformu britského leteckého důstojníka a my zase britská vojenská

letadla. Dosud ale ani jednoho nebylo plně využito. Vy jste zatím

prokázal, že máte všechny kvality prvotřídního pilota, jemuž mohou

být svěřeny ty nejobtížnější úkoly. V tomto ohledu jste vykonal

pozoruhodné věci. Budete-li takhle pokračovat, některá z našich

letek bude žádat, abyste k ní byl přidělen. Nyní ale přejděme k naší

věci.“

Biggles srazil podpatky.

„Jsem plně k vašim službám, pane majore. Já sám jsem už o tom

uvažoval, ale domníval jsem se, že bude nejlepší vyčkat vašich

rozkazů, neboť vy přece víte nejlépe, kdy nastane pravý čas k

provedení nějakého zvláštního úkolu.“

„Máte pravdu.“ Hrabě se otočil k setníkovi. „My z něho ještě

uděláme dobrého německého důstojníka, Erichu,“ podotkl.

„Děkuji vám, pane majore,“ vyhrkl Biggles bez rozmýšlení

německy.

„Podívejme se, tak vy už děláte pokroky i v němčině,“ pochválil

ho hrabě a zachmuřil se.

Biggles se trochu začervenal, neboť mu ta slova uklouzla zcela

bezděčně.

- 112 -

„Snažím se. Studuji mluvnici a z rozhovorů v jídelně se také

mnoho naučím,“ vysvětloval hraběti.

„Báječné! Teď vám tedy konečně mohu říci, proč jsme se zde

sešli,“ pokračoval hrabě. Zapálil si dlouhý černý doutník a chvíli

soustředěně pozoroval jeho žhavý koneček.

„Včera večer jsem se zabýval myšlenkou poslat vás na jeden,

dva dny na britské území, abyste se tam pokusil získat nějaké

informace, které by nám mohly být užitečné, zejména o přípravách k

útoku na naše zákopy. Podle našich dosavadních informací má být

útok brzy zahájen nedaleko Gazy. Protivníkovi se podařilo zasadit

nám pořádnou ránu, její význam však nesmí být přeceňován.

Podařilo se jim to po dlouhé době a jak jsme se doslechli, na hlavním

velitelství britské armády se z toho úspěchu náramně radují.

Kdybychom jim to mohli vrátit, dostali bychom za to jistě velkou

pochvalu.“

„Chceš říci, že bys dostal velkou pochvalu ty, lišáku jeden!“

pomyslel si Biggles, ale neřekl nic.

„Řekněte mi, Brunowe!“ hrabě ztišil hlas. „Slyšel jste už někdy

o muži jménem El Šerif?“

Kdyby hrabě vytáhl pistoli a vypálil z ní na Bigglese, nebyl by

ho víc polekal. Jak se Bigglesovi podařilo uchovat si nehybnou tvář,

to jemu samotnému zůstalo záhadou, neboť majorova slova v něm

rozechvěla každý nerv. Letec chvíli předstíral, že přemýšlí; potom

odpověděl.

„Jako bych to jméno někde zaslechl, ach ano, už to mám!

Vzpomínám si, že hned první den v Kantaře jsem slyšel v

důstojnické jídelně padnout několikrát to jméno, ale nevěnoval jsem

tomu zvláštní pozornost.“

„Pak vám to tedy povím. El Šerif byl… ehm… vyzvědač,

německý vyzvědač. Říkalo se o něm, že je králem vyzvědačů, nejen

zde v Palestině, ale vůbec na celém světě.“

„Byl…?“

„El Šerif byl dopaden.“

Biggles měl pocit, jako by se pod ním zahoupala podlaha, ale

nepřestával se dívat zpříma na hraběte. S velkým úsilím se snažil

nedat najevo, co si myslí.

- 113 -

„To je škoda!“ hlesl nakonec. Za nic na světě nemohl přijít na

něco lepšího, co by řekl.

„Škoda? To je hotová tragédie, pohroma! El Šerif se včera chytil

do lstivě nastražené pasti majora Sterna, jenž, jak asi víte, patří k

nejzdatnějším špionům na britské straně.“

„Major Sterne?“ opakoval Biggles nejapně.

Hrabě přikývl. „To jsme se dozvěděli včera pozdě v noci.

Informaci získal generální štáb naší armády ze svých tajných zdrojů.

Britové o tom žádnou zprávu nevydali a my ani neočekáváme, že

něco takového učiní.“

Von Stalhein si zapálil další cigaretu, jako by chtěl dát najevo,

že ho ta zpráva nijak nevzrušila.

Biggles se snažil přemýšlet, ale nemohl. V jeho mozku zavládl

naprostý zmatek. Vždyť všechny jeho dosavadní poznatky a

hypotézy se tímto odhalením zhroutily! Sotva byl schopný sledovat,

co hrabě říká.

„Nuže, je to tak. Britové ho jistě postaví před soud — před

zvláštní soud — a my se už jen dozvíme — a to jistě brzy, že El Šerif

skončil před popravčí četou. Pokud vůbec existuje nějaká šance na

jeho záchranu, musela by být provedena blesková akce.“

„A co já v tom mohu udělat?“ vyhrkl Biggles.

„Vy se snadno dostanete na britské území. Doufal jsem, že byste

se mohl pokusit o záchranu El Šerifa.“

Biggles málem propukl v hlasitý smích, měl pocit, že se z toho

snad zblázní. Myslí to vážně, ten hrabě, že má on zachránit El Šerifa,

když…? Bylo to všechno k popukání. Viděl ale, že hrabě čeká na

odpověď

„Dobrá, udělám, co bude v mé moci,“ nabídl Biggles své služby.

„Potřeboval bych ale od vás nějaké další podrobnosti, abych věděl,

kde mám začít.“

Hrabě zavrtěl hlavou. „Vím jen, že El Šerif bude s největší

pravděpodobností odeslán se zvláštním doprovodem do britského

hlavního štábu. Jistě si ho budou chtít vyslechnout.“

„Nezbývá mi tedy, než okamžitě odletět a pokusit se udělat, co

bude v mých silách,“ řekl Biggles zamyšleně a potom jistě pod

- 114 -

vlivem šťastného vnuknutí dodal: „V každém případě potřebuji

vědět, jak ten El Šerif vypadá, abych ho byl schopný identifikovat.“

„Jistě,“ souhlasil hrabě. „El Šerif je ve skutečnosti, jak se

nepochybně domníváte, Němec, ale bude oblečený jako Arab. Žil

mezi nimi tak dlouho, že je jim skoro k nerozeznání podobný —

vypadá jako Arab, mluví a myslí jako oni. Je vysoký, snědý, nejenom

namaskovaný na hnědo, má dlouhé černé kníry, temné oči a nos jako

jestřábí zoban. Není to sice příliš podrobný popis, ale je nejlepší,

jaký jsem vám schopen dát. Kdyby se vám podařilo dostat se do jeho

blízkosti, ukažte mu svůj prsten, a El Šerif bude hned vědět. Pokud

mu jeho prsten nezabavili Britové, bude ho mít jistě také u sebe.“

„Dobře, pane majore, vyrazím tedy na cestu.“ Biggles se ani

nenamáhal podívat se na setníka von Stalhein. Zasalutoval, obrátil se

na podpatku a vyšel z kanceláře.

Ve svém pokoji unaveně padl na lůžko a dával průchod svému

zklamání a zlosti, neboť měl pocity unaveného muže, který právě

když si chtěl sednout, zjistil, že mu někdo odtáhl židli. Po tolika

smrtelných nebezpečích a úzkostech si Biggles myslel, že problém

rozlouskl a poslední, co zbývá v této hře ještě udělat je pozorně

vynést svůj trumf. Avšak zjištění, že trumfy jsou bezcenné a stopa,

již sledoval, bohužel falešná, v něm vyvolávalo pocit téměř

nepřekonatelné sklíčenosti. Slabou náplastí na tento nezdar mu bylo

vědomí, že jeho práce je vlastně skončena. Pokud Britové skutečně

chytili El Šerifa, neexistoval další důvod, proč by měl Biggles

setrvávat v Zabale. Z vojenského hlediska bylo jeho odvolání zcela

přípustné, zvlášť když zde selhal. Avšak Biggles věděl, že nemůže s

klidným svědomím ze Zabaly odejít, protože byl stále přesvědčený,

že von Stalhein je do něčeho důležitého zapleten, o čem na britském

hlavním velitelství nemají ani ponětí. Vždyť celá ta Faubourgova

povídačka nemusela být pravdivá. Třeba si ji se setníkem vymysleli,

aby britským vyzvědačům vytřeli zrak a zmátli stopy. Nebo naopak,

mohlo jít o gigantický podfuk ze strany britské výzvědné služby, aby

zmátli Němce nebo aby je vyprovokovali k akci, v níž by se prozradil

ten pravý muž, jehož, jak Britové předstírali, jakoby chytili? Obě

verze byly možné.

- 115 -

Biggles si nyní připadal jako člověk, jenž má za úkol rozplést

klubko zašmodrchaných nití, z něhož vidí tucet konců, ale neví, který

je ten pravý.

„Hrome, není to poprvé, kdy mně při téhle práci dochází dech,

ale tohle už přestává všechno,“ bručel Biggles. „Asi bych s tím měl

něco udělat a nejlepší bude vydat se na cestu. V Kantaře se pokusím

zjistit, kolik je na celé věci pravdy.“

Biggles se převlékl do uniformy britského leteckého důstojníka,

přetáhl si přes ni kombinézu a odešel na přistávací dráhu. Mechaniky

požádal, aby mu vytáhli stíhačku značky Bristol. Přesně za třicet

minut přistál v Kantaře. Zajel až k hangárům a řekl důstojníkovi,

majícímu tam službu, aby letadlo nechal stát na místě pro případ, že

by je náhle potřeboval. Potom se vydal rovnou za majorem

Raymondem do jeho stanu.

Zastihl ho, jak pracuje u svého stolu.

„Dobré jitro, Bigglesworthe…“

Ale Biggles byl příliš netrpělivý, aby se zdržoval nějakými

obřadnostmi. „Je pravdivá ta povídačka, že jste chytili El Šerifa, pane

majore?“ zeptal se rovnou.

„Zcela pravdivá.“

Biggles vykulil oči. „Nuže, ať se tedy propadnu do horoucích

pekel!“ zabručel. Jste si tím opravdu jistý — nebalamutíte mě?“

„Bůh chraň, nikoli. Ale jak ses o tom dozvěděl?“

„Řekl mi to dnes ráno hrabě Faubourg.“

„Tak se tedy ani nezdržoval čekáním na oficiální zprávu.“

„Zdá se. Jak se vám to podařilo?“

„Provedl to major Sterne. Již nějakou dobu byl El Šerifovi na

stopě. On má své metody. Potom nastražil past a El Šerif, ačkoli je

mazaný, přece se do ní chytil.“

„Stejnou verzi jsem se dozvěděl od Němců,“ přikývl Biggles.

„Začíná to vypadat, jako by to celé bylo pravda!“

„Také to pravda je. Měli jsme ho tady.“

„Cože? Tady v Kantaře?“

„Totiž v Džebel Zaludu, v té vesnici za Kantarou. Tam je sídlo

našeho Hlavního velitelství. Chtěli z něj vypáčit nějaké informace,

ale nechce mluvit. Odmítá ostatně jíst a pít. Je to Arab, to víš?“

- 116 -

„Arab? Chcete říci, že je převlečený za Araba?“

„To by muselo být opravdu dobré přestrojení.“

„To bych řekl. El Šerif žil mezi Araby polovinu života. Takže se

z něho Arab téměř stal, vypadá prý k nerozeznání jako oni. Říkal to

sám hrabě Faubourg.“

„O tom nic nevím, ale pochopil jsem, proč nám tu nic

nevychází. El Šerif patří, nebo spíš patřil mezi šejky, jimž jsme

nejvíc důvěřovali. A navíc, stojí za ním většina Arabů.“

„Jak víte, že to je opravdu El Šerif?“

„Major Sterne si to ověřil ještě předtím, než ho chytil.

Identifikovali jsme ho podle prstenu německé tajné služby, jaký máš

i ty. Mám jej u sebe. Zde je. Také jsme u něj našli několik velmi

zajímavých písemností — plány britských zákopů, opevnění a tak

dále.“

Biggles uchopil prsten, který major Raymond hodil na stůl a se

zájmem si jej prohlížel. „Rád bych se na toho chlapa podíval,“

pronesl zamyšleně.

„To se dá zařídit, ale nevím, jestli to má nějaký smysl. Budeš si

však muset pospíšit.“

„Pročpak?“

„El Šerif byl dnes ráno postaven před vojenský soud, zvlášť pro

tuto příležitost ustanovený, a byl odsouzen k trestu smrti

zastřelením.“

„Kristepane! Kdy má být vykonán rozsudek?“

Ještě dnes, každou chvíli. Je to příliš prohnaný chlap, nemůžeme

ho tu dlouho nechávat jen tak dřepět. Do západu slunce bude

zastřelen.“

Biggles sevřel rty. „To je hloupé,“ řekl.

„Co se ti na tom zdá být hloupé?“

„Němci mě sem poslali, abych ho zachránil!“

Teď byla řada na majorovi, aby se vyděsil.

„To myslíš vážně?“ zeptal se nedůvěřivě Bigglese.

„Naprosto vážně.“

,A co hodláš v té věci podniknout?“

„Teď už nic. Jsem z obliga. Chlapa jste dostali a tím končí

pohádka, pokud se nepletu.“

- 117 -

Jsem stejného mínění, a proto jsem za tebou poslal Laceye.“

„Co jste udělal?“

„Poslal jsem za tebou Laceye. Když jsem nechtěl riskovat, abys

zbytečně přišel v Zabale o krk, neměl jsem na vybranou.“

„Kde je nyní Algy?“

„Odletěl těsně předtím, než jsi zde přistál. Nejspíš se právě

chystá provést akrobatický kousek a shodit ti zprávu do olivového

háje. Škoda, že jste se minuli, ale já jsem nemohl tušit, že se dozvíš

tak brzy o zatčení El Šerifa.“

Biggles moudře pokýval hlavou. „Že to Němci udělají, to jste

podle mého mínění mohl docela dobře tušit, měli pro to náramně

dobrý důvod,“ prohlásil Biggles. „Už jsem se párkrát spálil a vím, že

předem se nelze spoléhat na nic. Na mou věru! Vzdušné souboje jsou

proti tomu všemu hračka.“

„Nuže, co nyní uděláš? Jistě si dovedeš představit, jak mi celá ta

záležitost leží na srdci.“

„Nuže, z pouhé zvědavosti bych si nejdřív rád poklábosil s tím

umouněncem, jenž se jmenuje El Šerif.“

„Rozumím. Po tom, co jsi pro nás udělal, bychom ti stěží mohli

odmítnout takové přání. Nějak to zařídím,“ řekl major Raymond a

uchopil telefonní sluchátko.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

PSI HONÍ ZAJÍCE

Za dvě hodiny nato seděl Biggles opět ve stanu majora,

Raymonda. Zatímco major cosi psal, Biggles seděl s obličejem

zabořeným do dlaní.

„Co tomu říkáš?“ zeptal se major a podal Bigglesovi dva listy

papíru. „To první je úřední oznámení o vykonání rozsudku, jež bude

vydáno dnes v noci v tajném rozkaze, druhé je oznámení pro tisk.

Přirozeně hodláme z této věci vytěžit co nejvíc. Je to dobrá

propaganda a sousto pro obecenstvo doma. Konečně si musí

uvědomit, že jsme stejně dobří jako Němci.“

- 118 -

Biggles si přečetl obě zprávy. „Zdá se, že to nemá žádnou

chybu, pane majore,“ řekl a podal mu je zpátky. Já už musím letět,“

řekl a vstal.

„Stále trváš na tom, že se vrátíš do Zabaly?“

„Nijak tam netoužím letět, pane majore, to, si nemyslete, ale

domnívám se, že je mou povinností dopátrat se pravdy ohledně

setníka von Stalhein. Řekl jsem sice, že se tam už nevrátím, ale

rozmyslel jsem si to. Ostatně, dlouho už tam nezůstanu. Jakmile

půjde do tuhého, zabalím to a budu se hlásit tady.“

„Jak si přeješ,“ souhlasil major.

Biggles při odchodu řekl: „Tedy prozatím na shledanou, pane

majore. Pozdravujte ode mě Algyho, až se vrátí.“

„Algy je už možná tady. Nechceš se chvíli zdržet a promluvit si

s ním?“

„Mám už naspěch, kromě toho nevím o ničem důležitém, co

bych s ním musel projednat,“ rozhodl se Biggles.

Pohroužený v myšlenky ubíral se k hangáru, kde zanechal

letadlo. Po hladkém startu vystoupal do potřebné výšky. Svému okolí

nevěnoval vůbec pozornost, neboť měl plnou hlavu starostí.

Pokud byl na britském území, nemusel se ničeho bát, a nad

německými zákopy ho před útokem chránily bílé pruhy na křídlech

jeho stíhačky.

Ze zamyšlení ho vytrhl až štěkot kulometu. Před chvílí sice

zahlédl velkou formaci stíhacích letounů značky Pfalz, ale nestaral se

o ně a dál se držel přímého kurzu na Zabalu. Teprve když se štěkot

kulometu ozval z účinné palebné vzdálenosti, probudil se z

nečinnosti. Biggles se zhrozil nad svojí neopatrností a provedl obrat.

„U všech ďasů, snad si ti chlapi nemyslí, že si se mnou budou

hrát?“ vyhrkl Biggles, vyrovnal letadlo a dostal se tak přímo do roje

německých letadel. „Ti chlapi jsou asi slepí,“ dodal Biggles a strhl

prudce svou stíhačku do strmé zatáčky, aby jim ukázal bílý pruh na

horní nosné ploše křídla. Ale buď Němci značku nezahlédli, nebo si

jí schválně nevšímali, neboť se opět vrhli na Bigglese se štěkajícími

kulomety a se zřejmým úmyslem sestřelit ho.

Bigglesovi bylo jasné, že to není samo sebou, ale neměl čas, aby

se divil. Musel jednat rychle, pakliže chtěl uniknout osudu, který tak

- 119 -

často přichystal jiným letcům. Vyvstala před ním další záhada; na

začátku byl přesvědčený, že se jedná o omyl a letci na něj přestanou

střílet, jakmile si všimnou bílých pruhů, ale stalo se něco jiného.

Snažili se ho zabít. A protože jich byla taková přesila, bylo

pravděpodobné, že se jim to povede. Kdyby zde zastupoval britské

letectvo, nijak by ho to nemrzelo. Pustil by se prostě do boje, jak to

nejlépe dovedl, a bojoval by tak dlouho, dokud by letadlo drželo

pohromadě. Vždyť už se utkal s větší přesilou a podařilo se mu

vyváznout.

„Kdybych některého z nich sestřelil, nemělo by už cenu do

Zabaly se vracet,“ pomyslel si Biggles zoufale a tak místo boje se

točil sem a tam, otáčel střídavě pravým i levým kormidlem, aby se

vyhnul krupobití střel, které na něj pršelo ze všech stran.

Biggles měl jedinou možnost — utéci. Buď zpátky do Kantary,

nebo do Zabaly, která byla mnohem blíž. Raději by se sice spustil

dolů vývrtkou a přistál, ale země pod ním byla samý balvan.

Nicméně přece strhl letadlo do vývrtky s úmyslem letět tak nízko nad

zemí, jak jen to bude možné a skákat přes balvany a křoviska až do

Zabaly. Když se ohlédl, zjistil, že celá letka Pfalzů za ním letí také ve

vývrtce! Ve výši asi sto metrů nad zemí se Biggles vyrovnal. Potom

povolil řídící páku dopředu, až kola podvozku doslova klouzala po

balvanech. Přitom kličkoval ze strany na stranu, aby znesnadnil

kulometčíkům míření. Letka Pfalzů za ním hřměla jako smečka

honících psů, která pronásleduje zajíce.

Tu a tam zaslechl štěkot kulometu, a občas i úder olova, ale

hrozil mu jen zásah zbloudilou kulkou. Němci museli svá letadla

vyrovnat trochu výš a dostali se tak do stejných nesnází jako potápěč,

jenž ví, že voda, do níž se chystá skočit, je příliš mělká, a skočit

příliš hluboko znamená narazit na dno. V tomto případě se tedy

německá letadla nemohla odvážit „zhoupnout“ svůj cíl, jelikož piloti

měli strach, že narazí do země. Nezbývalo jim nic jiného, než se

držet vzadu a střílet na dálku. Biggles jim to nijak neusnadňoval.

Každé tři vteřiny měnil kurz jako sluka, která zaslechla výstřely

lovců.

Takový způsob létání vyžaduje chladnou hlavu a pevné nervy.

Biggles měl obojí. Tyto schopnosti získal v četných vzdušných

- 120 -

soubojích, jichž se zúčastnil ve Francii. Nyní musel mít oči i vzadu.

Bylo třeba kontrolovat situaci před sebou a zároveň dávat pozor na

smělejší letce, kteří se občas pokoušeli přiblížit až k němu. Kdyby

Biggles včas nestočil letadlo do pravého úhlu, poskytl by útočníkovi

čas nutný k míření.

Bigglesovo postavení bylo povážlivé, ale musel se zasmát, když

se lovci přehnali nad hlavami jezdecké eskadry, jíž se splašili koně a

rozutekli se do všech stran. O chvíli později viděl, jak automobil

německého štábu, ujíždějící po silnici, náhle zabrzdil, a generál v

parádní uniformě prorazil hlavou přední sklo.

Když se Biggles přiblížil k Zabale, piloti německých stíhaček

zdvojnásobili své úsilí. Snad si mysleli, že britské dvousedadlové

letadlo hodlá bombardovat jejich letiště a proto se ho snažili dostat.

Biggles neměl nejmenší ponětí o tom, kde přistane. To, co předvedl,

bylo neobvyklé, a rozhodně to stálo za podívanou. Přiškrtil plyn,

sklouzl po křídle ze své výšky posledních několika metrů, pak letadlo

vyrovnal a bouchl jím napříč větrem na vyprahlou plochu. Letadlo se

řítilo přímo proti hangárům a již se zdálo, že srážka je nevyhnutelná.

Biggles se vyklonil z kabiny, aby měl pořádný výhled a uviděl,

jak mechanici spěšně odtahují letadlo, stojící mu v cestě. Ti méně

odvážní se rozutekli, jako když střelí do hejna vrabců. Letadlo

konečně začalo ztrácet rychlost a ve vzdálenosti padesáti metrů před

přistávací dráhou Biggles zatnul zuby a pohnul směrovým

kormidlem a křidélkem. S napětím čekal, jestli se mu nezhroutí

podvozek. Ozvalo se příšerné skřípění a vrzání, ale kola ten nápor

vydržela. Letoun se stočil do strany a majestátně vjel na přistávací

dráhu.

Hrabě Faubourg a setník von Stalhein, kteří slyšeli střelbu, se

vyřítili ven. Měli tak tak čas uhnout letadlu, zajíždějícímu před tvrz.

Řada mechaniků sledovala toto dramatické přistání s vyděšenými

výrazy.

„Co si, člověče, vlastně myslíte?“ zařval hrabě, bledý zlostí.

Biggles vystoupil z kabiny a než odpověděl, odsunul si z očí

brýle. „Přes veškerou úctu, kterou k vám chovám, pane majore,

myslím, že tuto otázku byste měl spíš položit pilotům tamté letky,“

řekl trpce a ukázal k nebi.

- 121 -

„Co tím myslíte?“ zeptal se hrabě a podíval se na stíhačky, z

nichž některé už přistávaly a ostatní kroužily kolem, než na ně přijde

řada.

Biggles se zadíval upřeně na setníka. Náhle mu blesklo hlavou

nové podezření. „Vaši piloti se mě ze všech sil snažili sestřelit, pane

majore,“ řekl Biggles hraběti. „Prohlédněte si moje letadlo,“ dodal a

div se nezajíkl vztekem, když si pomyslel, že uhádl rozluštění této

hádanky. Von Stalhein mu stále nedůvěřoval a schválně na něj

poštval letku. To samozřejmě byl nejsnadnější způsob, jak se ho

mohl zbavit bez dlouhého vyšetřování a bez formalit vojenského

soudu.

Hrabě si prohlížel otvory po střelách a vypadal opravdu

překvapeně. „To nechápu,“ řekl s rozpačitým výrazem v obličeji.

„Rozumíte tomu vy, Erichu?“ obrátil se na setníka, jenž zavrtěl

hlavou.

„To se jistě vysvětlí,“ řekl pak klidně. Již přicházejí piloti

stíhaček, snad nám řeknou, o co šlo.“

Piloti stíhaček vypadali zaraženě, když spatřili, kdo řídil letadlo,

po němž stříleli. Nikdo z nich nebyl schopen ze sebe vypravit ani

slovo. Hrabě se díval tázavě a setník von Stalhein se potutelně

usmíval. Biggles si prohlížel jednoho po druhém a nakonec se zeptal.

„No tak, co to mělo znamenat?“

Jeden z pilotů řekl cosi napolo omluvně hraběti. Biggles pouze

rozuměl slovům „značky na křídlech“.

Hrabě Faubourg se obrátil k Bigglesovi. „Tenhle pilot říká, že

vaše letadlo nemá na křídlech smluvené označení,“ zvolal.

„Že nemá označení?“ řekl zvýšeným hlasem Biggles. „To není

možné!“ Rychle se vyšvihl na bok trupu, odkud bylo vidět na horní

nosnou plochu. Byla natřená předepsanou okrovou barvou, ale nikde

ani stopa po bílém pruhu!

Biggles nevěřil svým očím. Snažil se pochopit, co uviděl, ale

nějak se mu to nedařilo. To vypadalo jako nějaký zázrak. Biggles

seskočil a šel se podívat na výrobní číslo letadla. Hned byl doma.

Nebylo tam číslo letadla, s nímž ráno odtud odstartoval! Z nějakého

důvodu, jemu neznámého, mu bylo letadlo v Kantaře výměněno.

- 122 -

Musel to udělat někdo během těch tří hodin, kdy byl u

Raymonda.

Biggles se s velkou námahou uklidnil a obrátil se k hraběti. „Ten

pilot má pravdu,“ řekl, „na křídle není bílý pruh. Ale mě se na

vysvětlení neptejte, já ho neznám. Domnívám se, že mi letadlo bylo

záměrně vyměněno, když jsem byl v Kantaře.“

Hraběte sice nepřesvědčil, ale protože hrabě sám na nic lepšího

nepřišel, upustil od dalšího vyptávání a mávl jen rukou. „Pojďte do

mé pracovny, Brunowe, potřebuji s vámi mluvit,“ řekl major a

zmizel ve tvrzi se setníkem po boku.

Biggles je okamžitě následoval. Než vešel do tvrze, oslovil

jednoho z pilotů Pfalzů, o němž věděl, že trochu rozumí anglicky.

„Jak je možné, že jste byli právě v tom úseku, když jsem se

vracel do Zabaly?“

„Inu, býváme tady někde nablízku,“ odpověděl Němec, „také

když jsme dnes startovali, von Stalhein nám oznámil, že se zde

budou patrně pohybovat nějaká britská letadla.“

„Ach, děkuji vám,“ řekl Biggles. Potom se odebral za oběma

muži do kanceláře.

„Tak jak to vypadá na druhé straně?“ zněla otázka, kterou hrabě

pozdravil Bigglese, jakmile se objevil ve dveřích.

„Je mi líto, pane majore, ale přišel jsem pozdě, nedalo se už nic

podniknout,“ odpověděl Biggles stručně.

„Pozdě?“

„Šejk Harun Ibn Said, známý pod jménem El Šerif, byl dnes

ráno postaven před zvláštní britský vojenský soud a byl odsouzen k

trestu smrti zastřelením pro špionáž,“ oznámil Biggles tichým

hlasem. „Rozsudek byl vykonán okamžitě, protože Britové nechtěli

zbytečně riskovat, aby jim tak nebezpečný muž znovu unikl na

svobodu. Jistě to nevím, ale předpokládám, že dnes v noci o tom

vydají oficiální zprávu.“

Hrabě si pomalu sedl na židli a podíval se na setníka von

Stalhein. Biggles se na něho také zadíval a zdálo se mu, že v jeho

očích zahlédl vítězoslavný záblesk. Na několik minut se rozhostilo

ticho, které bylo přerušeno hrabětem Faubourgem, jenž si klepal

tužkou do zubů.

- 123 -

„Ach ano,“ řekl nakonec a pokrčil rameny, „pohořeli jsme, to je

pravda, ale udělali jsme, co bylo v našich silách. Dozvěděl jste se

ještě něco za tu dobu, co jste tam byl?“

„Pouze jsem zaznamenal, že je tam náramně rušno, pane

majore.“

„To už víme. Nic jiného?“

„Ne, pane majore.“

„Jaký důvod jste si vymyslel pro svůj dnešní přílet do Kantary?“

„Stejný jako předtím. Řekl jsem, že jsem dopravní pilot. Ti tam

neustále přistávají a odlétají, nikdo je nevyslýchá.“

„Dobře. Tak to je zatím všechno.“

Biggles zasalutoval a vyšel z tvrze přímo do pražícího slunce.

Neodebral se ale do svého pokoje. Jak další příhoda ukáže, byl to

šťastný nápad. Místo toho zašel do hangáru britských letadel.

Potřeboval si ověřit teorii, kterou si vytvořil během rozmluvy s

hrabětem. Několik mechaniků zde opravovalo poškozený Bristol.

Zalepovali dírky malými proužky potahu. Biggles kolem nich prošel

k letadlu značky Pup a položil ruku na jeho motor. Pouhým dotekem

zjistil, co potřeboval vědět. Motor byl ještě teplý.

„Teď už vím, odkud vítr fouká!“

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

NEVÍTANÝ NÁVŠTĚVNÍK

„Tak přece to má na svědomí ten prohnaný Erich,“ zabručel

Biggles, odebral se do svého pokoje a převlékl se do německé

uniformy. Jeden chybný krok — a ten chlap se na mě vrhne jako

tygr. — Ale copak se to tamhle děje, to bych rád věděl?“ přerušil

Biggles svoji samomluvu. Vyklonil se z okna a u brány letiště uviděl

stojící automobil, z něhož zřejmě před chvílí vystoupil neznámý

muž. Až sem bylo zřetelně slyšet, jak se dohaduje s německým

poddůstojníkem, který velel stráži v bráně.

Biggles z cizincových gest usoudil, že se domáhá vstupu na

letiště. Byl však v civilu, a to se nejspíš moc nezamlouvalo

- 124 -

strážnému, jenž navíc vyjadřoval nespokojenost s návštěvníkovou

legitimací, kterou právě prohlížel. Biggles si všiml kufru, stojícího

opodál. Bylo na něm napsáno cizincovo jméno. Když si je Biggles

přečetl, zatajil se v něm dech. Chytil se tak pevně okenního rámu, až

mu napětím zbělely klouby na rukou. Jméno napsané na kufříku bylo

— L. BRUNOW!

Biggles zůstal chvíli stát v němém úžasu, neschopen se pohnout.

V jeho situaci by bývalo nejrozumnější, kdyby se okamžitě sebral,

skočil do prvního letadla a přeletěl na druhou stranu zákopů. Ačkoli

mu bylo jasné, že se dostal do úzkých, neudělal to. Místo toho si

uložil do kapsy revolver a pospíchal k bráně.

„Copak se tady děje?“ zeptal se velícího poddůstojníka

německy. Byla to jedna z těch několika málo vět, jež se naučil

nazpaměť.

Poddůstojník zasalutoval a rychle na něj cosi vychrlil. Biggles

mu samozřejmě vůbec nerozuměl, takže mu nezbývalo nic jiného,

než sehrát malou komedii. Pokynul důstojníkovi a naznačil mu, že

cizince dobře zná a že si ho bere na starost. Zároveň zvedl cizincův

kufr tak, aby strážný nemohl jméno na něm napsané přečíst.

Skutečný Brunow — neboť Biggles nijak nepochyboval o jeho

totožnosti — si stíral kapesníkem pot z obličeje.

„Umíte anglicky?“ zeptal se omluvně muž. „Obávám se, že

moje němčina není nejlepší.“

„Tlošku,“ odpověděl Biggles přihlouple. „Rozumím téměš vše,

ale neumím pšíliš mluvit.“

„Chvála bohu. Nemohl byste mi ukázat, jak se dostanu do

kanceláře hraběte Faubourga? Mám pro něj velmi důležitou zprávu.“

„Ano, jistě, tovedu vás tam,“ nabídl se zdvořile a hned mu

bleskla hlavou myšlenka: „To bych řekl, že máš důležitou zprávu!“

A potom nahlas pokračoval: „Pan rábě plavě otešel plyč. Vy pudete

mít šísen po taková cesta na slunce. Já teď jít do svého bytu tlochu se

napít, snad vy jít se mnou?“

„Děkuji, půjdu s vámi rád,“ odpověděl Brunow vesele. „To

vedro je opravdu nesnesitelné.“

„To bylo stlašné,“ souhlasil Biggles a vedl cizince do svého

pokoje. Vůbec však nevěděl, co si s ním počne.

- 125 -

Zatímco Biggles chystal sklenice k pití, sifonovou láhev se

sodovkou a koňak, který měl schovaný pro návštěvy, Brunow se

svalil do křesla. Byl tak unavený, že ani nezpozoroval, jak mu

Biggles naplnil sklenici lihovinou skoro až po okraj. Sobě si Biggles

nalil jen sodovku a lítostivě poznamenal, že po prodělané úplavici

má od lékaře zakázáno pít alkohol. Brunow se zhluboka napil jako

člověk, jenž má pořádnou žízeň. Hostitel se tvářil spokojeně, ačkoli

mu příliš do smíchu nebylo. Vždyť stačilo, aby Brunow odešel za

hrabětem a předal mu svoji zprávu. Tím by byl Bigglesův osud

zpečetěn.

„Co myslíte, jak dlouho bude hrabě pryč?“ vyzvídal Brunow a

položil na stůl sklenici, kterou si znovu naplnil koňakem.

„Nevím přesně, jak dlouho to bude trvat, možná pár hodin,

možná den,“ odpověděl Biggles, snaže se přitom o co nejlepší

německý přízvuk. „Proč, jde o něco důležitého?“

Brunow si znovu přihnul. „To bych řekl,“ odpověděl a uvelebil

se pohodlně v křesle. Jde o věc mimořádně důležitou, o níž nemohu

mluvit,“ dodal trochu vychloubačně.

Biggles si tiše hvízdl. Bylo mu jasné, že má před sebou

pořádného ješitu a hned se chystal plně toho využít. „Tak, a proto

poslali vás,“ zvolal.

Jistě. Poslali mě sem až z Berlína, abych zprávu předal osobně.

Nechtěli totiž riskovat její prozrazení.“ Pak se naklonil k Bigglesovi

a důvěrným hlasem mu oznámil. „Asi bych vám to ani neměl říkat —

ponechte si to pro sebe — ale uvidíte pěkný tanec, až si promluvím s

hrabětem.“

Biggles se zasmál a znovu naplnil obě sklenice. „To by nebylo

nic nového,“ řekl. „My od štábu jsme zde na to zvyklí.“

„Ale tenhle případ, ten není jen tak nějaký,“ řekl Brunow a

šelmovsky na něj zašilhal.

Biggles se zatvářil, jako by pochyboval o pravdivosti

pronesených slov, což se Brunowa dotklo.

„Co byste řekl tomu, že tady — přímo v Zabale — je špion?“

zeptal se bojovně.

Biggles pokrčil rameny. „To by byl jistě poprask, tady, kde po

vyzvědačích není ani stopa,“ odporoval si s tím, co řekl před chvílí.

- 126 -

V chování Brunowa se začaly projevovat účinky alkoholu a

vedra. Položil nohy na stůl a podíval se zamračeně na Bigglese.

„Copak si myslíte, že nevím, o čem mluvím?“ zeptal se chladně.

„Ještě mi řekněte, že jsem opilý,“ dodal pohoršeně jako člověk, který

je na nejlepší cestě opít se.

„To by mě ani ve snu nenapadlo, podezírat vás, že jste opilý,“

odpověděl Biggles s velmi dobře zahraným překvapením.

„Všichni, co jsme tady, pijeme tak dvě láhve denně. Dáte si ještě

trochu?“ Aniž počkal na odpověď, znovu naplnil sklenice. V duchu

se divil, jak lehkovážně si počíná člověk s tak důležitým posláním.

„Nuže, buď on – a nebo já,“ pomyslel si.

„Poslechněte, to je ale legrace,“ pokračoval Brunow důvěrně,

„já nejsem vlastně Němec, ale nabídl jsem své služby Německu.

Když jsem přijel do Berlína, co myslíte, že se mnou udělali?“

„Neumím hádat,“ přiznal se Biggles.

„Vsadili mě do basy,“ prohlásil cizinec a sáhl po své sklenici.

„Do basy?“

„Do vězení — víte?“

„Donnerwetter,“ zabručel Biggles a podíval se vyděšeně na

Brunowa. „Představte si,“ pokračoval Brunow zadumaně, „že nějaký

ouřada s tuhým límcem mi řekl, že jsem se u nich už jednou přihlásil

a sloužím jako agent. Co byste tornu řekl, kdyby vám někdo něco

takového tvrdil?“

Biggles zakroutil nevěřícně hlavou. „To není možné!“ zvolal.

„Já jsem jím řekl přesně totéž,“ dušoval se Brunow a byl čím dál

upovídanější. „Ale nejpodivnější je, že ten chlap měl pravdu.

Dovedete to pochopit, he?“

„To není možné!“

„Není možné! Ha, ha, ha! To je všechno, co na to řeknete? Já

jsem jim ztropil pořádný kravál a ukázal jim svoje papíry. Když si je

ověřili, začali v tom čuchat nějakou čertovinu. A pak nastal poprask.

Abych vás dlouho neunavoval, zjistili, že jeden lotr si vypůjčil moje

jméno a vydává se za mě — za mě! Copak mi řeknete teď?“ rozvázal

chlap.

- 127 -

Biggles se dostal do nepříjemné situace. Nemohl nic říci, ačkoli

o celém případu věděl mnohem víc než Brunow. „To je velmi zlé,“

zabručel s pochopením.

„Velmi zlé!“ vybuchl Brunow a vstal z křesla. „To si

neuvědomujete, že ten chlap je špion? A já jsem to kvůli němu slízl,“

řekl trpce a ztěžka se posadil do křesla. „Němci se domnívají, že se

jedná o nějakého Biggleswortha, který zmizel z Francie, ačkoli mě

udivuje, jak na to přišli. Ale ať už je to kdokoli, teď je tady v

Zabale!“

Biggles mu třesoucí se rukou nalil další sklenici. V tichu, jež

panovalo v této podvečerní hodině, se Brunowův hlas nebezpečně

rozléhal. „Snad ho nikdo neslyší,“ pomyslel si Biggles.

„Tak vy jste tady, abyste skoncoval s tou komedií, ale kvůli

tomu se přece nemusíte rozčilovat,“ uklidňoval ho Biggles.

„Kdo si myslíte, že jste, abyste mě mohl napomínat?“ zafuněl

Brunow. Zřejmě si uvědomil, že toho řekl víc, než měl. „Jak rád

bych viděl toho lotra před popravčí četou! Už se nemohu dočkat, až

ji jednu koupí!“ vyhrkl Brunow.

„Snad se vám to poštěstí,“ řekl mu Biggles.

„Proto jsem také přijel. Z Berlína nejprve chtěli poslat telegram,

potom pro změnu dopis, ale nakonec se rozhodli pro zvláštního

posla. Pověřili mě tím úkolem — a tak jsem tady,“ vytahoval se

Brunow.

„Co kdybyste si dal ještě jednu sklenku?“ usmál se Biggles a v

tom okamžiku, jak to řekl, si uvědomil, že zašel příliš daleko. V

Brunowových očích, podlitých krví, se objevilo podezření.

„Poslechněte, co máte vlastně za lubem?“ zavrčel. „Vy se mě

snažíte opít?“

„Opít?“ Biggles to vyslovil tak, jako by tomu slovu nerozuměl.

„Ano — ožrat… ochlastat! Vy si zde sedíte a pijete vodu, mě

ožíráte koňakem a přitom ze mě taháte rozumy! Znáte toho holomka

Biggleswortha? Jak by ne, musel jste se s ním setkat, když tady

sloužíte! Tak je to! Vy se s ním kamarádíte — nebo…“

Biggles sledoval, jak se opilý Brunow snaží porozumět tomu, co

právě řekl, a dát to dohromady s tím, co už věděl. Avšak v

podnapilém stavu se nemohl pořádně soustředit. Potom se mu v

- 128 -

očích objevil záblesk poznání. Potřeboval se už jen ujistit, že se

nemýlí. Zadíval se pozorně Bigglesovi do tváře. S obličejem plným

nenávisti vyskočil z křesla, popadl láhev koňaku a byl by jí mrštil po

Bigglesovi, ale jak byl opilý, vrazil do stolu, jenž se s rachotem

převrátil. „Vy zločinče!“ zařval Brunow. „Vy jste…“

Biggles se vyhnul láhvi, která by mu, kdyby včas nezareagoval,

jistě rozbila hlavu, a potom ho chytil za krk. Nebyl na tak nenadálý

útok připraven. V duchu si vyčítal, že byl málo ostražitý a Brunowa

podcenil. Teď mu musel za každou cenu zabránit, aby si přivolal

pomoc.

Pravou rukou ho dusil, aby potlačil křik, který se mu dral z

hrdla, levicí ho chytil za ruku, v níž stále držel láhev. Bigglesem

projela vlna bojovnosti. Snad poprvé v životě se dostal do těsné

fyzické blízkosti nepřítele a bylo překvapivé i pro něj samotného, s

jakou prudkostí reagoval. Když si představil, že tento cizí muž je

nejen jeho nepřítel, ale i zrádce, vjel do něj vztek.

„Ano, já jsem Bigglesworth!“ procedil skrz sevřené zuby. „Ty

špinavá, zrádná kryso!“

Ale Brunow nebyl žádný věchýtek. Byl jen o trochu starší než

Biggles, ale byl urostlý a silný. Kdyby předtím nepil, mohl by svých

fyzických předností využít. Ale v tomto stavu mu nebyly nic platné,

sílu mu dodával jen pud sebezáchovy.

Dvojice zápasící v pevném objetí ztratila rovnováhu a svalila se

na postel. Chvíli oba muži leželi bez hnutí, lapajíce po dechu. Potom

sebou Brunow škubl a snažil se vyprostit ze železného sevření, ale

protože ho Biggles držel pevně za zápěstí, nevysmekl se mu, jen ho

stáhl z postele. Tak se oba zřítili na podlahu. V příštím okamžiku oba

stáli znovu na nohou. Brunow stále ještě nemohl popadnout dech a

tak alespoň zvedl láhev k úderu, ale nebyl dost pohotový. Biggles

uskočil mrštně jako kočka a dostal se za jeho záda. Přitom vytrhl

pistoli z kapsy, a než se vrávorající Brunow stačil vzpamatovat,

udeřil ho tvrdě rukojetí pistole do týla.

Muž se pod úderem zapotácel a vzápětí se jeho těžké tělo

zhroutilo na zem.

- 129 -

Biggles stál bez hnutí; naslouchal, zda někoho nepřilákal hluk

způsobený rvačkou. S hrůzou zjistil, že se k jeho dveřím blíží pomalé

kroky, doprovázené povědomým klap, klap dvou berlí.

Rychle přiskočil k Brunowovi, zastrčil ho pod postel, kufr s jeho

jménem kopl za ním. Potom postavil převržený stůl, na něj láhev s

koňakem a jednu sklenici. Sbíráním střepů z druhé sklenice se již

nezdržoval. Pistoli schoval pod polštář a sám si lehl na postel. Zbyl

mu čas tak na zavření očí.

Když se Stalhein objevil na prahu, chvěl se v Bigglesovi každý

nerv. Cítil, jak se na něj dívá.

Biggles nevěděl, jak dlouho tam setník stál. Neslyšel ho

odcházet. Trvalo mu dlouho, než se odvážil otevřít oči. Když spatřil,

že dveře jsou zavřeny a pokoj je prázdný, přiskočil k oknu. Zahlédl

ve večerním šeru von Stalheina, kulhajícího k tvrzi.

„Určitě si myslí, že jsem se opil,“ napadlo Bigglese, jenž se

okamžitě pustil do práce.

Nejdůležitější teď bylo něco provést s Brunowem. Za jak dlouho

Němci zjistí, že Brunow zmizel, to Bigglese nezajímalo. Jeho

jedinou starostí bylo dostat ho někam, kde by mu nemohl uškodit.

Ale jak a kam? Předem vyloučil dvě možnosti: zabít ho a skrývat ho

ve svém pokoji. Nakonec se rozhodl, že Brunowa odvleče do

stíhačky a odletí s ním do Kantary. Zatím si ale nedokázal představit,

jak to provede. „Kdybych mohl vytáhnout Bristola z hangáru, pak

bych to snad zvládl. Když ale odejdu z pokoje, budu tady muset

Brunowa nechat,“ to všechno se mu nyní honilo hlavou.

Nejprve vyndal pistoli zpod polštáře a zastrčil ji opět do kapsy.

Potom vytáhl Brunowa. Z natrhaných pruhů ručníku zhotovil pouta,

jimiž mu pevně svázal ruce i nohy, dále udělal roubík, kterým mu

ucpal ústa. Takto zneškodněného Brunowa opět zasunul pod postel.

Venku již byla skoro tma. To byla příznivá okolnost — Bigglesova

šance dostat Brunowa do letadla se zvětšila. Co tomu řeknou

mechanici, až bude chtít Biggles vytáhnout letadlo z hangáru, to ho

příliš nezajímalo, jen se obával, aby mu nekladli nějaké překážky.

Mechanici právě končili s prací a šikovatel, který jim velel, se na

Bigglese překvapeně podíval, když ho požádal o dvousedadlové

letadlo, stojící na rozjezdové dráze.

- 130 -

„Měl bych brzy podniknout noční let a potřebuji se trochu

pocvičit v nočním létání,“ řekl mu klidně Biggles. „Není třeba,

abyste tu čekal, nevím totiž, kdy přesně poletím. Já se dovedu o sebe

postarat sám.“ Biggles mluvil německy a jen doufal, že mu

poddůstojník rozumí, jistý si tím však nebyl.

Mechanici udělali, co si přál, a konečně zmizeli. Biggles osaměl

a s pocitem ulehčení začal plánovat další kroky. „Teď sem musím

dostat Brunowa. Potom budu muset vymyslet nějaký důvod pro svůj

noční výlet, abych se mohl vrátit — pokud se sem vůbec vrátím.

Proklatý chlap! Musel se tady objevit v tak nevhodnou chvíli!“

povzdechl si Biggles.

Na zpáteční cestě do svého pokoje spatřil setníka von Stalhein,

jak k němu pospíchá. „K čertu, co mi ten chlap chce?“ zabručel

zlostně Biggles, když na něj Němec zavolal.

„Ach, tady jste,“ zvolal von Stalhein. Již jsem vás hledal. Byl

jsem i u vás v pokoji, ale zdálo se mi, že jste… no, tak jsem si

myslel, že bude nejlepší, nebudu-li vás vyrušovat,“ usmál se setník.

Biggles kývl hlavou. „Vypil jsem jednu či dvě sklenky a asi

jsem usnul,“ připustil Biggles.

„To je v pořádku. Měl bych pro vás nějakou menší práci, jestli

budete mít zájem.“

Jistě,“ odpověděl Biggles, vypadaje na oko klidně, ale uvnitř jím

cloumal bezmocný vztek. „O co jde?“

„Máme tu jednoho nového britského zajatce, ale nechce

spolupracovat,“ odpověděl von Stalhein. „Zatím jsme z něj nedostali

ani slovo, nevypadá zrovna jako mluvka. Budeme s ním muset sehrát

komedii. Kdybyste si vzal na sebe britskou uniformu, odvedli

bychom vás k němu jako zajatce. Jistě tu fintu znáte — vy se s ním

dáte do řeči a zajatec před vámi rozváže.“

„To pro mě nebude nijak obtížné,“ souhlasil Biggles, ale v

duchu si říkal, že si ten nešťastný zajatec mohl vybrat vhodnější

dobu. Úskok, který Stalhein právě popsal, se prováděl zcela běžně od

nepaměti. Byl to jeden ze způsobů, jak získat o protivníkovi důležité

informace. Biggles měl na setníka vztek, protože mu zmařil plány.

Vůbec se mu teď nehodilo opouštět Brunowa. V pokoji se přesvědčil,

že leží pod postelí, jak ho tam před chvílí uložil. Převlékl se spěšně

- 131 -

do britské uniformy a pospíchal do tvrze, kde už na něj čekal setník s

eskortou dvou vojáků, ozbrojených puškami.

„Kde je zajatec?“ zeptal se Biggles.

„V ohradě,“ odpověděl von Stalhein a ukázal k dřevěným

boudám, obehnaným ostnatým drátem.

Biggles se postavil mezi vojáky. Odváděli ho k bráně do

zajateckého tábora, kde na ně čekala další stráž. Na povel se brána

otevřela. Dva ozbrojení vojáci ho zavedli do osvětlené místnosti a

hrubě ho strčili dovnitř. Dveře zaklaply. Biggles šokovaně zíral na

britského důstojníka, sedícího na dřevěné stoličce. Byl to Algy

Lacey.

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

BIGGLES MÁ NAPILNO

Těžko říci, kdo z obou mužů se vyděsil víc. Dobrých deset

vteřin na sebe zírali v němém údivu. Potom se pohnuli. Algy

vyskočil ze židličky a již se chystal otevřít ústa, aby promluvil, ale

Biggles si položil varovně prst na rty a zároveň odmítavě zavrtěl

hlavou. Tiše se přiblížil k Algymu. „Buď opatrný, mohly by tu někde

být mikrofony,“ zašeptal. Vzápětí řekl svým obvyklým hlasem, aby

to každý mohl dobře slyšet: „Hallo, tak to vypadá, že jsme se octli na

jedné lodi. Jak jsi zde dlouho?“

„Chytli mě dnes odpoledne,“ odpověděl Algy nevrle a dal

Bigglesovi znamení, že pochopil příčinu jeho výstrahy.

„Válka pro nás dva, zdá se, skončila,“ podotkl Biggles.

„Ano, vypadá to tak,“ souhlasil Algy.

Rozhovor, který se nyní odehrával mezi oběma muži, se skládal

z vět vyslovených nahlas, v nichž si vzájemně stěžovali na svůj osud,

a z vět, nebo spíše jen náznaků, jež byly řečeny pouze šeptem. Tak se

Biggles dozvěděl, že Algymu selhal nad nepřátelským územím motor

a hned nato byl přinucen německými stíhači přistát, a také to, že pro

něj nesl zprávu o zatčení El Sherifa.

- 132 -

Rozhovor už trval téměř půl hodiny a Bigglesovi bylo čím dál

jasnější, že na své původní plány může zapomenout. Teď zde byl

Algy — a záchrana jeho svobody měla přednost. Nechtěl připustit,

aby jeho přítel strávil zbytek války v zajateckém táboře. Sotva

bychom se mohli divit, že si Biggles dělal vážné starosti, uvážíme-li,

že Brunow ležel spoutaný pod jeho postelí, Algy seděl ve vězení a

Stalhein čekal na první příležitost, aby se Bigglese zbavil.

„Nemohu ti teď všechno říci,“ zašeptal Biggles, „ale začíná to tu

pěkně zavánět. Nevím, co se přihodí v příštích okamžicích, ale než se

pustím do něčeho dalšího, hodlám tě odtud dostat. Zatím ti nepovím,

jak to provedu, protože to sám nevím, ale jakmile nadejde náš čas,

budeš se přesně řídit mými pokyny. Ale proboha, neudělej nějakou

hloupost a neřekni nic, co by Němce mohlo vést k domněnce, že se

spolu známe! Setník pro mě nejspíš každou chvíli pošle, abych mu

podal hlášení o tom, co jsi mi řekl, pakliže už nemá těsnopisný

záznam pořízený z odposlechu. Jakmile odtud odejdu, připrav se na

všechno. Ty jsi první na řadě a já tě odtud musím dostat. Nebudu si

teď lámat hlavu setníkovými záměry. Tuším, že se to tu chýlí ke

konci a věř mi, že nebudu nijak brečet, jestli to už opravdu skončí.

Mám toho až po krk. Bud opatrný, přicházejí,“ dodal chvatně

Biggles, když se venku ozvaly těžké kroky a řízné vojenské povely.

„Hlavu vzhůru, nebudu od tebe daleko!“

Biggles se zase vžil do úlohy, která mu byla určena, a podíval se

přes rameno, když se ve dveřích objevila vojenská eskorta.

„Kommen Sie!“ zvolal německý poddůstojník a kývl na

Bigglese.

Biggles poslušně vstal. „Nazdar starouši! Snad se uvidíme

později,“ řekl ležérně Algymu a odešel z místnosti.

Jakmile vyšel ven, přestal hrát divadlo. Stráž ho znala a navíc

byla do celého podniku zasvěcena. Nakonec poddůstojník ještě podle

předpisu zasalutoval. Za chvíli bylo vidět Bigglese, jak pospíchá

směrem k tvrzi. Všechny myšlenky, které mu nyní probíhaly hlavou,

byly neobyčejně přesné a jasné. Náhle uslyšel zvuk motoru.

Okamžitě zbystřil pozornost. Na rozjezdové dráze se připravovalo

nějaké letadlo ke startu. Biggles si prožil opravdu ošklivou chvilku,

neboť se domníval, že mu někdo chce uletět v jeho Bristolu. Naštěstí

- 133 -

jeho zděšení netrvalo dlouho. Jakmile motor zvýšil obrátky, Biggles

poznal neklamný zvuk německého motoru Mercedes. Na okamžik se

zastavil a podíval se do tmy, odkud zvuk přicházel. „Á náš starý

známý, už čeká svého pasažéra na vzdáleném konci letiště. To

znamená, že přítel Erich poletí na jednu ze svých nočních výprav,“

pomyslel si Biggles. Vteřinu dvě váhal a nad něčím usilovně

přemýšlel, ale potom se otočil a směle vešel do tvrze. Ve škvíře pod

dveřmi Faubourgova pokoje bylo vidět, že je světlo, totéž spatřil,

když míjel dveře setníka von Stalhein. Biggles neměl v úmyslu

navštívit ani jednoho, mířil na konec chodby, kde byl zadní východ.

Zkusil vzít za kliku, dveře nebyly zamčené, takže jimi prošel a

potichu je za sebou zavřel. Na chvilku se zastavil a naslouchal,

potom odběhl do svého pokoje. Nejprve se přesvědčil, že Brunow je

stále v bezvědomí, pak se převlékl do německé uniformy a již byl

znovu na cestě ke tvrzi. Vešel do ní zadem, bez komplikací vyšel ven

kolem stráže u hlavního vchodu — a konečně se mohl vypravit za

Algym.

„Nuže, teď mi půjde o krk!“ nadechl se zhluboka Biggles a kývl

na poddůstojníka, stojícího u vchodu do vězení. „Přiveďte mi toho

britského zajatce!“ řekl mu stroze. „Setník von Stalhein s ním chce

mluvit.“

Poddůstojník mu vyhověl se slepou poslušností německých

vojáků, zavelel eskortě a odešel s ní pro Algyho. Za chvíli Biggles

odváděl svého přítele do tvrze se stráží v patách.

„Počkejte tady!“ nařídil Biggles vojákům. Algymu pokynul, aby

ho následoval. Nyní se rozhodovalo o osudu obou letců. Krok za

krokem se přibližovali k zadnímu východu, míjejíce dveře hraběte i

setníka. Kdyby v průběhu těch několika vteřin vyšel někdo z nich

ven, bylo by všechno ztracené! Bigglesovi vyvstaly na čele krůpěje

potu. Konečně se dostali na konec chodby. Potichu vyklouzli ven.

Před budovou se rychle rozhlédli na všechny strany, ale nikde

nebylo ani živáčka. „Pojď honem!“ vyzval Biggles přítele.

Měkký písek ztlumil zvuk jejich kroky, když běželi do

Bigglesova pokoje. „Musíme oknem, nebudeme riskovat setkání s

nějakým Němčourem. Víš, proč jsme museli projít tvrzí? Protože

jsme se potřebovali zbavit tvých stráží. Za chvíli nastane poprask.

- 134 -

Jakmile hrabě zjistí, že jsem tě nechal eskortovat z vězení, nebude

čas už na nic,“ vysvětloval Biggles. Jsme na místě, zvedni mě

trochu!“ Biggles se jedním mrštným pohybem vyhoupl do okna, a

vzápětí za ním i Algy, jemuž podal ruku. Konečně oba muži stáli v

pokoji, oddechujíce námahou.

„Teď poslouchej!“ řekl Biggles. „Mám na přistávací dráze

připravené letadlo. Ty s ním poletíš do Kantary, ale musíš s sebou

vzít jednoho pasažéra!“

„Koho — myslíš sebe?“

„Nikoli.“

„Koho tedy?“

„Brunowa, skutečného Brunowa. Dnes se tu náhle objevil.“

Algy na něho vykulil oči

„Hrom do toho!“ zašeptal. „Kde ho máš?“

„Tady.“ Biggles se shýbl a vytáhl zpod postele svázaného muže,

jenž tam stále ležel v bezvědomí. „Obávám se, že jsem ho praštil o

trochu víc, než bylo třeba,“ povzdechl si Biggles, „ale on si o to říkal.

Potřebuje ošetření. Jakmile se dostaneš do Kantary, odvez ho k

lékaři, ale proboha, nedovol mu utéci! A teď dělej přesně to, co ti

řeknu!“ pokračoval, zatímco si spěšně svlékal blůzu. „Obleč si to —

ale rychle! Kdybychom někoho potkali, snaž se vypadat jako Němec!

Hlavně nic neříkej, mlč! Já si vezmu na sebe kombinézu. V ní

nebudu nikomu podezřelý. Je ti všechno jasné?“ „Naprosto.“

„Tak do toho! Nejprve musíme dostat Brunowa do letadla.

Kdyby nás někdo spatřil, pokusíme se ho obelstít. Budeme předstírat,

že se stalo neštěstí. Kdyby to, nedej bože, nevyšlo, uděláme

následující: Brunowa pustíme na zem, já vlezu do kabiny, a ty se

chopíš vrtule. Jakmile se rozběhne, co nejrychleji naskočíš do

letadla. To je naše jediná naděje. Jsi připraven?“

Jsem.“

„Pak tedy můžeme jít! Počkat — pomalu, nechceme mu přece

zlomit vaz.“

Biggles se vyklonil z okna. Nikde ani noha. Brunowa opatrně

spustili na zem a dali se do neohrabaného poklusu k letadlu. Biggles

se zaradoval, když Bristol uviděl na rozjezdové dráze.

- 135 -

„Nebude to žádná legrace — dostat ho do kabiny,“ zabručel

Biggles. „Počkej — já tam vlezu první.“

Biggles se postavil v zadní kabině, sklonil se a uchopil

Brunowa. Ještě že tě sestřelili, na mou duši! Sám bych to nikdy

nedokázal. Chlap je těžší, než jsem si myslel. No tak — zvedej!“

Oba muži dostali společnými silami Brunowa do zadní kabiny,

kde ho připoutali bezpečnostními popruhy. „To bychom měli,“

zabručel Biggles spokojeně. Jestli přijde k sobě, až poletíte, bude si

nejspíš myslet, že je na cestě tam, kde by už měl být,“ pochechtával

se Biggles. „Tak dělej — vlez si už dovnitř!“

Zatímco se Algy usazoval v kabině, Biggles utíkal k vrtuli.

„Počkat, co chceš dělat?“ zvolal na něho Algy, který se

najednou vyděsil.

„Všechno je v pořádku, jen leť!“

„Mám tě tady nechat? Ani za nic!“

„Není čas na dohadování, blázne, vždyť sem může každou chvíli

někdo přijít. Dělej, co ti říkám!“

„Ani mě nenapadne — dokud mi neřekneš, jak se dostaneš

odtud ty.“

„Nejspíš si vezmu Štěně.“

„Kde ho máš?“

„V hangáru.“

,A dokážeš si ho natočit sám?“

„Ano, asi vystartuji rovnou z hangáru.“

„Proč nechceš nastartovat, dokud jsem tady?“

„Já ti dám pohlavek, jestli hned nevypadneš,“ vyjel na něj

Biggles. „Mně se nic nestane, na to můžeš vzít jed.“

Algy se podíval na Bigglese pochybovačně. „Nerad tě tu

nechávám. Proč tady nezůstane Brunow a neodletíme společně?“

navrhoval Algy.

„Mám tu ještě cosi na práci,“ odpověděl Biggles.

„Co to je?“

Jde o setníka von Stalhein — a teď už konečně odletíš?“

„Ale proč…?“

„Na místě tě zastřelím, jestli okamžitě nenastartuješ ten pitomý

motor!“ zavrčel Biggles.

- 136 -

Algy viděl, že Biggles nemá náladu na žertování. „Dobrá,“ řekl

stručně.

„Vypnout zapalování!“

„Hotovo.“

„Nasát směs!“

„Hotovo.“

Biggles uchopil vrtuli, několikrát jí otočil dokola a pak zvolal:

„Kontakt!“

„Kontakt!“ Biggles se zatočil na podpatku pravé nohy a švihl

listem vrtule směrem k zemi. Motor Rolls-Royce ihned naskočil a

zaburácel tak silně, jako by ohlašoval příchod soudného dne.

Algy počkal minutku, než se mu zahřál motor, potom se

rozhlédl a zamával na Bigglese. Ale Biggles už byl pryč. Jakmile

Algy postrčil dopředu plynovou páčku, otevřela se škrtící klapka.

Bristol se zvolna rozjížděl po ztemnělém letišti. Když nabral

dostatečnou rychlost, odlepil se od země vzhůru k noční obloze.

Biggles pozoroval odlet Algyho letounu z hangáru. Skryl se tam,

jakmile se motor rozběhl. Pokud šlo o jeho působení v Zabale, bylo

mu jasné, že za sebou spálil všechny mosty. Jakmile Němci začnou

pohřešovat zajatce a velitel stráží vysvětlí hraběti, že Englandera

odvedl setník Brunow k setníkovi von Stalhein, bude oheň na střeše.

A to pořádný! Ano, se Zabalou je navždy konec, to Biggles věděl.

Teď musel chtě nechtě co nejrychleji následovat Algyho do bezpečí

za britské zákopy.

Nabízely se mu dvě možnosti. První by byla lehce proveditelná:

vytáhne z hangáru letadlo značky Pup a natočí motor. Druhá možnost

ho lákala mnohem víc i přesto, že byla velmi riskantní a vyžadovala

velkou odvahu. Biggles ještě zvažoval všechna pro a proti. Ale když

si posvítil rozžehnutou zápalkou na letadélko značky Pup, bylo

rozhodnuto. Uvnitř nebyl motor. Nyní se Biggles dostal do opravdu

nepříjemné situace. Ani v případě nouze nemohl letadlo použít.

Nejraději by si nafackoval, že se dříve nepřesvědčil, v jakém je

stavu. „Na mou duši, to bych se dostal do pěkné bryndy, kdybych ho

narychlo potřeboval,“ řekl si. Zcela nablízku se ozvaly tiché kroky.

Biggles uskočil za širokou plátěnou zástěnu, jež se používala místo

dveří. Venku obcházel letištní důstojník, pomocník hlavního

- 137 -

dozorce. Vypadal poněkud rozpačitě. Nejspíš slyšel startovat letadlo.

Biggles nyní litoval svého zpoždění. Neuběhla ani minuta a před

hangárem se objevil setník von Stalhein. Měl na sobě župan, který si

zřejmě narychlo přehodil přes ramena, když uslyšel startovat letadlo.

Přistoupil rovnou k důstojníkovi a řekl mu cosi, čemu Biggles

nerozuměl. Zřejmě ho poslal pro důstojníka, jenž měl na starosti

údržbu britských letadel, protože odběhl a vzápětí ho přivedl k

setníkovi. Stejného muže pověřil Biggles nedlouho předtím

přípravou Bristolu. Následovala rychlá výměna slov a gest mezi

důstojníkem a setníkem. Biggles jim nerozuměl, ale zaslechl

několikrát své jméno. Z jejich gestikulace pochopil, že důstojník

vysvětluje von Stalheinovi, proč Brunow odletěl.

K Bigglesovu zděšení Němci vešli do hangáru a rozsvítili světlo.

Dlouho se tam ale nezdrželi. Jakmile se von Stalhein přesvědčil, že

Bristol je opravdu pryč, odešel, následován oběma muži.

Biggles už neváhal. Rozmontované letadlo mu neumožňovalo

jinou volbu, a tak se octl v jednom z nejnebezpečnějších

dobrodružství ve svém životě.

Kupodivu byl klidný, když vyšel ze své skrýše. Ubíraje se

dlouhými kroky ke vzdálenému konci letiště, pobrukoval si popěvek

z německé hymny Deutschland über alles, aby si dodal odvahy.

„Na mou duši, z toho ticha mi naskakuje husí kůže!“ zabručel

Biggles a zastavil se, protože si chtěl podle vzdálených světel v

Zabale ověřit, jestli v té tmě nesešel z cesty. Byl příliš velký realista

a představy spojené se zemí, po níž právě šel, ho nijak nedojímaly.

Nemohl popřít, že se tudy kdysi ubíral Xenolon v čele svých

statečných vojsk, Alexandr Veliký, římští legionáři, křižáci, ale

kromě určité sklíčenosti nepociťoval nic. „Inu, nedivím se, že lidé,

kteří zabloudí v poušti, se časem zblázní. Být už tak zase ve Francii!“

pomyslel si a přidal do kroku.

Když přešel kolem křoví, za nímž se ukryl tu noc, kdy poprvé

spatřil setníka von Stalhein převlečeného za Araba, konečně se před

ním objevilo letadlo značky Halberstadt. Pilot ho nemohl vidět,

protože právě natáčel vrtuli. Biggles počkal, až se motor rozběhne a

pilot nastoupí do kabiny. Potom přistoupil rychle k letadlu, vyšvihl

se nahoru a poklepal letci na rameno.

- 138 -

„Hrabě Faubourg si s vámi přeje mluvit, je to naléhavé,“ řekl mu

svou nejlepší němčinou.

„Cože?“ polekal se pilot.

„Hrabě chce s vámi mluvit,“ opakoval Biggles. „Došlo k

nějakým změnám, já vás mám vystřídat. Pospěšte si!“

„Ale vždyť jsem byl…“

Já vím,“ přerušil ho netrpělivě Biggles, neboť měl strach, že by

se tu setník mohl každou chvíli objevit. „Hrabě vás nutně potřebuje.

Dnes v noci poletím já.“

Greifbach, mimochodem poněkud nevrlý chlapík, přestal k

Bigglesově velké radosti odmlouvat a zvedl se ze sedadla.

„Jaký je dnešní kurz?“ zeptal se ho ležérně Biggles. „Na

velitelství jsem neměl čas zapsat si ho. Rád bych si jej ověřil.“

„Džebel Hind — Galada — Wadi Barud — Pauta,“ odpověděl

bez váhání Greifbach.

„Kde obvykle přistáváte?“

„Asi nebudete přistávat, ale to se dozvíte až ve vzduchu.“

„Děkuji. Až se budete vracet, nechoďte přes letiště, ale běžte

raději po jeho okraji, abych vás nepřejel!“ poradil mu Biggles a

odjistil pojistku své pistole, neboť chvíle byla napjatá. Škodolibě se

usmál, když spatřil Němce, jdoucího potřebným směrem. Přál si ze

všeho nejméně, aby se Greifbach na cestě k tvrzi setkal se setníkem.

Pilot měl štěstí, že po Bigglesovi nepožadoval písemný rozkaz,

neboť Biggles byl odhodlaný zmocnit se jeho letadla, i kdyby to

musel udělat násilím.

Biggles si natáhl leteckou kuklu, brýle si posadil co nejníž a ze

zadní kabiny vyndal řídící páku. Potom se usadil v pilotní kabině.

Nastaly krušné chvíle čekání. Minuta za minutou pomalu ubíhaly.

„Snad Greifbach nedorazil do tvrze před setníkovým odchodem!“

zneklidněl při té představě Biggles. Ale již se ve tmě objevila vysoká

postava Araba. Beze slova se mrštně vyhoupla na zadní sedadlo.

Biggles ucítil na rameni lehké plácnutí. „Leťte!“ zaslechl.

Biggles okamžitě povolil škrtící klapku, řídící páku postrčil dopředu.

Motor se rozběhl na plné obrátky, letadlo se lehce rozjelo po písku a

pak se vzneslo vzhůru ve strmé vzestupné zatáčce.

- 139 -

Biggles spatřil mizející světla posádky v Zabale. Bylo mu jasné,

že se na ně dnes v noci dívá naposledy. Po širokém oblouku, kterým

se dostal do přímého směru k britskému území, začal pomalu nabírat

výšku.

KAPITOLA DVACÁTÁ

NOČNÍ LETCI

Dvacet minut letěl Biggles v přímém kurzu na Džebel Hind,

první orientační bod, o kterém se zmínil Greifbach. Seděl hluboko

zabořený do sedadla, snaže se být co nejméně nápadný. Zpočátku

hlídal každý svůj pohyb, aby se zbytečně neprozradil. Avšak setník

na něj mohl kdykoli promluvit, a pak by Biggles už nemohl

vyzrazení zabránit. Napětí, které se ho zmocnilo, ještě zvyšoval pocit

nejistoty, ale možná i zvědavosti ohledně toho, co setník udělá.

Ve dvousedadlových letounech obvykle pilot zaujme přední

sedadlo a pozorovatel zadní; i v tomto letadle piloti nebyli od sebe

vzdáleni víc než půl metru. Bigglesovi by nepochybně vyhovovalo

víc, kdyby Němec seděl před ním, neboť by ho měl stále na očích.

Ale kdyby měl von Stalheina před sebou, bylo by riziko prozrazení

ještě větší, neboť by se na Bigglese mohl kdykoli otočit a na vlastní

oči se přesvědčit, kdo to s ním letí.

„Dejme tomu, že setník pozná, kdo jsem — co by potom

udělal?“ tázal se v duchu Biggles. „Domnívám se, že nic. Kdyby mě

praštil po hlavě, letadlo by se zřítilo na zem, protože by neměl čas,

aby mě vyhodil z letadla a ještě zaujal moje místo. Další možnost je,

že by se se mnou začal prát. To by ale musel být opravdu blázen,

kdyby se pustil v letadle do nějaké potyčky. Co ale budu dělat já,

jestli s ním budu muset někde přistát a tam na něj budou čekat nějací

Arabové nebo dokonce Němci? Pokud jde o mne, těžko bych se

mohl pokusit o přistání bez setníkova vědomí. Podle prvního pohybu

pákou by poznal, jaké mám úmysly. Navíc přistání naslepo by bylo

nebezpečné pro nás oba. Nuže, uvidíme!“

- 140 -

Nedaleko před nimi se začala nejasně rýsovat skalnatá krajina

kolem Džebel Hind. Letadlo několikrát poskočilo vlivem vzdušných

proudů, které nad skálami ve dne rozžhavenými a v noci

vychládajícími vznikají.

Biggles přemohl nutkavou touhu ohlédnout se po Stalheinovi, co

dělá, a soustředil se na vyrovnávání letadla, které ve vzduchu nad

touto skalnatou krajinou každou chvíli poskočilo. Osamělý světlomet

vyslal bílý kužel světla na noční oblohu a po chvíli se začaly

objevovat jednotlivé záblesky oranžových plamenů. Bylo zřejmé, že

Britové ani v noci nespí a zachytili přítomnost nepřátelského letadla.

Naštěstí se světlometu nepodařilo stíhačku vypátrat, a tak střelba z

protiletadlových baterií naslepo byla neúčinná. Bigglesovo letadlo

právě řízlo ostrou zatáčku nad vesnicí Galada a dál pokračovalo v

kurzu na Wadi Barud, další orientační místo.

Biggles opět letěl nad pustou krajinou. Místy zahlédl kolony

vojáků, kteří se v poušti připravovali na nadcházející ofenzívu. „Zde

by se dalo přistát,“ pomyslel si Biggles a vyrovnal letadlo, které

znovu poskočilo. Ale očekávané plácnutí do ramene se nedostavilo

ani teď.

Zdálo se mu, že už letí dlouho; v kabině bylo příjemně teplo a

Biggles se opět cítil uvolněný. Počáteční strach ze setníka ustoupil

únavě. „Bylo by už na čase, aby se k něčemu rozhoupal,“ pomyslel si

ospale Biggles. V hlavě mu začaly vířit podivné myšlenky.

„Okřídlené válečné vozy! To řekl někdo před tisíci roky. Nebo to

bylo později?“ Biggles si nemohl vzpomenout a po chvíli se vzdal,

protože mu to nepřipadalo dost důležité. Vzápětí se narovnal, neboť

se přistihl, že málem usnul.

Právě začal vycházet měsíc. Ze země, která byla zatím obestřena

tmou, nemohl být spatřen, ale z výšky už jej vidět bylo. Blížil se

další orientační bod, Pauta.

Potom se daleko na obzoru objevily první nezřetelné tečky

žlutých světel. To muselo být letiště v Kantaře. Biggles po krátké

úvaze natočil nos letadla mírně ve směru ke Kantaře. Všiml si toho

von Stalhein? Nejspíš tento pohyb ani nezaregistroval, protože nedal

nijak najevo, že by si něčeho všiml. Biggles se opět dotkl směrového

kormidla lehkým sešlápnutím pedálu a srovnal tak letadlo do jedné

- 141 -

přímky s letištěm. Náhle mu hlavou bleskla myšlenka. „Co by mohl

von Stalhein dělat, kdybych se tady rozhodl přistát?“ řekl si v duchu

a trochu se při té představě zachvěl. „Nic! Alespoň do té doby, dokud

bychom se nedostali na zem. Potom by na mě asi vytáhl pistoli a

donutil by mě vystoupit z letadla, sám by se nejspíš chopil řízení a

odletěl by pryč. Co ale brání mně, abych jednal stejně pohotově?“

Čím víc si s touto myšlenkou pohrával, tím víc se mu zamlouvala. A

konečně — mohla by to být příležitost, jak s celou záležitostí

skoncovat, ať už by dopadla jakkoli. Kdyby se mu podařilo přivést

Němce do stanu majora Raymonda, už by se setníkovy plány

nemohly vůbec uskutečnit.

„Pokud by chtěl setník něco podniknout, měl by si pospíšit. Za

chvíli už na to nebude mít čas. Jakmile nakloním nos letadla k zemi,

poletím tak rychle, že mu nezbude nic jiného, než sedět na místě.

Možná si bude myslet, že se něco stalo s řízením nebo s motorem, to

by bylo nejlepší.“

Biggles se třásl rozčilením, ale dál se držel zvoleného kurzu a

pozoroval, jak se k němu pomalu blíží světla na letišti. Náhle mu

zmizela z dohledu a Biggles poznal, že se právě dostal nad střed

letiště. Jeden pohled na výškoměr mu prozradil, že se nachází ve

výšce tisíc pět set metrů. „Teď nebo nikdy! Do toho!“ zabručel

Biggles nahlas a provedl současně několik pohybů. Levou rukou

zavřel škrtící klapku, pravou nohou sešlápl pedál, pravou rukou stiskl

řídící páku doleva a vzápětí doprava.

Bigglesovo manévrování by muselo každého vyděsit, ať už by

měl nějaké zkušenosti s létáním nebo ne. Toho chtěl také dosáhnout.

V důsledku ztráty rychlosti letadlo zakolísalo a roztřáslo se. Jeho nos

se prudce naklonil dolů a potom se letadlo dostalo do vývrtky. Když

Biggles napočítal do pěti, postrčil řídící páku dopředu a opět sešlápl

pedál. Asi tři sta metrů nad zemí se vytáhl z vývrtky a naklonil levé

křídlo do téměř svislého skluzu. Prudký náraz vzduchu udeřil letce

do tváře, vzpěry a dráty se rozezvučely jakoby na protest. Letadlo

začalo padat k zemi jako kámen.

Teprve těsně nad zemí Biggles vyrovnal letadlo, provedl ostrou

zatáčku a sklouzl na kola. Jakmile se kola podvozku dotkla přistávací

dráhy, Biggles prudkým pohybem levé ruky vypnul zapalování a

- 142 -

pravicí nahmatal mauserovku. Konečně ocasní ostruha klesla na zem

a letadlo se ve chvíli zastavilo. Biggles se svižně přehoupl přes okraj

kabiny a namířil pistoli na zadní sedadlo.

„Ruce vzhůru, setníku von Stalheine,“ zvolal, ale nic se ani

nepohnulo.

„No tak, nedělejte žádné hlouposti! Držím vás v šachu. Jeden

podezřelý pohyb — a bude váš poslední. Myslím to zcela vážně! No

tak, vzmužte se!“ zavrčel Biggles. „Nemá smysl, abyste se

schovával. Za pět vteřin začnu střílet.“

Zase se nic nepohnulo.

Biggles začal pochybovat. Že by se von Stalheinovi podařilo

vyskočit z letadla dřív než jemu? Biggles se začal rychle rozhlížet

kolem sebe, ale do vzdálenosti asi sto metrů, kam dohlédl, nikoho

neviděl. S pistolí připravenou ke střelbě se postavil na stupátko, aby

mohl nahlédnout do zadní kabiny. Stačil mu letmý pohled dovnitř.

Zjistil, že kabina je prázdná!

Biggles uložil pistoli do kapsy a opřel se unaveně o hranu

spodního křídla. „To jsem blázen!“ zabručel. Jsem padlý na hlavu —

nebo sním? Dostal jsem úžeh — tak je to.“ Pak přivřel oči, prudce

zatřásl hlavou a oči zase otevřel. „Nikoli, není to sen,“ pokračoval v

samomluvě, když uviděl přibíhající mechaniky. Biggles se začal

hlasitě smát a zároveň se u něj dostavil náhlý pocit hnusu. Silné

nervové vypětí posledních minut s neočekávaným rozuzlením ho

málem připravilo o duševní rovnováhu.

„Ruce vzhůru, Němčoure!“ zařval mechanik, který k němu

přiběhl první.

„Jen klid, starouši, nerozčiluj se tak!“ osopil se na něj Biggles.

Když mechanik uslyšel angličtinu, utrpěl šok málem tak veliký

jako Biggles před několika okamžiky nad prázdnou zadní kabinou.

Vyděšeně se díval střídavě na letadlo a na jeho pilota.

Letecký šikovatel si razil cestu hloučkem diváků, jenž se rychle

utvořil kolem Bigglese.

„Copak se tu děje?“ zvolal.

„Všechno je v pořádku, šikovateli, přivezl jsem vám něco na

památku,“ usmíval se Biggles a pokývl hlavou směrem k letadlu.

„Tohle si můžete vzít nebo si to pro mě za mě třeba strčte za

- 143 -

klobouk. Bude vám to slušet!“ dodal hořce, neboť si právě uvědomil,

že všechny plány, které za neustálého nebezpečí uskutečňoval, přišly

vniveč.

„Je ještě někdo uvnitř?“ zeptal se šikovatel podezíravě.

„Klidně se tam podívejte!“ vybídl ho Biggles. „Podle mě by tam

někdo měl být, ale já ho nemohu najít. Jen se podívejte, třeba

dovedete hledat lépe!“

Šikovatel prohlédl německé letadlo. „Nikoli, pane, nikdo tam

není,“ řekl pak.

„Myslel jsem si to,“ zabručel pomalu Biggles.

Šikovatel si ho zkoumavě prohlížel a vypadal při tom nejistě.

Když zjistil, že k nim přibíhá několik důstojníků, kteří asi zaslechli

přistávající letadlo, zatvářil se spokojeně, neboť věděl, že ho jejich

příchod zbaví odpovědnosti. Byl mezi nimi i major Raymond.

Biggles ho uchopil jemně za rameno a naklonil se k němu. „Bylo by

dobré letadlo uložit do hangáru, aby tady nestálo v cestě, pane

majore,“ řekl. „Budou-li se vojáci vyptávat, řeknu jim, že jsem

dopravní pilot, který ukořistil nepřátelské letadlo a při letu do zázemí

zabloudil. Budu na vás čekat ve vašem stanu. Je už Algy tady?“

„Ano, když jsem odcházel z jídelny, večeřel. Řekl mi, že kvůli

nějakému zbloudilému Němčourovi nebude vstávat od jídla.“

„Tak ať si pochutná,“ odpověděl Biggles s hořkým úsměvem.

„Řekl vám už…?“

„Ano, vím už všechno.“

,A co Brunow?“

Major kývl hlavou. „Poslali jsme ho na bezpečné místo. Ty bys

teď udělal nejlépe, kdyby sis došel do jídelny také něco sníst. Potom

za mnou přijdi.“

„Máte pravdu, pane majore,“ řekl Biggles a vyrazil do

důstojnické jídelny.

Asi o hodinu později už Biggles seděl pohodlně uvelebený v

proutěném křesle ve stanu majora Raymonda. Major seděl za psacím

stolem a dlaněmi si podpíral bradu, Algy naproti němu. Oba pozorně

poslouchali.

„Tak to je všechno,“ řekl Biggles. „Musím přiznat, že to bylo

bez přehánění snad největší leknutí, jaké jsem zažil, a jak jistě víte, já

- 144 -

jich už něco zažil! A také to bylo mé největší zklamání. Musím se

přiznat, pane majore, že mi bylo skoro do breku, když jsem zjistil, že

kabina je prázdná. Ze začátku jsem tomu vůbec nechtěl věřit, nelžu

vám. Když pomyslím na všechna trápení, která jsem musel

podstoupit, na nebezpečí, v něž jsem se vydával — ale proč nad tím

teď lkát? Já jenom doufám, že si ten chlap alespoň zlomil vaz, když

dopadl na zem.“

Jak to myslíš?“

„Nu, to je snad jasné. Seskočil padákem tam, kde si přál přistát.

Jiné vysvětlení není možné, ledaže by měl už dost života a skočil jen

tak do vzduchu. Nebo se také mohl rozhodnout, že se projde a

zapomněl, kde je; ale protože už setníka von Stalhein znám až příliš,

řekl bych, že je to málo pravděpodobné. Ten darebák seskočil

padákem, a já tuším, kde to asi bylo. Vzpomínám si na jeden

nezvykle silný poskok letadla. Podle všeho má setník ve zvyku

dostávat se na naše území tímto způsobem. V tak nebezpečném

terénu je méně riskantní seskok padákem než přistání letadla. Vtip

ale spočívá v tom, že ten chlap je stále naživu a může kousat. Čím

dřív kousne naposledy, tím méně škody napáchá. To snad ani není

člověk, připadá mi jako jedovatý chřestýš. Teď je někde blízko a

směje se nám za zády. Jak bychom ho mohli najít? To bych moc rád

věděl! Abych nezapomněl, Algy, jak ti to šlo s Brunowem?“

„Jako po másle. Neměl jsem žádné problémy. Přiletěl jsem do

Kantary, zajatce jsem uložil do svého pokoje, před dveře jsem

postavil stráž a šel jsem se hlásit k majorovi. Když jsem se vrátil,

Brunow právě přišel k sobě. Začal breptat nějakou děkovnou

modlitbu, protože viděl moji německou uniformu. Potom mi sdělil,

jací lumpové jsou Angličani a co si myslí o tobě. Zeptal se mě, jestli

už jsi za mřížemi a kdy budeš zastřelen.“

„Pokračuj!“ skočil mu do řeči Biggles, kterého vyprávění

zaujalo. „Co jsi mu řekl?“

„Inu, jemně jsem mu sdělil svoje novinky a také jsem mu řekl,

že se mu povede špatně. Napřed tomu nechtěl věřit a musel jsem mu

vysvětlit, že od té doby, co usnul, vykonal dlouhou cestu a nyní se

dostal do rukou těch britských lumpů.“

Jak se na to tvářil?“

- 145 -

„Nijak, vypadal ale zdrceně. Nyní každého přesvědčuje, že to

tak nemyslel.“

„Kde teď je?“

„V zajateckém táboře, v samovazbě,“ skočil mu do řeči major.

„Co s ním bude dál, pane majore?“

„Bude postaven před vojenský soud. Ale co bude s tím von

Stalheinem? To je mnohem důležitější.“

„K tomu se dostanu za chvíli,“ odpověděl pomalu Biggles.

„Myslím, že jsem přišel na to, jak se mu dostat na kobylku, ale

potřebuji k tomu vaši pomoc.“

„Co by to mělo být?“

„Potřebuji někoho, kdo zná dobře zdejší kraj — a pak Araby;

například majora Sterna.“

Major Raymond zvážněl a po chvíli řekl: „Nedá se jen tak

zastihnout. Je stále někde v terénu. Víme zřídka, kde přesně se

nachází. A nemohl by to být někdo jiný?“

„Dal bych přednost majoru Sternovi. On je jistě jediný, kdo se v

případu El Šerif dokonale vyzná. Kdybyste vyslal SOS mezi Araby,

už by se někdo našel, kdo by mu dal echo.“

„Snad by přišel, ale on nemá rád, když ho vyrušujeme.

Samozřejmě v naléhavých případech přijde, to je něco jiného. Co

tedy navrhuješ?“

„Nechte pro Sterna vzkaz na různých místech, že je nutná jeho

přítomnost na hlavním velitelství v souvislosti s přípravami ofenzivy.

Ať se co nejrychleji hlásí u velitele.“

„Ale pro pána krále, člověče, k tomu generál nikdy nedá

souhlas.“

,.Proč by ne? Právě on ze všech nejvíc by se radoval,

kdybychom se dostali na kobylku tak nebezpečnému chlapovi jako je

von Stalhein.“

„Dejme tomu, že se mi to podaří zařídit. Kde by ses s ním chtěl

setkat?“

„Bude-li to možné, tedy na velitelství. Tím by si Sterne ušetřil

cestu sem. Já bych se s Algym zatím vypravil na velitelství a počkal

bych tam na něho. Asi byste tam šel s námi také, ne?“

- 146 -

„Generál nebude asi moc nadšený, budeš-li ho připravovat o

čas.“

„Já také nebudu zrovna štěstím bez sebe, budu-li ztrácet svůj

čas, přijde-li na to,“ podotkl Biggles. „Já jsem dal v sázku krk, takže

pan generál sotva bude moci něco namítat, věnuje-li mi několik

minut svého vzácného času. Takže pane majore, měli bychom se do

toho dát,“

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

OBJEVÍ SE MAJOR STERNE

Na východním horizontu se objevily první záblesky nového dne.

V chladném šedém přísvitu se vyjímal bílý dům, který stál na okraji

vesnice Džebel Zalud. Kdysi zde bydlel obchodník Ali Ben Sadům,

nyní zde sídlilo hlavní velitelství britského expedičního sboru v

Palestině.

Bledý paprsek světla se vplížil nezaskleným oknem do pokoje v

přízemí a probudil dva důstojníky, kteří zde spali na nepohodlných

lodních lůžkách. Biggles sebou škubl a začal mžourat očima. Potom

vstal a chvíli pozoroval, jak se rozednívá. „Algy, mně se zdá, že

Sterne už nepřijde,“ řekl nevrle. „Venku už začíná svítat.“

Algy si promnul oči, zívl a pak také vstal. „Máš pravdu,“

odpověděl Bigglesovi. „Nejde-li Mohamed k hoře…, budeme se

muset za Erichem vypravit my sami, co říkáš?“

„Ano, ale stejně je mi líto, že Sterne nepřišel,“ zabručel Biggles

a mnul si bradu. „Doufal jsem, že nám to ušetří dost nesnází.“

Biggles se protáhl a zívl. Jistě jsme usnuli hned po půlnoci.

„Tak se mi zdá, že generál bude pěkně dopálený, vždyť na něj

čekal celou noc.“

„Pokud vím, nechodí v noci spát dost často, alespoň to říkal

jeden major. Prý pracuje v noci rád. Kdepak je Raymond, nevíš?“

„Nahoře u generála — strávil tam celý večer.“

„Hrom do toho, určitě má na nás dopal, že jsme si z generála

vystřelili.“

- 147 -

„Nejspíš ano. Jak už jsem řekl, je to škoda a velice mě to mrzí,

ale měl jsem ty nejlepší úmysly.“

Vtom se ozvalo zaklepání na dveře a vzápětí vstoupil vojenský

sluha. „Pan generál si přeje s vámi mluvit. Čeká na vás ve svém

pokoji,“ řekl.

Biggles se zamračil. „Ten nám zdvihne mandle,“ povzdechl si.

Biggles i Algy neprodleně následovali sluhu do bytu v prvním

poschodí.

Generál vypadal unaveně. Když vešli, tázavě k nim vzhlédl. V

pokoji bylo několik štábních důstojníků a také major Raymond.

Všichni se na letce dívali poněkud vyčítavě.

„Kdo z vás je Bigglesworth?“ ozval se generál.

Biggles postoupil dopředu. Já, pane generále,“ řekl.

„Buďte tak laskav a vysvětlete mi, proč jsme na majora Sterna

čekali — a proč právě dneska v noci? Major Raymond je přesvědčen,

že jste si od příletu do Palestiny počínal naprosto skvěle. S ohledem

na to jsem ochoten vás vyslechnout, ale jsem unavený a celá ta

záležitost kolem von Stalheina se mi zdá poněkud bezvýznamná.“

Biggles se zatvářil jakoby kajícně. „Souhlasím s vámi, pane

generále. Na první pohled to tak může vypadat,“ připustil ochotně,

„ale já jsem doufal, že vás o oprávněnosti mimořádné žádosti

přesvědčím pádnými argumenty.“

„Nuže, pokud si vzpomínám, na základě vaší intervence byla

odložena poprava šejka Ibn Saida, ve skutečnosti špiona El Šerifa.

Upřímně řečeno, Bigglesworthe, my jsme ochotni popřát hodně

sluchu důstojníkům vyslaným z hlavního velitelství britského

válečného letectva, ale existují určité meze, kam až jim můžeme

dovolit, aby se pletli do výkonu obvyklé služby.“

„Jistě, pane generále. Avšak myslím, že jsem vám za vaši

laskavost nezůstal nic dlužen.“

„Jak to?“

„Nebudete mít výčitky svědomí, které byste jistě pociťoval,

kdybyste zjistil, že jste dal zastřelit nevinného člověka, pane

generále.“

„Nevinného člověka! Co to říkáte?“

„Šejk Harun Ibn-Said není El Šerif, pane generále.“

- 148 -

Biggles mluvil klidně a odhodlaně.

„Kriste pane, co tím myslíte?“

„Přesně to, co jsem řekl, pane generále. Celá ta věc byla pěkná

bouda, abych použil tohoto lidového výrazu. Šejk Ibn Said nikdy

nepřestal být spojencem Britů. Německý vyzvědač, který to všechno

zosnoval, odvedl čistou práci. Domníval se, že falešným odhalením

Ibn Saida zabije dvě mouchy jednou ranou. Zbaví se mocného šejka,

upřímně oddaného Britům, a navíc ukolébá své nepřátele, kteří se

budou domnívat, že se zbavili obávaného protivníka El Šerifa. Harun

Ibn Said, jenž se vůbec nevyzná v uskocích běžných na Západě, se

dal snadno přesvědčit, aby si navlékl prsten německé tajné služby a

uschoval u sebe doklady, které se pro něj staly přitěžující okolností.

Zkrátka a dobře, byl naveden, aby se vydával za El Šerifa.“

Zdálo se, že generál ztrácí trpělivost.

„A kým, prosím vás?“ osopil se na Bigglese.

„El Šerifem, pane generále,“ odpověděl prostě Biggles.

Generál sebou škubl a v očích se mu rozsvítilo náhlým

poznáním. V místnosti se rozhostilo ticho. Jistě by ho nikdy

nenapadlo, co se teď dozvěděl od Bigglese. Najednou uviděl celou

záležitost v jiném světle.

„Kriste pane,“ vyrazil ze sebe překvapeně. Jste si tím jistý?“

„Ano, pane generále.“

„Tak tedy El Šerif je stále ještě na svobodě?“

„Ano, pane generále.“

„Řekněte mi tedy, kdo je ten Erich von Stalhein, s nímž jste

včera v noci přeletěl přes frontu? Slyšel jsem o něm už od majora

Raymonda. Má něco společného s El Šerifem?“

„Má, pane generále.“

„Je to jeden a týž muž — El Šerif.“

Opět se rozhostilo ticho. Generál zůstal sedět a díval se strnule

před sebe jako zhypnotizovaný. Také jeho důstojníci vypadali

rozpačitě, ačkoli jeden či dva se ještě tvářili velmi skepticky.

„Proč jste mi to neřekl už dřív?“ zeptal se stroze generál a v jeho

hlase zazněla zlost i výčitka.

- 149 -

„Protože v sázce byla věc, jež pro mne má dost velkou cenu,

pane generále,“ řekl Biggles pevným hlasem. „Abych o ni nepřišel,

nesměl jsem se svěřovat nezasvěceným.“

„A čeho si tak ceníte?“

„Vlastního života, pane generále. Nemohu nikoho konkrétního

obviňovat, ale přesvědčil jsem se, že němečtí vyzvědači mají svoje

uši i u našich nejvyšších míst — ba i u vašeho hlavního velitelství,

pane generále.“

Generál se zamračil. „Tomu stěží mohu uvěřit,“ řekl zvolna.

„Ale tahle vaše zpráva staví všechno do zcela jiného světla. Von

Stalhein alias El Šerif je tedy na svobodě a vy byste ho rádi doběhli s

pomocí majora Sterna — je tomu tak?“

„Tak je to, pane generále.“

„Vyslal jsem včera v noci pro něj zprávu, ale zdá se, že dnes se

ho už nedočkáme. Kdyby se tu objevil, hned vás o jeho příchodu

uvědomím.“

Vtom se ozvalo energické zaklepání na dveře a do místnosti

vstoupil štábní šikovatel mající službu. „Major Sterne je zde, pane

generále,“ oznámil.

„Požádejte ho, aby sem hned přišel,“ nařídil inu generál.

„Nejdřív si s ním promluvím sám a řeknu mu, co navrhujete,“ dodal

rychle generál a obrátil se k Bigglesovi.

„Děkuji vám, pane generále.“

Biggles kývl na Laceye a postavil se ke zdi.

Za několik vteřin již mohl s napětím sledovat muže, který vešel

do místnosti. Věděl, že se právě dívá na člověka, o němž se mluví po

celém Blízkém východě, na muže, jehož znalosti o Arabech jsou

příslovečné, a jenž se dovedl přestrojit tak dokonale, že oklamal i

samotné Araby! I teď měl na sobě vlající burnus. Srazil však

podpatky a zasalutoval.

„Hallo, Sterne, tak už jste konečně tady,“ začal generál a podal

mu přes stůl ruku. „Dostal jste můj vzkaz?“

„Ano, pane generále,“ odpověděl major stručně. „Dychtil jsem

se dozvědět, co chystáte.“

- 150 -

„Jde o toho zatraceného chlapa El Šerifa,“ pokračoval generál.

„Zdá se, že tady došlo k nějaké mýlce, neboť člověk, kterého jste mi

přivedl jako El Šerifa, jím vůbec není.“

Biggles potichu vykročil kupředu.

„Že to není El Šerif?“ zvolal Sterne. „To je nesmysl! Není-li El

Šerif on, kdopak jím tedy je?“

„Myslím, že vy,“ řekl klidně Biggles. „Nehýbejte se, setníku

Stalheine!“ Muž, který se vydával za majora Sterna, se otočil na

podpatku a pohlédl do ústí Bigglesova revolveru. Zdvihl oči plné

zášti a podíval se svému protivníkovi zpříma do obličeje.

„Ach,“ vyhrkl a pak zvolna opakoval: „Ach, měl jsem tedy

pravdu!“

„Ano, měl jste pravdu,“ souhlasil Biggles. „A já měl pravdu

také.“

Von Stalhein pomalu zvedal ruce nad hlavu. Když se dostaly do

úrovně ramen, strhl burnus ze sebe a hodil ho na Bigglese. Zároveň

skočil ke dveřím, ale u nich mu cestu zastoupil Algy. Stalhein se bez

váhání otočil a rozběhl se k oknu. Algy ho ihned začal pronásledovat.

V místnosti zavládl velký zmatek.

Biggles se neodvážil vystřelit, neboť se obával, že by mohl

zasáhnout Laceye nebo některého jiného důstojníka, kteří se snažili

Němce chytit, ale reagovali příliš pomalu. Biggles spatřil, jak se něco

bílého mihlo v okně. Byl to Stalhein, který vyletěl z okna jako pták.

Biggles se ho nepokoušel napodobit, vyrazil raději po schodišti.

Na stráž, která právě běžela nahoru, zařval: „Ven, ven!“ Když

doběhl před dům, zahlédl setníka ujíždějícího na koni k vesnici. Než

na něj Biggles stačil zamířit, zmizel mu za nejbližším rohem.

„Můj vůz, kde je můj vůz!“ řval generál. „Bainesi, Bainesi! U

sta hromů, kde vězíš? Zatracený chlap, když ho nejvíc potřebuji,

nikdy tady není.“

„Tady jsem, pane generále.“ Řidič automobilu, rudý až po uši,

neboť právě popíjel čaj v kuchyni, okamžitě nastartoval velký osobní

automobil značky Crossley.

Generál se usadil vedle něj a ostatní důstojníci se namačkali na

zadní sedadlo. Pro Algyho uvnitř místo nezbylo, a tak si naskočil na

stupačku.

- 151 -

„Rychleji, člověče, rychleji!“ pobízel Bainese generál, když

projížděli domorodou vesnicí a kličkovali mezi poplašenou drůbeží,

potulnými psy a splašenými osly. Pak automobil konečně vyjel na

volnou silnici a nabral hned větší rychlost, jenomže von Stalheina

mezitím ztratili z dohledu.

Ve vzdálenosti asi jednoho kilometru už viděli stany tábora v

Kantaře, ozářené růžovými a zlatými paprsky vycházejícího slunce.

Setník na koni, kterého nemilosrdně šlehal, ty stany právě míjel a řítil

se směrem k hangárům.

„Nedohoníme ho,“ zlobil se generál. „Upláchne nám v některém

letadle. Většina stíhaček se právě připravuje k rannímu letu.“

Stalhein vzápětí potvrdil generálovu domněnku. Několik

připravených letadel už stálo na rozjezdové dráze. Jednomu z nich se

dokonce točila vrtule. Pilot i pozorovatel čekali opodál a dokuřovali

poslední cigaretu před startem.

Von Stalhein zamířil právě k tomuto letadlu. Nežli by jeden řekl

švec, odtáhl zpod kol brzdící špalky a jedním mrštným pohybem se

přehoupl přes okraj pilotní kabiny, a to všechno před zraky

ohromených letců. Motor se okamžitě rozběhl na plné obrátky a

Bristol se začal rozjíždět po startovací dráze.

„Už nemáme šanci, nechytneme ho!“ zuřil generál. Potom si na

něco vzpomněl a přikázal řidiči: „Jeď k protiletadlové baterii!“

Baterie byla vzdálena pouhých sto metrů od silnice. Hlavně děl

mířily k obloze. Posádka dělostřelců dopíjela svůj ranní čaj, ale před

přijíždějícím automobilem se všichni postavili do pozoru. Velitel

baterie přiběhl k vozu a zasalutoval.

„Sundejte mi to letadlo!“ rozkázal generál a ukázal na Bristol,

rychle se vzdalující k německému území. „Sundejte mi ho a já vás

ještě dnes povýším.“

Poručík dělostřelectva se už dál na nic nevyptával, dal povel

ostatním, aby zaujali svá místa, a sám přiskočil k zaměřovači. Za

necelých pět vteřin byly vypáleny první šrapnely. Velitel potom

opravil náměrnou a třeskla nová salva výstřelů. Následovala další

oprava a šrapnel se roztrhl asi padesát metrů před Bristolem. Nyní

všechna děla pálila lak rychle, jak rychle stačili dělostřelci nabíjet.

- 152 -

Pilot letadla, dobře si vědom nebezpečí, kličkoval ze strany na

stranu, aby dělostřelcům znesnadnil míření.

Biggles nevěděl, má-li sledovat dělostřelce, jejichž úsilí sestřelit

letadlo ho velmi zaujalo, nebo kličkující letoun.

Mnohokrát musel čelit stejné situaci jako nyní setník a musel si

přiznat, že je mu ho skoro líto. Jeden šrapnel vybuchl těsně pod

trupem letounu, jenž se vzápětí zakymácel.

„Zásah!“ zvolal vzrušeně generál.

„Ne, pane generále, to byl pouze skok, způsobený výbuchem

šrapnelu,“ prohlásil Biggles.

Druhý šrapnel vybuchl v blízkosti jednoho křídla a Bristol sebou

křečovitě škubl.

„Teď to byl zásah, pane generále,“ vykřikl Biggles a stiskl

Laceyovo rameno.

V malé skupině diváků se rozhostilo ticho. Hučení děl a

vzdálené výbuchy šrapnelů umlkaly. Britský letoun, řízený setníkem

von Stalhein, se několikrát zakymácel a vzápětí opět vyrovnal, jako

by jeho pilot byl ještě naživu a ovládal řízení. Potom zmizel za

vzdáleným kopcem.

Zavládl okamžik napětí. Všichni napínali uši, jestli uslyší známý

zvuk, který se musí každou chvíli ozvat.

A ozval se! Jakmile letadlo dopadlo na zem, ozvala se silná

detonace.

Biggles si zhluboka oddechl. „Tak to bychom měli, už je po

všem!“ řekl pomalu.

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

BIGGLES VYSVĚTLUJE

Ještě týž den večeřela malá společnost v důstojnické jídelně

hlavního velitelství. Kromě generála a jeho pobočníka zde byli

přítomni i major Raymond, Algy Lacey a samozřejmě Biggles, jehož

generál požádal, aby jim stručně vyprávěl celý příběh.

- 153 -

„A tak vidíte, pane generále,“ dodal nakonec Biggles, když už

měl vyprávění za sebou, „že rozpletení toho klubka nebylo tak

obtížné, jak se zpočátku zdálo.“

„Ale kdy jste poprvé pojal podezření, že von Stalhein a El Šerif

jsou jedna a táž osoba?“ zeptal se ho generál.

„To není tak snadné říci, pane generále,“ odpověděl Biggles.

„Zdá se mi, že tato myšlenka musela být uložena kdesi v mém

podvědomí ještě dřív, než jsem si ji sám jasně uvědomil… — Od

prvního setkání s von Stalheinem jsem cítil, že jeho úloha spočívá v

něčem mnohem důležitějším než jen ve funkci, kterou u posádky

zastával. Choval se nápadně podezíravě ke každému, kdo sloužil v

Zabale, nejen ke mně. Usoudil jsem, že k takovému chování má jistě

nějaký důvod. Kladl jsem si otázky: Proč je tak mimořádně ostražitý?

Čím se jeho postavení liší od ostatních? Hrozí mu nějaké zvláštní

nebezpečí? V čem spočívá jeho hra? — Když jsem ho spatřil

převlečeného za Araba, byl jsem přesvědčený, že jsem našel

odpověď. Zdálo se mi, že všechno do sebe zapadá. Setník užíval svůj

převlek pouze v noci a pokaždé odlétal ze stejného, nejodlehlejšího

kouta letiště. Tak o jeho činnosti — kromě jednoho, nejvýše dvou

lidí — neměl nikdo ani ponětí. Hrabě samozřejmě věděl všechno,

musel to vědět. Pokud mohu soudit, řekl bych, že setníkovou činností

nebyl nijak nadšený. A tím by se dalo vysvětlit i jeho chování ke

mně.“

„Ale co by ho mohlo vést k takovému postoji?“ zeptal se

generál.

„Hrabě žárlil na setníka von Stalhein. Nejradši by sklízel

všechny úspěchy sám. Hrabě Faubourg je totiž neschopný, ale

zároveň ješitný člověk — typický Prušák. Nemohl se smířit s tím, že

jeho podřízený má mnohem víc důvtipu než on. A von Stalhein to

věděl. Bylo mu jasné, že hraběte by potěšilo, kdyby se jeho Erich

dostal do úzkých, ba troufám si tvrdit, že hrabě se v koutku duše

radoval z každého setníkova nezdaru. Svědčí o tom jeho postoj v

případu australské jízdy. Von Stalhein na mě nastražil past, ale já

jsem se do ní nechytil, dokonce se později ukázalo, že setníkovy

předpoklady byly chybné. Tehdy za mnou hrabě přišel sám do mého

pokoje a blahopřál mi k úspěchu. Z toho jsem pochopil, jaký je

- 154 -

skutečný vztah mezi ním a setníkem. Od té chvíle jsem měl v hraběti

spojence, ovšem jen do jisté míry — nesměl jsem se dotknout jeho

ješitnosti. Čím víc jsem zklamal setníka, tím víc jsem potěšil hraběte.

Důkazů bych měl nespočet. Například případ se ztraceným

prstenem. Byla to má chyba, lajdáctví, které mě mohlo stát život; ani

hrabě to nemohl přehlédnout, ale byl náramně potěšen, když jsem se

z toho dostal, a to jedině proto, že Stalhein mu předtím řekl, že mě už

má v hrsti. Kdyby hrabě udělal stejný objev jako setník, všechno by

dopadlo zcela jinak.

Pak zde byl případ s Leffensem. Dostal od von Stalheina za úkol

mě hlídat. Leffens byl zřejmě jediný člověk, jemuž setník plně

důvěřoval. Obvykle s ním v noci létal přes frontu na naše území.

Teprve po jeho smrti s ním začal létat Mayer. Von Stalhein se nikdy

nedozvěděl, co se Leffensovi stalo, ale myslel si, že to ví, když našel

jednu z jeho kulek v mém letadle. Měl jsem pocit, že Leffense

dokonce podplatil, aby mě sestřelil. Proto setník nemohl spustit moc

velký povyk, když našel tu kulku.

Mnoho jsem se napřemýšlel o Sternovi. Byly to především dvě

věci, které mě přivedly na jeho pravou stopu. Za prvé stín na

stanovém plátně a za druhé skutečnost, že kdosi, kdo sympatizoval s

Němci, zařídil můj útěk. Ten někdo musel mít přístup do britských

předních hlídek. Zpočátku jsem se sám zdráhal uvěřit, že je to major

Sterne. Ale od mého útěku ze zajetí jsem byl stále ve střehu a pátral

jsem po důkazech, které by potvrdily moje podezření. Proto jsem

tajně navštívil pokoj setníka von Stalhein. Doufal jsem, že tam najdu

britskou uniformu nebo něco podobného. Ale kromě anglického

důstojnického opasku jsem neobjevil nic. To jsem však stěží mohl

považovat za důkaz. Jenomže potom jsem v Mayerově letadle našel

britskou čapku. Řeklo by se, že teď už bylo snadné vyvodit z toho

závěry. Uvěřil byste mi tehdy, pane generále, kdybych za vámi přišel

a řekl vám, že major Sterne je setník von Stalhein? Pochybuji.

Když setník von Stalhein zosnoval a provedl plán na dopadení

El Šerifa, odvedl kus dobré práce. Zpočátku oklamal i mě. Ale

dopustil se malé chyby, která mu — jak se později ukázalo — jeho

plány zmařila.“

„Copak to bylo za chybu?“

- 155 -

„Prsten tajné služby… Je jich vlastně velmi málo a jeden od

druhého se liší. Němci nemají žádné náhradní, bylo by to příliš

nebezpečné. Jeden prsten — totiž Leffensův — však byl po jeho

smrti přebytečný. Setník ho vnutil šejkovi, protože věděl, že bude-li

u něj nalezen, stane se dostatečným důkazem jeho viny a důvodem k

tomu, aby byl odsouzen k trestu smrti.“

„Ale setník vás přece poslal, abyste se pokusil zachránit El

Šerifa?“ zvolal generál. „Co tím sledoval?“

„To měla být jen další zkouška; setník se chtěl přesvědčit, jestli

byl El Šerif skutečně uvězněn, a zároveň doufal, že provedu nějakou

hloupost. Vždyť nemohl nic ztratit. Dejme tomu, že by se mi

podařilo zachránit El Šerifa — či spíš šejka Haruna. Němci by ho

měli v rukou — a co víc si mohli přát?“

„Ano, ovšem, to je jasné. A když jste jim ohlásil, že šejk byl

popraven, začali se domnívat, že jsme se dali napálit.“

„Zcela správně, pane generále. Přijal jsem jejich hru a

pokračoval jsem v ní. Přesto mi von Stalhein stále šel po krku. Nikdy

mi nedůvěřoval, nebyl to hlupák. Jediný ze všech Němců viděl, že to

s nimi od mého příchodu jde nějak z kopce. Jiní v tom viděli shodu

okolností, ale von Stalhein na náhody nevěří.“

Jak to myslíte?“

„Nuže, začalo to vodní nádrží, potom se nevrátil Leffens, potom

ztroskotal nájezd Arabů, pak byl sestřelen Hess. Mayer rozbil letadlo

a zlámal si nohu — och, ne, pane generále, ostražitý setník v tom

nemohl vidět pouhý shluk nešťastných náhod. Něco tu nebylo v

pořádku, a von Stalhein to věděl. Ať už to mělo něco společného se

mnou nebo ne, von Stalhein by byl mnohem klidnější, kdyby se mě

zbavil. Také se o to několikrát pokusil.“

„Kdypak?“

„Naposledy toho dne, když jsem se vracel z Kantary po

domnělém chycení El Šerifa.“

„A co udělal?“

„Sledoval mě ve svém letadle Pup — převlečený za majora

Sterna — při letu sem do Kantary. Pak odešel na startovací dráhu a

řekl leteckému šikovateli, aby mé letadlo zatáhl do hangáru a na jeho

- 156 -

místo postavil jiné — takové, které nemělo na vrchní nosné ploše

poznávací pruh.“

„Vy se domníváte, že to udělal von Stalhein?“

„Tenkrát to byla jen domněnka, dnes už jsem si jist. Od

leteckého šikovatele jsem se dozvěděl, jak k tomu došlo. Na příkaz

majora Sterna provedl výměnu letadel. Potom se von Stalhein vrátil a

poslal na mě letku Pfalzů. Byl to od něj dobrý tah. Kdybych byl

sestřelen, nikdo by z toho nebyl moudrý. A setník by konečně dosáhl

svého. Po této příhodě jsem pochopil, že jde do tuhého. Nezbývalo

mi nic jiného, než všechno vsadit na jednu kartu. Proto jsem se

rozhodl letět s von Stalheinem inkognito jako pilot. Když jsem ale

přistál a zjistil, že setník v kabině není, ztrácel jsem naději. Zbývala

jediná možnost: uchovat všechno v tajnosti a nastražit na setníka

past. Bylo už načase, protože setník von Stalhein jich na mě nastražil

nespočet. Všichni už víte, jak to dopadlo.“

„A co nyní navrhujete?“ zeptal se generál Bigglese.

„Mám v úmyslu podat si žádost o přeložení zpět k mé bývalé

letce číslo 266. Doufám, že moji žádost vyřídíte kladně, pane

generále.“

Generál se zatvářil dotčeně. „Doufal jsem, že tady už zůstanete,“

řekl Bigglesovi. „Mohl bych vám najít místo na štábu a panu

Laceyovi také.“

Je mi líto, pane generále, je to od vás velmi hezké, ale já se tu

jaksi necítím doma. Raději bych se vrátil do Francie, nebudete-li

proti tomu nic namítat.“

„Nuže dobrá, jak chcete. Nemohu vám to odepřít a doufám, že

vás nemusím ujišťovat, jak jsem vám vděčný za to, co jste pro nás

udělal. Úspěch britské armády v Palestině se nyní díky vám určitě

dostaví. Samozřejmě pošlu podrobné hlášení o vaší zdejší činnosti

hlavnímu velitelství britského válečného letectva, a oni vás

nepochybně požádají o totéž. A nyní mě omluvte, musím se vrátit ke

své práci. Buďte rád, Bigglesworthe, že dosud nejste generálem.“

„Myslím, že to je poslední věc, která by se mi mohla přihodit,

pane generále,“ řekl s úsměvem Biggles. „Takový správný Velbloud,

modrá obloha a hodně Němců, to je vrchol mých přání — a já

doufám, že to vše najdu zase ve Francii. Sbohem, pane generále!“

- 157 -

„Sbohem — a hodně štěstí.“ Generál se zadíval za odcházejícím

Bigglesem a potom se obrátil ke svému pobočníkovi.

„Kdyby Británie měla ještě pár důstojníků takového formátu,

dávno by bylo po válce,“ podotkl suše.

- 158 -