- 1 -

W.E.Johns

Biggles–Průzkumný let

Praha 1995

W. E. Johns © GP (Publicatíons) Limited, 1995 Jacket

illustrations Zdeněk Burian, Petr Barč © Zdeněk Burian — dědicové,

1995 Illustrations © Petr Barč, 1995 Translation © Milan Hausner,

1995

ISBN 80 – 85773 – 48 – 1

- 2 -

39,55

KAPITOLA PRVNÍ

SKLIČUJÍCÍ ZPRÁVA

Petr Fortymore seděl ve svém pokoji u otevřeného okna s

hlavou v dlaních. Zdálo se, že nepřítomně pozoruje venkovní hřiště,

nořící se do modrošedého měsíčního světla, a přemýšlí.

Bylo však docela možné, že to zdání klamalo…

Náhle se hlučně otevřely dveře, ale Petr se ani neohlédl. Těžké

kroky nemohly patřit nikomu jinému, než jeho nejlepšímu příteli a

spolužákovi, se kterým sdílel tento pokoj na koleji už celých pět let.

Přicházel Dick Ripley, kterému nikdo neřekl jinak než „Fláma.“

„Nazdar, Thirty,“ ozval se hlas, potvrzující Petrův předpoklad.

„Holá hej! Jsem tady!“

Na podivnou přezdívku „Thirty“ (Thirty — anglicky třicet,

Forty — anglicky čtyřicet) si Petr dávno zvykl a nevadila mu. Nyní

však rázně zvedl ruku, aby zarazil Dickovo rozjaření.

„Ticho,“ řekl ostře. „Poslouchej!“

Fláma Dick zamrkal a polkl. Pak pokorně došel k oknu, vyhlédl

ven a pozorně se zaposlouchal. Do tváře se mu opřel silný vítr,

přicházející od východu. Téměř vždy, když se tento vítr zvedl,

přinášel až sem na ostrov pochmurnou ozvěnu — zvuky války z

pevniny, kde se bojovalo…

Ti dva mladíci si nebyli příliš podobní. Petr Fortymore, neboli

„Thirty“, byl štíhlé postavy, měl husté tmavé vlasy a ostře řezanou

tvář. Jeho předky bylo nepochybně nutné hledat mezi dávnými

Normany a totéž platilo o jeho bratru. Svou přezdívku ostatně dostal

Petr právě díky jemu. Bratr, který studoval na Rundellově škole o

dva roky dříve, dostal přezdívku „Forty“, která vznikla prostým

zkrácením jména.

Dickova rozložitá postava, slámově žluté vlasy a blankytné oči

zase silně připomínaly hřmotné Vikingy, kteří v dávných časech

dopluli na svých lodicích na britské ostrovy. Dick byl zcela jiný typ

než Thirty, zdál se silnější, ale při ragbyovém zápase mrštný Petr

mnohokrát svého rozložitého kamaráda pěkně převezl.

- 3 -

Nyní stáli u okna a napjatě poslouchali dunivé vlny, přilétající

sem přes moře.

„Co je to?“ nechápal Fláma.

„Dělostřelecké salvy,“ odpověděl Petr zastřeně. „Slyšíš? Zase!

Dnes v noci se zvedl východní vítr a přináší nám to dunění docela

zřetelně. Zase bombardují.“

„Někde tam bojuje i Forty, viď?“

„Ano,“ řekl smutně Petr. „Už je tam šest měsíců. Můj Bože!

Pamatuješ, jak se vyznamenal v zápase proti Winchesteru? Teď sedí

v kabině letadla, létá nad nepřátelskými zákopy a vyzývá někoho na

souboj! Určitě se nezměnil.“

„Jasně,“ kývl Fláma. „Tvůj brácha byl skvělý chlap a pořád je.

Co jste to vždycky vykřikovali při zápase za heslo? Připomínalo mi

to volání na buldoka.“

„Rafni a drž! Rafni a drž!“

„Správně, Thirty! Jak vás to napadlo?“

„Přizpůsobili jsme si jeden starý válečný pokřik,“ smutně se

usmál Petr. „Původně to znamenalo bojovat spolu a nevzdat se. Držet

se pohromadě v dobrém i ve zlém. Hrozně bych si přál, být tam

dneska s ním.“ Odmlčel se, a pak téměř vykřikl:

„Když je Nigel jen o dva roky starší, proč mi u všech hromů

nedovolili, sloužit s ním v letectvu? Vůbec se mnou nemluvili a

vyhnali mne jak malého kluka. Ale já na ně půjdu zas, Flámo!“

„Jenom klid, Thirty,“ chlácholil ho přítel. „Vykašli se na to.

Mají svoje předpisy a podle těch jsme ještě štěňata.“

„Svůj klid si strč za klobouk! Už mi přece bylo sedmnáct.

Všichni se hlásí do armády, tak proč bych nemohl taky já?“

„Dobře, dobře. Také bych šel. Vždyť jsem ještě o pár pátků

starší než ty! Jenže můj opatrovník o tom nechce ani slyšet. A sám už

tam je! U ženistů. Proboha! Shání tě ředitel! Zapomněl jsem. Máš k

němu hned jít.“

Thirty se na Flámu zkoumavě podíval, jako by čekal, že se také

dozví, co mu ředitel chce.

„Nevím, co ti chce,“ řekl Dick.

„Tak já jdu,“ usmál se Petr a vstal. „Určitě mi to poví sám.“

- 4 -

Dveře za ním zaklaply a Fláma se vyklonil z okna. Do tváře se

mu opřel vítr a on zřetelně uslyšel táhlé dunivé zahřmění válečné

bouře ve Francii. Mladík se zachvěl…

O tři minuty později zaklepal Petr Fortymore na dveře ředitelny.

„Vstupte!“ ozvalo se ostře.

Vešel do kanceláře a automaticky zamířil k mohutnému křeslu,

kde ředitel obvykle sedával. Křeslo bylo prázdné a Petra to zarazilo.

Vládce školy, muž, který jen vzácně měnil své zvyky, teď nervózně

přecházel místností, a jak uviděl Petra, vyšel mu vstříc a jeho těžké

ruce spočinuly na Thirtyho ramenech. Choval se naprosto nezvykle a

Petr nechápal, co se děje.

Pozdravil.

„Pojď sem, chlapče,“ pronesl ředitel přátelským, ale stísněným

hlasem a odmlčel se.

„Prosím, pane,“ řekl. „Stalo se něco?“

„Ano, Petře Fortymore,“ kývl ředitel hlavou. „Po celou dobu, co

studuješ na Rundellově škole, se snažíš chovat jako dospělý muž.

Díky tvé zmužilosti bude nyní můj úkol o něco… lehčí… hm. Mám

totiž pro tebe skličující zprávu.“

Thirtymu vyschlo v ústech a přejel jazykem po okoralých rtech.

Po zádech mu přeběhl mráz. Nevěděl proč, ale náhle přesně věděl,

jakou zprávu dostane.

„Souvisí to… s Nigelem?“ zeptal se.

„Bohužel.“

„Zabili ho?“

„Obávám se, že se to nedá vyloučit.“

Thirty sklonil hlavu, aby mu ředitel neviděl do očí. Zaťal zuby,

aby se nerozplakal.

„Nebudu brečet,“ vyhrkl. „Nechci!“

Jenže hlas mu zadrhával, a ač se sebevíc snažil, ucítil v očích

slzy. Přibývalo jich a pak Petr cítil, jak mu tečou po tváři.

„U všech hromů…“ zamumlal. „Nejde to!“

Cítil, jak mu ředitel pevněji sevřel ramena.

„Hlavu vzhůru, mladíku,“ zašeptal ředitel nešťastně. Pustil Petra

a pomalu došel k pracovnímu stolu. Odsunul křeslo a posadil se.

- 5 -

Když se Thirty konečně dokázal na posla špatných zpráv

podívat, spatřil, jak starý muž sedí za stolem s hlavou v dlaních.

Viděl, že i tak tvrdý muž, jakým ředitel byl, se nedokáže vyrovnat se

svou smutnou povinností.

Thirty však stále nedokázal přijmout tragický bratrův osud a

nepřestával si v duchu opakovat, že se mu to všechno jenom zdá. Ty

událostí mu připadaly pošetilé… slova ředitele o bratrovi… jeho

smrt… a potoky slz.

Ředitel vstal a popotáhl. „Promiň,“ vyhrkl lítostivě.

„Nezapomeň, že ta tragická zpráva není žalostná jen pro tebe.

Všichni moji žáci postupně odcházejí… na bitevní pole po celé

Evropě. Jeden po druhém hynou ve strašlivých plamenech války.

Fortymore, ty jsi ztratil bratra, a já ztrácím své žáky a posluchače.

Tvůj bratr byl předsedou studentského výboru a v mnoha věcech

jsem mu plně důvěřoval. Spoléhal jsem se na něho. Ale správný

chlap nezůstane věčně ve školní lavici nebo na ragbyovém hřišti.“

„Vím to, pane,“ polkl Thirty ztěžka a utřel si slzy. „Jak se to

stalo? Znáte nějaké podrobnosti?“

„Jediné, co znám,“ řekl stísněně ředitel, „jsou dohady ze tří

dopisů, které jsem dostal.“ Ukázal na hromadu papírů na stole.

„První přišel z Ministerstva války. Stojí v něm, že Nigel je

pohřešován. Pravděpodobně zahynul při útoku na nepřátelské linie.

Ty jsi jeho jediný příbuzný, a proto mě požádali, abych ti podal

zprávu o bratrově smrti.“ Odmlčel se.

„A další psaní?“

„Druhý dopis přišel od vašich rodinných právníků. Ustanovili

mě správcem vašeho majetku do tvé plnoletosti. Jsi jediný Nigelův

příbuzný, a tedy i poslední Fortymore. Mám povinnost tě informovat,

že na tebe, jako na jediného dědice, přecházejí veškerá práva i

závazky šlechtické rodiny Fortymorů. Stal ses tak lordem Petrem

Fortymorem.“

Na chlapce, který se právě dozvěděl, že ztratil bratra, ta zpráva

velký dojem neudělala.

„Třetí dopis mi způsobil největší bolest,“ pokračoval starý muž.

„Je přímo z fronty a podepsal jej Nigelův velitel letky. Je to

stručné psaní. Po krátkém vylíčení chrabrosti a pevného charakteru

- 6 -

tvého bratra v něm velitel sděluje, že Nigelův letoun byl spatřen

naposled pilotem druhého stroje nad Zafferville. Další kontakt se s

ním už nepodařilo navázat. Pozorovatel dělostřeleckých baterií tvrdí,

že se letadlo zřítilo za nepřátelskými liniemi. A německé válečné

zpravodajství uvádí, že v osudný den bylo sestřeleno pět britských

letounů. Všichni piloti zemřeli. Dva z nich zahynulí v plamenech a

jejich identifikace byla zcela nemožná. Zdá se, že o smrti tvého

bratra se nedá pochybovat, ale asi nikdy se nedozvíme celou pravdu.

Bohužel.“

Thirtymu klesla hlava. „Děkuji vám, pane,“ řekl unaveně.

„Mohu odejít? Musím se se vším srovnat sám.“

„Je tu ještě jedna věc.“

Ředitel otevřel zásuvku a podal Petrovi obálku. Je to dopis od

tvého bratra. Přišel asi před měsícem a Nigel v průvodním dopise

vyslovil neobvyklou žádost. Mám ti tuto obálku předat pouze tehdy,

kdyby se s ním něco stalo.“

Thirtyho stále neopouštěl pocit, že sní. Bezmyšlenkovitě zasunul

dopis do kapsy, potřásl řediteli rukou, obrátil se a rychle opustil

kancelář.

„Fláma“ Jack Ripley ještě seděl u otevřeného okna.

„Zavři to okno, prosím,“ požádal ho Petr sklíčeně.

„Co se stalo?“

„Zabili Nigela,“ řekl Thirty přidušeným hlasem a zakryl si tvář

dlaněmi. Pak se sesunul do židle, zavzlykal a utichl.

Jack Ripley vytřeštil oči, ale jinak se ani nepohnul. Strnule seděl

a zíral do tmy. Nad zšeřelým pokojem zavládlo hrobové ticho, jen

kdesi v dáli nepřestávala dunět děla…

Trvalo to velmi dlouho…

Konečně Thirty vstal a podíval se na přítele. Bledá mladíkova

tvář vypadala jako vytesaná z mramoru.

„Dostal jsem od bratra dopis,“ řekl nevýrazně. „Ležel u ředitele

v šuplíku.“

Vylovil dopis z kapsy, utrhl roh a vytáhl pečlivě složený papír,

přešel ke světlu a začetl se do něj. Četl dlouho, byl to jeden z

nejdelších dopisů, které kdy dostal. Fláma ho tiše sledoval a s

- 7 -

úžasem zjišťoval, jak se tragický výraz v Petrově tváři mění, jak se

do jeho kamenného výrazu vrací život… Mlčel. Nechtěl přítele rušit.

Když Petr dočetl, vzhlédl k Dickovi očima naplněnýma nadějí.

„Poslouchej, co napsal, Dicku!“ vyhrkl horlivě. Jsem možná

blázen, ale naděje umírá poslední. Nigel není mrtvý! Vím to!

Poslechni si, co mi píše! Čtu:

Ty můj nejdražší brácho,

Doufám, že si tenhle dopis nikdy nepřečteš. Takhle divně jsem

ještě nikdy nepsal, ale brzy pochopíš, jak jsem to myslel.

Musím připustit, že události okolo nás se řítí vpřed hromsky

rychle a že je tu stále pěkně horko. Nejsem ale pesimista, abych ronil

slzy nad tím, že se mohu potkat s kouskem olova, který peláší

vzduchem mnohem rychleji než zajíc. Jen za minulý týden ztratila

moje jednotka pět mužů, avšak zdaleka ne všichni byli zabiti. A tím se

konečně dostávám k jádru věci.

Hodně našich chlapců padlo do zajetí a bylo by hloupé je

obviňovat ze zbabělosti. Když ti pár střel sfoukne motor a ty musíš

dolů, nemáš na vybranou, kde přistát. Co na tom, když je to na

nesprávné straně fronty? Máš prostě smůlu.

Protože nad zákopy krouží čím dál víc letounů, ministerstvo

poslalo jednoho chlapíka, aby nám poradil co udělat, když spadneme

na druhé straně. Padl do německého zajetí, uprchl, a věděl tedy, o

čem mluví.

Byl mezi námi asi před čtrnácti dny a na konci přednášky se

zeptal, zda máme nějaké otázky. Ve „chlívku“ tehdy seděly samé

šarže a ušklíbaly se, když jsem navrhl, že bychom mohli zorganizovat

malý záchranný výlet do nepřátelského týla a sebrat naše kluky

Skopčákům přímo před nosem. Ty naše khaki-hlavy ale neměly

žádnou představivost. Jen na sebe významně mrkaly, ale já pořád

nejsem přesvědčen, že by to nešlo provést.

Nejsložitější částí každého útěku bývá prý vždycky přechod

fronty, ale ani v Německu to není lehké. Klukům se prý někdy podaří

utéci ze zajateckého tábora, z dosahu hlídacích psů. Dokáží se pak

vyhnout ostnatým drátům pod elektrickým proudem a překonat

dvojité zákopy. Jsou ale tak daleko od fronty, že cestou někteří

- 8 -

zemřou vysílením. Málokdo dokáže zmizet z Německa. Obvykle je

vypátrají, krutě potrestají za útěk, a střeží je o to pečlivěji. Je proto

důležité dostat se na druhou stranu fronty co nejrychleji.

Zdá se mi, že pokud by naše velení dostalo rozum a v mapách

označilo přistávací plochy, kde by mohli počkat lidé, kteří spadli na

nesprávné straně, nebo kteří uprchli z tábora, nebyl by zas takový

problém doletět si tam pro ně.

Mohli bychom organizovat podobný záchranný let jednou za

čas. Doletět do Německa, přistát, posbírat uprchlíky a rychle zpět.

Chtělo by to také vybudovat tajné zásobárny s potravinami,

které pomohou našim letcům přežít do příletu letadla. Podle mého je

mnohem nelidštější nechat naše chlapce v zajetí, než se pokusit

dostat je domů!

Kdo riskuje pro královnu a pro Anglii život, má přece právo na

záchranu. Vzpomeň si na náš výlet do Berglakenu, když byl náš

poručník velvyslancem královny v Berlíně! Pamatuješ na tu starou

chatrč, kde jsme přespali před naší výpravou na pstruhy? Tam bych

se dokázal schovávat celé věky. Jen jednu jedinou míli od chaty bylo

letiště, kde mohla přistávat i ta největší letadla! Kdyby mě sestřelili,

jsem přesvědčen, že tam dokážu přežít hezky dlouho. Aspoň v létě.

Ryby, obilí a ovoce, něco bych vždycky našel. Teď tedy budeš vědět,

kde mě najdeš, kdybych se nedokázal vrátit domů sám.

Tak to by bylo všechno, brácho. Nemusíš ale moc chvátat.

Kuželky ani ragby Němci nehrají a jejich pivo taky nestojí za nic.

Pozdravuj říďu, Flámu a všechny ostatní.

Rafni a drž!

Tvůj Nigel

„Tomu říkám dopis,“ vydechl Dick. „Škoda, že nejsme ve

Francii, stálo by za to se jet do Berglakenu podívat.“

Thirty pečlivě složil dopis a zastrčil jej do kapsy.

„Já tam jedu tak jako tak,“ prohlásil rozhodně.

„Kam?“

„Do Francie přece!“

„Kdy?“

„Hned.“

- 9 -

„Zbláznil ses?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Thirty. Ještě nikdy jsem nebyl tak při

smyslech.“

„Ale jak…?“

„Podívej!“ obořil se na něj Thirty. „Vstávali jsme po celé tři

měsíce ve čtyři ráno, šplhali po okapu a šlapali na kole až do Bartonu

jen proto, abychom se naučili létat. Proč mám teď čekat, až nás

pošlou do Francie bojovat? Oba už létat umíme a jediný důvod proč

nás nepustí do kokpitu je náš věk. Nalétal jsem už osmnáct hodin, a

ty jen o málo méně. Spousta kluků nenalétala ani polovinu a už

bojují. Je tam i dost takových, kteří se naučili létat soukromě a už

dostali příležitost. Vyprávěl mi o tom Nigel. Připouštím, že utéci ze

školy není zrovna fair, když se ředitel zachoval tak pěkně, ale nedá

se nic dělat. Neutíkám pro zábavu, chci posloužit naší věci. Nemám

příbuzné, kteří by mě oplakávali, mám jen bratra a ten je v

nebezpečí…“ zarazil se. „Omyl, Flámo! Ještě je tu jeden bratranec z

desátého kolene, ale ten mě vůbec nezajímá.“

„Ale co já?“ zadumal se Dick. „Jsem na tom jinak. Táta sice

sám bojuje ve Francii, ale až tohle zjistí, zažiju pořádnou bouřku s

hromy a blesky.“ Ušklíbl se. „Nebude se mu ani trochu líbit, že jsem

za školou na frontě.“

„Nezjistí nic,“ řekl neochvějně Thirty. „A neodváží se zkřivit ti

ani vlásek na hlavě. Postavili by ho před polní osud. Nadřízený přece

nesmí uhodit podřízeného, ani když jde o vlastního syna.“

„A jak to chceš dělat? Přihlásit se?“

„Jsem ochoten projít půlročním výcvikem, ale ani o minutu déle.

Neboj se. Mám bezvadný nápad. Už se ti mohu přiznat, že hezky

dlouho nemyslím na nic jiného. Teď, když je Nigel pryč, nezáleží na

tom, co se mi stane. Říkal jsem ti, že Forty přijel na svojí jedinou

dovolenou s čerstvou vyšší hodností. Naházel tehdy svoje staré

uniformy s třemi proužky na rukávech do šatníku. Ty kabáty tam

jsou! Když jsem byl na velikonoce doma, neodolal jsem, zkusil si je

obléci a padly mi dobře. Navléknu se do nich a dojedu na nejbližší

letiště. Tam vlezu do letadla a odletím do Francie. Na prvním letišti

se přihlásím do služby.“

„Nedokážeš ukrást letadlo,“ zavrtěl hlavou Dick.

- 10 -

„Nevěř tomu. Stovky pilotů létá sem a tam. Proč by si měli

všímat zrovna mě?“

„Ale, Thirty. Co namluvíš těm ve Francii?“

„Nic. Potřebují piloty a neměli by se moc starat, odkud se k nim

dostali. Klidně prohlásím, že mě tam přeložili. Rozkazy k převelení

se přece mohou ztratit. A kdyby se to nepovedlo, co mi mohou

udělat? Myslíš, že mě za ochotu sloužit vlasti a královně zastřelí?

Neboj se. Jakmile budu ve Francii, domů mě už nepošlou.“

„Chtěl jsi říci, nás nepošlou!“ prohlásil Dick.

„Nás? Jak to? Co tvůj bojovný otec?“

„Snad si nemyslíš, že se budu mořit s Euklidovými vzorci,

zatímco ty budeš brázdit vzduch někde nad Francií?“

„Jemine! Flámo, myslíš to vážně?“

„O tom nepochybuj, synu! Kdy se do toho dáme?“

„Hned teď. Každá minuta je drahá.“

Dick se vymrštil ze židle a zamkl dveře na chodbu. Thirty si

přistrčil židli ke skříni a natáhl se pro objemný kufr, ležící nahoře.

Odklopil víko a začal z kufru vyhazovat věci. „Když jsem vlekl tyhle

krámy do školy, nikdy mne nenapadlo, jak se nám teď budou hodit,“

bručel Thirty, když se soukal do starého šedivého svetru.

Dick si svetr chvíli vybíral, ale pak mávl rukou.

„Alespoň uvidí, jak taky může vypadat pilot,“ zasmál se.

Během pár minut se mladí džentlmeni změnili v ošuntělé

nádeníky. Dick tiše otevřel okno. „Neměli bychom napsat řediteli pár

řádek?“ navrhl.

Je mi líto, ale nejde to,“ řekl smutně Thirty. „Telegrafoval by na

letiště. Pošleme mu psaníčko z Francie.“

„A máš aspoň nějaké drobné?“ vybafl zděšeně Dick.

„Na co?“

„Do Londýna je skoro sto mil. To půjdeme pěšky?“

Thirty nervózně prohrábl kapsy. Vytáhl jeden měďák.

„Sedmipence,“ řekl.

„Já mám jen třípenci. Jak to vypadá, jdeme po svých,“ vrčel

Dick. „Nezačíná to zrovna nejlíp.“

Thirty už přehazoval nohu přes parapet.

- 11 -

„Pojď. Důležitý bude konec. Copak záleží na tom, jak nám to

bude dlouho trvat? Podstatné je, že jsme se rozhodli.“

KAPITOLA DRUHÁ

DOBRODRUŽSTVÍ ZAČÍNÁ

Za dvacet minut kráčela dvojice mladíků silnicí směrem k

Londýnu. Snažili se zastavit nějaké auto, kterých se noční temnotou

neřítilo právě málo, ale nikdo se nad dvěma pobudy neslitoval.

Nakonec jim přece jen zastavil nákladní automobil.

„Podívej!“ vykřikl Fláma, když si všiml, že náklaďák zajíždí ke

krajnici. „Vždyť je to vojenské zásobování.“

„Můžete nás svézt, pane?“ zeptal se zdvořile Thirty.

„A kampa’ to bude?“ ozvalo se.

„Do Londýna.“

„A copa’ tam hledáte?“

„Hlásíme se na vojnu!“

„To chválím, hošani. Nastupte si.“

Vzápětí seděli vedle svérázného řidiče a náklaďák pokračoval v

dlouhé cestě do velkoměsta. Žádný z hochů na tu noční cestu nikdy

nezapomněl. Chladný vítr, záblesky světel a plané řidičovy brepty.

Zdálo se jim, že to nebere konce. Vůz se šinul pomalu a noc byla

rušná, jakoby se do okolí Londýna stahovala celá britská armáda.

Jeli pomalu a přece předjížděli kolony vojenských vozidel, a

celé dělostřelecké baterie.

Ve dvě hodiny ráno je řidič vysadil na Crystal Palace. S díky,

ale i s úlevou se s ním rozloučili a vyrazili na dlouhou cestu k

Mayfair, kde měl Fortymore dům.

Než Thirty zmáčkl tlačítko domovního zvonku, připadala mu

celá noční pouť jako chmurná, hrozivě bzučící noční můra. Takhle si

to nepředstavoval.

O dům se staral starý rodinný komorník Thompson a

mladičkého lorda Fortymora stále nenapadalo, jak mu vysvětlí, proč

není ve škole. Východní obloha bledla, pomalu se rozednívalo.

- 12 -

„Díky Bohu, už jsme tady,“ vydechl, opřel se o sloupoví zdobící

vchod a zazvonil.

Netrvalo dlouho a zarachotil klíč v zámku. Dveře se otevřely a

ve veřejích se objevil bělovlasý muž v županu.

„Pane Petře!“ vyjekl a vytřeštil na příchozí šedé oči. „To je ale

překvapení.“

„Jsem potěšen, že mne rád vidíte,“ řekl trochu nesouvisle Thirty.

„Tohle je můj přítel Ripley.“

„Ano, pane, ale já nechápu…“

„Na zbytečné vysvětlování nemáme čas,“ zarazil ho Petr. „Dick

je můj nejlepší kamarád a oba teď potřebujeme silnou kávu. Hodně

kávy a něco bychom taky zakousli. Než se najíme, mohl bys nám

rozestlat? Nemůžeme sice ztrácet čas, ale trochu se musíme vyspat.

Dickovi připrav lůžko v Nigelově pokoji…“ zarazil se. „Málem bych

zapomněl… Už to víte?“

„Co se děje, pane?“

„Nigel je pohřešován. Je dokonce možné, že padl.“

Thompson zalapal po dechu. Chvíli se nezmohl na slovo a když

konečně promluvil, neznělo to příliš souvisle. Starého pána přemohlo

dojetí. „Pan Nigel… to přece ne… můj Bože, mladý pán… Takový

to byl jemný člověk… pan Nigel…“

Thirty dopřál starému muži trošku času na nářek, ale pak sevřel

rty a řekl: „Thompsone, prosím! Přestaňte hořekovat a postarejte se o

ty, kteří zůstali naživu.“

„Ano, pane,“ komorník si utřel oči. „Ale co tady děláte? Proč

nejste na koleji?“

„Jdeme se přihlásit, Thompsone.“

„Jdete do války? Ale…?“

„Je nejvyšší čas a nemá cenu mne přemlouvat. Už jsem se

rozhodl. Když nic jiného, chci pomstít bratra! A pokud by se někdo

zajímal, zda jsme tu byli, tak jste nás vůbec neviděl!“

„Samozřejmě, pane.“

„Výborně. Udělejte nám tedy kávu, něco k jídlu a připravte

pokoj pro hosty. Děkuji vám, Thompsone, jste dobrý chlap.“

- 13 -

„Flámo, pojď dál“ pokynul Dickovi. Vstoupili do haly, vyběhli

po schodech a vtrhli do Nigelova pokoje. Ze všeho nejdřív otevřel

Petr bratrův šatník, kde visely obnošené uniformy.

„Slušné vybavení, ne?“ usmál se. „Měli bychom si to vyzkoušet.

Co říkáš?“

„Že na tenhle den nikdy nezapomenu,“ vydechl Dick, svlékající

si svetr. „Ale teď to už nestihneme. Váš komorník je jako blesk.“

Byla to pravda. Než se stačili usadit, zval je starý muž ke snídani.

„Vzbuďte nás v devět,“ nařídil Petr Thompsonovi po skromném

jídle. Londýn se pomalu probouzel do ranních červánků a světla

velkého domu na Mayfair zhasínala. Sídlo rodu Fortymorů ztichlo.

Thompson však přišel pozdě. Oba chlapci se probudili sami už

před devátou hodinou. Spali neklidně a málo. V hlubokém,

osvěžujícím spánku jim zabránilo předchozí nervové vypětí. Ať se

totiž k včerejšímu rozhodnutí stavěli jakkoli klidně a dospěle, přece

jen šlo o velký životní zlom, čehož si byli oba vědomí.

Vstali s nepěkným pocitem, že je právě přejel ten nejtěžší parní

válec britských silnic a hned zamířili ke skříni s Nigelovými

uniformami. Nasoukali se do nich a s úžasem zjistili, že jim

stejnokroje padnou jako ulité.

„Docela ti to sluší,“ poznamenal Thirty.

„Díky,“ řekl Dick. „Ale stejně se mi to nechce líbit. Jestli nás

chytnou a poznají, že chodíme v uniformě, aniž jsme řádně zapsáni,

postaví nás před soud.“

„Na letišti soud nezasedá,“ odsekl Thirty. „Na tohle uvažování

máme zatím spoustu času.“

„Které letiště sis vybral?“ zeptal se Dick a uznal tím, že ač je on

sám o něco starší, rozhodování přísluší Petrovi.

„Nejblíže je Hounslow.“

„A s jakým strojem bys chtěl startovat?“

„To je mi jedno. Nejvíc ze všech by se mi líbila stíhačka

Sopwith Camel. Oba jsme nalétali řádku hodin na avrech. Dal bych

přednost dvěma jednomístným strojům, ale když to jinak nepůjde,

klidně si vypůjčím i dvoumístný. Až přeletíme Kanál, budeme v

bezpečí. Dost pochybuji, že by tam někoho napadlo podezírat nás ze

- 14 -

záškoláctví, a navíc si myslím, že i kdybychom přiznali barvu, stejně

nám to nikdo neuvěří. Ale jdeme! Čas utíká.“

Když scházeli po schodech, ukázal lord Petr příteli na zavěšený

rodový erb. Jeho štít vypadal jako starý pergamen, na kterém se

skvělo heslo rodu: ,Sevři je a nepovol!’

„Rafni a drž!“ řekl Thirty. „Tahle slova nás s Nigelem provázela

od dětství.“

„Sevři je a nepovol!“ opakoval Dick a v jeho hlase zazněla úcta.

„Thirty, to zní mnohem lépe, než to vaše rafání.“

,Já vím,“ usmál se Petr a podal příteli ruku. „Děkuji.“

Stiskli si ruce.

V hale čekal starý Thompson, a když je spatřil v uniformách,

žasl stejně, jako při jejich příchodu.

„Hlásí se vám poručici Fortymore a Ripley,“ usmál se Thirty.

„Mám ale jednu prosbu. Velice by mi přišly vhod nějaké peníze.

Nemohl byste postrádat řekněme… pět liber? Napíši vám směnku

pro naše právníky, kteří…“

„Nic takového, pane!“ přerušil ho komorník. „Pochopitelně, že

nějaké peníze mám. Dostanete je ode mne, pane. Okamžik.“ Zmizel

a vrátil se během několika vteřin. V ruce svíral pět bankovek. Petr s

malou úklonou poděkoval, nabídl dvě z nich Flámovi a zbylé tři

vložil do kapsy. Podal starému muži ruku.

„Na shledanou,“ řekl. „A ještě jednou za všechno děkuji.“

„Proč to ale děláte, pane?“ pokusil se ještě Thompson zastavit

svého mladistvého pána. „Copak na jeden rod nestačí jedna…“

Petr Fortymore zvedl paži k rodovému znaku.

„Sevři je a nepovol!“ pronesl odhodlaně. „Přišel čas, abych se

našeho hesla ujal sám. Obávám se, že nikdo jiný tu už nezbývá.

Pochopte to, Thompsone.“

„Ovšem, pane. Přirozeně, ale…“ Umlkl. Pochopil, že

pokračovat nemá smysl.

Thirty vyběhl před dům a mávl na projíždějící taxík. „Díky a

hodně zdraví, Thompsone,“ vykřikl. „A ani slovo! Nezapomeňte!“

„Nezapomenu, pane. Šťastnou cestu, Bůh vám žehnej a…“ Víc

starý muž nedokázal povědět. Raději se odvrátil, vstoupil do domu a

pečlivě zavřel dveře.

- 15 -

„Letiště Hounslow,“ přikázal Thirty řidiči.

„Nastupte si, pánové,“ vyzval je taxikář. „A ať brzy sestřelíte

pár těch zatracených Skopčáků,“ dodal, když se všiml perutí vyšitých

na jejich důstojnických blůzách.

„Dnes to nebude,“ zavrtěl hlavou Thirty.

Po chodníku právě procházel voják, a když spatřil poručíka,

sklánějícího se k okénku taxíku, srazil podpatky a zasalutoval. Petr

užasle zamrkal, opětoval pozdrav a nastoupil do vozu.

„Viděls to?“ otočil se k Dickovi. „Toho… ehm… vojína?

Zdravil mě a já si připadal jako pokrytec. Musíme být opatrnější,

nebo se brzy prozradíme.“

Taxík odrazil od obrubníku a voják pokračoval v chůzi.

„Dobrodružství začíná,“ řekl tiše Thirty.

„Ano,“ odpověděl Dick s ustaraným výrazem. „S těmi penězi jsi

to ale podcenil. Co myslíš? Jak dlouho nám vydrží pět liber? Bude to

větší dobrodružství, než jsme si představovali. Začne hned, když

dostaneme první účet.“

Thirty si zamnul dlaní bradu.

„Asi máš pravdu,“ řekl pak ustaraně. „Nenapadlo mě, že nám

pět liber nestačí. Ve škole bychom s tím žili…“

„Už tam nejsme,“ zarazil ho Fláma. „Měl jsi chtít od

Thompsona víc. Teď musíme vymyslet něco jiného.“

„Nemohu ho přece připravit o všechny jeho úspory,“ bránil se

Petr. „V bance mám peněz víc než dost, ale jak se k nim dostat?

Kdybych napsal právníkům, zjistí kde jsme, a pomažeme zpátky do

školy. Když o peníze nenapíšu, postaví nás zase před soud pro

neplacení účtů. To je ale situace! Mám takový dojem, Flámo, že ve

Francii budeme muset předvést hodně dojemné představení. Třeba,

že nás někdo okradl. S penězi jsou vždycky jen potíže! Zpátky ale

cesta nevede,“ usmál se. „Nebo snad ano?“

„Nevede, lorde,“ řekl nevesele Fláma. „Sám jste před chvílí ráčil

prohlásit, že dobrodružství začíná.“

První bankovka skončila v kapse taxíkáře, když vůz zabrzdil

před letištní budovou. Pozdravili ho řízně, po vojensku, ale jeho

přání „Hodně zdaru, pánové,“ už téměř nevnímali. Nedaleko nich

stály na rozjezdové dráze letouny. Bylo jich víc než tucet a vrtule

- 16 -

některých se vířivě točily. Burácení motorů hochy ohlušovalo a

vzrušovalo, stejně jako vzduch čpící benzínem a spáleným olejem.

„Když to vidím, běhá mi po zádech mráz,“ vzdychl Thirty.

„Už abych byl v kabině. Věřil bys, že se na to úplně třesu?“

zavrčel Fláma a natáhl ruku. „Podívej!“ Prsty se mu viditelně chvěly.

„Mluvit budu já!“ rozhodl Thirty. „Celý se klepeš a nesmíme to

zkazit hned na začátku. Jdeme!“

Nevšímavě minuli skupinku pilotů připravených k letu. Kolem

tří strojů rejdili ustaraní mechanici a jejich nářadí se blýskalo ve

slunci. Bylo překrásné počasí, den jako stvořený pro létání.

„Podívej!“ sykl Thirty. „Tam stojí dva velbloudi! Ty dva stroje s

kulomety. Čekají na nás, jakoby je seslalo samo nebe. Nigel na

camelu létal a když byl posledně doma, popsal mi jeho palubní

desku. Piloty nikde nevidím. Jestli jsou na vycházce, nebudou do

večera svoje stíhačky postrádat. Nakonec na tom možná vydělají.

Dostanou dvě nové!“

Když rázným krokem vstoupili na plochu, nikdo jim nevěnoval

pozornost. Stíhačky, které si vyhlédli, stály nedaleko hangáru a

kolem nich pobíhal hlouček mechaniků. Muž, který je pobízel ke

spěchu, byl patrně velitelem pozemního personálu. Thirty,

následován Flámou, k němu došel.

„Komu patří ty dva stroje?“ zeptal se klidným hlasem.

„Oba ti důstojníci dostali propustku, pane,“ zazněla zdvořilá

odpověď, v níž nebyl ani stín podezření.

„Takže je to v pořádku,“ kývl Thirty. „Poslali nás, abychom oba

stroje pořádně přezkoušeli. Mají už za sebou spoustu nalétaných

hodin a nad mořem člověk nikdy neví.“

„Jistě, pane.“

Velitele mechaniků by sice za normálních okolností mělo zarazit

mládí obou „zkušebních pilotů“, avšak v Evropě zuřila válka a piloti

mladší dvaceti let nebyli žádnou výjimkou On sám viděl v kabině

stíhačky i mladistvější tváře.

„Plné nádrže, seržante,“ nařídil Thirty hlasem, který

nepřipouštěl námitky. Pak se obrátil k Dickovi. „Flámo, ještě si

někde vypůjčíme výstroj,“ mávl rukou k hangáru „Uvnitř bude

spousta bund. Nahoře to fouká, a zdržíme se tam dost dlouho.“

- 17 -

Thirty se nezmýlil. Na stěnách visely kožené letecké bundy a v

rozích se povalovala běžná letecká výstroj. Stačilo se pořádně

rozhlédnout a z nevinných mladíků se stali zloději. Thirty popadl

nejbližší bundu, z kapes vytáhl brýle a leteckou kuklu. Dick se

dlouho nerozpakoval a napodobil ho. Rychle se vrátili na plochu

mezi letadla

„Stroje jsou připraveny, pánové,“ oznámil jim mechanik.

„Díky,“ řekl suše Thirty, počkal až mechanik odstoupí, a obrátil

se k Dickovi.

„Po startu budeme stoupat pomalu. Jdu nahoru první a drž se

mne s větším odstupem. Jakmile budeme ve vzduchu, jsme už oběma

nohama ve Francii. Zlom vaz!“

Bylo to neuvěřitelně snadné. Najednou seděli v letadlech a jejich

sen se naplnil!

Když se Thirty prvně dotkl řízení, probudila se mu v hlavě jeho

stará známá noční můra. Náhle se nedokázal vyrovnat s představou,

že opravdu sedí v bojovém letounu a odlétá do míst, kde se válčí.

„Zapnuto,“ zavolal na mechanika stojícího u vrtule a měl pocit, že to

křičí někdo jiný, nepoznával svůj hlas. Upřeně sledoval, jak muž

vpředu roztáčí vrtuli.

„Kontakt!“ ozvalo se.

„Kontakt!“

Motor naskočil na první pokus a Thirtymu se rozbušilo srdce,

když viděl mechanika běžícího k vrtuli Dickova camela. Trvalo to

jen několik vteřin a roztočila se i vrtule druhého stroje. V čase, kdy

oba dva čekali, až se jim motor zahřeje na provozní teplotu,

horečnatě těkali očima po palubní desce.

Petr spokojeně kývl hlavou, když se ujistil, že všechny přístroje

bezpečně poznává. Zvedl prst k pozdravu mechanikovi a začal

pomalu přidávat plyn. Řvoucí letadlo se pohnulo a pomalu rolovalo

na otevřenou plochu.

Nahoře se klenulo modré nebe. Kola se rozběhla po vzletové

dráze a ocasní ostruha začala poskakovat. Obrátky se zrychlovaly a

pak Thirty jemně zatáhl za řídící páku. Letadlo se majestátně vzneslo

k modrým nebesům.

- 18 -

Ve výši tisíc stop se Thirty poprvé ohlédl. Druhá stíhačka se

vznášela nedaleko za ním… „Fláma mě v tom nenechal,“ pomyslel si

vesele. „Dokázali jsme to.“

KAPITOLA TŘETÍ

FRANCIE

Velbloud Dicka Ripleye visel Thirtyho stroji za ocasem.

Letouny mířily vytrvale k jihu a půl hodiny po startu se už vznášely

nad Kanálem. Thirty poprvé zažíval čarokrásný pocit přeletu nad

nekonečnými mořskými pláněmi. Dole, daleko vpředu se již rýsoval

šedivý pás pobřeží válkou zmítané Francie.

Muži ve zbrani se tam krčili v zákopech před smrtonosnými

granáty a kulometnou střelbou. Účastníků dramatu byly miliony a

smrt bez oddechu pobíhala se svou děsivou kosou po obou stranách

fronty.

Thirty na to nemyslel. Vzpomínal na bratra a představoval si,

jak báječné by bylo útočit na nepřítele společně s ním. Na chvíli ho

zaplavila vlna beznaděje, ale netrvalo to dlouho. Ještě netušil, jak

brzy nastane chvíle, kdy nebude mít na nějaké dumání čas.

Dole se k anglickému pobřeží hnal člun, jehož šroub zanechával

na hladině zpěněnou brázdu. Blízko za ním pluly dva torpédoborce.

„Sanitní člun a jeho eskorta,“ napadlo Thirtyho.

Zvedl oči a vydechl. Přes čelní štít spatřil pobřeží severní

Francie, poseté nesčetnými políčky. Výrazně se to zde lišilo od

anglického venkova.

Thirty s Dickem v závěsu se začali rozhlížet po nějakém letišti.

Sledovali i prostor kolem sebe v naději, že spatří letadlo označené

modrobíločervenými kokardami, které by je dovedlo na svou

mateřskou základnu. Přestože však na obloze nevisel ani mráček,

neviděli v čirém vzduchu žádný stroj.

Thirty lehce změnil směr k severozápadu a snažil se držet kurzu,

o kterém si myslel, že je udrží v bezpečné vzdálenosti od fronty.

Mapu neměl a mohl se tedy řídit jen svým instinktem. Letěli nad

pevninou už asi dvacet minut. Přestože byl přesvědčen, že ho jeho

- 19 -

přítel následuje, otočil se, aby si to ověřil a málem se mu zastavilo

srdce.

Strnul a pár vteřin jen nevěřícně zíral. Za jeho letadlem se

odehrávalo podivuhodné divadlo. V místech, kterými právě proletěl,

se začaly zjevovat potrhané obláčky dýmu. Vzdálenější výbuchy

uslyšel až teď, ale když se oranžově zablesklo vedle levého boku

Dickova letadla, neslyšel nic, ránu uslyšel až za chvilku, když se

nedaleko stíhačky nafoukl obláček černého dýmu.

„Dobrotivý Bože,“ vyhrkl Thirty a přejel si jazykem po

vyschlých rtech. „Tohle je fronta a ty kanóny jsou německé…“

Dříve však, než si opravdu uvědomil, co se děje, a co musí dělat,

vybuchl šrapnel jen několik yardů od jeho křídla. Střepina určitě

zasáhla trup letounu, neboť celé letadlo se rozechvělo. Petr se

zachoval čistě instinktivně. Prudce potlačil knipl od sebe, aby unikl z

dostřelu, ale zapomněl vyrovnat výšku a letoun začal poskakovat po

obloze jako zcela jiné zvíře než velbloud. Spíše to připomínalo

klokana. Vzápětí vybuchl další šrapnel přímo před Petrovýma očima,

stroj prolétl oblakem dýmu a pilot vdechl vlnu čpícího a štiplavého

kouře. Rozkašlal se.

Přes všechny potíže se ohlédl, aby se přesvědčil, jak se vede

Dickovi. Koutkem oka viděl, jak i druhý velbloud neustále mění

výšku a zmítá se na obloze o sto yardů za ním.

Jsme nad německými pozicemi,“ mumlal sám pro sebe. „Kde je

ale fronta? U všech hromů, jak ji poznám?“ Pohlédl dolů a svraštil

obočí. Políčka, cesty a skupiny stromů pod ním se jeho necvičenému

zraku jevily všude stejné, nedokázal se zorientovat, kde frontu

přeletěli. Nerozeznal ani pásy zákopů, nechápal to. Netušil co dělat a

propadal zmatku…

Když po několika vteřinách letu výbuchy ustaly, zhluboka se

nadechl. Pochopil jen, že se muselo něco stát, protože výstřely

umlkly stejně rychle, jako začaly.

„Proč nestřílejí?“ zahučel. „Asi jsme se vrátili k našim.“

Hluboce se mýlil. Netušil, jak hrozivá bude jeho další válečná

zkušenost.

Nabíral výšku a nervózně se ohlédl po Flámovi. Byl tu, jeho

stroj se zdál být v pořádku a následoval ho. Thirty zamával křídly, a

- 20 -

když se přesvědčil, že Dick o něm ví, změnil směr více k jihu.

Napadlo ho, že přeletěli francouzské pobřeží už nad německými

pozicemi, mnohem severněji, než zamýšleli.

Chvíli mu to stačilo ke štěstí, stejně jako vědomí, že provedl

nezvyklý manévr, díky jemuž vyvázl ze smrtonosné palby. Z celkem

příjemného pocitu ho však probral zvláštní zvuk. Zazněl náhle a

přehlušil i bzučení motoru jeho stroje.

Šlo o podivné přerušované rachocení, které mu nejprve

připomnělo zvuk škytajících ventilů. Jeho camel se rozechvěl a ve

stejném okamžiku kolem něj zasvištěl oranžový trup, připomínající

tělo žraloka… Teprve když se od křídel stroje, který vyrovnával

střemhlavý let, odrazil záblesk slunce, pochopil Petr co se děje.

Útočník srovnal stroj a Petr zaslechl řev leteckého motoru. Oranžový

žraločí trup opsal ladnou křivku a stoupal vzhůru tak rychle, že Petr

stačil jen vykulit oči a zalapat po dechu.

Ano. Žralok se k němu bleskově vracel a ve vířícím kotouči

vrtule se zjevila plamenná znamení kulometné palby.

Thirty si připadal jako králíček, bezmocně zírající do upřených

očí smrtonosné kobry. Hrůzou se nedokázal ani pohnout a jediné co

si uvědomoval, byl zoufalý pocit neodvratného ohrožení.

„Střílí na mě. Co…?“

Pak pochopil, že nebezpečí stále roste. Z přídě německého

letadla tryskaly tmavé čáry střel a stáčely se blíž a blíž k jeho kabině.

V uších mu zazněla ozvěna Nigelových slov o zvláštních zápalných

střelách s obsahem fosforu. Jejich plameny nyní šlehaly k němu.

Užasle se díval tváří v tvář smrti, když se náhle celá situace

změnila jako mávnutím čarovného proutku.

Z nebeské výšiny se jako dravý sokol na kořist řítil jakýsi tmavý

předmět a blížil se sem nezadržitelně. Thirty, který ho viděl jen

koutkem oka, konečně odtrhl zrak od nebezpečí. Hadí kouzlo

pominulo.

Ne, nemýlil se. Blížila se pomoc. Na oranžového nepřítele útočil

britský camel. Němec zpozoroval hrozbu a přestal střílet, jenže bylo

už pozdě. Než se stačil pokusit o úhybný manévr, byl nový útočník u

něj.

- 21 -

Thirty, uchvácený vývojem situace, pozoroval poslední

okamžiky boje. Jednotlivé obrázky mu probíhaly před očima jak

zpomalený film. Uslyšel štěkot kulometu a uviděl, jak se hlava

německého pilota pootočila. Potom se oranžový stroj postavil na

ocas a několikrát sebou škubl. Podél trupu vyskočily ohnivé jazýčky

a nos letounu se překlopil kolmo k zemi.

Padal.

Pak se zbortilo jedno křídlo, letoun se dostal do vývrtky a v

ohnivém trychtýři se řítil k zemi. Na obloze za sebou zanechal jen

hustý dým čpící benzínem…

Thirty cítil, jak se mu uvolňuje stažené hrdlo, ale bylo mu na

zvracení. Omámení z blízkosti smrti pominulo a rozhlédl se, co je s

Dickem. Ke svému úžasu spatřil, že vedle něj letí dva stroje. Pilot

jednoho z nich si posunul brýle na čelo, široce se usmál a zvedl před

sebe ruku se vztyčeným palcem.

„Zvednutý palec znamená jedinou věc,“ zamumlal Thirty. „To

je ten chlapík, který sestřelil německého stíhače.“

Opětoval pozdrav, a pocítil, jak se mu svírá žaludek. Znovu si

uvědomil, že na zemi mohl skončit doutnající trup jeho stroje, v

němž by dohasl jeho vlastní život.

„Jak jen mohl toho Němce dostat?“ přemítal. „Nikdy nedokážu

něco takového. Už si do kokpitu letadla nesednu!“

Hlavou mu běžely pochmurné myšlenky, když si všiml, že jeho

zachránce sklonil nos letounu. Ohlédl se po Dickově letadle, ale tam,

kde mělo letět, se pouze tetelil vzduch. Posunul si brýle a nevěřícně

zíral do vzdušné prázdnoty. Kde je? Rozhlédl se do všech stran a

zjistil, že letí sám. Pak se podíval pod sebe a bylo to jasné.

Dole ležela velká plocha, po jejíž straně stála řada budov. Ty ho

už nemohly mýlit — byly to letecké hangáry!

Zamířil na přistání. Ještě dvakrát zakroužil nad letištěm, aby se

ujistil o směru větru, docela slušně dosedl a ihned se strojem roloval

z přistávací dráhy. Petr věděl, že na okounění na přistávací dráze jsou

všichni letci citliví.

S podivným pocitem v duši roloval s letounem do stínu stromů,

kde se opíral o trup velblouda pilot, který mu zachránil život. Klidně

kouřil cigaretu.

- 22 -

Petr vypnul motor. Seskočil z kabiny na trávu a pomalu kráčel

ke svému zachránci. „Děkuji,“ řekl tiše.

Přivítání bylo neobvyklé:

„Co to bylo za zmatek? Proč jste nestřílel? Zasekly se vám snad

kulomety?“

„Kulomety?“ Thirty zamrkal a polkl. Najednou si připadal jako

naprostý pitomec. Nahoře ho ani nenapadlo, že by měl opětovat

střelbu. Bože, jaký jsem to hlupák, zmatkář a popleta! Prolétlo mu

hlavou.

„Promiňte,“ hlesl sklíčeně. Jsme ve Francii sotva hodinu. Právě

jsme přiletěli z ostrovů.“

Pilot se rozesmál. Rozepjal si knoflík u krku své umaštěné blůzy

a zvedl ruce nad hlavu, jakoby se vzdával.

„Takže kadeti. Ovšem. Každý z nás nějak začínal,“ řekl a

zvážněl. „Musím vám ale oznámit, že jste měli velké štěstí. Vracel

jsem se z hlídky, když jsem spatřil toho oranžového Huna, jak vám

zatápí, jakoby věděl, že vy dva jste zelení. No, teď už nikoho

obtěžovat nebude. Máte první zkušenost. Mimochodem, co tady

hledáte?“

„Která jste peruť?“ odpověděl Thirty otázkou.

„266. peruť Royal Flying Corps.“

„To je skvělé. Právě vás hledáme,“ prohlásil drze Thirty, ačkoliv

o peruti jakživ neslyšel. Vůbec netušil, jak budou přijati a jak dlouho

budou věřit jeho lži.

„Prima. Potřebujeme piloty. Němci se neustále snaží poslat nás

do pekla a bohužel se jim to občas povede. Podívejte!“ bodl palcem

dozadu k trupu letadla a zasmál se. „Vidíte ty roztomilé dírky? Jsou

docela čerstvé!“

„Vidím… ano…“ Thirty zamrkal na řadu otvorů, které do

pilotova letadla vyvrtal německý kulomet. „Dobře,“ řekl nový

známý. „Mimochodem, mé jméno je Bigglesworth, ale nikdo mi tu

neřekne jinak než Biggles. Budete mi asi muset potvrdit letové

hlášení o tom Skopčákovi. Nejdřív se ale jděte zapsat. Kancelář je

přímo před vámi. Brzy se uvidíme. Minout se tu nemůžeme.“

Thirty potlačil chuť uklonit se mu a smeknout. Místo toho

ledabyle mávl na pozdrav a obrátil se k Flámovi.

- 23 -

„Pojď,“ vyzval ho tiše. „Uděláme poslední krok a snad nás

všichni svatí neopustí. Zatím jsme měli neuvěřitelné štěstí.“

„To bych řekl,“ prohlásil Dick a byla to první slova, která ve

Francii vůbec vyslovil.

Jen pomalu se jim vracela sebejistota, se kterou se vydali na tuto

divokou výpravu, přesto však kráčeli k budově administrativní

kanceláře hrdě a se vztyčenými hlavami. Petr zaklepal na dveře a na

vyzvání vstoupili do místnosti.

Za stolem obloženém různými dokumenty seděl drobný mužíček

se slámově žlutými vlasy. Tvář mu zdobila strašlivá široká jizva.

„Rád vás vidím, hoši,“ řekl docela nevojensky. „Co mi nesete?“

„Poručík Fortymore a poručík Ripley se hlásí do služby, pane,“

vyhrkl Thirty a vynasnažil se, aby to znělo rázně a vojensky.

„Fortymore?“

„Ano, pane.“

„Já jsem tu jen úředník, poručíku, ale mohu se vás na něco

zeptat? Nemáte náhodou bratra?“

„Mám. Ale můj bratr Nigel je pohřešován.“

Muž vstal a podal mu pravici. „Vím,“ řekl tiše. „Strašná smůla.

Rád vás poznávám, Fortymore. Váš bratr byl statečný chlapík. Jste

stejné krve jako on, a věřím, že budete i stejně odvážný. Doklady o

vašem převelení, prosím.“

„Tak ty nemáme,“ pokrčil rameny Thirty a zatvářil se nešťastně.

„Nedali nám do ruky nic. Asi je poslali poštou.“

„To je možné. Asi se někde zatoulaly a objeví se později.

Nevadí, stává se to. Jak jste se sem dostali?“

„Přiletěli jsme.“

„To jste ale zpropadení blázni. Už jsem slyšel, že pánové ve

štábu sem posílají nováčky i se stíhačkami, ale považuji to za hrubou

chybu. K transportu slouží vlaková a lodní doprava, můj Bože. Tohle

je strašně nebezpečné. Sečkejte tu chvilku, prosím, velitel letky si s

vámi bude určitě chtít promluvit.“

Odešel do vedlejší místnosti a v mžiku byl zpátky.

„Jděte dál, major Mullen, velitel perutě vás očekává,“

Vstoupili do velitelovy kanceláře.

- 24 -

Thirtyho překvapení neznalo mezí. Přivítal je mladý muž,

kterému nemohlo být více než pětadvacet let. Jeho mladistvá tvář

však byla poznamenána věčnými a velkými starostmi.

„Vítám vás, chlapci,“ řekl přátelsky a podal oběma ruku. „Ať se

vám u dvěstěšedesáté šesté líbí. Přes dva týdny píšu srdcervoucí

žádosti, aby mi sem někoho přidělili a pořád nic. Díky Bohu, že jste

tady! Umíte létat?“

„Obávám se, že to není slavné,“ omluvně se usmál Thirty.

„Díky za upřímnost,“ vrátil mu úsměv major. „Většinou

přicházejí mladí náfukové. Překypují sebevírou a bohužel se nedožijí

pravdy. Umění války ve vzduchu se nedá nikde naučit lépe než tady

u nás ve Francii. Nejdřív musíte zapomenout všechno, co vám tvrdili

ve škole a začít znovu. Hezky od Adama, pánové. Máte právo na

život a mrtví piloti by nám stejně nebyli nic platní. Nad frontu vás

pustím, až nás přesvědčíte, že se dokážete o sebe postarat. Deset

prvních dní nebudete dělat nic jiného, než létat v zázemí. Nejdřív se

naučíte orientaci a pocvičíte si střelbu. Budete také pečlivě

naslouchat těm zkušeným! Pak teprve uvidíme, co je ve vás. Bude to

tak lepší pro vás i pro mne!“

Obrátil se čelem k tabuli, visící nad jeho pracovním stolem. Petr

si všiml, že jde o seznam, který nevěstí nic dobrého. Z řady jmen,

která tam byla uvedena, byla mnohá přeškrtnuta. Určitě šlo o seznam

pilotů a bylo snadné si domyslet, co znamenaly škrty.

„Chcete bydlet spolu?“ zeptal se major.

„Pokud to bude možné.“

„Je to možné. Zařazuji vás k letce B. Vaším velitelem je kapitán

Bigglesworth. Postará se o vás dobře, protože je to asi nejlepší pilot,

jakého tu máme. Budete přesně plnit všechny jeho rozkazy, nebo…“

Mullen se odmlčel a jeho pohled zamrazil, „…nebo vás dám postavit

ke zdi a osobně vás zastřelím! Teď mě ale omluvte,“ vrátil se k

přátelskému tónu, „mám práci. Všechno co potřebujete, zařídí

Biggles, mám dojem, že se před chvílí vrátil z hlídky. Na naší

základně je velmi dobrá parta a věřím, že do ní zapadnete. Zatím na

shledanou.“

- 25 -

„Propána,“ vydechl tiše Thirty, když vyšli ven. „Zase máme

štěstí. Bigglesworth je ten chlapík, co nás zachránil. Řekl bych, že

jsem si ho oblíbil na první pohled. Co ty na to?“

„Taky si mě získal,“ kývl Fláma. „Podívej, tamhle je. Jdeme.“

Doběhli k novému veliteli ještě před hangáry. Slyšel jak dupou,

zastavil se a počkal, až k němu doběhnou. „Kam tak letíte?“ zeptal se

přísně. „Snad ne zpátky k mamince?“

„Právě jsme byli přiděleni k vaší jednotce, pane,“ vyjekl

nadšeně Thirty.

Biggles si je chvíli zamyšleně prohlížel a pak s povzdechem

začal: „Tak předně — nikdo, ani mechanici, mi tu neříká pane!

Zapište si to za uši, na formality tu nemáme čas. A za druhé: Kolik

dní vám dal major na výcvik?“

„Deset dní, pa…“ vydechl Thirty.

„Dobrá. Nejdříve si musíme v klidu o všem promluvit.

Mimochodem — Já jsem se vám už představil. Máte taky nějaká

jména?“

„Já jsem Petr Fortymore a tohle je Dick Ripley,“ omluvně

zabreptal Thirty.

„Mně říkají Fláma a jemu Thirty,“ doplnil Dick.

„Proč zrovna Třicítka?“

„Protože na bratra všichni pokřikovali jako na Čtyřicítku.“

„To máte na mysli Fortyho z osmdesáté čtvrté?“

„Ano. Bohužel je můj bratr pohřešován.“

„Je mi moc líto,“ svěsil hlavu Biggles. „Měl hroznou smůlu.

Sešli jsme se sice jen jednou, ale měl pověst vynikajícího

průzkumného letce. Tak to ale ve válce chodí. Najděte si nějaké

špalky a posaďte se. Nemá smysl tu přešlapovat, když můžeme

všechno probrat v klidu.“

U stěny hangáru skutečně ležela hromada palivového dříví.

Každý si vyvalil špalek na volné prostranství a posadili se. Biggles si

zapálil cigaretu.

Thirty si svého zachránce a velitele prohlížel s jistou nedůvěrou.

Jen těžko chápal, jak tento mladík dokázal vyhrát celou řadu

leteckých soubojů se staršími a zkušenějšími německými piloty.

- 26 -

Bigglesovi bylo sotva dvacet let a když si Thirty vzpomněl na

Nigela, měl pocit, že ten byl mnohem dospělejší.

Neklidné ruce štíhlého Bigglese nejistě a vytrvale poletovaly po

knoflících letecké blůzy a jemné rysy jeho tváře připomínaly spíš

dívku, nebo některého Petrova spolužáka, než tvrdého chlapa.

Světlehnědé hluboké a uhrančivé oči v podivně bledém obličeji

stíhače nenechávaly však nikoho na pochybách, že tento chlapík

jiskří rozumem a vtipem. Do mladistvé tváře však už válka vryla

první nitkové vrásky. Zamyšleně si prohlížel své nové podřízené a

odklepával popel z cigarety krátkými a nervózními pohyby.

„Teď hoši poslouchejte, hodina začíná,“ vyzval je tichým,

jemným hlasem. „Povím vám prvních pár věcí, které nezbytně

potřebujete znát, abyste přežili. Mně to neřekl nikdo a měl jsem

obrovskou spoustu štěstí, že jsem ještě tady. Nováček tu obvykle

vydrží týden, a když mu žehná Bůh, vydrží létat čtrnáct dní. Pokud

však budete poslouchat a řídit se tím, co vám povím, máte možnost

přežít až do konce války. Musíte umět víc než ten druhý, abyste ho

dostali dřív, než on dostane vás. Sestřelit nepřítele je totiž váš hlavní

úkol. Proto jste tady.“

Odmlčel se a zapálil si další cigaretu.

„Vypadá to jednoduše, ale není to tak prosté,“ pokračoval.

„Dokud nebudete přesně vědět, jak to chodí, nikdy nelétejte pod

deset tisíc stop. Nedělejte to ani v dohledu základny, pokud nechcete

mít do tří dnů pohřeb. Pokud letíte v seskupení, neopouštějte roj, byť

byste pro to měli tisíc skvělých důvodů. Nevěřte ničemu, ani té

nejlákavější příležitosti, kterou vidíte na vlastní oči!“

Oba nováčci na něj hleděli tak nechápavě, že se zarazil.

„Nevěříte a chápu vás,“ řekl. „Takže příklad: Někde dole pod vámi

se brouzdá osamělý Skopčák, jakoby čekal na ránu z milosti. Věřte

mi, že je moudré ponechat ho osudu. Když se totiž na něj vrhnete,

postavení se může rázem změnit a strnete se kořistí těch, co na vás

čekají nahoře a nebývá jich málo. Také když spatříte něco

podezřelého, nebo něco čemu nerozumíte, upalujte domů, jako kdyby

vás čerti honili. Mějte neustále oči otevřené. Poletuje tu spousta

Hunů, toužících po Železném kříži. Nováčkové jsou ta nejsnadnější

oběť. Ostražitě proto sledujte vzdušný prostor a nezaměřte se nikdy

- 27 -

jen na jedno místo. Nezapomínejte, že sluneční kotouč skýtá skvělé

krytí. Když se do slunce podíváte poprvé, neuvidíte nic. Za týden

nebo za dva už bezpečně poznáte, že se tam skrývá letadlo.

Opakování je matka moudrosti. Šrapnelů z protiletadlových děl si

nevšímejte. Pes, který štěká, obvykle nekouše a oni se jen málokdy

do něčeho strefí. Dávejte si ale dobrý pozor na uvázané balóny a

vodící lana. Ta jsou velmi nebezpečná, když upalujete domů v malé

výšce. Pamatujete si, co říkám?“

Hoši horlivě kývali. „Dobře. Nejeden pilot se pořádně nedíval a

bylo pak jedno, zda se jeho camel zastavil o německé nebo naše lano.

Nikdy se nezastavil na dlouho — to až když hořel na zemi!

Dále si pamatujte, že střílet na nepřítele ze vzdálenosti tří set

yardů je plýtvání municí. Navíc tím dáte Hunovi najevo, že jste

zelenáč, se kterým si může pohrát na kočku a myš. Vsaďte se, že to

udělá a vy nebudete tou kočkou!

Držte se daleko od mraků. Právě v nich se skrývají protivové,

kteří si zas s vámi chtějí hrát na schovávanou a dají vám babu. Pokud

se však už dostanete s Němcem do otevřeného souboje, neberte nohy

na ramena. Donuťte ho, aby to udělal sám! On to musí vzdát a vy se

mu hned zavěste za ocas! Nevzdávejte se naděje, ani když na vás

zaútočí a situace vypadá beznadějně. Vaše největší a někdy i jediná

šance je v tom, že ho sestřelíte. On se musí jednoznačně dozvědět, že

se vyznáte v řemesle. Předveďte mu to, i kdybyste ani nevěděli, kde

má letadlo nádrž na benzín. Musí prostě pochopit, že se pouští do

křížku s lepším soupeřem. Většina z nich se pak obrátí a zmizí z

dohledu. V každé vteřině letu mějte na paměti, abyste se nestali

snadným cílem.

A teď k té benzínové nádrži — ne, abyste to vzali vážně!

Výcvik probíhá i na zemi a vy musíte znát nejen svého velblouda, ale

i místo, kde mají nádrž německá letadla. Jasné?“

Jasné,“ řekl Fláma. „My ledacos víme.“

„No to rád slyším,“ ušklíbl se Biggles. „Ale pokračuji: Nesmíte

opomíjet nácvik střelby. Umět létat jako orel vám nebude nic platné,

když nebudete umět použít zoban a drápy. Pokud nebudete rozumět

technickým detailům či bojové taktice, neváhejte se ptát. Kdykoli a

kohokoli. Vychrlil jsem toho na vás až moc, ale není to zdaleka

- 28 -

všechno. Za čtrnáct dní vám to vejde do krve a už na to nebudete

myslet. Velmi brzy si uděláme první výlet. Ukáži vám z výšky frontu

a nejlepší pozemní orientační body. Dnes končím. Čas se nachýlil a

musím jít. Chci, aby si mechanik dal na mém velbloudu záležet.

Promluvím s ním, dost jsem mu dal zabrat. Vy se jděte ubytovat!“

Chystal se vstát.

Thirtymu se sevřelo hrdlo. „Ale, Bigglesi! My ještě nemáme

žádnou výstroj…“ vyhrkl.

„Co má znamenat, že nemáte výstroj?“

„Víte, když jsme letěli přes Kanál, mysleli jsme, že tady

všechno dostaneme.“

„To si myslíte, že vám z Anglie přijde v obálce poštou?“ vztekal

se nad novými způsoby vybavování nováčků Biggles.

„To doufáme,“ špitl Thirty a mrkl na Flámu. „Bez výstroje

bychom tu asi nebyli moc platní.“

„Dobrá,“ mávl Biggles rukou. „Základní výstroj vám dá Roddy.

Má na starosti letištní chlívek. Něco tam bude a sklad také nebude

docela prázdný. Sám mrknu do kufru a nějaké to pyžamo tam najdu.

Nečekejte žádný luxus, ale zase to býval můj nejmilejší kostým pro

průzkumné lety v létě, za ranního sluníčka.“

Kapitán Biggles vstal.

„Mrskněte sebou,“ řekl s úsměvem a zmizel v hangáru.

Hned neposlechli. Nevstali a chvíli to vypadalo, že ani nejsou

schopni promluvit. Z tváří se jim však vytratila nejistota, oba

vypadali spíše rozjařeně.

„Dokázali jsme to!“ ozval se konečně Dick. „Ještě včera jsme

seděli v lavicích a dnes jsou z nás stíhači nasazení na frontě. Chápeš

to vůbec, Thirty? To je nejbláznivější den mého života.“

„Sám tomu ještě nevěřím,“ řekl Petr. „Aby ale měla moje cesta

smysl, musím se učit hrozně rychle. Než přijdou na náš podvod,

musím umět dost, abych si mohl zaletět do Berglakenu.“

Přejel si dlaní obličej.

„Nebude to lehké, Flámo,“ dodal. „Nebýt Bigglese, byli bychom

oba, ještě před večeří, po smrti.“

- 29 -

KAPITOLA ČTVRTÁ

VZHŮRU DO OBLAKŮ

Po dalších deset dní jakoby se Thirty a Fláma vrátili do školy.

Učili se létání, taktice vzdušných soubojů a všemu, na čem budou

záviset jejich životy, až přeletí frontu a zaútočí na nepřátelské linie.

Jejich starostlivý velitel je učil rozeznávat cíle na fotografických

snímcích i střílet do terčů. Střelnici si udělali kousek za letištěm.

Nejdříve útočili na dvě ulomená křídla schovaná v trávě, a když

bylo jasné, že tento cíl zasahují bez většího rozptylu, připravil jim

kapitán Bigglesworth, mnohem těžší úkol. Napadnout a zničit starou

plechovku od benzínu. Učili se na ní nalétávat z různých úhlů.

Nejobtížnější součástí výcviku byl střemhlavý útok. Byla to

Bigglesova specialita, kterou si on sám při žádném souboji nemohl

odpustit.

Taktiku boje však nejlépe pochopili při klábosení v

důstojnickém klubu. S nastraženýma ušima tam naslouchali líčení

zážitků a někdy i hrůzostrašných historek, které se odehrály nad

zákopy, nebo prostě „tam nahoře“. Nejvíce se jim věnoval Biggles,

ale často ho zastoupili velitelé dalších letek Mahoney a McLaren.

Řadu věcí při tom pochopili bez vysvětlování: „Najednou německá

kanonáda ustala, jako když utne, a bylo mi jasné, že někde blízko

mne jsou jejich letadla…“

Ze všech důstojníků byl chlapcům nejsympatičtější letec, mající

v bojové formaci vyhrazeno čestné místo vedle pravého křídla

Bigglesova letadla. Mladík s dlouhými, věčně rozcuchanými vlasy a

s pihovatou tváří se věčně něčemu divil. Později se dozvěděli, že je

to Bigglesův příbuzný, ale nikdo nevěděl jak vzdálený.

Slyšeli vyprávět o tom, jak přišel k jednotce, a hned při prvém

bojovém letu sestřelil nepřátelský letoun. Vzbudilo to úžas a obdiv a

nováček brzy pokračoval v úspěších. V oficiálním seznamu ho vedli

jako nadporučíka Algernona Montgomeryho Laceye, jenže

úspěšnému nováčkovi nikdo neřekl jinak než Algy. To jméno mu už

zůstalo a písař ho uváděl i do rozkazů velitele perutě.

Stačilo pár slov s Algym a skupinka mladíků jakoby uzavřela

dohodu, založenou na vzájemné úctě a důvěře. Byli mladí, proběhlo

- 30 -

to úžasně rychle a stali se přáteli na život a na smrt. Starším pilotům

z jejich vtipů sice občas ujely nervy, ale Algyho nemohlo hned tak

něco rozházet. Čím více průstřelů našel po přistání ve své stíhačce,

tím veseleji se smál. Dokonce ani Biggles někdy nesouhlasil s jeho

šaškovstvím, řešil to však vždy jen pohoršeným pohledem a nikdy

nepadlo ostré slovo.

Toho rána se k nováčkům na stojánce přidal právě Algy. Uběhlo

již jedenáct dní od jejich dramatického přeletu do Francie a nyní stáli

před hangárem a čekali na denní rozkazy.

Algy měl přes rameno nedbale přehozenou brašnu, v pravé ruce

nesl kuklu, brýle a rukavice. Když k nim došel, hodil brašnu na zem

a zahleděl se na oba zelenáče vážným pohledem.

„Jak jste se vyspali?“

„Výborně,“ odvětil Thirty. „Děje se něco?“

„To bych řekl,“ zasmušil se Algy. „Dneska je váš velký den!“

„To znamená, že dneska…?“

„Správně! Dneska do toho letíme. Přímo do míst, kde se Němci

na nováčky jako jste vy, nedočkavě třesou.“

„Vás to přece taky potkalo.“

Na Algyho tváři se rozzářilo sluníčko. „Jasně,“ řekl. „Ale

dneska bych byl pro ně moc nezáživné sousto. Samé kosti, žádná

omáčka!“

„A Biggles?“

„Co Biggles? Poletí jako velitel. Čtyři stíhačky budou

doprovázet průzkumný letoun. Potřebujeme pár fotek z dovolené.

Vypadá to, že by mělo jít o klidnější procházku. Biggles si řekl, že

dostanete příležitost poznat, jak takový výlet chutná. Já budu jen

čtvrtý do party. Letíme jak čtyři gardedámy pro dvoumístný D.H.4

nad Douai. Přesně v deset.“

„Douai?“ rozpomínal se Thirty. „O tom místě jste mluvili v

kantýně. Není tam náhodou velké německé letiště?“

„Náhodou tam je jen malá základna celého toho velkého

Richthofenova cirkusu. Létají na červených albatrosech. Protože

nevíme, co se tam děje, posíláme jednu ,Čtyřku’, aby to zjistila.

Kdyby se nám albatrosy postavily do cesty, držte se Bigglese. Ale

nejspíš je ani neuvidíme.“

- 31 -

Jak to víte?“

„Protože takhle po ránu létají většinou někde jinde. Střeží břehy

Sávy. Právě proto proběhne náš průzkum takhle brzy.“

„A já doufám, že budou sedět doma,“ ozval se Thirty.

„Nóó,“ ušklíbl se Algy. „Když to tak bude, dostanete příležitost

hodně se toho naučit… pokud to přežijete,“ dodal vážněji.

„Vidím Bigglese,“ řekl Fláma. „Měli bychom se připravit.“

Biggles s plnou výstrojí vyšel z ubikací a svižně kráčel k

čekajícím letcům. „Předpokládám, že tenhle mluvka vám už

vysvětlil, kam vás dneska hodlám doprovodit,“ začal.

„Jasně,“ vyhrkl Thirty i Fláma současně.

„Dobře, víte oč jde, hoši,“ kývl. „Pokusíme se vyhnout

veškerým rvačkám. Pokud se nějaké vyskytnou, a to vyloučit

nemohu, doufám, že si pamatujete, co jsem vám vštěpoval. Hlavně

neztrácejte hlavu a držte se v mé blízkosti. Bez ohledu na to, co

uvidíte, neopouštějte formaci. Pokud to uděláte, vsázím deset ku

jedné, že se už neuvidíme. Chápete to?“

„Samozřejmě.“

„Dobrá. Teď už bych se jen opakoval. Na start!“ Srazil podpatky

a otočil se ke svému stroji, u něhož čekali mechanici.

Tři mladíci zamířili ke svým velbloudům a usadili se v

kokpitech. Vzápětí naskočily motory a vrtule rozvířily vzduch.

Na výsost vzrušený Thirty se podíval po Dickovi. Když se jejich

pohledy setkaly, hoši si mávli na pozdrav.

Bigglesův velbloud vyroloval na dráhu první. Na vnitřních

bočních výztuhách se třepetaly barevné fábory. V té chvíli se už

neslo vzduchem burácení všech čtyř motorů. Stroje startovaly…

Nad letištěm vytvořili piloti sevřenou bojovou formaci. Třemi

oblety nabrali potřebnou výšku a pak Biggles zamířil k jihu.

Thirty přidal plyn, aby se dostal co nejblíž velitelskému letounu

s pestrobarevnými vlaječkami. Znovu pocítil tu polozapomenutou

noční můru, která se mu ve dnech výcviku vyhýbala. Vzpomínka na

vlastní bezmocnost při spatření oranžového stroje…

„Ale co?“ zamumlal. „Sedím ve stíhačce, kterou ovládám. Už

vím co dělat s kulomety! Jen ať přijdou! Tehdy to bylo jako sen, teď

to bude skutečnost.“

- 32 -

Dnes už Thirtymu stačil jediný pohled dolů, aby věděl, kam letí.

Zelená pole tam plynule přecházela v hnědý pruh země. Byl široký

nejméně míli a protkávaly ho křižující se čáry zákopů. Byly jich

stovky, vyhlížely jako pavučina, dílo pavouka, který ztratil smysl pro

řád přírody.

Zrychlil se mu dech. Na obou stranách zákopů pod ním třaskala

děla i ruční zbraně, tekla tam krev a vládla smrt. Co chvíli spatřil nad

ostnatými dráty nevinně vyhlížející bílé obláčky. Ty také přinášely

smrt, byl to dým vybuchlých šrapnelů…

Zvedl oči a s pocitem provinění si uvědomil, že se neudržel v

sestavě. Všiml si, že jeho prohřešek zpozoroval Biggles a rukou mu

energicky naznačuje, aby se ihned vrátil na místo. Spěšně se tam

zařadil.

Byl nejvyšší čas, aby se vrátil od představ ke skutečnosti. Byli

již nad liniemi nepřátel, nad hlavněmi nepřátelských děl, která je

začala ostřelovat.

Biggles letící vpředu nevěnoval vybuchujícím šrapnelům

pozornost. Jeho stroj letěl přímo a zdálo se, že pilot výbuchy vůbec

nevnímá. Thirty to cítil jinak. Podle jeho názoru vybuchovaly

jednotlivé granáty zpropadeně blízko. Navlhal si rty a snažil se na ty

proklaté obláčky s ohnivým jádrem nemyslet. Za chvíli poznal, že

dělostřelci ztrácejí svůj počáteční vražedný zápal. Výstřely řídly a on

si oddechl.

Znovu se podíval dolů. Krajina se úplně změnila, připadala mu

cizí. Uvědomil si, že dole nerozpozná ani jeden jediný orientační bod

a lehce se mu stáhl žaludek. Co udělám, kdybych se ztratil? napadlo

ho. Sám se zpátky na letiště nikdy nedostanu1 Jenže sotva si to

uvědomil, zapomněl na to. Bigglesův letoun zamával křídly!

Thirty už věděl, že to znamená blízkost nepřátelského letounu,

ale i kdyby si vykroutil hlavu, sám to cizí letadlo neobjevil. Otočil

zrak k Bigglesovi. Právě mával rukou směrem před sebe dolů.

Pohlédl tam a strnul. Jak mohl být tak slepý?

Dole, asi míli před nimi, klouzalo letadlo. Thirty ihned poznal

průzkumný stroj typu D.H.4., ale současně viděl, že Angličan tam

není sám.

- 33 -

Vzadu, nad jeho ocasem se snášelo šest německých letadel.

První z nich jasně svítilo modrým nátěrem s výraznými žlutými

pruhy, a záblesky slunce se odrážely od modrého nosu. Druhý letoun

zářil oranžovou barvou, ozdobenou tygřím tečkováním a opodál se

vznášel citrónově žlutý přízrak s klikatou purpurovou čárou podél

trupu. Podle vzpěr a postavení křídel rozpoznal i nováček Petr, že jde

o německé stíhačky typu Albatros.

Modrý letoun udělal prudký obrat a Thirty spatřil černý

maltézský kříž na jeho boku. Vzrušilo ho to a po zádech mu přejelo

mrazení. Nebyl to však strach. Thirty viděl, že britské letadlo se

nehodlá stát lacinou obětí Němců, a on sám pocítil stav vnitřního

napětí před bojem jako příjemně dráždivý pocit. Byli v tom! Němci

už o nich věděli.

Průzkumný D.H.4 byl na tom zatím mnohem hůř než oni sami,

ale bránil se jako lev. Letoun stoupal a zase klesal v usilovné snaze

pilota a zadního střelce setřást útočníky. Muž vzadu dělal divy a jeho

kulomet přestal rachotit jen ve chvílích, kdy bylo nutné doplnit

střelivo. Prázdné nábojnice odletovaly do prostoru a vše probíhalo

neuvěřitelně rychle. Osud osamělého letadla by se však brzy naplnil,

nebýt přilétající čtveřice.

Pilot D.H.4 je spatřil vzápětí, neboť provedl prudký obrat

směrem ke svým zachráncům.

Thirty měl dojem, že od toho okamžiku neuplynula ani vteřina a

němečtí stíhači obklopili i jeho camel. Albatrosy se u nich objevily

tak bleskově, že v něm vznikl pocit neodvratnosti srážky s některým

z nich. Sledoval boj průzkumného letadla s otevřenými ústy, a nyní

je ani nestačil zavřít. Byli tu!

Ještě nikdy neletěl tak blízko druhého letounu a neměl tak málo

místa ve vzdušném prostoru kolem sebe. Ať se podíval kamkoli,

viděl nějaké letadlo.

Zděšeně polkl, když zjistil, že z oblohy zmizel Biggles a že

nikde nevidí ani Algyho. Dick právě dokončoval obrat a vracel se.

Petr horečnatě pátral po fáborech na Bigglesově letadle, ale nebyly

tu. Pak za jeho zády zarachotil kulomet. Ohlédl se a viděl vrtuli

letounu s modrou přídí, vířící blízko za ocasními nosníky jeho stroje.

Petrovy oči vytřeštěné hrůzou se zahleděly do tváře nepřítele.

- 34 -

Počínal si čistě instinktivně. Prudce trhl pákou, modrý stroj

zmizel, ale na druhé straně kolem něj prolétl oranžový albatros s

camelem v závěsu. Byl to Bigglesův pestře vyzdobený letoun.

V zoufalé snaze vyrovnat se mu, pokusil se Thirty o kolmý

sestup, než se mu však podařilo let vyrovnat, velitelův stroj byl už

zase pryč. Přímo před očima ale měl silný chvost černého dýmu,

který ve vzduchu zanechal nějaký sestřelený stroj.

Zalapal po dechu, když uviděl, jak se z dýmu vynořuje modrý

albatros, chrlící na něj ze svých hlavní smrtonosný déšť.

Ačkoli mu v hlavě hučelo, pokusil se o svíčku. Podařila se mu

dobře a trochu si oddychl. Průběh boje sice předčil jeho nejhorší

očekávání, ale vteřinu měl pocit, že to začíná zvládat. Ten milý pocit

mu vydržel skutečně jen vteřinu, než znovu zaslechl za zády drsný

rachot kulometů.

Otočil se. Modrý albatros mu byl věrný. Měl ho za sebou a

hlavně jeho kulometů se chvěly nedočkavostí. Z ryzího zoufalství se

Petr pokusil o přemet. Sotva obrat dokončil, pocítil jak nepřátelské

střely trhají boční potah jeho letounu. S okoralými rty se pokusil o

další obrat, ale německý stroj se mu setřást nezdařilo.

Pokusil se o nejdivočejší manévr, jaký kdy udělal, ale nepřítel si

toho patrně nevšiml a nehodlal smrtelné sevření uvolnit. Petr spíše

cítil, než viděl, jak se za ním znovu blýská. Proud střel pronikal

drakem jeho stroje a on se v poslední vteřině přikrčil v sedačce. V té

chvíli se před ním rozprskl ciferník výškoměru na tisíc střípků a

jedna z nich Petra škrábla na ruce.

Právě tento okamžik přinesl do souboje zásadní obrat. Thirty

konečně pochopil, že Němec mu nedá pokoj, dokud ho nezabije, a

zmocnil se ho divoký záchvat vzteku. Zaťal zuby, ústa se mu stáhla

do úzké čárky a prudce vyklonil knipl k pravému stehnu. Modronosý

albatros se objevil na druhé straně kruhu ve chvíli, kdy velbloud

dokončil obrat. Thirty na sobě cítil uhrančivý pohled nepřátelského

pilota, jehož letecké brýle mu připomněly vyvalené bulvy jakési

pravěké příšery.

V nezměněném postavení letěli téměř dvacet vteřin, ve kterých

Petr horečnatě přemýšlel, jak se dostat za chvost nepřátelského

stroje. Ve slepé zuřivosti zatáhl potom za páku tak prudce, že se

- 35 -

camel postavil na křídlo. Protivník reagoval včas a udělal totéž. Ani

teď nezískal Thirty výhodu.

Jeho zloba a vztek nebyly tak slepé, aby si neuvědomil, že je

zatím vůči nepříteli bezmocný, neboť se nedokáže dostat do pozice,

ve které by mohl nechat promluvit kulomety. Chápal, že až dokončí

obrat, Modrý nos se zase octne za ním a současně si uvědomoval, že

pokud poletí dál tímto směrem, dostane se hluboko nad nepřátelské

linie, ze kterých nebude návratu. Uvědomil si, že musí riskovat.

Spustil palbu už v průběhu dokončování obratu a modrý albatros

ji hned opětoval. Petr přestal vnímat zvuk motorů. V uších mu znělo

jen monotónní hrůzostrašné rachocení střelby.

Těsně před tím, než se sprška německých střel přiblížila, sklonil

Thirty příď velbloudu k zemi a přešel do vývrtky. Udělal to tak

rychle, že Němec svou příležitost propásl.

Popáté unikal camel střemhlavým letem, a teprve nyní se mu

únik vydařil. Když obtížný manévr dokončoval, nastala poprvé

situace, po které Petr tolik toužil. Dostal nepřítele tam kam chtěl, měl

ho v mířidlech! Thirtyho ruka sevřela mocným stiskem Bowdenovu

páku, kulomety zaštěkaly a vychrlily spršku olova.

Modronosý albatros se pokusil o úhybný manévr, jenomže

Thirty, poprvé v úloze lovce, se pověsil za nepřítele jako sup a

kdykoli se albatros objevil v kříži jeho mířidel, neopomněl využít

příležitosti ke střelbě. Němec byl v ohni.

Náhle se před čelním štítem Petrova velblouda mihl stín. V

domnění, že na něj útočí další stroj, pilot se přikrčil, ale pak poznal

zvuk britského motoru a oddechl si — neměl se čeho bát. Zapátral

očima po modrém albatrosu, ale ten zmizel.

„Kde je, u všech hromů,“ zamumlal Thirty. „Přece se nepropadl

do země!“

Div si nevykroutil krk, ale jestliže se před chvílí vzdušným

prostorem míhal jeden stroj vedle druhého, nyní nebyl v dohledu ani

jediný. Albatrosy zmizely a průzkumný D.H.4 tu také nebyl. „Kde

všichni jsou?“ zhrozil se Thirty.

Sotva to vypustil z úst, do jeho zorného pole pomalu vplouval

velbloud, na jehož výztuhách vlály pestrobarevné fábory. „Sláva,

Biggles je na světě. Kde ale je Dick a Algy?“

- 36 -

Pohlédl dolů. Tvář mu ztuhla úlekem a po zádech mu přejel

mráz. Spatřil tam pokroucený, doutnající trup letounu zabořený do

pole. Pří představě, že uvnitř trosek leží Dickovo tělo, se mu sevřel

žaludek. Otočil hlavu k velitelskému letounu.

Biggles měl brýle vysunuty na čele. Kýval na Petra. Tvářil se

přísně a pokyn paží byl jednoznačný. „Zařadit se!“ Thirty se podřídil

a společně zamířili na západ.

Za několik minut přelétli frontové zákopy a pak už netrvalo

dlouho a v dohledu se objevilo letiště. Nos Bigglesova stroje se

sklonil k zemi a žasnoucí Thirty si všiml, že vedle něho klouže na

přistání další camel. Jak se tam dostal, vrtalo nováčkovi hlavou ještě

pár minut po dosednutí. Podle čísla na trupu to byl Algyho letoun.

O pět minut později stál Thirty na odstavné ploše. Kolena pod

ním podklesávala a znechuceně si připouštěl, že se mu třesou ruce.

Měl za sebou první letecký boj, ale nebýt oněch projevů nervozity,

snad by ten divoký zážitek zařadil mezi sny, které se mu zdály…

Algy, stojící vedle, odložil kuklu a brýle a zapálil si cigaretu.

„To ale byl hloupý nápad!“ ozval se za Thirtym Bigglesův hlas.

Velitel odsekával slova, jakoby je vystřeloval z pistole. „To jste tam

chtěl zůstat do tmy?“

„Víte, já myslel…“ koktal Petr. Já si myslel, že je všechno v

pořádku… Bylo by mi hloupé, kdyby mě sundal hned… hned při

prvním výletu…“

Algy, stojící vedle, se odvrátil a zakuckal se.

„Nařídil jsem jasně, že se budete držet v mé blízkosti,“ řekl

Biggles, ale jeho hlas už nezněl tak ledově. „Opustil jste sestavu a

navíc jste se pustil do křížku s tím Modronosem. Jste hazardér,

Thirty! To vám nehodlám trpět!“

„Jenže já mu nedokázal uletět,“ řekl Thirty nešťastně. „Nejsem

zas takový hlupák, abych…“

„Dost!“ přerušil ho Biggles a pousmál se. „To mě nepřekvapuje.

Už jsem toho vtipálka také potkal, a není to žádný zelenáč. Buď jste

byl odvážný jako lev, nebo jste měl z pekla štěstí! Nevím, čemu dát

přednost. Modronos vzal křídla na ramena ihned, jakmile uviděl, že

se vracím.“

- 37 -

Pro Thirtyho to bylo zklamání. Nedokázal Němce zahnat! Musel

to za něj udělat zase Biggles.

„Odkud jste se vracel?“ zeptal se nechápavě.

„Dovedl jsem průzkumníka k frontě, kde na něj čekal Algy. Pak

jsem se vrátil, abych si vás vyzvedl.“

„A co je s Dickem?“

„Tamhle jde,“ ukázal Biggles. „Vy jste ho neviděl, když jsme šli

na přistání? Netrefil se na dráhu a přistál na poli. Má stroj samou díru

a mechanikům dají ty záplaty pěkně zabrat.“

Muž, o němž mluvili, dorazil. Jeho sinalá tvář byla ozdobena

hořkým úsměvem.

„Mám takový přitroublý dojem, že byste mi příště měli svěřit

raději rýč nebo lopatu,“ hořekoval. „Můj velbloud je samá díra.“

„Nelámal bych si s tím hlavu,“ konejšil ho Biggles. „Dostali jste

se oba zpátky a to je hlavní! Nahoře tentokrát řádně přituhovalo.

Není to jen azur, blankyt a bílí beránci! Souhlasíte?“

„Jasně,“ řekl Thirty. „Viděl jsem, jak se jeden letoun řítí dolů v

plamenech. Kdo to byl?“

„Přece ten Hun s fialově pruhovaným albatrosem. Letěl rovně

jako bažant a já ho měl v mířidlech celou věčnost. Viděl to vůbec

někdo z vás? Potřebuji potvrdit hlášení. Pojďme do kanceláře. Chci

si s vámi promluvit o zatraceně vážné věci.“

Thirty a Fláma nechápavě vrtěli hlavami. Zatímco oni ztratili

velitele z dohledu, hned jak začal souboj, Biggles je zřejmě měl po

celou dobu jako pod drobnohledem. Bylo to k nevíře a hoši si

neuměli v té chvíli nic vážnějšího představit.

Vstoupili. Biggles zavřel dveře a otočil se k nim. První bojová

zkušenost, vyčerpání i obdiv k němu způsobily, že čekali na jeho

slova jako na ortel při soudu. A potom — jakoby udeřil blesk!

„Chci se vás zeptat, co tady hodláte dále dělat?“ zeptal se lázně

Biggles.

Thirty cítil, že bledne. „Tady dělat?“ zabrebtal. Jak dělat?

Nevím, jak to myslíte?“

„Tak jak jsem řekl! Jak jste se dostali k uniformám? Mluvte!“

- 38 -

Hochům uvázla slova v hrdle. Thirty se s výrazem obětního

beránka otočil k Dickovi. Fláma bezradně pokrčil rameny a sledoval,

jak kapitán Bigglesworth loví z kapsy nějaký papírek…

KAPITOLA PÁTÁ

MEZI ČTYŘMA OČIMA

Koutky Bigglesových úst se sotva znatelně chvěly, když pečlivě

uhlazoval zmuchlaný novinový výstřižek. Poté ho beze slova podal

Thirtymu.

Petr na něj civěl jako omámený. Na novinové fotografii viděl

sám sebe ve školním stejnokroji a docela mu to tam slušelo. Pod

snímkem se skvěl proložený titulek:

ZÁHADNÉ ZMIZENÍ DVOU STUDENTŮ. Na snímku je Lord

Petr Fortymore. Společně se svým přítelem opustil kolej známé školy

a nikdo neví, kde zmizelé hledat. Ředitel školy ohlásil dnes časně

ráno, že …

Thirty rychle přejel očima po textu, který se v novinách objevil

již druhý den po jejich útěku ze školy. Dlouhý článek obsahoval i

údaj, že je pohřešován také Nigel Fortymore a autor se pustil do

dohadů, z nichž mu nakonec vyplynul pochopitelný závěr. Oba dva

nerozvážní mladíci opustili kolej proto, aby pomstili smrt bratra a

dobrého kamaráda…

Mladík dočetl a výstřižek vrátil. Biggles se na něj ani nepodíval,

roztrhal ho na kousky a rozhodil je do vzduchu. Zpráva se snášela k

podlaze, nikdo nepromluvil, jen Algy, opírající se o dveře, si tlumeně

odkašlal.

„Odkud jsou ty noviny?“ prolomil konečně ticho sám Petr.

„Byl to náhodný zásah do černého,“ řekl Biggles. „Poslali nám

ty noviny, protože se v nich píše o našem útoku na německé pozice.

Zajímalo mne, co si ti pisálkové vybájili. Když jsem si ale včera

večer pročítal celé číslo, všiml jsem si fotografie a zkoprněl jsem!

Něco takového by mě nenapadlo ani ve snu! A protože žádný generál

- 39 -

během několika dní nepovýší vojíny na poručíky, bylo mi jasné,

kolik uhodilo. Tak, pánové, jak to bylo?“

„Smůla,“ řekl smutně Thirty. „Ty noviny nám byl čert dlužen.“

„Vždyť jsme sotva začali,“ zanaříkal Dick.

„Čekám!“ pronesl výhružně Biggles. Thirty se ujal slova a

vylíčil průběh jejich útěku do posledních podrobnosti. Začal

ředitelovou zprávou o pohřešovaném Nigelovi a skončil až

„nevratným zapůjčením“ Velbloudů a přeletem Kanálu. V

Bigglesových očích se rozhořely ohníčky pochopení.

„Ještě nikdy jsem neslyšel nic tak zběsilého,“ prohlásil, když

Thirty domluvil, „ale něco v sobě to má. Oba jste sice drzí jako

opice, ale zase jste mladí a zdraví.“ Ušklíbl se. „Chci si teď něco

vyjasnit. Pokud jsem vás pochopil správně, rozhodli jste se zachránit

Nigela Fortymora za každou cenu. Letěli byste za ním do jícnu

sopky, do lví tlamy nebo přímo na „Unter den Linden“ do Berlína.

Nemýlím se?“

„Máte pravdu, pane,“ usmál se unaveně Thirty.

Biggles se zadíval na Algyho a ten kývl, jakoby si s Bigglesem

rozuměli beze slov. „Váš nápad je to nejztřeštěnější bláznovství o

jakém jsem kdy slyšel a rozumného vojáka by taková pošetilost

nikdy nenapadla. To vám potvrdí každý profesionál. Jenže já si navíc

myslím, že potrhlost je druhou stránkou geniality. Ta operace by

totiž mohla vyjít. Popište mi blíž váš plán, jak Fortyho vyzvednout!“

Thirty se nadechl, ale pak mu zahořelo v očích a dal se do toho.

Biggles tiše poslouchal a pokyvoval hlavou.

„Tohle jsem už někde slyšel,“ prohlásil, když Petr skončil.

„Ano, vzpomínám si, že se o tom mluvilo v chlívku!“

„Zřídit v Německu záchytná místa napadlo Nigela,“ rozčílil se

Thirty. „Psal mi o tom.“

„Dobře, dobře,“ chlácholil ho Biggles. „Podstatné je snad to, co

teď udělám s vámi.“

„A co uděláte?“ vykřikli oba mladíci.

„No…“ zadumal se Biggles. „Správněji by ta otázka zněla: Co s

vámi mohu udělat? Pokud se budu držet řádů, zavolám stráž. Ta vás

odvede za mříže, kde budete sedět tak dlouho, až zčernáte. Kdybych

- 40 -

na vojenský řád zapomněl, hrozí vězení mně. Napomáhat zločincům

se nesmí. V tom je zákon a polní soud neúprosný!“

„Tak… co uděláte?“

Biggles se usmál. „Nic,“ řekl klidně. Jsme ve válce a já jsem

přesvědčen, že utrpení člověka, zvlášť když jde o bratra, omlouvá

nějakou tu ztřeštěnost. Upřímně řečeno, nejvíc by mi vadilo, kdyby

vás Němci zabili. Cítil bych se přímo odpovědný za vaši smrt. Víte

vy vůbec, že jste holobrádci, kteří tu nemají co pohledávat?“

„Ale pane, v armádě slouží spousta mladíků, kteří jsou jen o pár

dnů starší než my,“ postavil se Thirty na odpor. „Mohu uvést dost

příkladů. Třeba Rhys-Davids, kapitán ragbyového týmu univerzity v

Etonu. Je na frontě a už jsem o něm četl, že sestřelil celou řadu

nepřátelských letounů.“

„Nemusíte se hned tak rozčilovat,“ bavil se Biggles. „Z našeho

pobřežního letiště se stejně nedá jen tak uniknout. Jste tu lapení jak

sardinky v síti. Patříte k mojí letce a snad si nemyslíte, že si sednu za

pec a nechám vás poletovat nad zákopy nebo dokonce ničit krásné

nové stíhačky někde v Německu. Nepochybuji, že máte odvahy na

rozdávání a že jste dost velcí blázni, abyste se o něco tak

nesmyslného pokusili. Zatím si pamatujte, že nemám představu, jak

takovou záchrannou výpravu podniknout a že silně pochybuji o její

úspěšnosti! Pokud tedy hodláte odletět sami nad frontu, povězte mi

to hned! Rozloučíme se v klidu. A jednou provždy vám přikazuji, že

takový pokus bude vašim posledním! Buď vás sestřelí Hunové, nebo

se postarám, abyste už nikdy neuviděli letadlo!“

„Vy ale neznáte podrobnosti,“ vykřikl zoufale Thirty.

„Vím toho až dost,“ usadil ho Biggles a obrátil se k Algymu:

„Nemohu si pomoci, ale mě ten nápad nepřipadá tak šílený.

Kdybychom operaci pečlivě připravili, co nám zabrání dostat pár

našich hochů domů? Thirtyho bratr je jen jedním z mnoha. Mluvil

jsem už s několika piloty, kterým se podařilo uprchnout, a všichni

říkají totéž. Vypařit se z tábora bývá obvykle to nejlehčí. Dostat se k

frontě a překročit ji, je mnohem obtížnější.“

„Tak vidíte!“ vyhrkl Thirty. „Nigel to také tvrdí!“

Biggles zamyšleně sklopil oči a zadíval se na podlahu. Algy si

všiml Petrova nechápavého pohledu a zamrkal na něj.

- 41 -

Biggles zvedl zrak, protáhl se a zpříma se na Petra podíval. Jak

daleko za liniemi je Berglaken, o kterém psal váš bratr?“

„Ne víc než sto mil.“

„Hrome! To je pěkných pár desítek minut ve vzduchu. Jen

hrstka z našich nejzkušenějších průzkumníků, se odváží několik mil

do týla nepřítele. Nechci ale, abyste mne špatně pochopili. Dostat se

tam nebude tak složité, ale bude tvrdý chleba, probít se zpátky. Dost

pochybuji, že bych v hlášeních našel letce, který to zkusil.“

„Právě jste mi dokázal, že to půjde!’’ ozval se Thirty. „Němce

ani nenapadne, že bychom se toho odvážili.“

„Panečku, to je ale rozumbrada!“ rozesmál se Biggles. „Thirty,

vy máte odpověď na každou otázku. Přiznávám ale, že ve vašich

slovech spočívá zdravé jádro. Tak dobře. Proberte teď tu věc do

detailů a můžete začít technikou. Budu se vás ptát. Camel vám moc

nepomůže, protože do jednomístné stíhačky se zajatec nevejde!

Potřebujete alespoň dvousedadlový letoun. Je to tak?“

Jasně,“ naježil se Thirty. „To přece vím!“

„A kde ho chcete sebrat?“

„Já… víte… Ještě jsem o tom nepřemýšlel. Asi bych si takové

letadlo vypůjčil od průzkumníků.“

„Svatá prostoto! A oni vám ho rádi půjčí, že? Chápete aspoň, že

tím budete mít na svědomí už třetí letadlo Její královské výsosti?

Hodláte-li při svých výletech soustavně používat cizí majetek,

ztratíte řadu příznivců a vaše oblíbenost rychle poklesne. Zatím však

nechme tohle téma stranou a předpokládejme, že dvoumístného

Bristol Fightera máme tady. Panečku, to by byl letoun pro vás!

Nejlepší stroj pro průzkum. Dobrá. Teď si představte, že jste už

odstartoval. Co vy na to?“

„Letěl bych co nejrychleji.“

„Tak moment! Mně se nelíbí představa, že váš krásný bristol letí

jak osamocená labuť. Tu by orli číhající nahoře slupli jak malinu.

Vyžaduji stíhací doprovod, který umí kousat. Velice by to přispělo

ke zdaru akce, a kdybyste využil noc, pak by to možná…“ Biggles se

nadechl.

„Docela šlo,“ dodal Algy.

- 42 -

„Správně,“ řekl Biggles. „Za denního světla bychom totiž mohli

telegrafovat do Berlína, aby nám poslali v ústrety peruť, která by nás

uvítala…“

„…A oni by řekli, že už je na cestě!“ vpadl mu do řeči Algy. „Já

tedy nevím, ale dvousedadlový letoun a doprovod stíhaček… Kolik

letadel by sis představoval?“

„Jen hrstku, hrstičku. Bristol a párek velbloudů. Letadla by měla

odstartovat hodinu před rozbřeskem, aby na místo určení doletěla za

prvních paprsků slunce. Myslím, že za pěkného počasí by se dalo i

přistát. Osobně bych hrozně nerad přistával na neznámém místě za

tmy. Mám k tomu vrozený odpor.“

Algy se zasmál.

„Není to tak docela směšné,“ řekl Biggles. „Za tmy by si třebas

nikdo jejich malého přeletu nevšiml, zvlášť kdyby letěli dostatečně

vysoko. Řekněme v šestnácti až osmnácti tisících stopách. Zpátky by

ovšem pelášili už za plného světla a možná by dokázali zmizet z

německého území po anglicku. Nejnebezpečnější chvíle z celého

podniku by nastala po přistání na zemi. Taková schůzka by neměla

mít nic společného s večírkem, na který se tisknou pozvánky tím

krouceným písmem zdobeným růžemi. Spíš to připomene rande,

když si slečna zapomene natáhnout hodinky. My se totiž budeme

muset po přistání hromsky rychle rozhlížet, abychom tam nějakého

bratra vůbec našli.“

Biggles poprvé řekl „My“ a to neuniklo Petrově pozornosti. Oči

se mu rozzářily a zhluboka se nadechl.

„Říkal jste, že nejvhodnější místo k přistání je asi míli od té

chatrče?“ obrátil se na něj Biggles.

„Ano, ale nemůžeme předpokládat, že Nigel bude v té boudě.

Klidně se může schovávat někde poblíž. Jestliže uvidí přistávat

letadlo, objeví se na dráze sám. Na to bych vsadil!“

„Nejdříve bychom si měli ujasnit něco jiného,“ řekl Biggles a do

jeho hlasu se vrátil mrazivý dech z počátku výslechu. „Není nijak

jisté, zda tam váš bratr je. Na to nezapomínejte, Thirty! Nechci vás

odrazovat od naděje, ale víc než naděje to není a není velká! Věřit

mylné představě by mohlo vést ke krachu celé operace.“

- 43 -

„Vím to,“ bránil se Thirty. „Chci se tam však podívat, abych si

jednou nevyčítal, že jsem pro Nigela nic neudělal. Jsem pevně

přesvědčen, že jeho dopis lze chápat jako přímou výzvu, v případě,

že ho prohlásí za nezvěstného. Dokud se nepřesvědčím na vlastní

oči, stále bych si vyčítal, že jsem nesplnil svoji… hm…“

„Povinnost,“ řekl Algy. „Neboj se toho slova.“

„Hm… Cítil bych se prostě vinen, že jsem pro něj nic neudělal.“

„To chápu,“ řekl Biggles klidně. „Asi bych se zachoval stejně.“

„Mohu to chápat tak, že nás nedáte zatknout, pane?“ vložil se do

hovoru Dick.

„Copak v téhle vesnici, kde lišky dávají dobrou noc, dostanu

někdy příležitost číst anglické noviny?“ zamrkal šibalsky Biggles.

„Mohu to snad chápat tak, že mi nebudete bránit v průzkumném

letu do Berglakenu?“ ozval se Petr.

„No…“ zvedl Biggles obočí. „Rozhodně vás tam nepustím

samotné. Můj šestý smysl mi napovídá, že nemáte v rukávu eso,

které by vám pomohlo ukončit takový výlet se zdravou kůží.

Mimochodem, s dvěma zkušenými vzduchoplavci a s trochou štěstí,

by se to zvládnout dalo. Těmi letci myslím sebe a Algyho.“

Thirty zamrkal a v očích se mu objevily slzy. Chraptivě

zašeptal: „Vaše nabídka je tak šlechetná, že…“

„Nesmysl!“ přerušil ho Biggles rázně. „Chcete-li znát pravdu, je

zcela jiná, než si myslíte. Za prvé: Nelíbilo by se mi poslat vás

zpátky domů, když už jste se prodrali až sem, i když za cenu řady

rošťáren. Za druhé: Věřím, že pokud je váš bratr naživu, najdeme ho.

Na první pohled se ta operace zdá být přitažená za vlasy, ale to je

omyl. Věc má obrovskou výhodu v tom, že nepřítel na podobnou

drzost ani nepomyslí. Únos pilotů přímo ze středu nepřátelského týlu

je totiž tak nádherně drzá myšlenka, že si mne hned získala. Zbožňuji

okamžik, když se začne voda vařit. Tím nápadem jste si mne koupili

i s mým velbloudem, hoši. Jasné?

Všechno se však musí pořádně připravit. I škrtnutí sirkou.

Musíme se tam dostat, aniž by o nás Němci věděli. Probereme

všechno znovu za pár hodin, až si to srovnám v hlavě a musím se

také postarat o ten dvoumístný kočár. Rozhlédnu se v Amiens a

uvidím, co se dá udělat. Večer u mě v pokoji. Teď máte čas pro sebe.

- 44 -

Umýt se a odpočívat! Odpoledne vám prožene perka Algy. Budete

trénovat nouzová přistání až do soumraku. Teď mne nechte o samotě.

Musím napsat hlášení o dnešním výletu. Major se na to psaní

nedočkavě třese.“

KAPITOLA ŠESTÁ

NEBEZPEČNÉ POSLÁNÍ

O dva dny později si těsně před svítáním sbalili Thirty s Dickem

výstroj a vyšli před ubikace. Zamířili rovnou k hangárům.

Vládla ještě tma, ale nad východním obzorem lehce

probleskovala tajemná záře. Kohouti ještě nekokrhali, neboť i těmto

zvěstovatelům nového dne byla třetí hodina příliš časná. Řídila je

moudrá příroda a tak noční ticho rušily jen vzdálené zvuky

ojedinělých výstřelů z děl a hukot německého bombardéru,

připomínající předení mercedesu. Tmu chvílemi osvětlily zelené

záblesky světlic nad několik mil vzdálenými zákopy. Boje lidí

neutichaly ani za noci…

Oba mladíci mlčeli. Ačkoli bylo probuzení chladné a drsné,

Thirty byl opojen důležitostí chvíle. Jak otevřel oči, probral k plnému

vědomí. Svaly mu jen hrály a cítil se jako jestřáb před útokem. Byl

mladý a ještě nevěděl, že takové napětí se nedá dlouho vydržet.

Jeho sen se naplnil. Stojí na dráze a vyzývá černou dámu s

kosou na souboj. Thirty věděl, že dnes pohlédne nejblíže do jejích

očí.

Když procházel kolem zamaskovaných hangárů, které v

měsíčním svitu připomínaly strmé kopce, připadal si, že kráčí

pohádkovým světem. Letiště a kraj kolem něj se utápěly v mlhavém

oparu — přístřešky, ubikace i letouny. Dokonce i Fláma vedle mu

připadal jako přízračný tvor, vlekoucí záhadnou — leteckou —

výstroj. Dick to cítil jinak. Byl na nohou, oblečen i vystrojen, ale

probouzel se těžce, pomalu, vlastně až nyní. Ani jemu nebylo do řeči.

Minulého večera je Biggles seznámil s operačním plánem.

- 45 -

Záchranného letu se zúčastní tři stroje: dva velbloudy a Bristol

Fighter. V camelech poletí Biggles a Algy, kteří jako zkušení piloti

dokážou vzdorovat útočícímu nepříteli. Thirty se posadí za řízení

bristolu a Fláma převezme roli střelce.

Biggles uvážil, že i když má letoun jen dvě místa, neponese

pumy a posádkou budou mladíci, nedorostlí v pořádné chlapy. Bude

tedy možné vzít na palubu jednoho trosečníka. Bristol měl

dostatečnou nosnost, aby to zvládl, kdyby taková potřeba nastala.

Dvě osoby vzadu v letounu to sice nebudou mít zvlášť pohodlné, ale

rozhodně se nebudou tak mačkat, jako kdyby se uprchlík vecpal do

stíhačky.

Thirtymu se to příliš nelíbilo. Pochyboval o Bigglesově úvaze a

příliš se nemýlil. Nebyl hloupý a už z tónu, jakým velitel o akci

mluvil, pochopil, že Biggles považuje možnost přivézt někoho

zpátky za malou, téměř zanedbatelnou. Petr se nemýlil. Biggles byl

natolik zkušený letec a voják, že si mnoho nesliboval, i když nechtěl

brát druhému naději.

V čase přípravy se obrátil na Nigelovu jednotku, aby si ověřil

okolnosti pilotova zmizení přímo u zdroje. Pověděli mu toho dost,

aby zbylo jen málo důvodů k větším nadějím. Thirtymu o tom neřekl.

Neměl důvod chlapce zarmoutit a malá naděje přece jen zůstávala.

Stroje měly startovat v tříminutových intervalech a letět podle

kompasu předem určeným směrem, rychlostí a ve stanovené výšce.

Držet formaci nepřicházelo v noční temnotě do úvahy. Biggles

stanovil pro jednotlivé piloty rozdílné kurzy, aby zabránil náhodné

srážce. Na místě určení se měli piloti setkat ve stejné chvíli, aniž by

se při letu viděli. Až nad místem měly vytvořit letové seskupení,

společně nalétnout na přistání a pak… pak ať se děje vůle Boží!

„Po přistání se může přihodit tisíc věcí…“ řekl Biggles a další

tři letci jeho neurčitou věštbu odkývali.

Když oba nováčci došli k letadlům, Biggles s Algym tu dosud

nebyli. Díky nedočkavému Thirtymu vstali hoši příliš brzo a ocitli se

na letištní ploše o notnou chvíli dřív, než bylo v rozpisu.

Kolem strojů ještě poletoval Bigglesův mechanik Smythe s

pomocníky. Thirty složil výstroj do kabiny a nepokojně obcházel

- 46 -

letadlo. Oba zbývající piloti mu na to popřáli dost času. Objevili se

přesně pět minut před plánovaným odletem.

„Seržante, všechno připraveno?“ otázal se Biggles.

„Jistě, pane.“

„Dobrá. Jsme tu o pět minut dříve, takže máme dost času na

zahřátí motorů.“ řekl Biggles a otočil se k Thirtymu.

„Při operaci, jako je tahle, všechno závisí na přesném plnění

rozkazů. Do puntíku! Sebemenší odchylka od plánu může ohrozit

výsledek. Nemluvím samozřejmě o poruchách, kdy se průběh věcí

vymkne kontrole. Máte k tomu něco?“

„Ne, pane. Všechno je jasné,“ prohlásil Thirty. „Smím se zeptat,

zda velitel perutě ví, co chystáme? Včera večer jsem si všiml, že jste

s ním o něčem dlouho mluvil.“

„Jistě,“ usmál se Biggles. „Požádal jsem ho o souhlas ke

zvláštní akci a dostal jsem ho. Nepochyboval, že jde o správnou věc.

Jenže kdyby přesně věděl, co hodláme udělat, vyskočil by metr

dvacet do vzduchu. Co říkám? Skočil by, až by si rozbil hlavu o

strop! Jediný, kdo přesně ví, co podnikáme, je Mahoney. Pokud

bychom se nevrátili, vysvětlí veliteli, oč šlo. Mnohem lepší však

bude, když se výlet vydaří. Když ne a my přežijeme, jen těžko

zabráním, aby vás štáb neposlal šupem domů. Tak je to tady se vším,

hochu. Pokud se akce vydaří, čeká vás vyznamenání… takový hezký

lesklý křížek. Když ne, tak vás v lepším případě zavřou, v horším

dostanete taky kříž. Bude větší, dřevěný a s datem úmrtí! Prostě —

abych vás tu udržel, musíme se vrátit! Když dosáhnete v bitvě

úspěchů, půjde to jako na drátku.“ Biggles se odmlčel a podíval se na

svítící ručičky svých hodinek. „Čas se naplnil. Startujeme!“

Vyrazil s Algym ke stíhačkám, Thirty s Flámou zůstali u

bristolu.

Petr se podíval na svého přítele a Dick, jakoby dostal podobný

nápad, pozvedl zaťatou pěst. „Rafni a drž, kamaráde!“ řekl Thirty

tiše.

„Rafni a drž!“ vykřikl Fláma rázně a oba zaujali místa v letadle.

Motory už byly zahřáty na provozní teplotu a nic nestálo v cestě

startu. Nejdříve vyroloval na dráhu bristol. Thirty se ujistil

pohledem, že je Fláma na místě a sevřel páku. Burácení motorů tří

- 47 -

letadel zahnalo ranní ticho daleko od letiště. Bristol se pohnul, nabral

rychlost a pak se zvedl ze země a pomalu stoupal směrem, kde ležely

německé zákopy.

Po dvou tisících stopách stoupání vyklonil Thirty směrovky a

stočil tupý nos letounu podle stanoveného kursu. Protáhl se na

sedačce, protože věděl, že ho čeká dlouhý let. Byl pevně odhodlán

nepolevit v pozornosti po celý čas jeho trvání.

Za několik minut přejel po noční obloze paprsek světlometu.

Petr poprvé viděl blikat „kódové abecední heslo pro dnešní noc“.

Dnešním heslem bylo „B“. Jeden dlouhý záblesk, po němž

následovaly tři krátké.

Fláma byl připraven. Zazněl třesk signální pistole a na obloze

zasvítila „kódová barva noci“: tentokrát červená, záhy přecházející v

modrou. Světlice se tiše snášela z hvězdné oblohy jako meteor,

pátrající paprsek pohasl a bristol pokračoval v pokojném letu noční

oblohou.

(„Kódové abecední heslo“ a „kódová barva noci“. Obě bojující

strany využívaly zvláštní signalizace, pomocí které rozeznávaly

přelety vlastních letadel, aby je odlišily od nepřátelských. Právě

podle těchto signálů se pak rozhodovalo, zda se letící stroj stane

terčem střelby protiletadlových dělostřelců. Kódové písmeno se

pravidelně každý den měnilo. Noční stíhači měli zase povinnost

vystřelit světlici „v barvě noci“. Když obsluha světlometu

zaznamenala neznámý letoun, „vystřelila“ světelný signál, kterým se

vlastně ptala na jeho identifikaci. Pokud následovala odpovídající

odezva, mohl letoun pokračovat v klidném letu. Když však odpověď

neodpovídala stanovenému heslu, byla na letadlo zahájena palba.

Posádky nepřátelských letadel neznaly kódová písmena ani barvy.)

Klid netrval dlouho. Záhy se zjevil nový proud mlžného světla.

Tři zářivé proudy stříhaly oblohu jako obrovité nůžky. Thirtymu

připadalo, že letí ke svěráku, kterým se drtí na jatkách kostí.

Nemohl dělat nic než letět dál.

Dole pod ním se zjevily záblesky výstřelů, jak granáty opouštěly

hlavně děl a tmu kolem letadla osvítily výbuchy. Ohňostroj začal

oranžovým zábleskem před předním štítem bristolu a vzápětí se rudě

blýskalo na všech stranách. Dělostřelci hledali cíl, ale Thirty už

- 48 -

nebyl nováček. Brzy poznal, že střelba není příliš nebezpečná. Už

věděl, že šrapnely vybuchující daleko od něj mají barvu krve,

zatímco ty mířené přesněji svítí oranžově až fialově.

Odhadl to dobře, palba naslepo jim neublížila.

Záře světlometů se ztrácela kdesi za zádí jeho stroje, letěl již nad

územím obsazeným Němci a střelba tichla. Vyklonil se, aby se

podíval dolů.

Pohled ho zklamal. Nebyl schopen rozeznat nic, připadalo mu

to, že přelétá nad obrovitým tmavým talířem, který je ponořen do

podivných, ještě temnějších černomodrých stínů. Letěli dlouho a pak

se na dně talíře objevil klikatící se stříbrný had. Veliká řeka — Rýn!

Dole občas blikla světla, okna usedlostí, jejichž obyvatelé se

probouzeli velmi časně.

Thirty pravidelně kontroloval střelku kompasu, což mu

dodávalo příjemný pocit jistoty. Nezapomínal ovšem na skutečnost,

že nepřítel o jeho letadle ví a hodlá se bránit. Mrkl na hodinky. Letěli

už bezmála hodinu. Východní obloha bledla stále výrazněji a hvězdy

pohasínaly. Svítání bylo na dosah.

Zadíval se pozorně před sebe s nadějí, že konečně spatří obě

stíhačky. Sluneční paprsky však dosud nezlomily vládu noci a po

doprovodných letounech nebylo ani stopy. Osamělý bristol brázdil

nebesa nad nepřátelským Německem stále sám a sám.

Petr se pootočil, aby se alespoň slůvkem či pohledem podělil o

nemilý pocit opuštění s Flámou. Úzký prostor, v němž seděl, mu ale

nedovolil obrátit se úplně. Koutkem oka však stačil rozeznat, že Dick

upřeně sleduje vzdušný prostor za směrovkami a křečovitě svírá

spoušť kulometu. Vypadal jak figurína ve výloze.

Ranní obloha už nabyla barvy kvetoucí levandule, když se

Thirty opětovně rozhlédl, aby našel oba velbloudy. Berglaken už

musel ležet nedaleko.

Náhle rozpoznal svahy porostlé hustými borovicovými háji, nad

nimiž se zvedala šedá jitřní mlha. Znal je z dřívějška a oblíbil si

jejich půvab. Ruka mu bezděčně sjela k páce plynu a v tom

okamžiku spatřil vedle pravého křídla prvního camela. Zhluboka se

nadechl.

- 49 -

Thirty nedokázal pochopit, kde se tam vzal. S pocitem

naprostého zděšení si uvědomil, že to klidně mohl být skopčácký

albatros! „Proboha! Musím se ještě hodně učit,“ zabručel nevrle.

Plavný přílet druhého velblouda ho už tak nepřekvapil. Náhle tu

byl a zjevil se po druhém boku jeho stroje jako přízrak. Thirty jen

zamrkal. Oba stroje letěly tiše, jak zlaté rybičky plovoucí v akváriu.

Když se Thirty lépe podíval na Algyho, všiml si, že Bigglesův

přítel lapá po dechu. Otvíral a zavíral ústa jako ryba na suchu. Algy

se na něj podíval, zvedl ruku a s otevřenými ústy mu zamával. Zda

šlo o pozdrav nebo o varování, Thirty nepochopil.

Co znamená klapání Algyho rtů mu došlo vzápětí.

„On si zpívá!“ vzdychl novopečený letec a v té chvíli Algyho rty

zaklaply a protáhly se do tenké čárky. Pilot ukázal před sebe.

Bigglesův velbloud se začal propadat do prostoru a zvuk motoru

se ztišil. Thirty sevřel knipl a ubral plyn. Nos letounu se naklonil,

bristol začal ztrácet výšku a klouzal k přistání.

Při pomalém klouzavém letu Thirty pečlivě zkoumal povrch

země pod sebou. Krajina mu náhle připadala zcela neznámá a

nehostinná, nedokázal se upamatovat ani na nejmenší detail. Při

pozornějším pohledu konečně našel první bod, který hledal.

Byla to dvě malá jezírka, propojená úzkým kanálem,

připomínající umlčený kostelní zvon. Znal to místo dobře, vždyť tam

s Nigelem mnohokrát rybařili! To už rozeznával i silnici, prodírající

se mezi pahorky vzhůru. Na jednom kopci trůnil krásný hrad a

kousek pod ním se kroutil jejich pstruhový potok!

Pak se už stačilo rozhlédnout a spatřil plochu vhodnou k

přistání. Byla přesně tam, kde být měla. Pocítil zamrazení v zádech,

neboť celkový obraz krajiny pod ním se v ničem nelišil od jeho

představ. Chyběla pouze lovecká chata, kterou ale nemohl vidět,

protože ležela hluboko v údolí, odkud se ještě nezvedla mlha.

Ručička výškoměru vytrvale klesala, země pod břichem letadla

se přibližovala a získávala ráz pěkného horského údolí. Všude v něm

vládl posvátný klid. Po silnici nikdo nešel a neposkakoval po ní ani

ten nejmenší selský povoz. Nebylo divu. Dosud se nerozednilo a

pahorkatina v okolí poskytovala pramálo míst k pěstování plodin.

- 50 -

Políček bylo vidět málo a nebyla velká, takže chudí rolníci neměli

důvod plahočit se na nich od časného rána.

Bristol pomalu klesal na zelenou plochu. Petr se zabořil hlouběji

do sedačky a soustředil se na přistání na neznámé ploše. Byl si

vědom, že ulomená kola podvozku by mohla být pro něj a pro Flámu

osudná. Upadli by do zajetí v srdci německé říše a patrně by skončili

jako špioni před hlavněmi popravčí čety. Přistání britského letadla v

horách by stačilo k tomu, aby potulní uhlíři, pálící v lese dřevěné

uhlí, spustili pokřik. Pak by nezbývalo než rychle hledat úkryt a

zapomenout na sny o záchraně Fortyho.

„Pokud tady vůbec někde je,“ zamumlal smutně Thirty.

Jeho obavy z přistání se brzy rozplynuly. Bristol jen několikrát

poskočil na malých hrbolcích a zastavil se ve stínu větví prvních

borovic na úpatí lesa.

Přistání obou velbloudů doprovodil šelest vzduchu mezi

výztuhami křídel. Biggles ani Algy nevypnuli motory, ale pouze

snížili obrátky na minimum.

Thirty s Flámou běželi po travnaté ploše vstříc přistávajícím

strojům. Když Biggles konečně vypnul motor, byli už u něj a začali

stíhačku tlačit co nejhlouběji mezi stromy. Otočili letoun, aby stál

nosem k otevřené planině připraven k okamžitému odletu, kdyby

bylo nutné rychle odtud zmizet. Algy se k nim okamžitě přidal a

všichni čtyři se nepřestali plahočit kolem letadel, pokud v úkrytu

borovic nezmizel i bristol a druhý velbloud. Konečně stály stroje ve

formaci a zastavili se i muži.

„Teď ticho!“ řekl Biggles.

Stáli pod neprostupnou klenbou větví a pečlivě naslouchali.

Ranní ticho rušilo jen trylkování ptáků a zurčení potůčku kdesi v

lese. Vyčkali v té idyle asi pět minut a neozvalo se nic.

„Výborně!“ ulevilo se Bigglesovi. „První část plánu nám vyšla

na jedničku. Zdá se, že jsme nevzbudili pozornost. Teď rychle k

chatě. Mějte prsty na spouštích, ale nařizuji, abyste pistole použili

pouze, kdybychom narazili na ozbrojenou hlídku. Dřevaři a nějací

tuláci, kteří tu mohou žít, na nás útočit nebudou. Budou z nás mít

větší strach, než my máme z nich. Pokud nám ale nebude štěstěna

přát a narazíme na německé jednotky, budeme se bránit. Bude to

- 51 -

naše malá pěší válka, pánové. Na život a na smrt. Vy, Dicku,

zůstanete u letadel. Víte, co máte dělat?“

„Ano, pane.“

„Co?“

„Budu hlídat stroje a udržovat je připravené k odletu. Pokud

bych uslyšel výstřely, nahodím motor bristolu a natočím vrtule

vašich stíhaček. Kdyby naopak nepřítel odhalil naše letouny,

vystřelím třikrát do vzduchu.“

„Velmi dobře,“ řekl Biggles. „Thirty, veďte nás!“

KAPITOLA SEDMÁ

BUĎ… ANEBO

Thirty vedl Bigglese a Algyho přímo k úpatí kopců. Kráčel

rychle ale opatrně a starostlivě obhlížel terén. Vpravo se otevřelo

úzké údolí, na jehož dně bublal potok. Zabočil tam a náhle kolem

nich strměly příkré skalní stěny sahající do výše dobrých tří set stop.

„Je to tady hodně příkré,“ upozornil Petr. „Nejlépe bude, když

se pustíme podél potoka.“

Biggles kývl, nebylo těžké odhadnout, že Thirty má pravdu. Už

zde, na kraji jim bránily v postupu rozeklané balvany. Neviděli ani

stopy po zvěři s výjimkou horských králíků, jejichž doupata zahlédli

v okolních svazích.

Klopýtali dál přes kameny břehem horské bystřiny, a s úžasem

pozorovali dovádění hejna velkých pstruhů v průzračné vodě.

„Sem jsme chodili s bráchou rybařit,“ řekl Petr smutně.

„Teď tu máme důležitější práci,“ zarazil jej Biggles. „Dávejte si

pozor na každý krok, pánové. Vymknutý kotník by nám úlohu určitě

neulehčil.“

Šli dál asi deset minut a zurčení potoka rušily jen jejich opatrné

kroky. Stezka stoupala, až Thirty rozhrnul vřes rostoucí ze skuliny

mezi plochými kameny. Zastavil se a ukázal před sebe.

„Tamhle stojí chata,“ řekl zastřeným hlasem.

- 52 -

Nakukovali mu zvědavě přes rameno a viděli boční údolí

podobné tomu, kterým právě prošli. Jen jeho svahy byly mírnější a

balvanů, povalujících se na dně, bylo poskrovnu. Polorozbořená

chata stála nedaleko od nich na úpatí svahu. Algy užasle vydechl.

Tak malebnou krajinu ještě nikdy neviděl.

„Jak to, pánové, vypadá,“ řekl Biggles, „nikoho tu nenajdeme.

Vsázím se, že chata je prázdná.“

„I kdyby tam někdo byl, určitě nebude tak brzo ráno vzhůru,“

odsekl Thirty nervózně.

„Dobrá, dobrá,“ usmál se Biggles. Jdeme rozehnat pochybnosti.

Hned poznáme, zda v té chatě někdo přespává.“

Vykročil, ale náhle se zarazil a jako zajíc vyplašený stínem orla

mrskl sebou na zem. „Ticho!“ zasyčel. Ve chvíli kdy se sesouvali k

zemi druzí dva, rozlehla se nad údolím ozvěna výkřiku.

„Co to bylo?“ hlesl Algy.

„Nějaké volání,“ zašeptal pobledlý Thirty. „Jako na psa.“

„Nejspíš, hajný,“ pokrčil rameny Biggles. „Ale nezdá se mi, že

by tu byly bohaté honitby.“

„V podhůří žije spousta divočáků a někdy se zatoulají až do

údolí. Panstvo si sem chodilo občas zastřílet.“

Dohady skončily rychle. Dole u vstupu do údolí se zjevila

skupina mužů. Bylo jich šest a vpředu běžel chlap, vedoucí na

vodítku obrovitého psa. Na klobouku se mu klátil okázalý chochol a

za opaskem trčel lovecký roh. Podivný psovod!

Thirty však rázem pochopil, že nejde o myslivecké radovánky a

jeho tvář zbledla. Muži následující hajného a jeho psa byli navlečení

do šedých uniforem pruské armády a na hlavě velitele, jejich

Unterofiziera, se skvěla pýcha mnoha německých vojáků, přilba

zvaná pickelhaubna. Podle směru, který udával pes, nebylo pochyb,

že míří k chatě a způsob jejich postupu byl stejně jednoznačný.

Někoho hledali, pronásledovali!

„A to jsme se dostali tak blízko. Pět minut, hloupých pět minut!“

vzdychl Thirty a otočil se k Bigglesovi: Já to nevzdám, pane!“

„Neztrácet hlavu,“ sykl Biggles. „Měl byste křepčit radostí!“

Já? Proboha proč?“

- 53 -

„Copak vám nedošlo, co ta skupina znamená?“ žasl Biggles.

Jednu nesmírně důležitou věc, člověče! Váš bratr žije a je tady.

Hajný ho asi objevil a přivolal hlídku. A nedělejte si starosti. Železa

pasti nezaklapla, a když nezpanikaříme, máme situaci v rukou. My o

nich víme, zatímco oni nevědí o nás! Necháme je vyložit karty na

stůl, ale trumfy držíme v ruce my! Tímhle směrem! Rychle!“

Biggles se začal spouštět ze svahu, aniž by se ohlédl, zda ho

ostatní následují. Opatrně překračoval balvany a spadlé větve, které

se tam povalovaly v cestě. V ruce držel odjištěnou pistoli.

Následovali ho dolů a pak co nejtišeji sloupali do protějšího

svahu, kde byli v hustém porostu dokonale skryti. Napadané jemné

jehličí tlumilo jejich kroky, takže kráčeli jako po sametu a brzy se

dostali na svah ležící proti chatě. Tam Biggles varovně zvedl ruku.

Zastavili se a on sám se začal tiše plížit na skalní ostroh. Když byl na

místě, vzhlédl a strnul.

Na divokém skalnatém jevišti se zjevil další herec a Bigglese

napadlo, že zdánlivá opuštěnost tohoto místa je pěkný podvod.

„Hemží se to tu lidmi!“ zamumlal, a kývl na svůj doprovod.

Cizinec se blížil k chatě táhlou průrvou, kterou si ve skalách

vymlely vody každoročními jarními přívaly. Muž vypadal jako tulák.

Neměl kabát, a cáry, do kterých byl oblečen, připomínaly košili a

kalhoty jenom vzdáleně. Dlouhé kadeře nečesaných mastných vlasů

mu splihle ležely na krku a jeho bradu zdobilo husté strniště,

nasvědčující tomu, že se nejméně měsíc neholil. V ruce si nesl

snídani — malého králíka či snad sviště.

Koryto, kterým sestupoval, mu bránilo ve výhledu. Němce

neviděl a oni samozřejmě neviděli jeho.

„Všechny cesty vedou do Říma,“ zašeptal Biggles, jako

nefalšovaný vzdělanec. „Všichni míří k chatě!“ „Římané by se ti za

tu ruinu poděkovali…“ špitl Algy.

„Ti mě nezajímají,“ sykl Biggles. „Pánové, je to on!“

„Jak to můžete vědět?“ ozval se Thirty. „Nepoznávám ho.“

„Tak se podívejte na jeho boty. Tak dobré ševce nemají nikde

jinde než v Londýně. Je to on, váš bratr!“

Jdu tam!“ vykřikl Thirty. Vyskočil a chystal se vpadnout přímo

do jámy lvové. Už otvíral ústa, aby varoval Nigela výkřikem, ale

- 54 -

Biggles byl rychlejší. Vymrštil se a srazil pošetilého mladíka do

měkkého jehličí. Ruku mu přitiskl na ústa.

„Ticho,“ zasyčel důrazně. „To chceš, aby nás dostali všechny?

Naše pistole mají mnohem menší dostřel než jejich pušky.“

Uvolnil sevření, vstal a schlíplý Thirty se málem rozvzlykal.

„Ticho!“ opakoval Biggles. „V téhle situaci platí staré známé

přísloví: Dvakrát měř a jednou řež! Musíme sledovat vývoj a mít

všech pět pohromadě. Žádné bláznění,“ vrčel.

Začínalo další dějství dramatu a čtyři letci se tiše choulili na

první galerii. Výhled měli výtečný.

Nic netušící Nigel Fortymore, a všichni už věřili, že jde o něj,

opustil své ochranné koryto a vydal se k chatě naplněn příjemnou

představou, že brzy rozdělá oheň a pak se dá do přípravy masité

snídaně…

Stačilo však jen pár jeho kroků kamennou sutí a tiché údolí se

rozeznělo nárazy padajícího štěrku. Němci, blížící se k chatě hustým

porostem kosodřeviny a žlutě kvetoucího hlodaše, zbystřili

pozornost. Zastavili se a hluku se vylekal i jeho původce. Když však

ozvěna dozněla a nic se nedělo, pokračoval klidně v pouti ke svému

dočasnému sídlu. Svižně přeběhl otevřenou louku, dokonce si

poskočil, a aniž by si něčeho podezřelého všiml, doběhl k chatě a

zmizel uvnitř.

V tu chvíli se dala do pohybu i německá hlídka. Polorozpadlé

stavení ji přitahovalo jak silný magnet a netrvalo ani minutu a muži v

uniformách obklopili chatu.

Chudák Thirty pocítil, jak se mu rozbušilo srdce. S

pootevřenými vyschlými rty sledoval, co přijde.

Bylo to velmi jednoduché.

Unteroffizier vydal rozkaz, vojáci zvedli hlavně pušek a namířili

je na okna. Vyštěkl rozkaz tak rázně, že ho dobře slyšela i první

galerie v hledišti. Potom velitel jedním rozmachem pažby rozrazil

dveře a vnikl dovnitř. Vzápětí se do chaty nahrnuli i zbylí Němci,

kterým asi zapomněl poručit, aby čekali venku…

„Jsme na řadě, pánové!“ ožil Biggles. „Jdeme! Teď nebo

nikdy!“

- 55 -

Všichni tři vyrazili co nejrychleji dolů kamenitým svahem.

Neobešlo se to bez hluku, neboť pádili mohutnými skoky, až kamení

rachotilo. Hned byli u potoka, přebrodili ho tak rychle, že voda

stříkala a navzdory nebezpečí se nezadržitelně blížili k chatě.

Vypadalo to jako zázrak, ale zevnitř nikdo nevyběhl, snad tam hluk

kamenné laviny nedolehl.

Asi dvacet kroků před chatou zvedl Biggles ruku. Zastavili se.

Thirty mačkal pistoli až mu zbělely klouby, volnou rukou si

otíral orosené čelo a vytřeštěnýma očima sledoval Bigglese, který se

plížil k chatě, přikrčen jako indián na válečné stezce. Za rohem

poklekl a naznačil ostatním, aby se k němu přidali. Uvnitř srubu

zněla úsečná němčina, jen občas prokládaná mírnějším tónem.

„Počkáme, až vystrčí hlavu!“ zašeptal Biggles. „Připravte si

pistole. Až dám pokyn, zaútočíme. Pokud odhodí zbraně, bude vše v

pořádku, jestli se nám ale postaví na odpor, musíme dostat my je.

Oni by také neváhali odeslat naše duše k nebesům bez použití

letadla. Pst! Už jdou ven!“

Letci zaujali pozice za chatou, dále od vchodu. Na dveře

neviděli, ale podle hluku a hlasů si mohli snadno domyslet, co se tam

děje. Slyšeli prásknutí dveří, praskání větviček pod okovanými

botami i zacinknutí kovu německé pušky o jakousi přezku.

Thirty sledoval Bigglese, který připomínal jestřába před útokem,

odhodlán okamžitě ho napodobit. Konečně Biggles prudce trhl

hlavou a s pistolí v natažené ruce se vyřítil na otevřenou pláň. Thirty

i Algy vyrazili za ním.

„Ruce vzhůru!“ zařval Biggles německy.

Na chvilku zavládlo ticho, připomínající napjaté čekání na hluk

hromu po zášlehu blesku. Ticho před děsivým zaduněním. Muži z

německé jednotky se proměnili v solné sloupy. Zírali do namířených

hlavní pistolí jako uhranutí. Uplynuly snad tři vteřiny, než se první z

nich zmohl na pohyb.

Byl to poddůstojník. Drsně zavrčel a zvedl pušku, jenže v téže

vteřině štěkl Bigglesův revolver. Ve tváři zasaženého Němce se

zjevil výraz úžasu, paže svírající zbraň ochably, kolena se mu

podlomila a muž se zhroutil k zemi.

- 56 -

O odpor by se pokusili i další vojáci, ale udělal to jen jeden a

ostatní si to raději rozmysleli. Ten nejodvážnější odskočil vzad a

pokusil se zmizet za rohem. Ozvala se Thirtyho pistole, ale kulka z ní

jen vyštípla třísky z roubeného trámu.

„Musíte ho dostat!“ vykřikl Biggles, ale splnit jeho rozkaz bylo

více než obtížné. Voják byl skvělý běžec, pelášil po svahu jako zajíc,

kličkoval a stačil při tom dokonce i nadávat.

„Nech ho!“ zastavil Biggles Algyho, který se chtěl rozběhnout

za uprchlíkem. Hlaveň jeho pistole však při tom nepřestala sledovat

ty poddajnější zajatce, odhazující ručnice a pokorně zvedající ruce k

nebesům.

„Gehen!“ přikázal Biggles německým vojákům a ukázal

směrem, odkud sem přišli.

Němci s pobledlými tvářemi zahájili spěšný ústup, který se

změnil v úprk, jakmile se dostali z dostřelu. Bez pušek by neměli být

nebezpeční.

Biggles se obrátil k zarostlému pobudovi v botech z Londýna,

jenž se od začátku záchranné operace nedokázal ani pohnout. Zdálo

se, že je ohromen stejně, jako německé pátrací komando.

„Jste Fortymore?“ zeptal se Biggles.

„Ano.“

„Tak rychle pryč odtud! Klepání po ramenou a potřásání rukama

si necháme na jindy. Rychle! Nepůjdeme daleko a tady se za pár

minut začne vařit i voda v potoce.“

Nečekal na odpověď, otočil se a rozběhl se směrem k ukrytým

letadlům. Zahájil tak ústup, který však na počátku přibrzdila nemilá

příhoda.

Veselé trylkování ptáků v korunách stromů náhle přehlušil řev

leteckého motoru. To by bylo v pořádku, kdyby se v téže chvíli

kousek před nimi neozval výstřel z pušky. Od skalní stěny, pod

kterou utíkali, se odštípl úlomek, a zasvištěl Bigglesovi těsně kolem

hlavy.

„To ten uprchlík,“ křikl Biggles. „Dávejte pozor! Kryjte se!“

Puška se ozvala ještě dvakrát, ale jak Němec dobře běhal, tak

hanebně střílel. Nepatřil k lovcům schopným zasáhnout běžící cíl a

letci utíkali jako srnci.

- 57 -

Vběhli do prvního údolí, plného balvanů. Prosmykali se mezi

nimi, přeskakovali je a hnali se po proudu potoka, až se pstruzi

poplašili. Biggles vedl. Nepolevil, dokud nespatřil své milované

velbloudy. Nezastavil ani potom, ale zpomalil, aby počkal na Nigela,

který sotva lapal po dechu. Na první pohled bylo patrné, že má toho

skotačení plné zuby.

„Omlouvám se, že jste musel spurtovat jako na olympiádě,“

otočil se k němu Biggles. „Nebyli jsme na ty Němce příliš zdvořilí,

takže od nich nečekám zvláštní přívětivost. K našim drakům je to už

jen kousek. Vidíte je?“

Forty, lapající po kyslíku, jen přikývl.

Fláma — Dick splnil rozkazy beze zbytku. Stroje byly

připraveny a vrtule bristolu se točila. On sám stál u přídě Bigglesova

camela.

„Výborně,“ zavolal na něj Biggles. „Všechno šlo jak po drátku.

Je tu všechno v pořádku, Flámo?“

„Nic se nedělo,“ řekl Dick. Pak se mu v očích smíchal úžas s

radostí. Jejda, vy ho máte!“ vykřikl.

„Na oslavy není čas,“ zabrzdil ho Biggles. „Za pár minut tu

bude smečka honících psů a sto pušek. Pryč odtud! Forty, vy letíte

vzadu v Biffovi.“

Všichni piloti věděli, že letounu Bristol nikdo neřekne jinak než

Biff.

„Thirty, ty víš, kudy domů,“ pokračoval Biggles. „Upaluj tam

tak rychle, jak to půjde. Nezdržuj se, ani kdyby ti hořelo kormidlo.

Než se Němci dostanou k telefonu a nažhaví dráty, musíme být co

nejdál odtud! Pokud se s Algym někde zdržíme, nehledej nás a leť

dál o sto šest. To je všechno!“

Skupina se rozdělila a každý znal svou úlohu. Fláma nahodil

vrtuli Bigglesova velblouda a pak pomohl i Algymu. Sám se pak

vyšvihl na zadní sedadlo bristolu a nacpal se vedle Fortyho.

„Jako sardinky,“ usmál se hořce. „A co teprve, jestli budeme

muset střílet!“

„Lehni si na zem,“ vyzval ho Forty. „Bude to lepší. Zatížení

stroje se lépe rozdělí a já si snáze poradím s kulomety, kdybychom

byli v tísni. Útok se dá čekat!“

- 58 -

Řev motorů rozechvěl větve borovic a nesl se do dálky.

Závěrečný let byl připraven. Thirty se přesvědčil, že všechno je v

pořádku a otevřel plyn naplno. Bristol poskočil, rozjel se loukou,

nabral rychlost a vznesl se do vzduchu. Pilot se ještě jednou krátce

ohlédl, aby se ujistil, že ho obě stíhačky sledují a otočil nos letounu k

západu.

V Thirtyho srdci se rozhostila radost, ke které se nyní přidala i

velká dávka sebedůvěry.

„Za hodinu jsme v bezpečí,“ výskl. „Co myslíš, Nigele?“

Jeho bratr, ohlušený řevem motoru, ho pochopitelně neslyšel.

KAPITOLA OSMÁ

S NASAZENÍM ŽIVOTA

Thirtyho rozjařenost nestála bohužel na pevných základech.

Mladý pilot dosud postrádal zkušenosti starších letců a nemohl vědět,

že návrat k západu obvykle trvá podstatně déle než cesta opačným

směrem. V severní Francii převládají západní větry, které sníží svými

mohutnými poryvy rychlost letounu a zanáší ho z kurzu, někdy i

hluboko do vnitrozemí.

Thirty poprvé zaváhal po necelé hodině letu. Vznášeli se ve výši

asi deset tisíc stop, když se jeho užaslé oči stočily dolů, kde

spočinuly na nepřehlédnutelném orientačním bodu. Prostíralo se tam

velké jezero. Pohlédl na hodinky. Podle času stráveného ve vzduchu

by měli být už nedaleko mateřské základny, jenomže věděl, že od

tohoto jezera je domů ještě daleko. Pochopil, že dosud nemá za

sebou ani dvě třetiny cesty.

Znovu se podíval dolů a upoutal ho oheň, čadící u cesty, na

konci velkého bramborového pole. Hustý kouř by nepřehlédl ani

naprostý letecký novic a Thirty se ušklíbl. Podle převalujících se

obláčků dýmu odhadl, že rychlost větru při zemi neklesá pod třicet

mil v hodině. Teprve nyní pochopil, jak podcenil vliv přírodního

živlu.

„Hrome,“ zamumlal. „Ten vítr se mnou laškuje.“

- 59 -

Let dosud probíhal klidně, po krvežíznivých stíhačích s kříži na

křídlech nikde ani stopa. Nahoře se klenulo jasné čisté nebe a jen

daleko vpředu se rýsoval náznak kupovité oblačnosti. Thirty si však

uvědomil, jak hluboko za nepřátelskými liniemi ještě letí a rozhlédl

se po obloze mnohem starostlivěji.

Bristol se hnal oblakům vstříc, jakoby se už těšil na setkání.

Thirtyho sluch, otupený neustálým hukotem motoru, Teď jeho rachot

sotva vnímal. Opřel se o okraj bortu a shýbl se pro mapu, která mu

spadla na podlahu, a v té chvíli spatřil, jak Bigglesův velbloud

zamával křídly.

Velitel mu ukazoval, aby upravil letový kurz. Kývl a udělal to,

přestože nechápal smysl toho manévru. Nic se nedělo a druhý camel

pokračoval v letu původním směrem. Nahoře neletělo nic, na to by

dal Thirty ruku do ohně, takže dole! Upřel zrak k zemi a dlouho tam

nenacházel nic zajímavého… až přece! Byli tam!

Hluboko pod křídly bristolu přelétávalo značné množství

malých předmětů. Připomínalo to roj včel, ale byla to letadla!

Protože se vznášela velmi nízko, zdálo se, že se sunou přímo po

zelené luční trávě.

Byly hluboko a dost daleko, takže Thirty nerozeznal, jaké znaky

zdobí jejich křídla. Bylo ovšem nad slunce jasné, že to budou

zlovolné vosy, odhodlané útočit a bodat.

Celý roj letěl ve formaci „V“ a mířil jiným směrem než oni

sami. Už už se zdálo, že nebezpečí pomine během minuty či dvou,

avšak náhle se na vedoucím stroji německého seskupení cosi

zablesklo. Thirty pochopil, co se stalo. Velitel skupiny měnil kurz.

Jeden stroj za druhým měnil směr i výšku a sluneční paprsky,

odrážející se od nakloněných křídel vyvolávaly zdání elektrické

bouře.

Němci je objevili náhodou, ale ta náhoda byla zákonitá. Britská

výprava se nad cizím územím zdržovala již příliš dlouho…

Thirty bedlivě sledoval pohyb roje a během malé chvíle přestal

pochybovat, že o nich nepřítel neví. Závěr byl jasný. Bystrozraký

německý průzkumník zahlédl nad sebou neznámá letadla a

následoval pokyn zjistit, kdo se vetřel do zdejšího vzdušného

prostoru!

- 60 -

Pohled na černé kříže na koncích křídel sevřel Thirtymu žaludek. Na

tváři i na zádech mu vyvstal chladný pot. Dávno pochopil, co

znamenalo Bigglesovo varování. Jeho velitel spatřil nepřátelský roj

dávno předtím, než si ji všiml on sám. Změna kurzu znamenala

pokus vyhnout se střetnutí a zmizet. Nevyšlo to.

Thirty nervózně zamrkal. Náhle zatoužil po frontových

zákopech a byl by šťasten, kdyby mohl vlétnout do německé

protiletecké palby. Věděl však, že se těší marně a tak jen odhadoval,

jak dlouho bude německý roj stoupat, než zaútočí. Pět minut? Sedm?

Oněch pět minut nemělo konce. Mladík těkal očima z ciferníku

hodinek k německým strojům a zase zpátky. Pár minut mu náhle

připadalo jako věčnost, jako nekonečné čekání na smrt.

Zadíval se pod sebe. Nepřítel stále nabíral výšku a byl už jen o

tisíc stop níže. Pak už zbývalo sotva sto yardů… a Němci byli tu!

Formace pozměnila kurz, aby se dostala britským drzounům do týla.

Petr se ohlédl k bratrovi a užasle polkl. Forty byl skloněn ke

kulometu a na pohled znuděně sledoval jeho hlavní blížící se

německé stíhačky. Thirty se usmál. Pohled na klidného Nigela by vlil

dobrou pintu životodárné sebevíry i tomu nejroztřesenějšímu

zoufalci.

Odvrátil zrak k nepříteli. Zahlédl už jen tři albatrosy, neboť

ostatní stroje už měl za sebou, visely za směrovkami bristolu.

Letouny stále nabíraly výšku a šplhaly nezadržitelně do pozice

výhodné pro útok.

Kde jsou camely? Uviděl je několik desítek yardů vzadu nad

sebou, vznášely se tam klidně a nevzrušeně v očekávání věcí příštích.

Petr sice vůbec nechápal, proč ti dva nevyužili výškové převahy,

dokud ji měli, ale zeptat se na to Bigglese nemohl. Ostatně nyní by

na šťouravé otázky nováčka stejně nebyl čas.

Mžikl na hodinky. Bylo to už asi po padesáté, co u nich hledal

spásu, ale měl pocit, že se ručičky snad zastavily. Před čtvrt hodinou

přece ukazovaly jen o minutu méně! Je to možné? Thirty tlumeně

zaklel, zdálo se mu, že se čas zbláznil. Byl ve vzduchu již půl druhé

hodiny a zákopy nikde. Jediné, co viděl před sebou, byla široká

oblačná fronta. Ležela už blízko, avšak bílé obláčky jaksi změnily

tvář. Letěl do hustých, kyprých mračen.

- 61 -

Neztrácel víru, že je Biggles obratně vyvede z téhle nechutné

kaše a nyní tu byla i spásná mračna. Řítil se do rozšklebeného ústí

průrvy mezi nimi, když se tam fialově a rudě zablesklo. To nebyla

bouře! Vznášelo se tam pět německých trojplošníků!

Thirty si s hrůzou uvědomil, že nepřátelské stroje manévrují

přesně tak, jak se sluší na připravenou bojovou operaci. Němci už

spatřili tři stroje nesoucí modrobíločervené kokardy a teď jim

přehrazují cestu. Ta fialová letadla střežila neviditelnou hranici nad

frontou.

„Odřízli nás od základny,“ pomyslel si hořce mladík. Jsme teď

ve dvojím ohni.“

Ohlédl se a spatřil Bigglese i Algyho, jak na něj zuřivě mávají.

Jejich zběsilé pohyby mu připomněly pantomimu, ale nezasmál se.

Navzájem si oba ostřílení piloti zjevně rozuměli i beze slov, neboť

Algy na Bigglese souhlasně kývl. Sklonil pak nos velblouda dolů,

zatímco Biggles ho namířil vzhůru a mávl na Thirtyho, aby ho

následoval.

Thirty poslechl bez zaváhání, ačkoli bylo jasné, že ho Biggles

vede vstříc číhajícím trojplošníkům, letícím nepatrně níže než oni

dva. Němcům úhybný manévr neušel a přídě všech vyčkávajících

letadel se zvedly jako na povel.

V následujících vteřinách Petr ani nedýchal. Jako sokol, vědomý

si síly pařátů a ostrého zobáku, vrhl se Bigglesův camel vpřed na

pronásledovatele. Jakoby si popletl úlohu, kterou mu německá

přesila přisoudila! Mladík, který se už sžil s řízením bristolu,

pozoroval další vývoj událostí jako napínavý film. S posvátnou úctou

a vytřeštěnýma očima sledoval bezohledný Bigglesův útok, který

přece musel skončit srážkou jeho letadla s německým. Něco mu

říkalo, že Bigglese nic nezastaví. Film běžel dál a Thirty si užasle

uvědomil, že neodvratný konec obou letadel, ho jaksi nezneklidňuje.

Žasl sám nad sebou, ale vzápětí se zařekl, že ani on sám jim

neustoupí!

Od hlavně Bigglesova horního kulometu zableskly malé

plaménky. Z ústí zbraně vytryskl déšť kulek a narazil na krvavě

rudou kapotu nepřátelského letounu, který sem tak dlouho a pracně

- 62 -

stoupal. Stále se přitom blížili k mrakům, chybělo k nim pouhých

dvě stě yardů a ti dva se stále řítili vstříc jisté záhubě…

Kolem něj se přehnal žlutý přízrak a Petr odtrhl od souboje oči.

Jen o vlásek minul jeden poblázněný albatros konec křídla jeho

bristolu. Hoch se rozhlédl a prudce vydechl. Německá formace se

před jeho očima rozpadala jako domeček z karet. Jak zděšené hejno

koroptví se skopčácké letouny rozlétaly po obloze a kulomety

bezhlavě střílely do všech světových stran.

Opět se kolem přehnal Němec a Thirty měl dobrou příležitost

vidět i ten nejmenší detail protivníkova stroje. Spatřil zdvihající se

písty a kouřové zplodiny dýmající z motoru. Pak uviděl i pilotovu

tvář se zaťatou čelistí a vytřeštěnýma očima za brýlemi. Někde

blízko zaskřehotal kulomet, ale Thirty to spíše cítil než slyšel.

Náhle byla německá stíhačka pryč, ustalo i rachocení kulometu

a vzduch byl průzračně čistý, Thirty letěl nad oblakem a potom do

jeho zorného pole veplul letoun. Byl to Bigglesův velbloud a pilot ho

zval za sebou… Petr nechápal, jak Biggles unikl ze spárů smrti, a

chtěl na něj radostně mávnout, nedostal však příležitost.

Velitelův stroj totiž vzápětí prudce sklonil nos a Thirty ho

dokázal následovat jen s vypětím všech sil. Řítili se dolů stále

rychleji a v chlapcových uších se rozeznělo hrozivé svištění,

přecházející až k ostrému jekotu. Zaťal zuby a ohlédl se.

Obloha za ním připomínala přeplněnou, živou ulici. Všude

zmateně poletovala různá letadla. Neměl čas zkoumat jejich typy a

barvy, protože musel věnovat veškerou pozornost řízení bristolu.

Držet se za Bigglesem, vedle něhož se objevil i Algy, nebylo ani

trochu jednoduché. Následující obrat obou camelů směřoval totiž do

bezedné propasti mezi oblaky, kde číhaly trojplošníky.

Thirty později dospěl k názoru, že obraz následujících minut by

nedokázal popsat ani sám božský Dante. Sám měl pocit, že vede svůj

stroj do pekla, nebo na místo ještě o něco zatracenější.

Před ním se rozvírala bezedná hlubina, jejíž dno se rozplývalo v

kalné břečce. Od modré klenby nebes tam spadaly příkré boční srázy

připomínající ledovec a oslnivě bílé paprsky slunce sem občas šlehly

některou průrvou jako oslňující světlomet. Obloha brzy zmizela a

- 63 -

hrůzu pádu do propasti ještě zvyšovaly děsivé zvuky téměř

střemhlavého letu, které Thirty slyšel poprvé.

Dolů… dolů… stále dolů! Pak plochý obrat kolem bledě

šedivého sloupce mlhy a Thirty nejasně slyšel, jak někde střílí

kulomet. Zdálo se mu to daleko, ale když se ohlédl přes rameno,

poznal, že to je Forty, střílející kamsi dozadu.

Náhle se Bigglesův velbloud prudce obrátil doprava, až Thirty

zatrnul, že se mu utrhnou křídla. Nestalo se, ale bristol stíhače

předhonil. Pilot si uvědomil chybu, napodobil Bigglesův manévr a

také bristol obrat vydržel. Až nyní spatřil Petr obraz nerovné bitvy v

oblacích. Mlžnou propastí se řítilo dobrých dvacet strojů a pohled na

dravce, vrhající se za nimi, byl tak vzrušující, že Petr málem

zapomněl, že i on pilotuje…

Veliký, tmavě zelený dvoumístný stroj, nesoucí na křídlech a na

trupu černé kříže, se vynořil z kalné mlhy a snažil se zmizet v

oblaku. Rychlost, se kterou se vyplašený pilot pokoušel uniknout,

vyvolala na Petrových rtech úsměv. Podíval se dolů a ke svému

úžasu tam zahlédl krajinu. Připomněla mu úzký záhon, či spíše víko

rakve. Nehluboko pod letounem přecházela tmavá zeleň polí v

hnědou rozbrázděnou ornici.

Viděl zákopy!

V té chvíli provedli Biggles s Algym další obrat. Thirty to chtěl

také zkusit, ale pak si všiml, že Biggles na něj zuřivě mává, aby

pokračoval v letu na domovskou základnu. Zhluboka vzdychl, neboť

pochopil, co ti dva udělají. Postaví se na odpor nepříteli, který se

snažil zaútočit na bristol. Když poletí sám a oni Němce odlákají,

získá dostatek času doletět domů.

Podíval se na výškoměr. Ručička už klesala pod dva tisíce stop.

Výšku ztratili, když se krkolomně řítili dírou v mracích. Zvedl oči k

obloze, aby zjistil, kde se toulá jeho doprovod, jenomže neviděl nic,

nebyl ani schopen odhadnout, kde v mracích číhají. Pak zaslechl

Fortyho hvízdnutí. Ohlédl se. Jeho střelec ukazoval dopředu, na

levou stranu, a když tam Petr upřel zrak, uviděl, že se přímo k němu

snášejí čtyři stíhačky. Trhl sebou, ale vzápětí úlevně vydechl. Poznal,

že to jsou camely, v jejichž čele letí Mahoneyův stroj, ozdobený

červenomodrožlutým lemováním.

- 64 -

„Zasloužil bych ránu do zubů,“ zasténal. „Nebýt Fortyho, úplně

bych je přehlédl. Tolik letadel…“

Teprve teď pochopil jak se Biggles s Mahoneyem dohodl, jen

mu nebylo jasné, jak ti dva dokázali operaci tak přesně načasovat.

Přitáhl knipl, zamával křídly na znamení, že o velbloudech ví a

stoupal jim v ústrety.

Střelba německých protiletadlových děl už dávno nebyla pro

Petra překvapením a obláčky výbuchů se ostatně zjevovaly na obloze

řidčeji, než bylo obvyklé. Plynulým obloukem přizpůsobil kurz

svého letu čtveřici camelů a zamířil k letišti. Očekával, že ho budou

následovat.

Všem překvapením však ještě nebyl konec. Ačkoli Thirty

nepřestal sledovat spodní hranici oblaků, málem nadskočil na

sedačce úlekem, když se nedaleko něj vynořil z mraku přízrak. K

zemi se řítil hořící trojplošník, zanechávající za sebou plamenný

chochol. Zdálo se, že nešťastný pilot propásl šanci opustit letoun

včas.

Ani to nebylo všechno. Vzápětí se téměř ze stejného místa

mraku vyklubal zdivočelý albatros a bez váhání zamířil k bristolu.

Palbu zahájil předčasně, na velkou vzdálenost, vystřelil však jedinou

dávku. Jeho pilot si totiž ke svému štěstí všiml číhající britské letky a

zvedl stroj vzhůru tak rychle, jakoby pod nosem stíhačky něco

vybuchlo. Albatros se otočil a pelášil zpátky tam, odkud přišel a

znovu mu přálo štěstí, protože se jen těsně minul s dalším

trojplošníkem. Další z fialových strojů ven z mraků spíše vypadl, než

vylétl. Vrtule se mu netočila a pilot se zoufale snažil změnit pád

stroje na klouzavý let.

Až nyní spatřil Thirty velblouda, který sem odkudsi mířil. Když

jeho pilot spatřil propadající se fialový letoun, sklonil příď a vypálil z

horního kulometu dávku z milosti. Trojplošník přešel do vývrtky a

Thirty zamžikal. Vítězný velbloud nenesl žádné barevné pruhy na

trupu. Musel to být stroj Algyho. „Algy je tady!“ hlesl. „Kde má

Bigglese?“

Nemusel dlouho hledat. Bigglesův letoun se objevil asi o míli

dál, blíže frontě. Vynořil se z oblaků pomalu a důstojně, jako když

anděl sestupuje z nebes…

- 65 -

Trvalo mu necelou vteřinu, než se zorientoval. Pak se příď

camela sklonila a Biggles namířil rovnou k zákopům. Piloti dalších

šesti letadel neváhali a následovali ho jako poslušní žáčkové. Palebná

přehrada vybuchujících šrapnelů zhoustla, ale dělostřelci měli

špatnou mušku. Územím nikoho stroje neprolétly ve formaci. Šlo o

prostý přelet jednotlivých letadel po splnění úkolu. Rychle, co

nejrychleji domů!

Thirty přistál jako třetí v pořadí a zaroloval vedle Algyho. Ten

vyskočil na trávu a utíkal k bristolu.

„Viděls toho Skopčáka?“ smál se. „Upaloval jako zajíc, když

nás zahlédl! Já měl dojem, že si vyvrkne kormidlo…“

„Ano, pane,“ řekl úslužně Thirty, který nechápal, jak se Algy

může takhle smát. Jemu se podlamovala kolena, žaludek měl stažený

a v hrdle vyprahlo. Jako papírová loutka vylezl na křídlo, skočil na

zem a zdřevěnělá kolena se mu podlomila, div že neupadl.

KAPITOLA DEVÁTÁ

FORTY PŘEDKLÁDÁ NÁVRH

Forty už stál na zemi a právě slézal Fláma. Byl na tom mnohem

hůř než Petr. Z ležení v úzkém prostoru měl pokroucené celé tělo.

Uvolňoval si ztuhlé údy a jeho klouby lupaly, jako by někdo střílel z

pistole. Přišel k nim Mahoney a další piloti a letiště burácelo

smíchem.

„Bylo štěstí, že jste přiletěli k ohni včas,“ smál se Thirty, aby

zbavil přítele posměváčků. Jste náramně dobří hasiči!“

„Štěstí? To bych neřekl,“ nesouhlasil s ním Mahoney. „Biggles

by mi utrhl hlavu, kdybychom tam nebyli v pravý čas.“

„Správně,“ ušklíbl se Biggles. „Prostě mě napadlo, že by se nám

to tvé hejno mohlo hodit, kdyby nám Němci zahráli na odchodnou

nějaký ten prušácký pochod. A moc jsem se nezmýlil. Koukněte,

tamhle se blíží velitel. Když mu teď věc řádně nevysvětlíme, vytahá

nás všechny za uši!“

- 66 -

Major Mullen si prohlédl celou skupinu ostřížím zrakem. Když

jeho oči utkvěly na postavě otrhaného tuláka, zarazil se.

„Kdo je tohle?“ řekl ostře. „To nevíte, že nepovolaní sem mají

vstup zakázán!?“

„To je Nigel Fortymore, pane.“ srazil Biggles podpatky.

„Průzkum. Peruť číslo 48.“

„Co to, u všech hromů, říkáte, Bigglesi?“

„Před nedávnem ho sestřelili nad německým územím, zajali ho,

ale podařilo se mu uniknout. Náš Thirty je jeho bratr a měli spolu

takovou zvláštní dohodu. Dnes ráno se mladší Fortymore rozhodl, se

pokusí Nigela vysekat ze zajetí a povedlo se mu to. Trochu jsme mu

pomohli. To je vše, pane.“

Biggles popsal jejich hazardní dobrodružství velice stručně.

„Chce mi tím Biggles naznačit,“ zeptal se major třesoucím se

hlasem Nigela, „že jste se právě vrátil z Německa?“

„Ano,“ kývl Forty. „Mám z toho velkou radost, pane.“

Velitel peruti něco nesrozumitelného zavrčel a jeho oči metaly

blesky. Blížila se bouře. „Můj ty Bože!“ řekl pak tiše, zvedl zrak k

nebi a odmlčel se.

„I já děkuji Bohu,“ lehce se uklonil Forty. „Bohu a také vašim

skvělým letcům.“

Kouzlo bylo zlomeno, bouře na čas zažehnána.

„Běžte se osprchovat a najíst,“ rozkázal Mullen. „A ať vám

najdou něco slušného na sebe. Já musím ihned připravit hlášení

veliteli našeho seskupení a vy se u mne hlaste okamžitě, jak se dáte

do pořádku. Je to jasné?“

„Ano, pane.“

„Vy přijdete taky!“ obrátil se major k Bigglesovi. „Čekám vás

během deseti minut! Vám to tak dlouho nepotrvá a nepochybujte o

tom, že si s vámi pohovoří sám major Raymond.“ Domluvil, otočil

se, a bez pozdravu zamířil ke své kanceláři.

„Kdo je major Raymond?“ zašeptal stísněně Thirty.

„Důstojník leteckého průzkumu,“ vysvětlil mu Biggles. „Ten si

to skutečně nenechá ujít. Každý den se mu nepoštěstí popovídat si s

našincem, který nahlédl Němcům do kuchyně. Forty, jdeme! Musíme

- 67 -

vám najít slušivý kostýmek. Před majorem nemůžete vypadat jako

trhan. Musíte mít všechny knoflíky zapnuté!“

Když se Biggles zmínil o touze majora Raymonda poznat

detaily záchranné akce z první ruky, nezmýlil se. Majorovy kroky

dupaly v klubovně už dlouho před tím, než se dovnitř vřítili účastníci

letu, a byly to kroky nervózního muže.

První jeho pohled patřil Fortymu. Mladík se pečlivě oholil a

umyl, a v nažehlené uniformě vůbec nepřipomínal otrhaného

pobudu. Nigel se cítil dobře, až na bolavá záda. Dostal totiž tolik

přátelských štulců za úspěšný útěk, že se teď cítil jako po výprasku.

„Pamatuji se na vás,“ zahájil major. „Vy jste přece ten důstojník,

kterého tahle hloupost napadla už před časem na jedné z porad. Že se

nemýlím?“

„Máte pravdu, pane,“ kývl Nigel. „Tehdy si všichni mysleli, že

jde jen o tlachání potrhlého zelenáče. Zvláštní shodou okolností se

nám dnes naskytla příležitost dokázat, že to nebyla tak úplná

pitomost. Když jsem s tím ale tehdy na poradě přišel, ani ve snu by

mne nenapadlo, že si to okusím sám. Ještě před třemi hodinami jsem

se cítil jak zajíc, za kterým Němci poslali smečku cvičených psů.

Teď mám pocit, že se stal zázrak, pane.“

„To vám věřím,“ ušklíbl se Raymond a pohlédl na majora

Mullena, který v místnosti nemohl chybět. „Tak jak to začalo?“

vybafl velitel. „A hezky od začátku!“

Líčení se ujal Biggles. Mluvil věcně, stručně a nevynechal nic, s

výjimkou dosti podstatné části dobrodružství. Neřekl totiž ani slovo

o přeletu Thirtyho a Flámy do Francie.

O podivuhodné pouti obou mladíků na frontu zatím nevěděl nic

ani Nigel. Bratři sice letěli jedním letadlem, přistáli na jednom letišti,

ale nenašli dosud čas ani na pořádné přivítání, natož na nějaké

vysvětlování. Fortymu jen vrtalo hlavou, jak rychle jeho bratr dosáhl

hodnosti poručíka, když jemu samotnému to trvalo dlouhé měsíce…

Biggles skončil a major Raymond neukázněně vyhodil

nedopalek cigarety otevřeným oknem na letištní trávu.

„Potrhlejší historku, než je tahle, jsem ještě v životě neslyšel, a

větší štěstí jste snad mít nemohli,“ pokrčil rameny a zadumal se.

- 68 -

Thirtymu projela hlavou poťouchlá myšlenka, co by řekl, kdyby

se teď dozvěděl o první polovině jejich výletu, a už už otvíral ústa.

„Pane, co mám udělat?“ předběhl ho Forty. „Mám se hlásit u

svojí jednotky?“

„Ne, to nepůjde,“ řekl tiše major.

„Proč ne, pane?“

„Chtěl jsem tím říci, že vás nikdo soudný nepošle za nepřátelské

linie,“ pronesl major uvážlivě. „Znáte zákony války, nebo byste je

měl znát. Pokud uprchlý vězeň padne podruhé do zajetí, obvykle ho

zastřelí na místě jako špiona. Chcete-li ovšem za každou cenu znovu

létat… no, nevím, snad je přemluvíte. Je to váš život, váš osud. Podle

předpisů by vás měli přeložit někam na Dálný východ, nebo do

Palestiny. Už se tak dvakrát postupovalo s důstojníky, kterým se

povedl podobný kousek jako vám. Přesto se nemohu ubránit dojmu,

že ve vašem případě ani tato možnost nepřichází v úvahu. Budu vás

tu nejspíš potřebovat. Vaše záchrana by zas nemusela být tak docela

výjimečná. V německých táborech nečinně zahálí mnoho

vynikajících anglických vojáků, kteří nám tu zoufale chybí. Co

myslíte, nedala by se podobná operace zopakovat?“

„Já sám za sebe prohlašuji, že se nehodlám o něco tak

ztřeštěného znovu pokoušet,“ ozval se Biggles. „Jak jistě víte, pane,

bude každé přistání v Německu nadmíru riskantní záležitostí. Naše

dnešní dostaveníčko na… ehm, tajném hnízdečku lásky, bylo sice

náhodně, ale o to přesněji domluveno. Jen proto to klaplo. Netvrdím,

že by se na krásné německé zemi nedalo znovu přistát, ale pokud

nebudou uprchlíci z táborů vědět, kde se mají schovat a čekat,

nebude stát náš pokus ani za zlámanou grešli!“

„To vím také,“ ušklíbl se Raymond. „Přirozeně, že pro případné

záchranné akce s tím musíme počítat. Větší starost mi dělá dobré

utajení takových míst! Když udáme místo setkání všem letcům, může

časem dojít k vyzrazení. Nejspíše by k tomu mohlo dojít, když se

zajatec vyseká z tábora a zamíří tam. Mimochodem, jak se vám to

vůbec podařilo, Fortymore?“

„Když mě sundali z nebe, pár dní jsem unikal, ale po celou tu

dobu jsem měl v patách smečku. Chytili mě a poslali do Tatzgartu.

- 69 -

Tam se naši chlapci připravovali na útěk skoro tři měsíce a já

přišel k hotovému, podkop byl připraven. Hned třetí den jsme se za

noci proplížili na svobodu. Dohodli jsme se, že další kroky podnikne

každý na vlastní pěst, protože skupina by budila větší pozornost. Já

se vydal přímo do Berglakenu, protože jsem vůbec nepochyboval, že

si pro mě někdo doletí. Spoléhal jsem na bratra.“

„Je obrovská škoda, že neznáme způsob, jak informovat naše

hochy v táborech,“ zamnul si major bradu. „Ale co to říkám… zase

už mám pošetilé nápady. Že ano, Bigglesi?“

„Můj původní plán ale nepočítal jenom s odvozem, pane,“

vyhrkl Forty. Je třeba připravit tajné zásobárny potravin, výstroje a

map. Měly by tam být i kleště na stříhání ostnatého drátu, pevné

rukavice a další pomůcky, aby měli možnost překročit frontu sami,

vlastními silami.“

„To by se dalo zařídit,“ prohlásil Raymond. „Uvidíme, co mi na

to řeknou na štábu. Je to ale riskantní úkol. Budeme potřebovat řádku

dobrovolníků, protože jde doslova o hru se smrtí, kterou bych si

nedovolil žádnému pilotovi přikázat.“

„Pane. To se ale nemusíte dlouho rozhlížet,“ usmál se bezelstně

Biggles.

Major se na něj podíval s očarovaným zalíbením. „To mě mohlo

hned napadnout, že jste nemyslel vážně to odhodlání, neletět už

nikdy do Německa. Vy patříte k lidem, co se zeptají člena popravčí

čety, ve které hospodě v okolí mají nejlépe chlazené pivo.“

„Křivdíte mi, majore. Znám lepší zábavy, než laškovat s

popravčí četou,“ zasmál se Biggles, který už tušil, že o osudu

záchranných letů je rozhodnuto.

„To já také,“ řekl major. „Ale stejně dobře vím, že mi už nedáte

příležitost přidělit ten úkol někomu jinému. O nejobtížnější části

akce jsem už mluvil. Schránky na území nepřítele nemůžeme utajit,

protože by celé snažení ztratilo smysl. Němečtí věznitelé jsou

bohužel dost zkušení, aby potřebné údaje ze zajatců vynutili. První

útěk se může zdařit, ale potom si dají Němci pozor. Stačí jim pak

zmáčknout pár zajatců a natáhnout síť na správném místě. Rybky v

ní uvíznou i s letadly! Pánové, já opravdu ještě nevím. Musím

všechno znovu promyslet,“ zapochyboval.

- 70 -

„Pane, omluvte mou troufalost,“ ozval se Forty. „Říkal jste, že

neznáte spolehlivou cestu, jak dostat ty informace do zajateckých

táborů?“

„Ovšem,“ zvedl major obočí. „Vy snad ano?“

„Jistě, pane,“ odvětil klidně Forty.

„Tak mluvte!“

„Vrátím se zpátky do Tatzgartu.“

Raymond stiskl rty a v místnosti zavládlo ticho, jakoby sem

Forty lehkomyslně pozval samotnou zubatou dámu s kosou přes

rameno.

„Ale, Forty, to přece neuděláš!“ ozval se pak hlas jeho bratra.

„Zpátky do tábora?“ ověřoval si užaslý Raymond.

„Proč ne, pane? Shodíte mě za liniemi a dám se zajmout. Pošlou

mě do zajateckého tábora. Budu tam mít dost času, aby se všichni

dozvěděli, jaké překvapení jsme Hunům nachystali.“

Major nechápavě zavrtěl hlavou. „To je nesmysl,“ řekl. „Pokud

to myslíte vážně, pak jste blázen!“

„Myslím to vážně.“

„Zastřelí tě, hned jak tě uvidí!“ vykřikl Thirty.

„A proč by to dělali?“ zeptal se Forty. „Nepoznají mne. Potkat

stejné Němce by byla obrovská náhoda. A ani v táboře si se mnou

moc nepovídali. Než mne stačili pořádně vyslechnout, utekl jsem.

Tenkrát jsem vypadal pěkně vyřízeně, protože jsem také vyřízený

byl. Za pár dní nějak ošklivě přistanu asi sto mil severněji. Oholím se

jako na setkání s královnou, pěkně vyžehlím stejnokroj královského

leteckého sboru a budu se jmenovat, řekněme… John Smithson. Ať

mi někdo z vás řekne, jaký by měli důvod spojovat chudáka

Smithsona se zlotřilým pilotem Fortymorem, který uprchl z

Tatzgartu.“

„Můj ty světe!“ vykřikl Raymond. „Ten chlapík má pravdu!

Mullene, co vy na to?“

„Souhlasím s ním. Nevěřím, že by ho někdo poznal. Na druhé

straně ale vím, že se zajatecké tábory hemží donašeči, kteří natahují

uši, aby svým chlebodárcům přinesli něco zajímavého. Jejich rejdy

budou pro tohoto hocha nebezpečné.“

- 71 -

„Ano,“ horlivě přikyvoval strůjce Fortyho záchrany, jehož snaha

měla být během příštích dnů zmařena. Je to hrozně riskantní.“

„Jestli se nám to ale podaří, pomůžeme řadě kamarádů a

zasadíme Hunům větší ránu, než dokážeme na frontě. Nebudou se už

cítit v bezpečí ani doma!“ připomněl Forty klidně. „Stejně si myslím,

že se o takovou akci nemůže pokusit někdo jiný než právě my. Navíc

zůstali v německém táboře dva moji dobří přátelé. Cítím povinnost

dostat je ven !“

„Zní to hezky,“ zavrčel Biggles. „A také je pravda, že o

výsledku války nerozhodne, zda budou za německými dráty bručet

dva nebo tři blázni. Jen těch letadel je mi líto.“

Major Raymond se zvedl ze židle, nasadil si čapku a podíval se

na hodinky. „Čas pokročil,“ řekl. „Když o mně nějaký čas neuslyšíte,

bude vám jasné, že mi na štábu umyli hlavu. Na celou tu hloupost

pak zapomeňte! Vás pak, Fortymore, pošlu na dovolenou. Je ovšem

stejně dobře možné, že brzy začneme s přípravou. Doufám, Mullene,

že nebudete nic namítat, když si od vás vypůjčím tyhle šílence!“

Velitel 266. perutě se zamračil. „Nadšený rozhodně nebudu, ale

jsme ve válce. Co mám s vámi dělat?“

„Na shledanou,“ řekl Raymond a pevně stiskl Fortymu ruku.

„Díky za ukázku chování anglického důstojníka. Potěšil jste mne.“

„Hlášení skončilo,“ řekl smutně major Mullen, když cvakly

dveře. Jděte si odpočinout, pánové!“

KAPITOLA DESÁTÁ

VSTŘÍC SMRTI

Po celý další týden se nedělo nic a zdálo se, že Raymond na

štábu nepochodil. Starty, hlídkové lety a přistání probíhaly v klidu,

letouny se vracely na základnu, až se zdálo, že si válka vybírá

dovolenou.

Přesně týden po osvobození Fortyho, v devět dopoledne, svolal

velitel perutě Mullen poradu. Hned jak Biggles a další účastníci

- 72 -

vstupovali do kanceláře, věděli kolik uhodilo. Za velitelovým stolem

seděli dva majoři: Mullen a Raymond!

„Štáb s navrženou akcí souhlasí, pánové,“ prohlásil Raymond

bez úvodu. „Dostala kódové označení ,Záchranný let’. Její provedení

a výběr mužů mám na starosti já, takže začneme ihned!“

V dalším proslovu už Raymond tak stručný nebyl, ale o to větší

starosti nastaly Fortymu, Bigglesovi a dalším účastníkům, mezi

nimiž nechyběl Algy, Mahoney, Thirty i Fláma. Ačkoli plán akce byl

až neuvěřitelně jednoduchý, vyžadovala jeho příprava spoustu pilné

práce.

Prvním úkolem bylo vyhledat tři opuštěná místa, vhodná k

přistání, a označit je na leteckých mapách. Překvapivě k tomu stačily

tři krátké ,výlety do ciziny’, jak tomu říkal Biggles. Další ,výlety’ už

byly častější a nesnadnější. Nezbývalo totiž, než vybrané plochy,

označené písmeny A, B a C prověřit, což znamenalo na nich přistát a

ne jenom jednou.

Náruživého spáče Flámu nejvíc zlobilo, že pravidelnou hodinou

,H’ se stal čas předcházející rannímu kuropění. Doba, kdy

spravedliví lidé a kohouti sladce spí a východní obzor není ještě

možné odlišit od západního. Vstát, obléknout se, chodit a dokonce

řídit letadlo se Flámovi zdálo v té době nemožné. Vždy si s tím však

poradil a žasl sám nad sebou.

Jiné trápení měl Mahoney. Major ho nezařadil do záchranného

týmu a zklamaný pilot skřípal zuby. Zlost ho opustila, teprve když

mu Raymond otcovsky vysvětlil, jak osudový význam pro zdar

podniku má dohled nad vzdušným prostorem při návratu záchranné

výpravy.

„Je to otázka, života a smrti těch chlapců a nemáme nikoho tak

schopného jako vy. Povězte sám, Mahoneyi, znáte někoho takového?

Doporučte mi ho!“

Mahoney chvíli polykal a pak to vzdal.

Fortyho úkol byl od počátku jasný. Dostane krycí jméno a padne

do zajetí. Němci ho téměř jistě pošlou do zajateckého tábora, kde

vyhledá důvěryhodné důstojníky. Těm podá zprávu o novince, o

místech, kde přistanou britská letadla. Pokud se pak zajatcům zdaří

zdolat ohrady a ploty, obelstít stráže a uniknout, stačí jim vyhledat

- 73 -

přistávací plochu, kde je letouny vyzvednou. Program ,výletů’

předpokládal týdně alespoň jedno přistání na každém ze tří ,letišť.’

Zázračně jednoduché, nebýt německých pušek, psů, ostnatého

drátu, špatného počasí a přírodních překážek…

Na utajených místech v příkopech, plotech či pod keři najdou

uprchlíci potraviny a vybavení nezbytné pro přežití na cizím území.

Signálem, který vyzve britský stroj k přistání, bude kus bílého papíru

pohozený na přistávací ploše, jenž by nezasvěcenému člověku

připadal jako pozůstatek po nepořádných turistech. Nemělo by smysl

zbytečně přistávat a zvyšovat riziko dopadení.

Jako záchranné letadlo byl vybrán bristol, který se osvědčil při

první akci. Letadlo umožňovalo transport více osob, což velbloudy

nesvedly. Úloha stíhaček byla ovšem také důležitá. Měly kroužit jako

jestřábi nad přistávací plochou a střežit ji před ostatními, nezvanými

dravci.

Plán měl několik vážných trhlin. Kdyby bristol nepřistál hladce,

uvízl by na nepřátelském území bez možnosti záchrany. Ještě horší

však byla možnost, že němečtí informátoři v zajateckých táborech

odhalí podrobnosti únikové cesty. Německé policii a vojsku by pak

stačilo roztáhnout sítě. Volavky v zajateckých táborech nesporně

byly. Našlo se dost Němců hovořících dokonalou angličtinou, někdy

dovezenou přímo z Oxfordu, a sehnat jim stejnokroje nebylo obtížné.

Když se takoví lidé zamíchali mezi skutečné zajatce, bylo těžké je

odlišit od vojáků, chránících čest Její výsosti královny. Proto dostal

Forty příkaz povědět o únikové cestě jen důstojníkům, které znal

osobně. Ani tím se nevyloučila možnost, že i nejdůvěryhodnější

voják neudrží jazyk za zuby, vyhlásí tu radostnou novinku nahlas, až

ji zaslechnou nastražené uši číhajících donašečů.

A aby to Forty opravdu neměl lehké, dostal další rozkaz. Musel

se naučit nazpaměť jména důstojníků, které chtěl hlavní štáb dostat z

německých spárů za každou cenu. Major Raymond věděl, kde jsou

uvězněni, neboť ani britští agenti v Německu nezaháleli. Forty se měl

vynasnažit pomoci jim k útěku, pokud to bude jen trochu možné.

„Ve všech dalších věcech máte volnou ruku,“ řekl Raymond a

laskavě se na Fortyho usmál.

„Jaká laskavost, pane majore.“

- 74 -

„Díky. A ještě na závěr. Kdybyste zjistil, že je akce vyzrazena,

máte povoleno skončit. Sám se pak co nejrychleji dostaňte na místo,

kde si vás vyzvedneme. A to je už všechno!“

Major Raymond vstal, pozdravil a odešel.

Poslední přípravy a pečlivá prohlídka letadel proběhly už bez

něj. Den i hodina byly stanoveny a Fláma zajásal. To když zjistil, že

hodinu startu stanovili po úsvitu a on se vyspí déle…

Věci se daly do pohybu za krásného letního jitra a všichni byli

na místech včas, jak se na vojáky sluší.

Úkol hlavního hrdiny Nigela nebyl lehký, ačkoli si vše

mnohokrát promyslili do posledního detailu. Potřeboval nouzově a

bez úrazu přistát na nepřátelském území, avšak pád jeho letounu

nesměl být hraný a nápadný. Letouny však neumějí hrát, takže se

hercem stal pilot — Forty.

Rozloučení na letišti bylo rychlé, neprodloužil ho ani Thirty, ani

velitel perutě, který všem přišel popřát šťastný let. Potom zvedl

Biggles palec a motory se rozeřvaly naplno. Jako doprovod letěli i

Thirty s Flámou na bristolu. Rozhodli se pro to sami. Nebyli dosud

zkušenými orly vzduchu a uznávali starou pravdu, že opakování je

matkou moudrosti.

Bristol vzlétl první, následovaly tři camely vedené Bigglesem, a

vzápětí startovaly čtyři stroje, které vedl Mahoney. Jeho letka tvořila

doprovodnou eskortu pro případ, že by na čtyři výzvědné stroje

zaútočila přesila německých stíhaček. Takový útok by mohl

znamenat ukončení operace ještě dříve, než začala.

Během několika minut se nad letištěm vznášelo osm letadel.

Vpředu letěl bristol, sledovaný třemi velbloudy, což byla přesná

sestava strojů určených k fotografickému průzkumu. Mahoneyova

letka jako doprovod vystoupila o dva tisíce stop výše. Letouny

nezměnily vzájemné postavení, ani když prolétaly nad frontou, mezi

obláčky vybuchujících šrapnelů.

O dvacet minut později spatřili německé letadlo. Byl to stařičký

Rumpler, který vzal křídla na ramena ihned, jak jeho pilot zahlédl

Angličany. Biggles ho nepronásledoval. Plně se soustředil na hlavní

úkol a nějaká zbloudilá rachotina ho nemohla rozházet. Vytrvale

mířil podél zákopů k severozápadu.

- 75 -

Pak už netrvalo dlouho a Biggles spatřil to, co hledal. Malou

letku německých stíhaček. Pět albatrosů, držících se ve volné

formaci, mířilo k východu. Bylo jasné, že se vracejí z hlídkového

letu. Biggles lehce změnil kurz a sklonil nos letadla, aby nabral

potřebnou rychlost. Rychle pochopil, že pocit naprostého bezpečí

nad vlastními liniemi až příliš ukolébal pozornost Němců, včetně

pilota jejich velitelského letadla.

Camely se tak lehce dostaly do polohy vhodné k účinnému

útoku, aniž je kdokoli z Němců spatřil. Výsledek jejich překvapivého

výpadu byl drtivý. Jak se v podobných případech stává, seskupení

nepřátel se rázem rozpadlo a jednotlivé osamocené stroje zoufale

unikaly útočníkům. Němečtí piloti se snažili, seč mohli, ale již při

prvním manévru se dva albatrosy srazily. Nešlo sice o přímý střet,

ale stačilo to. Konec křídla jedné stíhačky „vykartáčoval“ křídlo

druhého letounu. Pilot horního albatrosu dokázal stroj po střetu

vyrovnat, vypnul motor a kolísavě klouzal na přistání. Druhý

nešťastník dopadl hůř. Křídlo letounu se zbortilo a stroj se ve vývrtce

řítil k zemi.

Jen jediný z albatrosů se pokusil o odpor. Dva zbývající Němci

rychle ztratili chuť válčit proti přesile a horem pádem uháněli z

místa, kde vzduch tolik zhoustl. Ostatně i ten jediný vzpurný pilot

brzy změnil názor. Udělal se svým strojem dva umné obraty,

vystřelil tři krátké dávky z kulometu, ale zdálo se, že to dělá jen ze

slušnosti, aby nevypadal jako nováček. Vzápětí stlačil nos albatrosu

k zemi a táhlým obloukem se odpoutal od nepřátel. Nic moudřejšího

nemohl udělat.

Střetnutí trvalo sotva dvě minuty a ani v nejmenším neovlivnilo

průběh války na západní frontě. Šlo pouze o nezbytnou předehru

události, při které se měl naplnit chmurný osud pilota Nigela

Fortymora — jeho nouzové přistání mezi německými vojáky.

Thirty se o osud albatrosů vůbec nestaral. Měl oči jen pro stroj

svého bratra, který se nyní, jako postřelená kachna, snášel dolů. Bez

krátké přestřelky v oblacích by bylo jeho nouzové přistání

německým pozorovatelům nepochybně podezřelé. Forty se ještě

stačil obrátit a mávnout bratrovi na pozdrav. Petr pozdrav opětoval a

- 76 -

kousl se do rtu. Ta hra se mu příliš nelíbila. „Kdybych tohle tenkrát v

Anglii věděl…“ zašeptal.

Vrátil se raději k řízení bristolu.

Motor Fortyho stíhačky rychle ztrácel obrátky. Chrchlal, kašlal a

dusil se, jakoby trpěl chronickým katarem… a pak se odmlčel. Pilot

namířil nos letounu dolů a camel se řítil střemhlav k zemi, možná

také vstříc peklu!

Thirty nad místem pádu zakroužil a s obavami sledoval, zda se z

předstírané nehody nestane smrtelná chyba. Připadalo mu, že Nigel

nedokáže letoun vyrovnat, ale podcenil bratrovo letecké umění. Asi

tři sta yardů nad zemí se střemhlavý náklon stroje vyrovnal a

velbloud docela obstojnou rychlostí klouzal k přistání. Několik

trhavých výkyvů mělo nepřítele upozornit, že letadlo není zcela

ovladatelné.

Forty nikde v okolí neviděl plochu vhodnou k přistání, ale nyní

už musel úlohu zoufalého trosečníka dohrát. Musel přistát za každou

cenu. Zahlédl ještě velkou louku a pokusil se o poslední obrat, ale

bylo pozdě. Stroj se propadl, kola podvozku se odrazila od země a

znovu dosedla. Přišel další poskok a pak se velbloud kymácivě hnal

polem. To už Forty věděl, kde krkolomný běh stroje skončí. Příď

letounu se zabořila do hustého křoví, odlomila se vrtule, zbortilo se

levé dolní křídlo a pak i horní.

Thirty se vyklonil z kabiny a spatřil bratra. Vypadal jako hračka,

jako malý panáček právě vylézající z kabiny. Pak zahlédl záblesk z

jeho signální pistole a nádrž letounu ožehl plamenný jazyk.

Pilot utíkal od hořícího stroje s větrem o závod, ale v okolí se

náhle vyrojily další figurky, připomínající cínové vojáčky. Byli to

Němci utíkající k požáru a k zajatci, který spadl z nebe.

Thirty sledoval osud svého bratra tak zaujatě, že zcela přehlédl

Bigglesův letoun, letící těsně vedle něj. Teprve, když mu přelétl

přímo před očima, pochopil, že se musí zařadit do formace. Byli

příliš hluboko v nepřátelském týlu a stále se zvětšovalo nebezpečí

útoku přesily nepřátel. Vrhl poslední pátravý pohled na hořící stroj,

který Forty nechtěl věnovat Němcům, a očima se rozloučil s

osamocenou postavičkou, očekávající příchod vojáků se špičatými

přilbami.

- 77 -

Kostky byly vrženy a budoucnost ukáže, komu padly šestky.

Vraceli se na základnu.

Frontu přeletěli bez potíží, protože na německých letištích včas

nestihli zorganizovat protiúder. Thirty však na německá letadla

nedbal. Myšlenky se mu vracely k Nigelovu poslání a před očima mu

probíhaly nejrůznější hrůzy, které ho mohou v dobrovolném zajetí

postihnout. Bratrova budoucnost Thirtyho roztrpčovala a děsila,

ačkoli si na jeho návrat do německých rukou mohl už dávno

zvyknout. Jenže teď, když se to stalo, cítil vše jinak, než si

představoval.

Nigel mu o poměrech v zajetí vyprávěl ledacos ze svých

zkušeností a také o tom, co v táboře slyšel. V Thirtyho myšlenkách

nyní zněl štěkot zdivočelých psů, míhaly se tam podmračené tváře

krutých pruských věznitelů a nechyběla v nich ani pověstná zeď v

jezdecké škole v Lille. Popravčí zeď, u níž se často za kalného

rozbřesku dívali britští agenti do ústí namířených hlavní.

Snažil se ty pochmurné myšlenky zaplašit, ale nedařilo se mu to,

ačkoli už měli frontu za zády a stroje klouzaly k přistání. Thirtyho

bristol přistál tak lehce, jakoby ho vedl zkušený letecký matador.

„Výborně,“ pochvaloval si na letišti Biggles. „Všechno šlapalo

jak ty nejlepší švýcarské hodinky. Co říkáte, pánové?“

Rozhlédl se a oči mu utkvěly na zasmušile vyhlížejícím Petrovi.

„Všechno bude v pořádku,“ uklidňoval nešťastného chlapce.

„Za pár dní ho tu máme zpátky.“

„Za pár dnů?“ utrhl se na Bigglese Thirty. „Všichni přece víme,

že to bude trvat nejméně dva týdny! Proč mi to říkáte? Za takovou

dobu může dojít ke strašným věcem!“

„Tím hořekováním to určitě napravíte!“ změnil Biggles tón a

trhl rameny. „Forty musí dostat čas, aby stačil všechno připravit.

Naši lidé se musí dozvědět, kde na ně počkáme. Vždyť jsme se, u

všech hromů, jasně dohodli, že první oblet bude od příští neděle za

týden. Sám Forty zapochyboval, zda bude mít dost času, aby to

všechno zařídil. Zajatecký tábor není škola s květinovými záhony,

ragbyovým hřištěm a školníkem, co prodává párky!“

„Ano, pane,“ řekl Thirty. „Rozumím.“ Otočil se a jako mátoha

se ploužil ke své ubikaci. „Čekat a čekat,“ bručel si cestou mladý

- 78 -

lord Fortymore a bylo mu divné, proč se k němu nepřipojil jeho

věrný přítel Fláma.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

DO NEPŘÁTELSKÉHO TÝLU

Jedna z nejmoudřejších lidových moudrostí říká, že všechno má

svůj konec. To pořekadlo platí přes námitku řezníků, že jejich skvělý

vynález, klobása, má konce tři. A tak se Thirty, jemuž čtrnáct dní

čekání připadalo jako věčnost, konečně dočkal.

Nutno potvrdit, že nemařil čas. On i Fláma dřeli. Vtloukali si do

hlavy technické znalosti, aerodynamiku, povětrnostní vlivy, nejvíc

ovšem létali na „svém“ bristolu. Startovali a přistávali na rovných i

hrbolatých, suchých i blátivých, travnatých i písečných plochách.

Major Mullen přikázal, aby byl tento výcvik považován za jakousi

zvláštní operaci, která má závažnější význam než plnění běžných

povinností válečných pilotů. Vyhradil si jen výjimku pro případ

mimořádného zesílení aktivity nepřátel, jenže k tomu za oněch pro

Thirtyho tak dlouhých dvou týdnů nedošlo.

Major byl zkušený voják a dělal pro úspěch akce všechno, co se

dalo. Chystali „únos“ zajatých důstojníků královského leteckého

sboru a jeho mužům, kteří si věc vzali na starost, hrozil přitom trest

za špionáž, trest smrti! Mullen nehodlal nic riskovat.

A tak se Thirty konečně dočkal.

Zbývaly dvě hodiny do úsvitu, když dostrkal zívajícího Flámu

na startovací dráhu. Ostatní se právě scházeli, aby se naposled

poradili před prvním výletem do nepřátelského týlu.

„Poletíme přímo na plochu A,“ rozhodl Biggles. „Pokud

nenajdeme signál, že jsou naši dole, vracíme se okamžitě zpátky.

Přelet na plochu B za denního světla by mohl dopadnout zle a navíc

by mohl upozornit Němce na naše záměry. Pokud však uvidíš na

ploše papír, jděte ihned na přistání… Hej, Flámo! Vnímáš mě?“

„Přistaneme, pane.“

- 79 -

„Dobře. Thirty! Jakmile dosedneš, budeš rolovat na severní

stranu. Fláma seskočí, obhlédne terén i skrýš ve křoví Pak se

okamžitě vrátí k letadlu. Jakmile bude zpátky, startuješ. Pokud tam

někdo z uprchlíků bude, určitě se objeví. Pokud nepřijde, nemůžeme

ho hledat. Nesmíme otálet, zvyšovali bychom riziko na neúnosnou

hranici. Chcete se někdo na něco zeptat?“

Neozval se nikdo, jen Fláma tlumeně zívl a Thirty do něj dost

neurvale strčil. Biggles se otočil ke svému letounu a podíval se, jak

mechanici zalepili včerejší řadu průstřelů trupu.

„Dobrá,“ řekl pak klidně. „Zlomte vaz.“

Za pár okamžiků osvědčená trojice, složená ze dvou velbloudů a

bristolu, šplhala k nebesům. Svítily hvězdy i měsíc, takže nebylo

nutné kontrolovat kurz podle kompasů. Letěli podle známých bodů

na zemi, viditelných v namodralém světle měsíce. Na svit úplňku

Biggles ve svých plánech nezapomněl a vyšlo mu to. Nebesa byla

jasná, bez mráčku.

Vystřelování signálních světlic se již stalo pro hochy v bristolu

všední záležitostí a ani střelba děl z německé straně fronty je

nemohla příliš rozčílit. Dva camely sledovaly bristol i podle jeho

žhavého výfuku.

Thirtyho při prvém nočním letu překvapilo, jak zrádný může být

kus výfukové roury na boku letounu. Do té doby ho ani nenapadlo,

jak výrazně za noci výfuk svítí. V denním světle si rozpálené trubky

nikdo nevšimne, ale za tmy je kov rozpálený do červena vidět na

dálku. Nezkušeným pilotům pak nahánějí žhoucí výfukové plyny

strach, protože jim připadá, že zapálí trup letounu.

Sálavá červeň výfuku je sice viditelná z nedaleko letícího stroje,

ale nelze ji rozeznat ze vzdálených pozemních stanovišť. Tohle platí

dvojnásobně u dvojplošníků, kde spodní křídla překrývají horní i část

boků letounu. A protože typ Camel zkonstruovali s dvěma křídly nad

sebou, nemohl nikdo zezdola vidět žhavý výfuk.

Na druhé straně však nebyla obloha tak opuštěná, jak se letcům

na první pohled zdálo. Thirtymu se náhle sevřelo hrdlo, aniž pořádně

věděl proč. Zahlédl před sebou jakousi slabou záři a instinktivně

zatáhl za páku.

- 80 -

Bristol opsal velký oblouk a vlevo před nimi se náhle zjevil

podivný letoun. Thirty zahlédl široká křídla, trup s dobře znatelným

podvozkem a se závěsnou gondolou. Pozorovatel v silné kožené

bundě se tam už vrhal ke kulometu, aby se postavil těm neznámým

letadlům na odpor.

Thirty naštěstí poznal, s jakým letounem má tu čest. Byl to

noční britský bombardér F.E., vracející se z tajného poslání.

Tentokrát si už Petr nemusel vyčítat nepozornost. Jen si připomněl,

jak málo někdy chybí k tomu, aby se utkali mezi sebou ti, kdož nosí

stejnou uniformu. Počet bojových letadel se v průběhu války stále

zvyšoval a bylo nutné na to myslet.

O chvíli později přelétal bristol nad mohutným, podivně

zkrouceným stromem, který si Petr pamatoval z předchozích letů.

Znamenalo to polovinu cesty. Hvězdy bledly, světlo úplňku ztrácelo

na síle a obzor před nimi se utápěl v šedivém oparu blížícího se jitra.

Ačkoli si Thirty neopomněl navléknout hedvábnou vložku do

svých kožešinových rukavic, cítil, jak mu prochládají prsty. Přitiskl

dlaně na kolena, aby si je trochu ohřál. Z přihrádky v palubní desce,

které nikdo neřekl jinak než holubí doupě, vytáhl kousek čokolády a

dal se do ní s velikou chutí.

Noční temnota ustupovala a Thirty už bezpečně rozeznával

obrysy obou doprovodných velbloudů. Sunuly se vzduchem opodál o

pár stop výše než bristol. Obrátil se k Flámovi, který se líně opíral o

kruhovou kulometnou opěru, obklopující u dvoumístných letadel

celý bort a umožňující otáčet kulometem do stran.

Mávl na Flámu a pečlivě prozkoumal okolní vzdušný prostor. V

dohledu nebylo nic, žádný cizí letoun. Podíval se na hodinky.

„Výborně,“ řekl tiše. „Za deset minut jsme na místě.“

Jen to vypustil z úst, všiml si, že Biggles signalizuje sestup.

Thirty kývl, čas odpovídal. Budou sestupovat dost dlouho, neboť

přelétli frontu ve čtrnácti tisících stopách a v té výšce, kde by jim

neměl ublížit ani nejdotěrnější ptáček, letěli i teď.

Bigglesův stroj předlétl bristol a pilot výrazným gestem ukázal

dopředu a dolů. Thirty zvedl paži, aby dal najevo, že rozumí a

stíhačka se vydala na cestu do míst, kde jestřáby a vlaštovky

vystřídají zajíci, krtci a možná i netrpělivě čekající muži.

- 81 -

Thirty velitele následoval a jeho vzrušení sílilo. Blížila se chvíle,

která rozhodne o výsledku. Petrovi nervy jenom hrály. Ještě pět

minut, Teď už jen tři… a pak už se bristol vznášel nad plochou A.

Zprvu neviděl nic. Probouzelo se chladné ráno a nad krajinou

visela šedivá mlha, připomínající špatně vypraný svatební závoj. Jak

ale pomalu klesali naprostým bezvětřím, výhled se vyjasňoval.

Thirty pocítil, že tu je tepleji a zhluboka se nadechl vzduchu,

nasyceného kyslíkem. Byli ve výšce tisíc stop…

Lehký opar sahal až k zemi, ale výhled byl jasnější a jasnější,

Petr už rozeznával jednotlivé terénní znaky, poznal jak naletí na

přistání, jenom ten zpropadený kus papíru stále nikde neviděl.

„Flámo!“ zařval dozadu. „Dívej se! Hledej!“

Sám divoce jezdil očima po zelené travnaté ploše, avšak

smluvené znamení nikde. Pokud papír nenajdou, bude muset přidat

plyn, zvednout bristol k nebesům a nabrat nový kurz, směr k

domovu!

Z malé výšky, ve které teď letěli, přece už nemohli přehlédnout

bílý signál, pokud by tu skutečně byl…

A pak ho uviděli!

Thirty spatřil bílý papír na poslední chvíli. Ležel až docela

vzadu, na severní straně louky. Jenomže domluvené znamení nebylo

to jediné, co přilákalo Thirtyho pozornost. Na východní straně

plochy, při kraji pod stromy, se cosi pohnulo.

Pohlédl tím směrem a trhl sebou. Posledně takovou situaci viděl,

když jeho bratr Nigel předstíral nouzové přistání. Thirtymu bylo

rázem jasné, co se dole děje. Louka náhle ožila. Viděl pod sebou

skupiny lidí, jak kamsi divoce uhánějí…

Zběsilý úprk několika skupin lidí na jedno místo nemohl

znamenat nic jiného, než štvanici na lidské oběti. Ovšem. Viděl dole

lovce a štvance, ale nedokázal zatím odlišit kolik je prchajících. Bylo

to obtížné i proto, že na několika místech rozeznal pohyb na kraji

louky, pod korunami stromů. Lovců však bylo mnoho, o tom nebylo

pochyb.

Z jižní strany se přes louku hnal civilista, vedoucí na vodítku

dva mohutné psy, kteří i z kabiny letadla vypadali jako krvelační

vlkodlaci. Muž vlastně ty dvě psí příšery nevedl, to spíše oni vlekli

- 82 -

pána za sebou. Zřejmě nestačil jejich vražedným choutkám a marně

se je snažil strhnout zpátky.

Nedaleko za touto trojicí se hnal dobrý tucet mužů v šedivých

uniformách. Němečtí vojáci.

Další

vojáci

s

připravenými

puškami

se

zjevili

v

severozápadním cípu louky, a ačkoli to měli ještě dost daleko,

uháněli k bílému znamení.

Thirty si stačil všimnout, že co chvíli se někdo vynoří ze křoví,

aby okamžitě zmizel. Uprchlíci? Pak mu průzkumná rozhledna typu

Bristol umožnila pohlédnout k nedaleké silničce a pilot užasl.

Parkovaly tam dva automobily a silnicí, směrem k nim a k louce, se

hnalo několik dalších vozů. Vypadalo to jako malá ofenzíva.

Až nyní si uvědomil, že někteří vojáci mají pušky zvednuté k

nebi a po letadle střílejí. Věděl, že možnost zásahu je nepatrná, ale

pak zaslechl hvízdnutí projektilu a všiml si, jak sebou Fláma trhl.

„Šlo to vedle,“ slyšel jak křičí.

Na dlouhé uvažování neměl Thirty čas. Ihned pochopil co se

dole odehrává, a představa, že tam někde pobíhá jeho bratr, ho silně

vyděsila. Neočekávaný vývoj situace však Thirtyho navíc postavil

před okamžité rozhodnutí, co udělat dál.

„Co teď, u všech hromů?“ zamumlal. „Co by mi poradil

Biggles?“

Asi tři vteřiny uvažoval a jeho následné rozhodnutí bylo více

než přirozené. Přidal plyn, aby se co nejrychleji vymanil z ďáblova

chřtánu, ale ještě se ohlédl, co dělá Biggles s Algym.

Užasl. Ačkoli na letišti poslouchal Bigglesovy pokyny pozorně a

rozuměl jim tak, že tady nesmí nic riskovat, nyní si to velitel zřejmě

rozmyslel.

Bigglesův velbloud přeletěl se řvoucím motorem před ním, pilot

ostrým gestem ukázal Petrovi na přistávací plochu a pak se stroj

naklonil dolů, nad louku. Algy ho následoval a vzápětí Thirty poznal,

že kulomety obou stíhaček štěkají a zasypávají německé vojáky

deštěm střel. Camely útočily a vyděšení muži v uniformách se

rozběhli do všech světových stran, někteří padali…

- 83 -

Ozval se i Flámův kulomet, ale mladičký, nezkušený pilot

bristolu, se ještě nerozhodl, co udělá. Oč se to ten Biggles pokouší?

Proč tahá tygra za ocas?

Vystrašený zelenáč Thirty se zadíval na přistávací plochu a

musel se zhluboka nadechnout. Z houští se totiž vyřítila postava

muže a běžela po hranici lesa a louky. Jeho hledali! Po něm pásl i ten

honec se psy. Byl uprchlík opravdu sám? Jeden jediný?

Muž vyběhl na louku a zamával. Bylo to tak výmluvné gesto, že

se nedalo pochybovat o tom, co znamená.

Thirty se rozhodl a instinktivně vypnul motor.

„Musíme dolů!“ slyšel, jak na něj zezadu křičí Fláma. „Čeká na

nás!“ Thirty jen kývl.

Bristol klesal v prudkém náklonu, zadní kulomet se odmlčel.

Petr si navlhčil jazykem okoralé rty a nasadil na přistání. V té chvíli

docela zapomněl na poučky o síle větru i na další detaily, na které

zkušený letec nezapomíná. Vládlo však bezvětří a Thirty nesměl

dlouho přemítat. K úspěchu nyní vedlo pouze bleskurychlé přistání,

ať by bylo seberiskantnější.

Plesknutí kulky o kapotu motoru Petrovi připomnělo, že jim

hrozí i jiná nebezpečí, než jen zapomenutá letová pravidla. Zaťal

zuby a vyrovnal trup letoun tak, aby se kola podvozku dotkla

povrchu co nejjemněji. Snažil se odhadnout délku brzdné dráhy tak,

aby se stroj zastavil co nejblíže uprchlíkovi. Neměl to lehké, protože

i nešťastný zajatec kličkoval po louce ve snaze doběhnout přesně k

místu, kde zastaví bristol.

Thirty nakonec přistál tak, že si to zasloužilo uznání, a kdyby

nosil Biggles klobouk, smekl by ho. Stroj poskakoval po měkkém

terénu a Thirty si pozdě uvědomil, že chytil boční vítr, což se letounu

pranic nelíbilo. Štěstí však stálo na straně pilota a riziko se vyplatilo.

Bristol se vlastně na zemi nezastavil. Jak zpomaloval, uprchlík

se k němu zběsile rozběhl, povzbuzován Flámou, jehož výkřiky

zanikaly ve štěkotu kulometů, zvuku výstřelů z pušek a v hromovém

rachotu vybuchujících pum.

Oba camely kroužily v malé výšce nad lesem a loukou jako

ptáci, k jejichž hnízdu se blíží pes. Ještě účinnější než kulometná

palba se ukázaly dvacetilibrové Cooperovy bomby. Každý stroj jich

- 84 -

nesl osm, ale Thirty měl pocit, že slyšel nejméně třicet výbuchů. Na

německé vojáky to nepochybně zapůsobilo ještě silněji.

Pilot — zachránce však neměl mnoho času sledovat vystoupení

svých vzdušných přátel. Z křoví se vyřítila další horda mužů v

šedivých pláštích. Patrně dorazila auta s posilami a na chvíli se zdálo,

že nová sprška kulek odřízne uprchlíkovi cestu k letounu.

„Rychle!“ zaječel Fláma, jehož kulomet se roztřásl dlouhou

dávkou. Chlapík usilující o záchranu, však jistě povzbuzení neslyšel

a ani nepotřeboval. Rychleji už prostě nemohl.

Thirty, s levou rukou na plynové páce, se na uprchlíka zahleděl

a pocítil vlnu lítosti. Zablácené šaty, popelavá tvář, uštvaný výraz v

očích a okoralé rty vypovídaly o strastiplném osudu člověka ve

středních letech. Byl k smrti vyčerpán, o čemž svědčil ztrhaný výraz

jeho obličeje.

Jednou nohou stál na křídle, rukama se zachytil okraje Flámovy

kabiny, chyběly mu však síly, vytáhnout se nahoru. Dick pustil

kulomet, chytil ho pod pažemi a vytáhl nahoru.

Thirty přidal plný plyn a motor zaburácel. Předek letounu se

prudce obrátil zpět k otevřené ploše. Na okrajích lesa se mezi stromy

zjevovali noví a noví vojáci. Než postoupí dál, měl by však mít pilot

dost času potřebného ke vzletu.

V kritické chvíli jednal Thirty přesně a správně podle návyků,

které po čtrnáct dnů cvičil. Na úvahy nebyl čas. Kulky trhaly plášť

letadla, bortily se dřevěné podpěry výztuh a palba sílila každým

okamžikem. Ani nový nálet velbloudů už nedokázal zbrzdit nápor

Němců.

Bristol se hnal planinou a zrychloval, až konečně ocas nadskočil

a odlepil se od země. Thirty vtisknutý do sedačky očima jakoby

hypnotizoval místo, kde hodlal zvednout letadlo do vzduchu. Kola

dvakrát poskočila, stroj se odchýlil do strany, když pilot lehce

vyklonil knipl, aby znesnadnil Němcům střelbu, a potom nárazy

ustaly. Byli ve vzduchu, letěli!

Thirty se neodvážil podívat, jak jsou na tom ostatní, dokud

nedosáhl výšky tisíc stop. Teprve pak se ohlédl. Fláma zcela klidně

plnil zásobníky střelivem a obě stíhačky se k jeho stroji blížily

- 85 -

odzadu. Při jejich větší rychlosti bylo pro ně hračkou bristol

dostihnout.

„Díkybohu!“ vyhrkl Thirty tak upřímně, jako dosud nikdy. Jsme

z toho venku!“ Fláma už měl nabito a právě Thirtymu předváděl, jak

vypadají dva vztyčené palce.

Camely se připojily a držely s nimi stejnou letovou hladinu.

Thirty na ně mávl, ale ihned si připomněl možné nebezpečí a mžikl

očima po okolí. Jeho obavy byly zatím zbytečné. Vpředu, dosti

daleko od nich, sice brázdil vzduch malý roj německých stíhaček, ale

mířily k frontové linii a velitel roje si Britů bud nevšiml, nebo

pospíchal za důležitějším úkolem.

Odvrátil od nich zrak a spatřil nad sebou dvoumístný

nepřátelský letoun. Letěl o tři tisíce stop výše než oni, zřejmě se

vracel z průzkumného letu. Thirty si znovu potvrdil nedávný postřeh,

že nad Francií poletují vzduchem početná hejna obtížného, bodavého

hmyzu.

Za pár minut později si konečně s úlevou oddechl. Zahlédl dole

zemi rozrytou zákopy a vysoko nad ní se k nim blížila skupina

stíhaček. Byla to Mahoneyova letka camelů, vyslaná jako jejich

ochranný doprovod. Stačilo přeletět území nikoho a potom jenom

několik mil k mateřskému letišti.

Biggles přistál první, hned za ním Algy a když roloval k

hangárům bristol, stáli už oba piloti na pevné zemi.

„Nebylo to špatné,“ zavolal vesele Biggles na Thirtyho, který se

hrabal z kokpitu. „Kde máme cestujícího?“

Fláma vystoupil na křídlo, aby pomohl uštvanému uprchlíkovi

ven. Nedočkavě čekali, co řekne, ale ke svému překvapení uslyšeli

jen prostičké: „Děkuji vám, pánové.“

Když muž došlápl na zem, podlomila se mu kolena. Neupadl,

jen něco zavrčel, mávl letcům na pozdrav a klopýtal k budovám.

„To je všechno?“ zamumlal užasle Biggles.

„Hrome, to je ale náfuka,“ ozval se tlumeně Algy. „Takového

nemluvu bych Němcům klidně nechal. Jestli ten něco ví, určitě by

jim nic nevyzradil…“

Biggles se vzpamatoval z úžasu.

- 86 -

„Stát!“ vyštěkl po vojensku a rozběhl se za cizincem.

„Nepředstavil jste se nám, pane! Kdo jste?“

Snadno muže dohonil a postavil se mu do cesty.

„Moje jméno?“ řekl muž smířlivě. ,Asi mi nebudete věřit… ale

já vlastně žádné nemám!“

„Nepovídejte!“

pronesl

výhružně

Biggles.

„Dokud

se

nedozvíme, pro koho jsme nasazovali krky, nepustíme vás!“

„Ale pustíte,“ řekl unaveně muž. „Musím se ihned hlásit na

štábu. Nechtěl byste mne tam dovést?“

„To tedy nechtěl!“ zvýšil Biggles hlas. „Hodnost a jméno!“

„Výborně…“ vydechl muž. „Tamhle jde major Raymond.“

Biggles si sňal kuklu, otočil se a s nedůvěrou se zadíval na

blížícího se majora.

„Co se to tady děje, pane majore? Tenhle člověk nám nechce.“

„Ale, ale, Bigglesworthe,“ přerušil ho Raymond. „Všechno je

přesně tak, jak má být. Uklidněte se.“

Jak mám být klidný, když se mi tenhle chlapík nelíbí,“ vrčel

Biggles. „To nesmíme ani vědět, kdo to je?“

„Ale smíte, Bigglesworthe. Je to náš člověk.“

„Náš člověk? Tím chcete říci, že to je špi… agent?“

Major přikývl.

„Ale… jak mohl vědět, že přiletíme?“

„Dal jsem mu vědět.“

„Vy? A jakpak?“

„Ovšemže já.“

„Ale jak?“

„I holubi umí létat,“ ušklíbl se Raymond. „Je to pochopitelnější,

než když létají velbloudi! A už nedotírejte!“

Biggles zalapal po dechu, a pak mu tvář zbledla nelíčeným

vztekem. „Tak to vám pěkně děkuji, pane!“ vykřikl zuřivě. „Za sebe

i za všechny tyhle hochy! Víte vy vůbec, co by se s námi stalo,

kdyby nás tam Němci chytili…?“

„Vím,“ řekl Raymond a stiskl rty. Je válka.“

„Taky vím, že je válka,“ křičel Biggles. „Ale o tajných agentech

jsme nemluvili! Kdyby tihle dva včas neodstartovali, tak jste je

usmažil v pekle, pane! A stejné peklo bych teď přál já vám!“

- 87 -

„Jsem rád, že k tomu nedošlo. Bylo však nezbytně nutné

dopravit tohoto muže na naše území. Byl to úkol prvořadé

naléhavosti a nejpřísnějšího utajení. A měl byste vědět,

Bigglesworthe, že on riskoval každou minutu mnohem víc, než vy

všichni za celou tuhle operaci. Abyste se ale neusoužil zlostí, snad

vás potěší, že jste jeho záchranou přispěli k prospěchu Anglie

mnohem více než jakýkoli jiný voják. Nezapomeňte na to!

Promluvíme si o všem později. Všechno má svůj čas. Rozchod.“

Major pozdravil a společně se zachráněným zmizel v kanceláři.

Biggles vytáhl cigaretu z pouzdra a poklepával jejím koncem o

hřbet niky. „Největší peklo v téhle válce je to, že vám nikdy

neřeknou, oč skutečně jde,“ vrčel. „Honí vás po všech čertech a

obvykle ani pořádně nevíte proč… No,“ dodal už smířlivěji, „mám

hlad jako vlk. Snad nám aspoň dají něco dobrého k zakousnutí.“

KAPITOLA DVANÁCTÁ

NA JEDNIČKU

Ulovení vyzvědače, a ještě spíše nehezký způsob, jakým major

Raymond zneužil Bigglesovy nevědomosti, způsobily, že se pilot po

zbytek dne kabonil a mračil. Trochu se usmál až večer, když přišel

do klubu sám Raymond a horlivě Bigglese přesvědčoval, že mu už

takový podraz nikdy neudělá. Dušoval se, že půjde občas o průzkum,

hlavně však mu však jde o záchranu zajatců. Kdyby ho požádali, jistě

by jim i odpřísáhl, že příště bude účastníky výletů do Německa o

všem pravdivě informovat…

Stejně mu už nevěřili.

Jeho podraz však přivedl Bigglese k dalšímu problému. Zavolal

si k sobě Flámu a Thirtyho.

„Posaďte se, pánové,“ řekl jim zachmuřeně. „Mám s vámi

starosti. Došlo mi, že nejste vojáci a náš nový způsob podnikání je

pro vás ještě nebezpečnější než pro ostatní. Jste civilisté, a pokud by

vás Němci polapili, postaví vás bez řečí ke zdi. Díky uniformám vás

možná pošlou do zajateckého tábora, ale pak stačí, aby se jim

- 88 -

náhodou dostaly do rukou anglické noviny, nebo aby někdo z našich

víc mluvil. Potom nemáte nejmenší naději. Zastřelí vás a ani se jim

nemůžete divit. To je hlavní důvod, proč mne Raymondův trik tolik

rozčílil. I Němci používají mozek, a jen nerad bych spoléhal na to, že

vás zajmou právě ti nejtupější z nich.“

„Co uděláte?“ zeptal se Fláma a Biggles se rozesmál.

,,To kdybych věděl, pánové. Až na to přijdu, povím vám to.“

Propustil je a mládenci si oddychli. Pochopili, že operace bude

pokračovat podle původního plánu.

„Hrome,“ zavrčel Biggles sám pro sebe „Ten vyzvědač už má

nohy v teple, a já abych si tu lámal hlavu.“

Během dalšího týdne se několikrát vypravili k tajným

přistávacím plochám a bez potíží tam vyzvedli pět důstojníků.

Připadali si jako letečtí taxikáři, kterým Nigel zajišťoval dobré

obchody. Mezi uprchlíky byl i plukovník pěchoty, který by byl pro

německý štáb šťavnatým soustem. Kdyby ho přinutili mluvit, měli by

informací na vybranou.

Úspěch je povzbudil, ale Biggles jim vymohl tři dny odpočinku,

který skutečně potřebovali. To ještě netušili, že štěstěna od nich

odvrátí tvář již při následujícím výletě. Ano, konec jejich hazardních

letů se neodvratně blížil.

Kapitán jezdectva, kterého vyzvedli při poslední operaci jim

oznámil, že během několika dní bude připraven velký útěk z tábora,

v němž byl vězněn. Pokud se zajatcům podaří uniknout, vydají se co

nejrychleji k letišti C, což byla plocha, na které naložili do letounu i

onoho šikovného kapitána.

Byl to příjemný pocit zamířit s letadly k místu, kde je čekají.

Tentokrát nešlo o pouhou naději, letěli téměř najisto, a všichni z toho

měli radost. Těšili se i z toho, že při posledním letu doplnili zásoby

na ploše C, takže na návštěvníky, vyhladovělé ze zajateckého tábora,

čekal přepych, alespoň co se týká zásob potravin.

Přesně předpokládat vývoj událostí je však možné jen

výjimečně. Nitě, z nichž až dosud tak umně splétali záchrannou síť,

se náhle zadrhly.

První trápení nastalo již při přeletu fronty. Náhlý pokles tlaku

paliva v motoru bristolu přinutil Thirtyho vrátit se na základnu. Po

- 89 -

deseti minutách na letišti bylo vše v pořádku, a Biggles vydal příkaz

k pokračování operace. Nemohl tušit, že jde jen o první varování

osudu.

Druhý přelet fronty přinesl druhé varování. Protiletadlová palba

měla nečekaný úspěch a střepina granátu vážně poškodila trup

Algyho stroje. Algernoon Lacey pokračoval asi minutu v letu, jenže

rychle klesající tlak paliva a zborcený trup jeho camela ho

přesvědčil, že na úkoly loveckého psa tahle stíhačka nestačí. Algy

zamával na Bigglese, že se vrací. Thirty nehodu neviděl, takže když

mu Biggles ukázal, že pokračují v letu, chvíli jeho gesto nechápal.

Pokračoval, i když pak zjistil, že ho kryje jen Biggles.

O dvacet minut později je napadly tři stíhačky typu Pfalz. Útok

se zdál Thirtymu hrozný, přímo drtivý, a až za chvíli pochopil, že

Němci jen zachrastili zbraněmi. Chtěli asi dokázat, že jsou

ostřílenými mistry vzdušného boje, jenomže dokázali jenom to, že

jejich umění není o nic lepší než schopnosti začátečníka v kabině

bristolu.

I tohle malé zdržení však mělo vážné důsledky pro celou dnešní

akci. Bylo to varování třetí a poslední!

Hunové pak z ničeho nic obrátili své letouny a střemhlavým

letem opustili bojiště. Pronásledování si Biggles odpustil a měl pro to

celou řadu důvodů.

Jednotlivá kolečka stroje osudu do sebe zapadala s

neuvěřitelnou přesností, a tak, když se camel s bristolem přiblížily

nad plochu C, viděli ji letci v jasném denním světle. Viditelnost byla

až odporně báječná! Přistání se dalo utajit jedině před hluchým a

slepým svědkem. Dvěma pilotům, opuštěným nad německým

územím nezbývalo než doufat, že přistání nebude nutné. Že se však

situace zašmodrchá ještě víc, to nenapadlo žádného z nich.

V rohu louky se bělal cár bílého papíru a Thirty měl dojem, že

ho tam položili jemu na truc, schválně, a snad přímo ve zlém úmyslu.

A on teď musel dolů, musel přistát!

Opět stál tváří v tvář situaci, vyžadující bleskové rozhodnutí.

Když se totiž bristol zastavil, z křoví na protilehlých stranách

palouku vyběhli současně dva muži. Thirty strnul. Ihned pochopil, k

čemu došlo. Dva zajatci, pravděpodobně z různých táborů, si vybrali

- 90 -

ke schůzce s letadlem stejnou louku. Na tuhle možnost se při

přípravě operace docela zapomnělo!

Jeden z uprchlíků byl navlečen do pěchotního stejnokroje,

zatímco druhý byl podle potrhaných šatů důstojníkem letectva. Tento

muž krvácel a těžce dopadal na zraněnou nohu.

„Oba vás vzít nemohu!“ vykřikl Thirty, když dobíhali.

Mezi muži vypukla hádka a byl to smutný pohled. Major

pěchoty, se stužkou vyznamenání za statečnost, se pustil do poručíka

letectva, jehož sestřelili, ale jenž se zatím vyhnul zajetí. Zraněný muž

pilotoval noční bombardér, který byl sestřelen před pár hodinami.

Jeho pozorovatel dopadl hůř. Usmrtily ho střepiny šrapnelu, jehož

výbuch rozerval pilotovi lýtko.

Všichni letci, odlétající nad německé území, znali novou

možnost záchrany. Byla to jejich jediná naděje, jak se dostat zpátky.

Britský bombardér se zřítil do lesa, vzňal se, ale poručík byl šťastnou

náhodou vymrštěn stranou, takže ho nezasáhly plameny. Schoval se

v příkopu a ihned si uvědomil, že právě na toto ráno je naplánováno

přistání na nedaleké ploše C.

„Promiňte, pane majore,“ řekl Thirty, který se už rozhodl.

„Musím nejdříve odvézt poručíka. Je zraněn a potřebuje lékaře.“

„Ale já tu už trčím dva dny!“ burácel důstojník hřmotné postavy

a brunátné tváře. Jeho kníry, kroutící se vzhůru, budily respekt, ale

na Thirtyho to nepůsobilo. Ten chlapík se mu nelíbil.

„Překvapujete mne,“ řekl Thirty. „Jste vysoký důstojník. Jak vás

vůbec napadlo, nechat na bojišti zraněného?“

„Mám pro to vážné důvody,“ vyštěkl major a vykročil ke

kabině. Jenomže, major — nemajor, Thirty se s ním nehodlal bavit.

„Neznám tak vážné důvody,“ odsekl břitce. „Ustupte, prosím,

dál od letounu!“

Důstojník zbrunátněl až do ruda. „Jste povinen mne poslouchat,

chlape! Neznáte řády? Mám vyšší hodnost,“ řval zuřivě a znovu se

sápal ke křídlu.

Thirty vytrhl z pouzdra pistoli značky Véry a namířil na majora.

Jeho tvář zbledla a v očích se mu zablesklo.

„Pokud okamžitě neslezete ze křídla, zastřelím vás!“ zavelel

Thirty. „Na palubě letounu rozkazuji já!“

- 91 -

Major ustoupil.

„Vy… vy mi vyhrožujete?“ vyhrkl.

„Odstupte!“ Nechápavý výraz v majorově tváři vystřídal vztek.

„Až se vrátím, pošlu vás do basy, chlape!“ rozeřval se. „Takové

štěně si na mne vytáhne pistoli. To si odskáčete, u všech hromů!“

„Budete muset počkat, než si pro vás přiletím,“ řekl klidně Petr.

„Neměl byste mne od toho odrazovat, pane. Hej, poručíku, nastupte

si! Flámo, pomoz mu!“

Vstup zraněného do bristolu se podobal spíše nakládání velkého

balíku a poručík sykal bolestí. Major stál na trávě, sledoval to a tiše

nadával. „Mlčte, prosím, pane majore,“ řekl Thirty. „Uvědomte si,

kde jsme a kde bychom mohli všichni brzy ležet. Myslím tím

márnici, pane. Startujeme, ale vrátíme se. Ještě jednu noc tu

vydržte.“

„Vrátíte se pro mě?“ zeptal se nešťastně major.

„Samozřejmě.“

„Kdy?“

„Zítra za rozbřesku.“

„Do té doby mě dostanou,“ řekl smutně kníráč. „Chlapci v

táboře neutají tak dlouho můj útěk. Dozorci za mnou vyšlou psy a ti

mne vystopují. Pokud padnu znovu do zajetí je se mnou konec. Víte,

já musel při útěku zabít hlídkujícího Němce.“

„Proboha!“ zašeptal Thirty.

„Nešlo to jinak.“

„Dobrá. Zůstaňte tu poblíž a dobře se schovejte. Pokud mě

cestou domů nesestřelí, jsem za dvě hodiny zpátky!“

Kdyby slyšel, jak Biggles v oblacích nad ním hromuje, určitě by

to nevyslovil. Už nemohl čekat. Přidal plyn, vrtule zavířila a bristol

se rozběhl po trávě.

O chvilku později se podvozek oddělil od země a letoun stoupal,

aby zaujal pozici vedle camela. Pak oba letouny rychle nabíraly

výšku, v poryvech ranního větní se občas lehce propadly. Konečně se

dostaly dostatečně vysoko, či spíše nízko, neboť letět na nízké letové

hladině byl jediný způsob, jak se vyhnout nepřátelským stíhačkám.

Určitě hlídkovaly v oblacích nad nimi.

- 92 -

Návrat proběhl hladce. Brzy se vysoko nad nimi objevily

číhající Mahoneyovy stíhačky, což znamenalo bezpečí. Vypadalo to

jako malý zázrak, ale Mahoneyova hlídka tentokrát zalétla hlouběji

do týla nepřítele. Stalo se to proto, že se Thirty zdržel. Mahoneyovi

piloti si letadel, vznášejících se hluboko pod nimi, ani nevšimli.

Biggles byl klidný. Nebál se o osud hlídky. Znal Mahoneye a

jeho muže dostatečně dobře a věděl, že jeho přítel se dokáže o sebe

postarat. Po deseti minutách letu roloval bristol a Bigglesův velbloud

po letištní ploše.

„Hej, Thirty,“ křičel rozzlobeně Biggles, hned jak přistáli. „Co

jste tam dole tak dlouho dělal?“

„Zmatek nad zmatek, pane. Přiběhli dva. Jeden major a tenhle

muž se zraněnou nohou. Rozhodl jsem, že poletí domů první.“

„Správně.“

Jenže major se vztekal a mlel něco o vojenských řádech. Choval

se jako blázen. Vyhrožoval mi vězením!“

„To je dobré,“ ušklíbl se Biggles. „Sotva sám z vězení utekl, už

vyhrožuje jiným? Koukám, že mu v táboře nejvíc chyběla ta basa. To

si tam teď může počkat, až mu ji Němci postaví.“

„To právě nejde,“ namítl statečně Thirty. Já mu totiž slíbil, že

pro něj doletím.“

„Cože? Kdy?“

„Hned teď.“

„Teď?“

„Ano, pane.“

„Thirty se nám pominul,“ křikl Biggles na Algyho, který se k

nim blížil od budovy.

„Já vím, pane. Je to nebezpečné. Ale on ze mě ten slib vymámil.

Tvrdil, že na útěku musel zabít německého strážného.“

„A hrome,“ vzdychl Biggles a zamnul si bradu. „To je zlé. Jestli

ho dostanou, skončí na šibenici. Cítím to tak, že mi začínají

rozkazovat zelenáči. Dobře. Poletíme, Thirty.“

Kolem strojů již pobíhali mechanici a Biggles se k nim otočil.

„Hej, Smythe!“ vykřikl. „Naplňte nádrže obou strojů po okraj!

A bleskem!“

- 93 -

„Ale… pane, vy… nemusíte letět…“ začal Thirty, ale Biggles

jeho koktání rázně přerušil.

„Ticho!“ řekl ostře. „Špatně snáším rady od zelenáčů! Dostávám

po nich horečku a osypky. Jedno letadlo letět nemůže! Tamhle nám

už přistává Mahoney. Úloha vedoucího hlídací smečky mu docela

sedí, takže nebude ani moc vrčet, když za chvíli znovu odstartuje.

Zbývá nám pár minut na kávu. Nos mi napovídá, že ji v chlívku

zrovna dovařili. Cítíte tu vůni, pánové?“

V klubovně si sedli ke stolu a málem si spálili rty horkou kávou.

Bigglesův nos se nemýlil, ale jeho úvaha o Mahoneyovi už nebyla

tak docela přesná. Velitel „hlídací smečky“ se chvíli vzpouzel.

„Víš co?“ uzavřel spor Biggles. „Teď prostě natankujete benzín

do vašich draků a vyletíte čtvrt hodiny po nás. Všechno proběhne

jako obvykle, až na to zatracené denní světlo!“ Za dvě minuty se

Biggles soukal do úzkého kokpitu svého velblouda. „Hej! Thirty!

Kde vězíte, lorde? Nemáme času nazbyt. Vy, Flámo, mějte oči

otevřené a prst na spoušti. Algy! Máš toho svého dvouhrbého

přežvýkavce ve stavu, aby do něj mohli nalít šťávu?“

„Už to bude.“

„Tak se posaď mezi hrby a letíš s námi.“

„Počítám s tím. Jen co mechanici zaženou poslední mouchu.

Bude to za minutu.“

Když však tři britské letouny začaly stoupat do prosluněného

vzduchu, stálo již slunce velmi vysoko. Z počátku vše připomínalo

obvyklý hlídkový let, jakých je dvanáct do tuctu. Zahlédli jediný

nepřátelský dvoumístný letoun, avšak ten se jim rychle klidil z cesty.

Slunce sice zářilo dál, ale náhle bylo po pohodě.

Přistávací plocha C už ležela sotva pět mil před nimi, když

Fláma zuřivě zalomcoval Thirtyho ramenem.

„Hej!“

Pilot se zadíval směrem, kterým pozorovatel ukazoval. Vzadu se

objevil roj teček. Thirty odhadl, že jich je pět nebo šest, ale blížily se

v uzavřené formaci, takže je nebylo možné přesně spočítat.

Fláma se naklonil k Thirtymu, přiložil si ruce k ústům a zařval:

„Letí si pro nás!“

- 94 -

Thirty kývl. Ohlédl se a poznal, že i Biggles a Algy vědí, kolik

uhodilo. Bigglesův camel se přiblížil k jeho stroji a letěl jako

přilepen k jeho křídlu. Petr se ušklíbl. Znal to a měl příjemný pocit,

že výlet pokračuje a že ho přátelé uchopili pod ramenem, aby ho

podepřeli.

Aniž by se znovu podíval dozadu, sklonil nos stroje a klesal na

přistání. Louka C se rýsovala přímo pod ním.

Úspěch akce závisel především na rychlosti provedení. Dokáže-

li přistát dříve, než se objeví nepřátelé, naloží majora a může s ním i

odstartovat. Rozhoří-li se však vzdušný souboj ještě před přistáním,

bylo by dosednutí na zem sebevraždou!

Rychle zkontroloval směr větru a prudce klesal k louce. Musel

se usmát, když spatřil majora, jak stojí uprostřed travnatého palouku

jako socha. „Určitě mu připadá, že mu ta opuštěná parcela patří,“

ušklíbl se Thirty. „Ten chlap je šílenec nebo hazardér!“

Vyrovnal náklon a vedl stroj na přistání. Možná, že se rozptýlil

právě svou samomluvou a mohlo se stát i to, že podvozek dosedl do

vyjeté koleje, či narazil na krtinu. Ať však chybu zavinilo cokoli,

Thirty ještě nikdy nepřistál tak mizerně.

Zaťal zuby, zhluboka se nadechl a pokoušel se zvládnout letoun,

který se proměnil v kůzle, hopsající po pažitu. Napjatě čekal, zda se

ozve nejhorší zvuk, který může letec při přistání slyšet — ostré

prasknutí podvozkových vzpěr. Nedočkal se, ale prožil si té hrůzy

dost a dost…

Thirty rozeznal svou pilotní chybu včas a za běžných okolností

by přidal plyn a zvedl stroj do vzduchu. Teď mu však k

opakovanému přistání čas zoufale chyběl. Musel riskovat.

Praskavé zvuky v podvozku zněly Thirtymu v uších jako

výstřely z děla. Věděl, že podobné přistání by leteckému instruktoru

ve škole rozproudilo krev natolik, že by se pilot na věky rozloučil s

létáním a hledal by si jiné zaměstnání. Thirtymu teď ovšem hrozilo

ještě něco mnohem horšího a tak, když se bristol s kvílením zastavil,

vydechl s neskonalou úlevou a na vteřinu se zhroutil do sedačky.

Podvozek to vydržel!

V následující chvíli si Thirty posunul brýle do čela a pocítil

štěstí, že nemusí k majorovi rolovat. Patrně by to ani nesvedl. Nebylo

- 95 -

to však nutné, neboť nadutý kníráč se sám hnal k letounu, a chybělo

mu sotva sto yardů. Petr získal pár vteřin času, aby se podíval na

nebesa.

Jak očekával a jak se obával, řítilo se pět německých letadel

střemhlav dolů, aby vyčistily nebe od hlídkujících camelů.

Obě britské stíhačky je letěly uvítat a nepřátelská formace se

rozpadla. Následující letecké manévry Thirtymu dokázaly, že Algy s

Bigglesem dostali tentokrát zkušené soupeře, kteří měli navíc

značnou početní převahu. Srdce se mu sevřelo novou úzkostí,

nemohl však dělat nic víc, než sledovat vzdušný rej. Řev motorů a

drsný štěkot kulometů přitom provázel Flámovu snahu, vmáčknout

robustní majorovo tělo do úzkého prostoru pro pozorovatele. Pohled

na dva mačkající se muže byl směšný, jenže Thirty měl jiné starosti.

Nemohl čekat. Uprchlík už byl na palubě!

Obrátil bristol k volnému prostoru. Startoval po větru, neboť na

vzlet proti větru, který přikazují všechny příručky, nebylo ani

pomyšlení. Letadlo vyrazilo a hnalo se vpřed, když přímo před něj

dopadl na zem sestřelený albatros. Hořící stroj se roztříštil a vytvořil

ohnivou překážku, ležící sotva sto yardů před uhánějícím bristolem.

Petr prudce vyšlápl pedál směrovky, aby se vyhnul troskám, a

stroj sebou trhl tak divoce, že Fláma i kníratý major vykřikli strachy.

Nebylo divu. Kdyby se letoun převrátil a oni to přežili, nikdy by se

nevydrápali z úzkého prostoru, do něhož se tak pracně vecpali.

Osudem těžce zkoušený bristol však změnu směru vydržel,

minul hořící albatros a stále stoupající rychlostí se blížil k okraji

louky. Motor vyl, ale vítr v zádech a značné přetížení mu stále

nedovolovalo odpoutat se od země.

Thirty měl strach. Hradba lesa mu rostla před očima. Nejraději

by si také ulevil zděšeným výkřikem, ale byl přece lord a Angličan.

„Poněkud mě to znepokojuje,“ zamumlal a rozhodným trhnutím

ruky přitáhl knipl k sobě.

Bristol poslechl a odpoutal se od země. Chvíli se vznášel tak

nízko nad terénem, že by stačila větší krtina, a pokud by o ní

podvozek zavadil, určitě by to strhlo stroj na zem. Thirty si živě

představoval smrtelné kotrmelce, které by následovaly, a potlačil

nutkání zavřít před nebezpečím oči.

- 96 -

Nesměl to udělat a tak vytřeštěným zrakem sledoval, jak úžasně

rychle se blíží k lesu, jak se stromy zvětšují, jak vyrůstají až do nebe.

Sevřel rty a prudce přitáhl knipl až na břicho.

Andělé nebeští se usmáli a pegas, sestavený v továrně, poslechl.

Nos stroje se zvedl a letoun stoupal.

„Můj Bože,“ řekl Thirty, když se těsně pod ním mihly nejvyšší

větve stromů.

Letěli, vznášeli se, stoupali! Blížili se oblakům a dalšímu

nebezpečí. Thirty se upřeně díval vpřed a spíše než na německé

stíhače myslel na pošramocený podvozek. Mnoho času však na

úvahy neměl, neboť vzápětí se za jeho zády rozštěkal kulomet. To

Fláma dokázal Němcům, že nejsou bezzubí, že také bristol je

ozbrojen. Thirty se ohlédl doprava, kde jako blesk proťala vzduch

červená příď albatrosu.

Bristol stále stoupal a teprve ve výšce tisíc stop se jeho pilot

trošku vzpamatoval z přestálých duševních otřesů. K jeho štěstí

museli Němci věnovat pozornost těm dvěma drzým velbloudům a

jeho bristol nechávali na pokoji. Thirty neviděl ze soubojů téměř nic.

Občas zahlédl stroj stoupající do svíčky, jiný v ostrém výkrutu a pak

další, propadající se ve vývrtce k zemi. Náhle si uvědomil, že jeho

jedinou záchranou je rychlost jeho stroje.

Naklonil příď letadla dolů a rozhodl se pro let, nazývaný letci

„skákání po větvích“.

Bristol nabral rychlost a Thirty se činil. Jak nízko letěl, to

dokazovaly postavičky rolníků, zmateně pobíhající po polích i jejich

kravky a ovce, zběsile prchající po pastvinách.

Za čtvrt hodiny dostal bristol společnost. Ačkoli už Thirty

nemohl letět níže, tentokrát byl Mahoney pozornější. Objevil

prchající letoun a pak se čtyři camely držely v uctivé vzdálenosti nad

ním a kryly mu záda. Snesly se z nebes z ničeho nic a Thirtymu bylo

zcela jedno, že si jich všiml na poslední chvíli. Napětí v jeho hlavě

pominulo a on cítil štěstí a radost. Povedlo se mu to!

Veselí nepokazil Thirtymu ani přelet fronty. Jeden náhodný

granát sice vybuchl nebezpečně blízko jeho pravého křídla, ale Petr

se tomu smál. Bavil se i vyděšenými tvářemi dělostřelců u kanónů,

- 97 -

tím jak se rozprchla pochodující jednotka Němců, a jak sebou pak

vojáci plácli do obrovské kaluže.

Jeho úsměv ztuhl jen ve chvíli, kdy se na poslední chvíli vyhnul

lanu, na němž byl upoután balon. Jako nováček zcela zapomněl, že

ve vzduchu číhají i jiná nebezpečí než kulomety a vzdušné víry.

Stačil stočit stroj stranou a úsměv se mu vrátil. A přestože na ně ze

země mířily stovky hlavní a stroj prolétal sprškami střel, Thirty se

smál.

Bylo to zvláštní. Jedna jediná kulka zasáhla křídlo bristolu a

mechanici při prohlídce stroje nechtěli věřit, jak nízko přelétl frontu.

Thirty zvážněl, až když stroj přistál a roloval k přibíhajícím

mechanikům. Poprvé si uvědomil, co znamená opravdové vyčerpání

a psychická únava. Bristol se zastavil a pilot cítil, že by byl docela

rád, kdyby mu mechanici pomohli vystoupit…

Pomohli mu. Na zemi si sejmul brýle a pohlédl zarudlýma

očima na majora. Stál vedle Dicka a snažil se očistit si oděv. Dělal

marnou práci, protože jeho uniforma vyhlížela příšerně.

„Udělal jsem, co jsem vám slíbil,“ řekl mu Thirty.

„Ještě nikdy jsem si v letadle tak nezaskákal,“ zahučel Fláma.

„Než letět znovu s tebou, to se raději projedu na jankovitém koni!“

ušklíbl se.

Thirty se podíval na nadutého majora, ale ten mlčel, neřekl ani

„děkuji“. Pilot stiskl rty a odvrátil se od něj.

Na obloze už burácely Bentleyovy motory vracejících se

camelů. Na první pohled bylo jasné, že nepřistává úhledná formace,

ale stroje, které prošly tvrdým bojem. Biggles, Algy a Mahoney sice

splnili úkol, avšak letka ztratila jeden stroj s pilotem.

Biggles kráčející přes dráhu, zavolal na Thirtyho: „Hej, Thirty!

Kdepak je ten váš zachráněný major?“

Petr se překvapeně ohlédl. „Teď tu stál,“ řekl. „Mám dojem, že

nám někde cestou vypadl, pane.“

Biggles pokrčil rameny.

„Jsem rád, že je pryč,“ ušklíbl se Fláma. „Nemáš zdání, jaká to

byla dřina nacpat ho do našeho kufru, hochu. Brr!“

- 98 -

„Snad mě nedá zavřít, než se najím,“ zasmál se Thirty. „Mám

hlad! Řekl bych, že dneska si zasloužíme vůz plný jídla! Sním ho

sám i s koly a postranicemi!“

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

KATASTROFA

Druhý den v osm hodin ráno se na letišti objevil major

Raymond. Biggles spatřil jeho vůz značky Crossley už cestou k

důstojnickému chlívku, kde se scházeli účastníci průzkumných letů.

Po drsném včerejším zážitku dnes výlet neplánovali, takže měli dost

času na opožděnou a bohatší snídani.

„Raymond je tu zas,“ oznámil Biggles. „Cítím, že mi nějak

podivně loupe v kříži jako těm starým věštkyním a prorokům. Něco

přijde, pánové, a protože jde o Raymonda, nebude to nic k

popukání!“

Nemýlil se.

„Brejtro,“ popřál jim Raymond po sousedsku. „Zrovna jsem

mluvil s vaším velitelem a pověděl mi, že všichni máte nohy na stole.

Nebude vám vadit, když si tu s vámi vypiji šálek kávy? Dnes jsem

vstával trochu dřív a nikdo se o mne nepostaral.“

Biggles mu bez velké ochoty přistrčil židli a Algy podal konvici.

Když si pak major zamyšleně plnil šálek, ostatní zmlkli, jakoby

čekali na úvodní proslov. Jenže major míchal a mlčel.

„Co se děje, majore?“ prolomil chvíli ticha Biggles.

„Mělo by se něco dít?“ odpověděl málomluvný šéf rozvědky

otázkou.

„Nechcete mi snad, pane, tvrdit, že jste si dal budíka na čtvrtou

ráno a skoro za tmy opustil štáb jen proto, abyste si dal šálek kávy

zrovna u nás,“ rozpovídal se Biggles. „Co kdybychom zrovna vařili

čaj, o který nestojíte? Divil bych se, kdybyste nám aspoň nevytkl, že

si tu v klidu lenošíme.“

„Nic takového. Bigglesi,“ usmál se Raymond. „Vás hned tak

lehce neoklamu, co?“

„Špatné zprávy?“

- 99 -

„No… tahle káva je stokrát lepší než moje zprávy. S vámi to ale

nemá nic společného.“

„To je dobře,“ vydechl Thirty, jehož napadla docela případná

myšlenka, zda se něco nestalo Fortymu.

„Dobře?“ vzhlédl Raymond. „Když dobře tak dobře. Měl bych

malý úkol, pro někoho z vás, kdo se nebojí…“ Major se odmlčel a

zkoumavě si prohlížel pochybovačné výrazy ve tvářích letců. Jde o

akci, která je moc riskantní na to, abych ji někomu přikazoval. Ale

vy, Bigglesi, nemáte moc rád rozkazy, co? Mám prostě práci pro

nějakého dobrovolníka.“

„Neříkejte. To vás zas na štábu muselo napadnout něco

obzvláště skvělého. Nejspíš chcete poslat nějakého chudáka rovnou

do pekla a ještě poveze čertům zápalky, kdyby jim vyhaslo pod

kotly.“

„Omyl, Bigglesi. Proti tomuhle úkolu, je cesta do pekla

příjemným školním výletem.“

„Víte co, majore? Buďte tedy tak laskav a jděte rovnou k věci,“

zavrčel Biggles. „Bude mi potěšením vám sdělit, že na sebevraždu

zatím nepomýšlí nikdo z nás!“

„Budiž. Proto jsem koneckonců přijel. Smutné je, že vám

nemohu povědět všechno, co byste měli vědět. Pracujeme na další,

přísně utajené věci. Nemohu riskovat, že to otisknou noviny, a…“

„Takže nás chcete namočit do tajemství, o kterém nebudeme

vůbec nic vědět?“ přerušil ho Biggles. Jak svůdná představa.“

„Ale to ne,“ ohradil se Raymond. „Vím, že vás nemohu zapojit

do operace, o které zhola nic nevíte. Něco vám povědět musím a jde

jen o to, vybrat to nezbytné.“

„Obávám se, že se mi to nelíbí, pane.“ řekl Biggles. „Chápu, že

v otázkách utajení máte svůj rozum a vůbec nepochybuji, že víte, co

děláte. My jsme tu proto, abychom poletovali sem a zase tam, jak si

usmyslíte. Prosím. Jenže do pekla poletím jen tehdy, když budu znát

číslo pokoje toho utajovaného čerta a když se vám uráčí mi povědět,

zda tam štípe polínka, nebo jen dělá vrátného. Chci prostě vědět co

nejvíc.“

Major se protáhl, opřel se o opěradlo, nadechl se a začal.

- 100 -

„Pokud se jediné slovo, které od tohoto okamžiku v této

místnosti padne, dostane ven,“ téměř šeptal, „a tím mám na mysli i k

vašim leteckým přátelům, bude ten mluvka zastřelen bez soudu.

Vyzrazení akce nepříteli by totiž znamenalo smrt tisíců našich

frontových pěšáků! Rozumíte mi?“

Biggles zvážněl. „Tak to raději nechci nic vědět. Občas mi

nějaké to slovíčko unikne,“ zabručel.

„Ale já už vám to povím,“ řekl major a mávl rukou v zoufalém

gestu beznaděje, ke které ho Biggles dost často přiměl. „Znáte

vesnici Belville na řece Sommě? Leží na druhé straně fronty. Při

podzimní ofenzívě ji Hunové dobyli.“

„Pamatuji se,“ přikývl Biggles. „Tenkrát jsme znovu zaútočili

silnou dělostřeleckou palbou a celou vesnici srovnali se zemí.

Počkejte! Nějakou náhodou tehdy ušel zkáze kostel. Dodnes stojí.“

„To nebyla náhoda.“

„Cože?“

„Náhoda přeje připraveným. Štáb už dávno před vyklizením

vesnice věděl, že o ni přijdeme. Ten stařičký kostel má čtvercovou

věž a v jedné její straně jsme vybudovali pozorovatelnu. Hlásku pro

jednoho našeho člověka.“

„Nápad je to dobrý,“ řekl Biggles. „Žasnu jen nad tím, jak

přesně střílely naše kanóny, že věž nezasáhly. Myslím omylem.“

„Povedlo se,“ pokrčil rameny major. „Až do včerejška jsme

proto měli spolehlivé zprávy přímo od pramene. Všechno jsme

věděli, ale včera to skončilo! Rozumíte mi?“

„Ano. Asi ho dostali.“

„To bych tu nebyl! Máme nataženou podzemní linku. Rozsypal

se jen telegrafní klíč, který používá náš člověk. Potřebuje opravit a to

je všechno!“

„A vy chcete, aby tomu vašemu zvědavci dopravil nějaký

nebojsa nový pípací strojek,“ řekl jedovatým tónem Biggles. „Že se

nepletu?“

Jsem potěšen, jak rychle jste to pochopil.“ „Znamená to ovšem,

že jste s ním ztratili kontakt.“ „Samozřejmě. Od chvíle, kdy se

přístroj porouchal, nemáme jedinou novou zprávičku.“

- 101 -

„Jak tedy víte, že se zlomila jen páčka?“ namítl Biggles. „Ne, že

bych to tomu chlapíkovi přál, ale co když má sám zlomený krček?“

„Pro případ nejvyšší nouze měl jednoho poštovního holuba.“

„Škoda, že jste mu tam nepostavili celý holubník.“

„Myslíte to jedovatě, ale uvažovali jsme i o tom. Bohužel,

holubi soustavně vrkají. Nejeden agent už skončil před popravčí

četou, kvůli cukrování jeho holoubků. Měl byste si doplnit vzdělání v

živočichopisu, Bigglesi.“

„Promiňte, pane,“ řekl pilot, který pochopil, že své poznámky

poněkud přehnal. Je ta záležitost… naléhavá?“

„Každá minuta nás stojí životy lidí. Jsme jako slepí a netušíme,

co na nás Němci v této oblasti chystají.“

„Je to úkol pro jednoho dobrovolníka,“ zamyslel se Biggles.

„Ano. Už jsem to ostatně řekl.“

„Jak pozná posel našeho muže, aby sám nepadl do pasti?“

„Jednoduše. Je to vesnický páter… otec Dupont. Mnohem těžší však

bude, proniknout do kostela mezi německými hlídkami. Na vás mě,

Bigglesi, mrzí, že jste ve škole nedával pozor. Jsem si jist, že s vaší

němčinou byste si v Berlíně neobjednal ani sklenku vody,“ rýpl si

pro změnu zase Raymond.

„Já mluvím německy dobře,“ vyhrkl Thirty. „Pár let jsem tam

žil.“

„Podívejme,“ zamnul si Raymond bradu. „To je mi novinka.

„Já se hlásím, pane majore,“ řekl Thirty. „Se svojí němčinou se

dostanu do německého ležení nejsnáze ze všech.“

Biggles pohlédl na uprchlíka ze školních lavic zamyšlenýma

očima. „Podobné nabídce pan major neodolá,“ řekl pomalu. „Víš ale,

co se stane, když…?“ nedopověděl.

„Když mě dostanou? Jasně. Vynasnažím se, aby k tomu

nedošlo. Nemám chuť strčit krk do oprátky, ale někdy to asi jinak

nejde.“

„Ten chlapec má vzácný cit pro řešení našich válečných

problémů,“ kývl major spokojeně hlavou, sáhl do kapsy a vytáhl

malý protáhlý balíček.

„To je ta hračka,“ řekl, a podal Thirtymu telegrafní klíč. „Moc

už vám toho nepovím. Nebude trvat dlouho a dozvíme se, jak to

- 102 -

dopadlo. Ať se však stane cokoli, ten předmět se nesmí dostat

nepříteli do rukou. Všechno je na vás. Přeji hodně štěstí.“

Raymond vstal a pevně stiskl Thirtymu ruku. Pak se obrátil a

beze slova odešel.

„Připadá mi, že na nás zase ušil boudu,“ zlobil se Biggles.

„Máme na krku další hazard, mnohem horší než poletování mezi

kanóny a balony. Co navrhuješ, Thirty?“

„Podle mě bude nejlepší, když překročím frontu v noci. Za tmy

by mne nemuseli vůbec vidět. Přistanu na ploše, která je nejblíže k

Belville. Myslím že to je plocha C, ale ještě to ověřím. Vezmu na

sebe starý nepromokavý plášť, který zakryje můj stejnokroj. Fláma

odletí s bristolem zpátky a vrátí se pro mne druhý den ráno. Když se

neobjevím, zopakuje přelet následující den.“

„Jenže já si tam na tebe raději počkám,“ prohlásil rozhodně

Dick. „Mohl by sis myslet, že se bojím.“

„Je to tak jednoduché, že by to mohlo vyjít,“ zabručel Biggles,

ale pak zavrtěl hlavou. „Nelíbí se mi to, Thirty,“ řekl. „Vůbec se mi

to nelíbí.“

„Mně se to také moc nezamlouvá,“ pokrčil rameny Thirty. „Ale

co lepšího si vymyslet? Tak mi poraďte.“

„Kdy se chceš vydat na cestu?“ zeptal se Algy.

„Hned dnes večer,“ odpověděl školák, letec a začínající špion

Thirty. „Major přece říkal, že úkol je nesmírně důležitý a že to

spěchá.“

„Flámo, ty na něho počkáš?“ zeptal se Biggles, který už měl v

ruce mapu.

„Ano.“

„Z plochy C do Belville je to pěkná štrapáce,“ ukázal Biggles na

mapě. „Doporučuji proto, domluvit se na kompromisu. Thirty

dostane čtyři hodiny času na návrat. Když to nestihne, Fláma se vrátí

na základnu. Každé ráno se pak poletíme podívat, jak se věci mají.

Thirtyho může zdržet cokoli a letadlo čekající na nepřátelském území

mi připadá jako časovaná mina. Všimne si ho malý pasáček a za

hodinu mají všichni císařovi ozbrojenci v okolí nabité zbraně a ženou

se k bristolu. Víme kde Thirty je, kde bude čekat, ale kdy se vrátí,

můžeme jen odhadovat. Ostatně není příliš důležité, kdy ho

- 103 -

vyzvedneme. Nepřeji mu, aby se dostal do rvačky s Němci, ale

předpokládat to musíme. Tvrdím, že není možné, domluvit si

schůzku na hodinu přesně. Mám pravdu, Thirty?“

„Ano. Fláma by ale na mě mohl počkat, když bude mít dobrý

důvod předpokládat, že nehrozí nebezpečí a Němci chrupají v

postelích. Rozhodně by se mi lépe houpalo na šibenici, kdybych

věděl, že můj přítel Fláma dělá čest své přezdívce a ponocuje.“

„O tom se nehodlám bavit,“ bránil se Dick. „Co jsem ve Francii,

hospodu jsem ani zahlédl!“

„Takže poletí bristol,“ vzal mu slovo Biggles. „Ano, to je

rozumné. Vezmete si s sebou železnou dávku potravin.

Mimochodem, Thirty… kdyby ses dostal do zajateckého tábora, dej

našim hochům vědět, že všechno má svůj čas. Nedokážeme hasit dva

požáry najednou.“

„Raději se táboru vyhnu,“ ušklíbl se Petr.

Probírali jednotlivé podrobnosti akce až do večera, jen Thirty se

věnoval bristolu. Strávil prohlídkou stroje tři hodiny a volal k němu

mechaniky tolikrát, až z něj byli nevrlí. Soumrak zastihl všechny

letce v chlívku u večeře, ale moc jim nechutnalo.

Po jídle vzali Thirty s Flámou výstroj a doprovázeni Bigglesem

a Algym kráčeli k letadlu.

Večer vůbec nepřipomínal divoké události včerejška. Na letišti i

ve vzduchu vládl pokoj a klid. Piloti perutě číslo 266. si mohli

vychutnat výjimečný večer bez hřmění motorů, hvízdání padajících

pum a hlavně bez tragických smrtí svých létajících přátel.

Letouny odpočívaly v hangárech a na letištní ploše se rýsovaly

jen obrysy tmavě nalakovaného bristolu. Černý nátěr prosadil

Biggles a mechanici míchali barvu třikrát, než se jim povedla ta

pravá… černá a možná ještě černější než uhel a bezhvězdná noc.

„Neměl bych letět já?“ nabídl se ustaraný Biggles.

„Určitě by vám to, kapitáne, šlo lépe než mně, ale vaše němčina

by vás prozradila při prvním setkání s Němci. Moji ,bavorštinu’ uzná

i rodilý Mnichovan,“ uklidňoval Thirty velitele, ač by to mělo být

naopak. Uložil pak do Flámova kokpitu balíček s jídlem a oba dva

mladíci usedli na svá místa.

„Flámo, jsi připraven?“

- 104 -

„Nespím, Thirty. Není ráno!“

„Nezapomeňte na kódovou barvu noci!“ připomněl Biggles, a

Thirty odpověděl zvednutím signální pistole.

„Zlomte vaz. Hej, Thirty! Při návratu se nevzdaluj od plochy C!

Tam tě budeme hledat.“

Petr poněkud netrpělivě kývl hlavou a zvedl vztyčený palec. Na

jeho pokyn nahodil Algy vrtuli a motor naskočil. Algy ustoupil a

černá noční sova vzlétla k nebesům. Před ní byl cíl, ležící na území

nemilosrdného nepřítele.

Thirty vystoupal na bezpečnou výšku a zamířil k frontové linii.

Chtěl se za každou cenu vyhnout světlometům, a když shlédl dolů, s

překvapením si uvědomil, že ho už jejich světla neděsí. Zvykl si a

teď ho spíš zajímalo jejich rozmístění a technika pátrání po obloze.

Uměl se už vyhýbat paprskům jako zkušený nebeský pytlák. Jenže

nyní se ho zmocnil podivný dojem, že počet světel na nebi se

ztrojnásobil a chvilku mu trvalo, než rozeznal důvod. Za tohle Němci

nemohli — na obloze se křižovaly blesky a bristol letěl vstříc bouři.

Thirtyho čekala nová zkušenost.

Začaly to blesky a vzdálené burácení, a oba přírodní jevy se k

nim rychle blížily. Zvedl se vítr, který sílil, a Petr měl dojem, že jeho

nebeského jmenovce, patrona počasí, muselo něco náramně rozčílit.

O chvíli později však došel k názoru, že svatý Petr se nerozzlobil

sám. Nahoře na nebesích hubovali všichni svatí!

Do letounu se opřely tak silné poryvy větru, že stroj připomínal

peříčko poletující vzduchem a Thirty opět pocítil známé svírání

žaludku. Polil ho studený pot a Fláma vzadu se necítil o nic líp.

Thirtyho napadlo vrátit se, jenže vzápětí si uvědomil, že by se

tím bouři nevyhnul. Kdyby věděl, že vítr na letišti právě strhává

střechy hangáru a že po ploše poletují stanové dílce odervané z

kolíků, ani by ho to rozhodnutí nemrzelo.

Přitáhl trochu páku a přidal plyn, aby se dostal z nejhoršího.

Mrkl na kompas a těžce polkl. Pak si vzpomněl na instruktora, jak

jim vysvětloval, že bouře dokáže střelku kompasu vyřadit ze hry. Dal

mu za pravdu. Bylo štěstí, že už znal cestu i bez kompasu.

- 105 -

K místu přistání chybělo asi deset mil, když Thirtyho šlehly do

tváře první proudy ledového lijavce a vzápětí měl pocit, že jeho

bristol prolétá vodopádem.

Na frontě se obsluhy protiletadlových děl a světlometů odebraly

pod střechu. Muži si šli s klidným svědomím sušit promočené šaty. V

takovém nečase letadla přece nelétají. Jen svatí na nebesích měli plné

ruce práce a stíhali pozemské hříšníky přívalem bílých blesků a

divokým lijákem.

Dalším zaměstnaným tvorem byl v té chvíli Petr Fortymore.

Zápasil s poryvy větru a byl vděčný bleskům, že osvětlují tak často a

tak jasně krajinu pod letadlem.

A nebesa znovu děsivě zahřměla a šlehl další rozeklaný

elektrický výboj a Petr pod sebou rozeznal přistávací plochu. Usmál

se. Měl pocit štěstí. Dovedl svůj bristol k cíli!

Ubral plyn a pomalu klouzal na přistání. V duchu děkoval

nebeským silám, že nárazy větru polevily, i za to, že déšť ještě

neskončil. Vždyť ani nejodhodlanější německý lovec cizích špehů by

v tomto počasí nečekal jejich návštěvu.

Thirty tušil, že podstupuje neúměrné riziko, ale jakási vnitřní

posedlost ho nutila pokračovat v letu a přistát. Blesk pohasl a náhle

neviděl nic, než blížící se nejasné obrysy stromů. Minul jeden z nich

o vlásek, srovnal výšku a s důvěrou v budoucnost posadil stroj na

mokrou trávu. Přistál pěkně.

Jenomže v té chvíli ozářil okolí další blesk, a než přišel hlas

hromu, uviděl Thirty v přízračném modrém světle louku, na které

přistával.

Zahřmělo.

Petr ucítil děs. Zbledl a z úst se mu vydral výkřik strachu. Svit

blesku mu ukázal něco zcela jiného, než čekal. Louka, na níž dosedl,

byla kratičká a sotva sto yardů před ním se ježilo neprostupné a

vysoké křoví. To nejhroznější co uviděl, však stálo těsně před řítícím

se strojem a byl to muž, vítající Thirtyho letadlo s rozpřaženýma

rukama…

Thirty neudělal nic, aby ho zachránil, nic také udělat nemohl.

Postava muže zmizela stejně rychle, jako se objevila, bristol sebou

sotva znatelně trhl a řítil se dál k místům, kde se změní na hromadu

- 106 -

třísek, na cáry a změť kovového šrotu. Thirty věděl, že se blíží

konec, ale nebyl si schopen vybavit jedinou poučku, kterou by mu

pro takový případ poskytli jeho letečtí instruktoři. Ochromila ho

neodvratitelnost věcí příštích.

Na nápravu bylo skutečně pozdě a jediné co ho napadlo, bylo i

za té černé, pekelné noci nad slunce jasnější. Bouře ho oklamala a on

přistál na nesprávném místě.

Ve chvíli, kdy si to uvědomil, ozvalo se nervy drásající praskání,

jak příď letounu narazila na křoviny. Konec louky byl tu.

Thirty instinktivně a včas vypnul zapalování, aby zabránil

požáru. Nos Bristolu vnikl do pásu křoví, prodral se jím, vrtule to

sice zázrakem vydržela, ale zadní část trupu tam uvízla a zbortila se.

Nový blesk a další nápor deště, jakoby se na nebesích rozhodli

spláchnout stroj ze světa. Byl to nepěkný konec letu.

Nešťastný Petr konečně začal jednat. Odepnul bezpečnostní pás

a vyskočil z letounu.

„Jsme dole,“ uslyšel Flámův hlas, znějící téměř vesele. Jsme zas

na zemi a živí!“

„Ty z toho snad máš radost,“ zasípal zdrcený Thirty. „Co ale

Teď budeme dělat? Nebesa, Flámo, zažil jsi už někdy takovou

šílenou bouřku?“

„To ty jsi chtěl pořád bojovat s přírodou,“ připomněl mu

klidným a vyrovnaným hlasem Dick. „Bouře nás zaskočila, ale

nemůžeme být daleko od cíle. Nesplnil jsi úkol. Budeme pokračovat

spolu!“

Thirty věděl, že přítel má pravdu, ale před očima mu vyvstala

postava neznámého, jehož srazil. Vytřel si z očí vodu a vyběhl k

místu, kde tušil, že najde tělo. Jak se však prodral pásem keřů,

vichřice se do něj opřela, jakoby nad územím okupovaným Němci

řádil orkán. S námahou tam doběhl, bez dechu klekl k ležícím tělu, a

zatápal po něm rukama.

„Kdo to tam leží?“ křičel Fláma. „To je člověk? Srazili jsme ho

letadlem?“

Je to jen strašák!“ zavřískal Thirty. „Sláva! Je to obyčejný polní

strašák!“ Zmocnila se ho taková radost, že nezabil člověka, že se

hlučně rozesmál, ačkoli kolem něj skučelo tisíc nočních ďáblíků a

- 107 -

proudy vody ho bily do tváře, stékaly po letecké bundě a promáčely

ho až na kůži.

„Strašák? Tak to jste už dva, Thirty!“ vykřikl podrážděně Dick.

„Nesměj se jako blázen a pojď sem! Nemůžeme tu čekat, až do

nás uhodí blesk, nebo nás sebere voda.“

Thirty to uznal a vrátil se k letounu.

„Promiň,“ řekl Dickovi. „Vytáhneme ven potraviny.“

„Proč?“

„Chudák bristol musí shořet. Ráno bychom měli za patami

všechny Němce z okolí. Když ho zapálíme, zbydou z něj jen očazené

kousky motoru. Musíme to udělat hned, protože v tomhle počasí

nevystrčí nikdo nos z domu. Vsadil bych se, že se teď nehrnou ven

ani jejich vojenské hlídky, takže si požáru nikdo nevšimne.“

Fláma kývl, vylezl na křídlo a vylovil zezadu balíček. Kormidlo

letounu vypadalo žalostně a na opravu vraku by si netroufl ani

Smythe, všeuměl mezi mechaniky. Thirty našel v boční kapse

kokpitu signální pistoli.

„Ustup!“ vykřikl.

Namířil na hlavní nádrž a stiskl kohoutek. Zápalný náboj pronikl

plechem a plameny hořícího benzínu vyšlehly do výšky. Petr mrštil

pistoli do ohně a rozběhl se pryč, protože věděl, že za nějakou chvíli

začne vybuchovat munice a kulky budou svištět všemi směry.

Zastavil se až v dostatečné vzdálenosti od požáru.

„Nic jiného jsme nemohli dělat,“ vydechl odevzdaně.

„A co dál?“ řekl Fláma. Jdeme?“

„Ty se musíš dostat na přistávací plochu C. Jdi doprava, tudy.

Počkáš tam, až si pro tebe přiletí Biggles. Nepochybuji, že se dovtípí,

co nás v té bouřce potkalo. Když se objeví dříve, než se vrátím,

nezapomeň ho pozdravovat.“

„Než se vrátíš? Myslel jsem, že chceš splnit úkol, ale jak teď na

tebe koukám, už si to nemyslím. Kam chceš jít?“

„Za páterem přece. Proč bych neměl?“

„Jen jak, Thirty? V uniformě? Můj ty světe, ty ses snad zbláznil.

Kde máš svůj raglán? Nezapomněl jsi ho na základně?“

Thirty zkoprněl a pak se rozběhl k ohni.

„Bože! Nechal jsem ho v letadle,“ křičel. „Rychle!“

- 108 -

Samozřejmě, že bylo pozdě. Trup bristolu dávno zachvátily

plameny a maskovací oděv hořel v ohnivém pekle, v němž se

syčením mizely veliké kapky deště.

Petr tam vteřinu ztuhle stál, připomnělo mu to bezradnost,

kterou pocítil při stopování aut na silnici do Londýna. Jak to už bylo

dávno! Teď ovšem byla jejich situace mnohem hrozivější. Trčeli na

území okupovaném Němci, ve středu přesunů unavených a

podrážděných vojáků a podezíravých důstojníků.

Pak v ohni vybuchl první náboj, kulka hvízdla nedaleko

Thirtyho hlavy a hoch prchal zpátky.

„Musel jsem se asi zbláznit,“ nevěřícně zakroutil hlavou, když

se zastavil. „Chovám se jako trouba, Flámo. Jsem méněcenný idiot!“

„To ta nehoda, hochu,“ klidnil ho přítel.

„Možná, ale stejně… co řeknu Bigglesovi? Nevím, co dál. V

téhle bundě bych mohl s Němci mluvit Goethovým hlasem a stejně

by mi na to neskočili. Můj Bože.“

„Nemohl bys místo toho nářku vteřinu přemýšlet?“ ušklíbl se

Fláma a mávl rukou ke zmoklému polí.

„Hrome!“ vyhrkl Thirty. „Strašák!“

Bez ohledu na kulky svištící vzduchem vyrazil čvachtající

trávou k figuríně.

„Flámo, hochu můj, ty máš pravdu! Modrá košilka, nic lepšího

tady nemohli nechat!“ křičel radostně a vlekl strašáka do houští. Strhl

ze sebe leteckou výstroj, odstrojil i strašáka, a oblékal si jeho mokrý,

odpudivý šat, jehož se lekali zajíci, srny i ptactvo.

Urozený a elegantní lord Fortymore z proslulé koleje, Teď s

láskou ždímal a navlékal potrhaná kaťata a starou modrou košili, věci

odložené chudým francouzským rolníkem. Nebylo pochyb o tom, že

ptactvo nebeské i lesní zvěř by prchala v panice, kdyby narazila na

tohoto čerstvě oživlého hastroše.

„Máš tu kouzelnou krabičku?“ zeptal se podezíravě Fláma.

„Mám. Je v kapse, ale musím jít. Ztratil jsem moc času. Ty najdi

plochu C a zůstaň na severním okraji. Oni přiletí.“

„Nejraději bych šel s tebou.“

„Když najdeš druhého strašáka, tak prosím,“ řekl Thirty

nezvykle rozhodně. „Vrátím se do svítání.“

- 109 -

„Ráno, Thirty,“ řekl Dick a pevně mu stiskl ruku. Bylo vidět, jak

těžce nese rozloučení. „Ne abys tam zas něco zapomněl!“

„Neboj,“ ujišťoval ho Thirty. „A ty taky nezapomeň…“

„Na co?“

„Rafni a drž!“

„Rafnu a nepustím!“ řekl chraplavě Fláma.

Thirty mu zamával a rychlými kroky zmizel v houštině.

Déšť se trochu zmírnil. Dick chvíli naslouchal burácení hromu s

pohledem upřeným na místo, kde zmizel jeho kamarád. Pak se shýbl

pro potravinový balík a vydal se za svým cílem. Považoval havárii za

znamení osudu. Budou potřebovat přistávací plochu sami. Oni dva,

kteří záchranné lety vyvolali. Ne nadarmo se říká, že kdo jinému

jámu kopá…

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

BELVELLE NA SOMMĚ

Thirty se brodil rozblácenou oranicí, dokud nenarazil na silnici.

Věděl, že ji najde. Na základně sice dlouho studoval mapu, až si

zapamatoval záchytné body, podle kterých se mohl vyznat v terénu.

Teď v dešti a ve tmě však objevil silnici jen proto, že si před

přistáním na zemi všiml lesknoucí se stužky, o něco světlejší než

okolní pole a stromy. Vesnice ležela asi čtyři míle odtud.

Na vozovce se Petr na chvíli zastavil, aby se zbavil bláta. Bouře

odcházela, blýskalo se už jen na obzoru, a zvuky hromu slábly.

Pršelo však dál a podle nízkých a těžkých mraků se dalo soudit, že

déšť či mrholení hned tak neustane.

Hvězdy zakrývalo několik vrstev mohutné oblačnosti, blesky už

nesvítily a v okolí nebylo ani sebemenší světélko. Petr stál na pusté

vozovce jako opuštěný, smutný vodník. Vítr se uklidnil a vzduch byl,

navzdory dešti, docela vlahý. Hastrmanům ovšem nebývá zima, ani

když jsou promočeni na kůži.

Thirty se rozhlédl a vyrazil k vesnici. Šel co nejrychleji a měl za

sebou první míli, když uslyšel kdesi za sebou zvuk motoru těžkého

- 110 -

náklaďáku. Trvalo ještě dost dlouho, než ho velké auto dohonilo a

když se přiblížilo, seskočil do škarpy. Neschovával se, spoléhal se na

tmu. Štěrkovitá cesta byla úzká a Petr netoužil skončit pod koly auta,

hlavně však nehodlal riskovat nebezpečí, kterému by se vystavil,

kdyby ho řidič zahlédl a v obci vyprávěl o promočeném cizím

chasníkovi. Pohodlnější a kratší cesta by za to rozhodně nestála.

Náklaďák přejel, od kol odletovaly kusy bláta a stříkala voda a

pak Petr, trčící v příkopu, strnul.

Vůz náhle zpomalil a zastavil se. Thirty pozdě pochopil, že se

měl skrýt za stromem, kterých lemovalo cestu dost a dost. Teď už

nebylo na schovávanou ani pomyšlení. Vydrápal se na silnici a

pomalu došel k náklaďáku.

„To máme pěkné počasí, co?“ vyklonil se řidič z kabiny.

„Kampak máte v téhle slotě namířeno? To musí být hodně důležitá

věc.“

Mluvil německy a Thirtyho zaskočil. Nedokázal si v té chvíli

vybavit žádnou důležitou věc, natož aby vypadala hodnověrně.

Jdu do Belville,“ vyhrkl a mluvil pravdu.

Já taky,“ klidně prohlásil řidič. „Naskočte si.“

Thirty poslechl, protože nic lepšího nemohl udělat. Vymlouvat

se na to, že půjde dál deštěm, protože se umyje, napije a protože

navíc věří, že v dešti lidé lépe vyrůstají, mu připadlo pitomé. A ke

všemu ta tma! Nasedl.

Po očku se podíval na řidiče a polkl. Bude si muset dávat pozor

na každé slovo. Vůz, který se mezitím rozjel, byl vojenský a za

volantem seděl muž v uniformě německé armády.

„Už aby ta hnusná válka skončila,“ řekl ten člověk.

Thirty kývl hlavou, a dával si pozor, aby to nevyhlíželo příliš

horlivě. Závity jeho mozku pracovaly na plno, neboť počítal s tím, že

Němec svou otázku zopakuje.

Řidič však zatím mlčel a chvílemi na Petra zkoumavě pohlédl.

Bylo štěstí, že vůz na křivolaké a kluzké cestě vyžadoval jeho úplné

soustředění.

„Nedokážu pochopit, co vás vyhnalo v takovém počasí ven,

pane,“ řekl konečně. „To já bych dnes bez rozkazu nikam nejel!“

- 111 -

„Musím doručit kurýrní depeši,“ odpověděl Thirty. „Taky se mi

dvakrát nechtělo.“

„To věřím. Do Belville byste se ještě prošel. Měl jste štěstí, že

jsem zrovna jel,“ prohodil německý voják, asi jen proto, aby řeč

nestála.

„Děkuji vám. Ušetřil jste mi nohy a botky z teletiny si člověk

taky nekupuje dvakrát za život,“ pokusil se Thirty o lehčí tón, ale

rozhodně by uvítal, kdyby muž za volantem mlčel.

„Nemáte oheň?“ řekl nechápavý Němec.

„Ne, nekouřím.“

Thirty měl zápalky, ale nechtěl rozpínat těžký plášť, který by

ihned prozradil, na jaké straně fronty ho ušili.

Němec neřekl nic.

Auto hrkotalo dál a pak řidič, k Thirtyho obrovské úlevě, začal

zpívat. Dodávka poskakovala po štěrku a ve světle reflektorů se při

cestě začaly zjevovat osamocené domky. Potom Petra upoutala zář

několika světel, vzdálenějších od silničky. Cesta k nim byla přímo u

cesty přehrazena ostnatým drátem. Ne! Petr se nemohl mýlit. Právě

minuli zajatecký tábor.

A pak před předním sklem světla zhoustla. Vesnice byla tu.

Řidič dokončil sloku a zhluboka zívl.

„Jsme doma,“ řekl. „Kde chcete vyložit?“

Thirty si uvědomil, že v kabině vozu je mnohem bezpečněji, než

mezi vojáky, kteří se trousili všude kolem. Večerní program v

místním šantánu skončil a muži nasycení kulturou se vraceli do

ubikací.

„Jedete ke kostelu?“ zeptal se Thirty.

„Obvykle stojím na náměstí pod věží.“

„Pak by mi docela vyhovovalo, kdybyste mne vysadil až na

konečné,“ zářivě se usmál Thirty.

Projeli úzkou uličkou, kde kola vozu divoce skákala po kočičích

hlavách stařičkého dláždění. Pak vůz ostře zatočil a ocitl se na

rozlehlém náměstí. Budovy byly pobořené, jen v pozadí se tyčil

veliký, šedivý a neporušený chrám.

Thirty se nadechl a na chvilku zadržel dech. Všechno vypadalo

zcela jinak, než si představoval, nebo spíš vysnil. Původně si myslel,

- 112 -

že vystoupí z vozu a klidně, jako řádný věřící občan, zajde si do

kostela na mši. Teď na místě zjistil, že na náměstí probíhá

shromáždění, které má k víře v Boha velice daleko.

Velké náměstí bylo doslova poseto nákladními vozidly, kanóny

a mohutnými houfnicemi. U kůlů byli uvázáni jezdečtí i tažní koně a

kolem nich i mezi vozy pobíhali vojáci i důstojníci v německých

uniformách. Ještě stále pršelo, ale nezdálo se, že by to někomu

vadilo. V koutě náměstí se kouřilo nad otevřeným ohništěm polní

kuchyně. Thirty zahlédl v záblesku plamenů veliké pánve a ucítil

vůni smažené cibule a pečeného masa. Vojáci jistě cítili totéž a

většina uniformovaného davu směřovala ke kuchařům. Už nyní byla

kuchyně dokonale obklíčena hladovou armádou. Thirtyho napadlo,

že žaludkem nemusí procházet jen láska, ale i válka!

Přesně do středu tohoto divadla zamířil řidič se svým

náklaďákem. Vůz zastavil s prudkým trhnutím, které Petrovi

dokázalo, že Němec rozhodně není zručným řidičem.

„Tak jsme doma,“ vydechl unaveně.

„Srdečně děkuji,“ řekl Thirty svou bavorštinou. „Snad brzy

naleznu příležitost, jak se vám odvděčit.“

Snažil se budit zdání chuďasa, jemuž řidič ušetřil jeho

drahocenné botky, a ani si neuvědomoval, jak vytříbeně zní jeho

zdvořilé věty. Nemyslel na to, co říká. Cítil napětí, srdce mu bilo

jako zvon, a po zádech mu stékal chladný pot.

Prostředí, do kterého britský posel vstupoval, nepatřilo k těm, v

nichž by se člověku rozzářily oči, a koutky úst se samovolně roztáhly

k úsměvu. Ještě než Petr stačil vystrčit nohu, přistoupil k vozu

ponurý muž v pláštěnce.

Jsi to ty, Willy?“

,Ja,“ odvětil řidič.

„Koho to tam schováváš?“

„Vzal jsem ho na silnici. Lilo jako z konve.“

„Uvědomuješ si, žes porušil předpisy. Do vojenských vozidel je

zakázáno brát neznámé a neprověřené osoby.“

Je to syn mé hospodyně,“ řekl řidič, který si pozdě uvědomil, že

by ho čekal tvrdý trest, kdyby se provalil jeho přestupek.

- 113 -

Thirty se rychle protáhl ven z vozu. Nervy měl napjaté, chystal

se ke sprinterskému startu, ale včas pochopil, že v této chvíli bude

moudřejší, vyrazit odtud co nejrychlejším loudavým krokem. Jenže

neudělal ani to. Opřel se o dveře dodávky a zkoumavě si prohlížel

německého šikovatele. Němec o Thirtyho také projevil zájem, ale

překvapivě se mu nepodíval do tváře, ale pohledl dolů, k zemi.

Několik vteřin trvalo, než Petr pochopil, že muž zkoumá očima jeho

vysoké boty!

Thirty vykročil.

„Hej, ty tam!“ vykřikl Němec. „Stůj!“

Petr se však nezdržoval. Vmísil se do skupinky vojáků, protáhl

se mezi nimi a zmizel ve stínu dvou náklaďáků u chodníku.

Šikovatel také nelenil. S křikem se rozběhl za tím podivným

Bavorákem ve francouzských hadrech a anglických holinkách a Petr

si uvědomil, že knot jeho životního kahánku se zpropadeně krátí.

Chápal, že rozběhnout se nemůže, na náměstí by vždy doběhl jen k

dalšímu Němci. Byla to obrovská klec plná hladových lvů a on byl

kůzle, které si nanejvýš mohlo vybrat lva s nejméně vyvinutým

chrupem.

Přidal do kroku, prosmykoval se mezi vojáky a snažil se

Němcům ve Francii po anglicku zmizet. Ještě pár kroků a zapadnu

do té boční ulice, pomyslel si. Jsou tam stromy! Křik neslábl, ale

únik se Thirtymu dařil.

Alej vedoucí z náměstí byla jen kousek před ním, a jakmile

zmizel ve stínu stromů, jeho napětí polevilo. Aspoň na chvilku se

ocitl v bezpečí. Zůstal stát, přitisknut ke kmeni stromu, aby slyšel, co

se odehrává na náměstí. Ječivý hlas šikovatele už přehlušoval

všechny ostatní zvuky. Zuřivě cosi vysvětloval okolním vojákům a

tón jeho hlasu se stupňoval až k hysterii.

„Kde je ten kostel, u všech hromů?“ bručel tiše Thirty. „A kdy

je napadne vydat se sem za mnou?“

Vedle stromů tvořily ulici polorozbořené a špinavé domky.

Doufal, že když dojde na konec aleje, dostane se na prostranství, z

něhož kostel uvidí.

„Ten kostel mi byl čert dlužen,“ zahučel rouhačsky a udělal pár

prvních kroků. A pak jeho srdce zaplesalo, byť Petr tuze dobře věděl,

- 114 -

že návštěva hřbitova není důvodem k veselí. Uviděl před sebou plot,

pomníčky a několik hromad čerstvě vykopané zeminy. Stál u

hřbitova a vzadu, mezi staršími rovy, se tyčila stavba venkovského

kostela. Hned pod věží stál malý domek a jeho okna, pokropená

dešťovými kapkami, zářila do tmy oranžovým světlem petrolejové

lampy. Bezesporu to byla fara!

Petr zatoužil rozběhnout se k tomu svatému místu, ale i ve tmě

viděl, že to nebude jednoduché. Bránil mu v tom vysoký železný

plot, chránící hřbitov před nezvanými vetřelci. Zaváhal. A pak se

vzadu za ním, ze směru od náměstí, ozvaly kroky. Byly blízko a z

větší vzdálenosti se rozléhal dusot a důrazné rozkazy. Petr zděšeně

vzhlédl k plotu. A znovu uslyšel kroky a představil si zlovolnou tvář

německého šikovatele.

Plot už pro něj nesměl být překážkou. Vylétl nahoru tak rychle,

že by mu záviděly i ty nejhbitější kočky, o nejlepších výškařích světa

ani nemluvě. Nahoře na plotě se nadechl a seskočil mezi náhrobky.

Dopadl a kousl se do rtu, aby nezaúpěl. Narazil si kotník o kamenný

obrubník. Jakmile se však postavil na nohy, vyrazil jako štvané zvíře

hřbitovem a přikrčen obíhal jednotlivé náhrobky, které se před ním

nořily ze tmy.

Doběhl k živému plotu, jenž odděloval hřbitov od farní zahrady

a zastavil se, aby se trochu vzpamatoval. Byl v zoufalé situaci a měl

nervy napjaty k prasknutí. Až sem slyšel, jak se v ulici na druhé

straně plotu, ozývají vzrušené hlasy. Otočil se. U fary vládlo ticho.

Prodral se keři, došel ke dveřím a zvedl ruku, aby zaklepal.

Než to však udělal, zarazil se a ruka mu klesla. Co když se mýlí?

Co když má farář návštěvu? Co když ho mezitím zatkli? Co

když jsou právě u něj…?

Petra se zmocnily pochybnosti. Neměl by nahlédnout oknem?

Světlo, probleskující z místnosti, matně ozařovalo malý kamenný

dvůr a všude vládlo hrobové ticho, příznačné pro místo, kde

nacházejí poslední útočiště mrtví.

„Do rána tady stát nemůžu,“ zahučel. Jdu na to!“ Byl rozhodnut,

ale než zaklepal a vzal za kliku, neubránil se bezradné grimase.

Klepání doznělo, ale odpověď nepřicházela a měl pocit, že tam trčí

- 115 -

celou věčnost. Slyšel, jak crčí proudy vody z okapů a jak velké

kapky pleskají na kamennou dlažbu dvorku.

Zaklepal znovu, a ohlédl se k plotu. Na ulici se o čemsi vzrušeně

dohadovala německá hlídka.

„Co si přejete?“

Thirty odskočil, jakoby ho uštkl had. Strašně se vylekal. V uších

mu sice zazněla krásná spisovná francouzštinu, ale přeci tím vůbec

nepostřehl, že by dveře fary někdo otevřel.

Jste otec Dupont?“ zašeptal.

„Ano, můj synu,“ odpověděl muž. „Co pro vás mohu udělat v

tuto pozdní hodinu?“

„Mám pro vás zprávu,“ zadrmolil tlumeným hlasem Thirty,

který se naštěstí dokázal dohovořit i řečí králů, kteří jen velmi vzácně

zahořeli láskou k anglické koruně.

„Ano, můj synu? Pojďte dál.“

Thirty se vyděšeně ohlédl a pak poslušně následoval muže do

úzké temné chodby, kde visely na stěnách obrazy svatých, kříže a

jakési barevné stuhy. Hostitel otevřel další dveře a Thirty vklouzl do

osvětlené studovny.

„Posaďte se, synu.“

Thirty se téměř zhroutil do křesla, zatímco páter důstojně obešel

psací stůl a posadil se. Petr se na něj zvědavě zadíval. Nějak si

nedokázal srovnat v hlavě jeho vzhled s představou, kterou měl o

mužích víry svaté. Představoval si kněze jako štíhlé, vychrtlé muže s

profilem jestřába a s pronikavýma očima, kteří přimějí hříšníka k

pokání už svým uhrančivým pohledem.

Hnědé oči tohoto francouzského odbojáře však připomínaly

spíše zrak krotké laně a jeho oblá a hladká tvář vyvolávala v Petrovi

pocit pokoje a míru. Jediné, co prozrazovalo svatost tohoto muže,

bylo kněžské roucho, do něhož byl oděn.

Thirty chtěl začít, ale marně hledal slova.

„Máte pro mě zprávu,“ připomněl mu kněz tiše.

Thirty vytáhl balíček z vnitřní kapsy kabátu. „Řekli mi, že vám

mám předat tuhle hračku.“

Oči kněze ani nemrkly. „Děkuji,“ řekl. „A to je všechno?“

- 116 -

„Vlastně… ano,“ zakoktal Thirty, protože skutečně nevěděl, co

dodat.

„Takže vy odcházíte, synu? Pojďte, ukáži vám kudy.“

Thirty užasle zíral. Chápal, že jeho poslání je skončeno, a že už

nemá důvod zdržovat se tu. Rozhodně však nečekal tak strohý závěr

své cesty. Nespletl se nakonec?

„Jste opravdu páter Dupont?“ zeptal se zmateně.

„Pochybujete o tom, synu?“

„To ne… ne!“

„Proč se tedy ptáte?“

„Víte vůbec… co jsem vám přinesl?“ vykoktal.

„To uvidím za chvilku,“ usmál se klidně chladnokrevný svatý

muž.

Thirty pocítil zamrazení v zádech, ale rozjařenost ani hrůza to

nezavinily. Setkání, které proběhlo za dramatických okolností, mu

potvrdilo, že se ještě musí hodně učit.

Také se usmál, ale vzápětí se jeho rty stáhly. Před dveřmi fary se

na dvorku ozvaly hlasy a kněz si přiložil prst na ústa. To už i Petr

slyšel dusot okovaných vojenských bot.

Dupont pohlédl na Thirtyho. „Viděl vás někdo, jak přicházíte?“

„Ne.“

„Myslím že ne.“

Jděte do kuchyně! První dveře vpravo. Natáhněte na sebe

zástěru! Visí na stěně. Na plotně se vaří polévka. Nalijte si plný talíř

a jezte. Když přijdou, nemluvte! Jste hluchoněmý!“

Knězovy stručné a tiché věty byly přesné a výstižné a Thirtyho

napadlo, že ten člověk mluví, jako když se zvedne vítr, nebo jako

když se spustí déšť. Nedá se s tím vůbec nic dělat. Nechtěl by být

hříšníkem u jeho zpovědi

Přikývl a zmizel na chodbě.

Když vklouzl do kuchyně a šátral po zástěře, otřáslo dveřmi fary

zuřivé bušení nočních návštěvníků.

- 117 -

KAPITOLA PATNÁCTÁ

NÁŘEK ZOUFALCE

Zástěru našel na druhé straně dveří, sejmul ji z háčku, a na hlavu

si ještě narazil slušivý klobouček kuchařky, ležící na polici. Nechal

dveře úmyslně pootevřené a napjatě poslouchal, co se bude dít.

Na starém sporáku stál hrnec s polévkou, ale Thirty úplně ztratil

chuť k jídlu. Do sevřeného žaludku by se mu stejně nic nevešlo.

Slyšel otvírání dveří a vlídný farářův hlas:

„Dobrý večer, Herr Leutnant,“ řekl otec Dupont německy.

„Musel jste prožít něco opravdu nepříjemného, že hledáte rozhřešení

v našem svatostánku tak pozdě v noci.“

„Mýlíte se, u všech hromů,“ vybuchl důstojník, ale hned zmírnil

tón. „Promiňte, otče, omlouvám se. Ale do obce se vloudil nějaký

pobuda a jsem nervózní. Obergefreiter mi přísahal, že ho viděl, jak

běží ke kostelu. Přišel jsem vás varovat, abyste pořádně utěsnil dveře

i okna. Je válka a hemží se to tu prapodivnými lidmi.“

„Udělám to a děkuji vám. Nemyslím si však, že by člověk

propadlý ďáblovu mamonu přepadal chudého kněze. Nicméně vám

ještě jednou děkuji. Jste laskav.“

„Člověk nikdy neví,“ odvětil vlídně Němec a Thirty si oddechl.

Zdálo se mu, že poslouchá výměnu zdvořilostí, při níž okované boty

a nabité pušky tvoří jen válečné rekvizity.

Jenomže po dalších poručíkových slovech zalapal po dechu.

„Poslali jsme pro psy. Jsou to dobře cvičení vlkodlaci a ti už si

ho najdou,“ řekl Němec a patrně se při tom usmíval. „Potom už

budete zcela bez obav, otče’.“

Přivedou rotvajlery nebo bloodhoundy! Petrovi nenahánělo v

životě nic takovou hrůzu, jako jména těch dvou psích ras. Příliš

dobře věděl, co svou poznámkou poťouchlý Skopčák myslel. Mezi

Brity se vyprávěly hrůzostrašné zkazky o krvelačných psech,

užívaných německou armádou ke stopování uprchlíků. Mnoho

zajatců podlehlo jejich tesákům. Ale ještě horší bylo, že pokud

- 118 -

Němci chytí Petra na faře, dopadne to zle i se ctihodným otcem. Jaké

důsledky by to pak přineslo operacím spojenecké armády, na to

nechtěl ani pomyslet.

Thirty si stiskl spánky a uvažoval, jak uchránit Duponta před

prozrazením. Ale ovšem, byla tu jedna možnost! Udělá ze sebe

zloděje! Když psi dovedou pátrací četu k faře, může se Dupont

vymluvit na to, že vetřelce a loupežníka nikdy neviděl! To pak bude

docela jiná situace, než kdyby ho psi vyčenichali mezi farářovými

kvedlačkami, lžícemi a rendlíky…!

Ovšem! Z Petra se stane vesnický poberta a farář z toho vyjde s

čistým štítem! To je nápad!

Ve studovně pokračoval farářův rozhovor s poručíkem, ale

dveře se přivřely a Thirty nerozuměl jednomu slovu. Kradmo

vykoukl na chodbu, ale okamžitě stáhl hlavu zpátky. U dveří

hlídkovali dva Němci s puškami. Naštěstí si ho nevšimli.

Thirty se zamyslel, co by se dalo na chudé faře ukrást. Nacházel

se v kuchyni a to mu vnuklo myšlenku zmocnit se jídla. Považoval to

za svůj další skvělý nápad. Co ukradne nuzák napřed? No přece

chléb!

Tiše otevřel dveře špižírny. Na polici byl chléb a na motouzu

visel zbytek uzené šunky a vedle špalíček salámu. V koutě ležel

poloprázdný pytel s brambory. Vysypal je na podlahu, vyklepal pytel

a uložil do něj potraviny. Přiložil tam i několik cibulí a úmyslně si

při tom počínal tak neohrabaně, že další zeleninu, ležící na polici,

rozházel po podlaze mezi brambory. S pytlem v ruce se vrátil do

kuchyně.

Vkročil tam přesně ve chvíli, kdy někdo zvenku zaklepal na

okno. Thirty se tam podíval a viděl, že se na něj ze tmy šklebí tvář

pod špičatou pickelhaubnou. Zamrazilo ho v zádech, ale neztratil

rozvahu. Dovede svůj geniální nápad dělat zloděje až do konce.

Nesmí propadnout panice!

Klidně došel k oknu a otevřel jej.

„Co chceš?“ zeptal se lhostejně.

„Co takhle trochu polévky?“ požádal Němec. „Nenašla by se?“

„Proč ne,“ pokrčil rameny Thirty. „Máš misku?“

„Mám a tady Hans taky.“ K oknu se přiblížil druhý voják.

- 119 -

„Dovnitř ale nesmíte,“ řekl varovně Thirty a pohodil hlavou

směrem ke studovně. „Pan farář je přísný a nechci s ním mít

nepříjemnosti.“

Třesoucíma se rukama, vzal hrnec s polévkou z plotny, sáhl po

naběračce a nalil vojákům plné misky. „A jděte si to sníst někam

jinam,“ vyzval je.

„Díky,“ ozvalo se. „Děkujeme.“

Zavřel před obdarovanými Němci okno a napadlo ho, zda by

přece jen nebylo lepší, kdyby tu zůstal. Potom však uslyšel blížící se

zuřivý psí štěkot a to rozhodlo. Musí odtud pryč!

Co si ti dva polévkoví vojáci pomyslí, až vyjde ven, nevěděl, ale

ve skrytu duše doufal, že jim jídlo zachutná a že budou patřit k

lidem, jimž není cizí alespoň vděčnost k dobrému kuchaři.

Popadl připravený lup a chystal se vyjít z místnosti, když si

všiml, že v rohu stojí nádoba plná bramborových slupek, odřezků

zelí a skořápek. Další důvod, aby se šel nadýchat svěžího vzduchu.

Hodil si pytel přes rameno a do ruky vzal kbelík s odpadky. Chvíli

tápal na chodbě a přálo mu štěstí. Objevil zadní dveře. Odemkl je a

opustil faru.

„Co to vlečeš?“ zeptal se jeden z mlaskajících Prušáků.

Jdu s odpadky,“ řekl Thirty. „Bylo už načase, jsou cítit na sto

honů!“

„Podej mi ten kbelík,“ nabídl se vděčný Hans a odložil prázdnou

misku. „Pomohu ti. Vysypu to sám.“

Thirty horečně uvažoval, jak se německy vyjádřit, aby to znělo

co nejlaskavěji. „Raději to udělám já,“ řekl s úsměvem. „Ve tmě

byste jen těžko našli správné místo, hoši. Chováme čuníka, který si

na zbytcích pochutná. Ale stejně děkuji.“ Mnoho nechybělo, aby se

Němcům uctivě uklonil. „Za chvíli jsem zpátky!“

Ve skutečnosti se Thirty zoufale snažil, zmizet jim rychle z očí,

a pospíchal pryč, jakoby mu za patami hořelo. Neměl při tom ani

nejmenší tušení, kam ho dovede pěšina, mířící od fary do tmy. Toužil

po jediném — být co nejdál od kostela!

Nasadil tak ostré tempo, že ve tmě dvakrát vrazil do stromů, což

ho přivedlo k poznání, že se ocitl v ovocném sadu. Sotva k tomu

vědomí dospěl, zabořily se mu nohy do čerstvé oranice. Byla tak

- 120 -

měkká, že málem přepadl vpřed a jak zachraňoval rovnováhu, upustil

kbelík. Měkká hlína utlumila dopad nádoby a uprchlík se zastavil.

Zuřivý štěkot psů a břitké povely psovodů zněly teď sice z větší

dálky, ale Thirty věděl, že nemá zdaleka vyhráno. Naopak. Řev psů

náhle zesílil, jakoby se ti čtyřnozí milovníci lidského masa právě

dostali na jeho stopu.

Představa zubatých tlam psů ho přiměla ke startu. Musel spěchat

dál, nesměl tu ztrácet čas! Klopýtal v mazlavých hroudách a vlekl

pytel, který mu připadal těžší a těžší. Odhodit ho nechtěl, byl to přece

jediný důkaz o jeho vrozeném sklonu k zlodějně!

Náhle se před ním znovu tyčil plot a Petr nevěděl, zda má jásat,

nebo naříkat. Dobré bylo, že psi plot nezdolají, bída byla v tom, že si

nebyl jist, zda ho přeleze on sám. Přehodil přes něj svůj drahocenný

lup a vymrštil se vzhůru.

Povedlo se, i když tentokrát nikoli beze ztrát. Thirty už byl

skutečně unaven. Na plotě uvízla větší část jeho modré košilky a

kovové hroty na vrcholu plotu ozdobily jeho tělo několika krvavými

škrábanci a oděrkami. Vážněji se nezranil, ale zničil oděv uzmutý

polnímu strašákovi, a aniž by si to uvědomil, stál na druhé straně

oblečen do uniformy britského letce.

Sebral pytel a rozhlédl se. S úžasem před sebou uviděl šedý,

klikatící se pás. Udělal pár kroků a zastavil se. Stál na břehu řeky.

„Somma,“ pronesl polohlasem. Jak jsem mohl na ní

zapomenout?“ zabědoval v duchu.

Mnoho času na bědování nezbývalo. Vodní tok mu totiž mohl

poskytnout mnohem větší ochranu před zběsilými psy a Němci, než

celá stovka zubatých plotů. Druhý břeh byl vzdálen sotva třicet yardů

a přeplavat je nebude zase tak složité. Thirty zajásal. V té vteřině měl

jistotu, že se zachrání. Netušil ještě, že jeho útěk a strádání zdaleka

nekončí…

Překvapení se dostavilo vzápětí.

Na temném protějším břehu se náhle ozval zvuk kopyt a pak se

zjevil kůň, kráčející podél řeky. Thirty, sestupoval k hladině, a užasle

pozoroval hnědý stín koně. Ten šel pomalu a vytrvale, kráčel tam

sám, zcela opuštěn! Nikde ani človíčka!

- 121 -

„Co tam to hloupé zvíře dělá?“ zamumlal Thirty. Potom však

pokrčil rameny a ponořil se do vody. „Brr,“ řekl mnohem hlasitěji.

Byla to velmi studená lázeň. Mohutnými tempy se vzdaloval od

břehu a chladný živel mu rychle vyhnal koňský problém z hlavy.

Thirty plaval vstříc svobodě!

Byl už blízko druhého břehu, když náhle narazil bradou do

něčeho pružného a vzadu se ozvalo podivné šplouchnutí. Zvedl hlavu

a otočil ji tím směrem, ale neviděl nic. Náhle pocítil, jak mu o krk

drhne jakýsi silný provazec, jak ho ovíjí a potom tím lanem trhla

velká síla a Thirty měl hlavu pod hladinou. Před očima mu zavířila

voda a on se dusil a topil současně. Nemohl dýchat a ta záhadná

smyčka se ho snažila zardousit, nebo mu alespoň zlomit vaz.

Kopl nohama a v panice máchl rukou. Narazil na lano, uchopil

ho a trhl s ním. Hlava se mu vynořila nad hladinu a sevření trochu

povolilo. Zalapal po dechu a vykřikl. Sám netušil co řve, dokázal

vyloudit z hrdla jen drsný skřek zoufalce.

Kdesi blízko, blizoučko zaznělo zahvízdnutí. Thirty chtěl znovu

zařvat, ale už měl zas hlavu pod vodou. Jeho kopající noha se dotkla

dna a pak sevření povolilo. Thirty se postavil na nohy, voda mu

sahala jen k ramenům a strhl si provaz z krku. Sklouzl při tom po

jakémsi kameni na dně, znovu vyjekl, ale to už viděl těsně vedle sebe

bok připlouvající pramice a v ní obrys lidské postavy. Ucítil pod

rameny stisk, silné paže ho vytáhly z vody, a pak ležel na dně loďky

a lapal po dechu jako pololeklý kapřík.

Vzpamatoval se však rychle, posadil se, a ještě rychleji

pochopil, co ho to málem utopilo. Kůň táhl na laně pramici a on

narazil na lano právě ve chvíli, kdy bylo volné a mohlo se mu

ovinout kolem krku…

„Hnus,“ vypravil ze sebe. „Ehm… děkuji vám.“

„Tenhle týden chytáme v řece samé divné ryby,“ ozvalo se a

Petr nevěděl, zda se má víc divit vlastnímu sdělení, nebo tomu, že

mu odpověděl ženský hlas.

„Divné ryby?“ řekl Thirty užasle a bez nejmenšího smyslu pro

humor dodal: „Já přece nejsem ryba.“

„Sama vidím, kdo jste,“ řekla žena tiše a zazubila se.

- 122 -

Podíval se na sebe. Zapomněl, že jeho modrá košile zůstala na

plotě a on tu sedí v britském leteckém stejnokroji. Trhl sebou.

Připadal si před ní jako nahý a Thirty byl přece jen ještě mladý

chlapec.

„Ticho!“ sykla náhle plavkyně, sklonila se a přirazila ho rukama

dolů na dno lodi. „Ani se nehněte! Jsme už jen pár metrů od

můstku.“

Měla velkou sílu a Thirty se rozplácl na prknech jak mokrá

žába. Tiše vzdychl a děkoval své šťastné hvězdě, že ho z vody

vytáhla Francouzka s vypracovanými svaly. Pomáhala mu a

Thirtymu už vůbec nevadilo, že vnitřek pramice silně zapáchá

dehtem a rybinou.

Její opatrnost byla oprávněná. Netrvalo déle než pár vteřin a od

břehu zazněl úsečný německý příkaz. Petr se přitiskl ještě víc k

dehtovému dnu, a připomněl si farářova slova o hluchoněmém. Ani

nedýchal. Žena, stojící nad ním, cosi vysvětlovala německé hlídce na

břehu, pak voják něco zamumlal a pramice se pohnula. Bylo vyhráno

a za chvíli se Thirty mohl posadit.

„Ti Prušáci jsou tupí jak zákon káže,“ špitla žena tiše. „Pokud

jste ale ten mužský, po kterém pasou, měl jste velké štěstí, že jsem

právě byla na vodě. Kampak jste se to chystal?“

„Odpusťte, ale nepovím vám to,“ omlouval se Thirty. „Povím

vám jenom, že chci na druhou stranu. Kde teď vůbec jsme?“

„Na kanále přece.“

„Neznám to tady,“ řekl Petr, ale pak si vzpomněl na modrý

proužek na mapě a rozbřesklo se mu. „Díky. Už vím!“

Vstal. Bouřka dávno pominula, déšť ustal. Obloha se vyjasnila a

podle hvězd Petr poznal, že loď míří k severu. Otočil se. Několik mil

za nimi probleskovala do noci řídká světla vesničky Belville.

„Jak se dostanu na druhou stranu?“ zeptal se své zachránkyně.

„Fronta je daleko,“ řekla, „a v těchhle šatech to ani nezkoušejte.

Spíš by se tam dostal chlupatý čert s rohy a kopytem.“

„Ehm… ano,“ vypravil ze sebe Thirty. Připadal si jako hlupák a

aby předvedl svůj bystrozrak, změnil téma:

„To jste tady sama?“ zeptal se duchaplně.

- 123 -

„Vím, že jsou Angličané všímaví,“ zasmála se a mnohem

smutnějším Hašem dodala: „Můj muž je na frontě a doufám, že se

vrátí. Vy ale potřebujete civilní šaty. Něco bych možná našla.“

„Tady? Na lodi?“

„Počkejte.“

Šla na záď, otevřela nevzhlednou bednu, a vrátila se s několika

kusy starého šatstva. Thirty si nevybíral. Sáhl po potrhané a

umaštěné kombinéze a hned si ji navlékl.

„Děkuji vám, madam,“ řekl tiše. „Pomohla jste mi a doufám, že

my přispějeme k vítězství Francie. Nezapomenu na vaší pomoc a

laskavost. Ať se váš manžel ve zdraví vrátí.“

Neřekla nic, jen ho mateřsky plácla po mokrých vlasech.

„Chtěl bych vás poprosit, abyste přirazila blíže ke břehu,“ řekl

Thirty a ukázal kam.

Opřela se o kormidlo a loďka se neslyšně přiblížila ke břehu.

Thirty šlápl na postranici, přikrčil se a skočil na břeh.

„Adieu, madam,“ zašeptal a chvíli sledoval, jak pramice mizí.

Žena to už asi neslyšela, protože ze tmy se ozývalo jen tiché

šplouchání vody…

A pak se Thirty vydal směrem, ve kterém by, dle jeho představ,

měla ležet silnice.

O den později si už nebyl schopen vybavit, kudy se trmácel přes

rozmáčená pole, kolikrát se musel vyhýbat příkopům plným vody, a

jak se dokázal prodrat hustými pásy křoví. Stálo ho to hodně sil, a

když konečně uviděl vozovku, mlel z posledního. Námaha se však

vyplatila. Na křivolaké cestě, kterou si zvolil, nenarazil ve tmě na

nikoho.

Také silnice byla opuštěná a Thirty přidal do kroku v touze

dorolovat co nejdříve k přistávací ploše C. Nepřekvapilo ho, že

všichni Němci nespali, ale obě auta, které cestou potkal, uháněla v

protisměru a včas ho varovala svítícími reflektory. Oběma stačil

uhnout a zmizet ve stínu.

Nemohl být daleko před cílem, když se podíval na hodinky a

poznal, že do svítání zbývají sotva dvě hodiny. Potvrdil si starou

pravdu, tvrdící že nejtemnější část noci přichází před rozbřeskem.

- 124 -

Neviděl dál než na pár kroků před sebe. Zastavil se, ale přiměl ho k

tomu spíše instinkt, než vlastní zrak.

Rozeznal, že stojí kousek od křovinaté meze, která ho

oddělovala od travnaté plochy, kde ho měl čekat Fláma. Zhluboka si

oddychl a odbočil ze silnice. Už jen tři sta yardů a bude na místě.

Kdyby to Thirtymu ztěžklé nohy dovolily, kráčel by lehce a z

radosti by si i poskočil.

Bezstarostnost mládí se mu však opět nevyplatila. Ve tmě,

kousek vpředu, rozeznal postavu muže. Málem by zavýskl. Vyrazil

tam a až když si na něho mohl téměř sáhnout, uvědomil si, že tohle

není přítel Fláma. Ten člověk byl o půl hlavy větší než on!

Thirty se zarazil, ale dřív než se mohl vzpamatovat, bylo pozdě.

Vysoký muž se na něj vrhl a srazil ho k zemi!

Petr se sice bránil jak divoká kočka, ale mnoho naděje neměl.

Na mokré trávě a ve tmě vítězila hrubá síla, a té se mu nedostávalo.

Zápas ve stylu „chyť, jak můžeš“ se rychle chýlil ke konci. Thirty se

ocitl v kleštích mužových paží a těžká váha ho přirazila k zemi. Na

vteřinu se mu zdařilo vysmeknout se, muž ho chytil znovu. Ještě

jeden únik, zamávání pažemi, a pak byl konec. Thirty ležel na břiše,

muž na něm a silnou pravicí ho svíral pod krkem.

Jako gong posledního kola zazněly spěšné kroky.

„Jsi to ty, Thirty?“ ozval se ustaraný Flámův hlas.

Petr se pokusil nadechnout a aspoň něco zašeptat, ale ruka dusící

jeho hrdlo nepovolila. A potom sebou vítěz trhl a Petr pochopil, že

někde tam nahoře do něj Fláma buší pěstmi. Muž uvolnil sevření a

zaklel jazykem anglickým…

„Flámo,“ zasípal Thirty. „Dej ho pryč!“

„Co to má znamenat?“ vyhrkl muž nechápavě a vstal. „Vždyť

vy mne tlučete!“ řekl a i profesor z Oxfordu by smekl před jeho

jazykem.

„Tak ho už nechte!“ vyjekl Fláma a odskočil od cizince.

Thirty zafuněl a klekl na koleno.

„Díky Bohu, Flámo,“ vyhrkl a osahával si pomačkaný krk. „Kde

jsi byl?“

- 125 -

„Tak co je? Co se to tady děje?“ zavřeštěl cizinec, jehož hlas se

náhle blížil spíše zvukům z africké džungle, než důstojnému

prostředí anglického vysokého učení. „Kde se tu vy dva berete?“

„Nejdřív povězte, co tu děláte vy!“ zasípal Thirty, vžívající se

zas do role zachránce zajatců. „Kdo jste?“

„Teď poznávám, pánové, že nosíme dost podobnou uniformu,“

pronesl tiše chlapík. Jsem kapitán Forsyth z Devátého pluku Buff.

Řekl bych, že jsme si tu dali dostaveníčko, jen dáma jaksi chybí.“

Thirty pochopil dvě věci. Za prvé, že se jeho uniforma opět dere ven,

když převlek neodolal drsnému útoku kapitána, a za druhé si objasnil

jeho přítomnost na ploše C.

„Nejspíš chcete odvézt domů?“ zeptal se.

„Usuzujete správně. Vy také, ne?“

„Přirozeně.“

„Výborně! Aspoň víme, jak jsme na tom. Cigareta by nebyla?“

„Ne. Stejně bych vám nedovolil kouřit.“

„Co si to dovoluješ, ty… kuře! Ty bys mi to nedovolil?“

„Je mi líto, pane kapitáne. Mám zde poněkud jiné postavení, než

na jaké jste zvyklý. Jsem ten, kdo by vás měl odvézt do vašeho

důstojnického chlívku! Je to jasné?“ řekl Thirty, podrážděný tím, že

znovu narazil na náfuku. Jak jste se o tomto přístavišti bludných

Holanďanů dozvěděl?“

„Řekl mi to jistý Smithson… panečku, to je chlapík.“

„Kdy jste se s ním sešel?“ Thirtymu přeskočil hlas vzrušením,

neboť Smithson bylo nové jméno jeho bratra.

„Je to pár dnů. Jinak bych tu přece nebyl.“

„Kde?“

„V táboře, Gefangenlager“

Je Smithson v pořádku?“

„Má asi hlad, jako všichni. Nezkřivili mu však ani vlásek.“

„Skvělé!“

„Proč tolik radosti, mladíku?“

Je to můj bratr, pane.“

„Aha. Dobře. Mne by však víc zajímalo, jak dlouho tu ještě

budeme otálet?“

- 126 -

„To nevím. Naše plány dostaly trhlinu. Doufáme, že za

rozbřesku přiletí letoun, který si nás vyzvedne. Jinak se tu mohou

objevit i jiní andílkové, ale ti se spíše postarají o to, aby na nebesa

vystoupily jen naše duše.“

„Chápu. Zdá se, že jste tu měli ještě jiné úkoly. Poletíte tedy

první. Pak ale pro mě někoho pošlete.“

„Určitě,“ prohlásil Thirty, jehož názor na kapitánovu povahu se

rázem zlepšil. „Bude svítat a brzo se dozvíme, kdo přiletí dřív.“

Hovořili dál, a na obzoru se objevil první růžový opar. Thirty

smutně kývl k východu hlavou.

„Krvavý rozbřesk znamená pro letce varování,“ připomněl

starou pravdu, opakovanou všemi nadšenci, kteří brázdí vzduch

„Hrozně by mě potěšilo, kdyby se ta prorocká slova dnes nesplnila.“

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

KAPITÁN FORSYTH

Obloha se rozsvěcela, ale od západu se neozvalo nic, co by jim

připomnělo důvěrně známé hučení leteckých motorů. Na nebe vylétl

skřivan, třepetal se ve výšce, a jeho trylky rozezvučely jasnící se

modrý blankyt nebes.

Thirty se zvedl z meze, na které za tmy rozbili svůj hlavní štáb.

„Začíná mi už pěkně kručet v žaludku,“ postěžoval si. „Před třemi

dny jsme tamhle v křoví schovali docela slušnou železnou dávku.

Dojdu pro kousek toho jediného, co nám tu po matičce Anglii zbylo.

Nevidím důvod, proč bychom měli mít hlad. Kdybych uslyšel letecké

motory, jsem hned zpátky.“

Přidal do kroku, a přestože nepředpokládal, že by se tu tak časně

zrána mohl někdo objevit, rozhlížel se kolem. Opatrnost je matka

moudrosti. Skřivan však krásně trylkoval a ráno bylo nádherné a

svěží, takže Thirtyho ostražitost brzy polevila. A tak se stalo, že

málem vrazil do německého vojáka stojícího na okraji lesa!

Strážný právě ukusoval z krajíce, v druhé ruce držel klobásu a

nůž, zatímco jeho osiřelá puška stála opřená o pařez. Zaslechl

- 127 -

Thirtyho kroky, zvedl hlavu a jeho oči se střetly s Petrovýma.

Vzdálenost mezi nimi nebyla větší než šest yardů. Němec se usmál a

žvýkal dál, jakoby na světě nebylo nic důležitějšího než právě jeho

klobása.

Thirty zalapal po dechu. Měl pocit, že dupl na elektrického

úhoře. Strnul, myšlenky se mu zastavily a rysy tváře ztuhly. Civěl do

tváře toho nepochopitelného obergefreitera jako uhranutý.

Hlídkující muž sklonil oči ke klobáse, uřízl si pěkný kousek a

vložil si ho do úst.

„Asi jsem se zbláznil,“ napadlo Thirtyho. „Včera toho na mne

bylo moc!“

Němec znovu zvedl oči, chvíli se hrabal v batohu, načež vylovil

menší sestřičku první klobásy. „Dáš si?“ řekl dobrácky.

Hladový Thirty sotva našel sílu, aby zavrtěl hlavou.

„Dan… ke,“ vykoktal bezbarvými rty a vnitřně sám sebe

ujišťoval, že se nezbláznil on, ale ten prapodivný, hltavý Skopčák.

Možná, že vyhlásili příměří, napadlo ho, ale hned to zavrhl. Rozhlédl

se po kraji lesa a jen o třicet yardů dál spatřil dalšího Němce, jak si

čistí dýmku dlouhým stéblem. Také on si Thirtyho všiml, zářivě se

na něj usmál a přátelsky mu pokynul.

„Oba dva se současně zbláznit nemohli!“ zašeptal vyděšený

Thirty a ačkoli se jeho myšlení znovu rozběhlo, řešení nenacházel.

„To je… to musí být něco…“

Nevěděl, netušil, nechápal. Vrátí se na mez!

Otočil se a očima zatěkal po vlastní uniformě, zda se vlivem

špíny říční vody, či jiným záhadným způsobem nepřebarvila z

anglického khaki na prušácky ošklivou šeď. Ale byl to nesmyslný

nápad. Jeho stejnokroj nezměnil ani zbarvení ani střih!

Pryč odtud!

Thirty odcházel…

Nejasné svědění v zádech ho donutilo, aby se ohlédl. Vždyť ti

Němci už museli pochopit, že se zmýlili. Třeba právě zahajují

obchvat! Oba vojáky však zakrylo vysoké kapradí a neviděl je.

Vzpomněl si na vidiny, které se mu vybavovaly od první chvíle, kdy

vlétl do vzdušného prostoru nad Francií na křídlech „vypůjčeného“

velblouda, a kousl se do rtu. Přidal do kroku, aby byl co nejrychleji

- 128 -

mezi svými. Když k nim docházel, byl si už Thirty téměř jistý, že trpí

přeludy, že není duševně zdráv.

„Kde máš jídlo?“ vyhrkl Fláma. „Mám hlad!“

„Nemám nic,“ řekl Thirty, hledící očima náměsíčníka. „Nešlo

to.“

„Co nešlo?“

„Buď se mi něco pomotalo v hlavě a mám vidiny, nebo tamhle v

lese hlídkují Němci!“

„A to říkáš jen tak?“ vyskočil Fláma. „Kde jsou?“

„Všude,“ řekl Thirty s výrazem beránka vedeného na porážku.

„Viděl jsem dva, ale určitě jich tam je víc.“

„Všimli si tě?“

„Ano.“

Výraz Flámovy tváře zvěstoval, že hodlá vyhlásit poplach

prvního stupně.

„Neplaš se,“ řekl klidně Thirty. Jsou úplně neškodní.“

„Cože?“ vybuchl Dick. „Neškodní? Co to meleš?“

„Protahují si tam záda, co?“ ozval se Forsyth. „A nejspíš si při

tom cpou žaludky pochoutkami.“

„Tohle není situace vhodná na vtípky, pane kapitáne,“ rozzlobil

se Thirty. Já vám tedy povím, co jsem viděl. Kousek odtud si Němci

opravdu dávají do nosu. Snídají a chutná jim, pane!“

„Takže ty myslíš, že naše akce skončila?“ zeptal se Fláma.

„Ano. A dostanou i Bigglese, pokud se mu podaří přistát!“

Forsyth vstal. „Kde jste ty vojáčky viděl? Mluvíte pravdu?“

„V lese, dvě stě yardů odtud. Co chcete dělat?“

„Jdu se na ně podívat.“

„Vy jste se zbláznil.“

„Třeba si s nimi i promluvím. Já…“

„Ticho!“ zvolal Thirty. Kdesi v dálce, v lehce povívajícím větru,

se ozvalo tiché bzučení leteckých motorů.

„Biggles!“ vydechl Petr. „Hádám, že to je motor Beardmore.

Někde si vypůjčil Fee. Zapálím přistávací oheň.“

F.E 2D. byl dvoumístný letoun, sloužící převážně k nočním

letům. Nikdo mu neřekl jinak než Fee.

- 129 -

Forsyth mezitím vyrazil v Thirtyho stopách, zvuk blížícího se

stroje ho zjevně nezajímal. Zmizel za kapradím, ale zpátky byl

mnohem dříve než Petr.

„O čem jste to žvanil?“ vyrazil ze sebe udýchaně. „Není tam ani

noha. Koho jste to, u všech čertů, viděl?“

„Viděl jsem dva Němce,“ řekl divoce Petr. „Máte zápalky? Ty

moje jsou úplně mokré!“

„Ne.“

„A ty, Flámo?“

„Počkej,“ hrabal se Fláma po kapsách. „Ale ne… jsou taky

vlhké!“

Thirty bezmocně rozhodil rukama.

„Kde byli ti zpropadení Hunové?“ dotíral na něj Forsyth.

„Muselo se vám něco zdát. To už by nám dávno dýchali za krk. Nebo

ne?“

„Nevím…“ vyhrkl Thirty. Nechal hledání zápalek, a odhodlaně

se rozběhl k místu, kde spatřil prušáckého labužníka. Forsyth běžel

za ním. Okraj lesa byl pustý, nikde nikdo!

„Vzdávám to,“ řekl sklesle zcela zmatený mladík. „Odpřísáhl

bych, že…“ Slova mu došla.

Kapitán, stojící vedle něho, mu položil ruku na rameno: „To

jsou jen pocuchané nervy,“ chlácholil ho. „Několikrát se to stalo i

mně. Muži v zákopech střílejí na přízraky každou noc.“

„Asi máte pravdu,“ sklonil hlavu Thirty.

Stejně už na nic nezbýval čas. Na západním obzoru se vynořila

čtyři letadla, dva camely a dva stroje typu F. E 2D. Muži na zemi se

soustředili na Bigglesův stroj, který se odlišoval od druhé stíhačky

vlaječkami na vzpěrách. Klesal nad louku, pilot snad hledal bristol,

zamaskovaný při kraji lesa. Pochopitelně nic nenašel, motor se

rozběhl a stroj opět nabíral výšku. Thirty to nevydržel. Vyběhl na

otevřený prostor a zuřivě mával rukama. Uviděli ho a vrtule obou

nočních letadel začaly ztrácet otáčky a letouny nalétávaly na přistání.

Petr poskakoval z jedné nohy na druhou a mával dál, při čemž

občas ustrašeně mrkl ke kraji lesa. Čekal, že se odtud vyřítí německý

úderný oddíl. Žádný voják by přece neokouněl, když v jeho blízkosti

přistávají nepřátelská letadla.

- 130 -

Kola prvního Fee se dotkla terénu a letoun začal poskakovat po

hrbolcích. Přední sedadlo bylo prázdné. Thirty se vyhoupl na křídlo a

pilot si vysunul brýle do čela a zářivě se na Petra zašklebil. Neznali

se, ale na seznámení s krátkým pohovorem o pěkném počasí nebyla

právě vhodná příležitost.

„Jsme tu tři,“ vřískl Thirty. „Co budeme dělat?“

Pilot si zamnul bradu a ukázal na druhý, přistávající stroj: „Dva

muže můj drak zvládne,“ zakřičel. „Budete se jen drobet mačkat!

Třetí muž ke Grimsdonovi! Tam! Dělejte!“

Fláma to pochopil sám a hnal se k druhému letounu. Oba

camely zatím kroužily nad přistávací plochou jako káňata, vyhlížející

neopatrnou myšku.

„Hněte sebou, hrome!“ křičel druhý pilot.

„Sem!“ zavolal Thirty na Forsytha, který doběhl k letadlu a s

úlevou pozoroval, jak elegantně naskočil Fláma do Grimsdonova

letadla.

„Forsythe! Rychle nahoru! Vezmete mě na klín!“

Forsyth se zachytil rukama, přehodil nohy přes bort letounu, a

zapadl na sedačku. Thirty nelenil a uvelebil se mu na klíně, jako

hodné a vychované děcko.

„Můžeme!“ křikl na pilota. Jedeme domů!“

Zkušený letec, sledující rozjezd letounu, by se patrně rozčílil, a

také přímým účastníkům vstávaly hrůzou vlasy na hlavě. Nešlo ani

tak o přetížení, neboť tyto letouny unesly i pumu, vážící 230 liber,

jako spíš o nerovnoměrné vyvážení nákladu, k němuž zde došlo.

Pokus o vzlet neskončil dobře.

Jak stroj nabíral rychlost, jeho ocas se prudce vymrštil vzhůru,

zatímco nos se málem zaryl do země.

Nebylo by však vhodné soudit pilotovo umění za tak

dramatických okolností a nikdo by ho také z lajdáctví a nepozornosti

neobvinil.

Teprve při druhém pokusu a po neuvěřitelném poskakování po

trávě, se letoun odpoutal od země a vyvrávoral do vzdušného

prostoru. Vyhlíželo to hrozně, ale zdařilo se to!

- 131 -

Thirty se rozhlédl a nedaleko uviděl velblouda, kývajícího

křídly. Byl to Algy, který s neodmyslitelným šklebem ve tváři, vítal

návrat lorda Petra Fortymora k peruti.

Cestou domů se naštěstí neukázaly německé stíhačky. Fee,

vezoucí Thirtyho a kapitána, by nebyl schopen obrany, neboť na

práci s Lewisovým kulometem nebylo v objetí mohutného Forsytha

ani pomyšlení. Všem proto spadl kámen ze srdce, když se čtyřčlenná

skupina zařadila mezi hlídku velbloudů vedenou Mahoneyem.

Thirty dolétl na základnu napolo omámen a zcela vyčerpán.

Málo zkušený mladík toho prožil za krátký čas přece jen trochu moc.

Havárie bristolu, obklíčení Němci na náměstí i v kostele, únik přes

ploty a řeku a plahočení po poli, by zmohlo i zkušenějšího a

odolnějšího muže. A navíc ty halucinace…

Vysoukal se z kokpitu a při seskoku na zem málem upadl. Hlava

se mu točila. Druhý Fee roloval k ubikacím a vzápětí stáli na dráze i

Biggles s Algym.

„Je tu někde major Raymond?“ obrátil se k nim Thirty, aniž by

starší letce zdvořile pozdravil.

„Ten nás čekat nenechá,“ ušklíbl se Biggles.

„Hej, pánové! Co si takhle dojít do chlívku na malou svačinku?“

ozval se jeden z nočních pilotů, aby připomněl místním jejich

hostitelskou povinnost.

„Půjdeme tam všichni, pánové,“ řekl Biggles a stiskl oběma

ruku. „Nejdřív vám ale chci poděkovat. Bez vás bychom to

nezvládli.“

„Maličkost,“ mávl rukou Grimsdon. „Důležité je, že máme

hlad.“

Biggles kývl a otočil se k Thirtymu: „Tak jaké to bylo?“

„Zboží jsem doručil, ale bristol tam zůstal.“

„Dobrá práce s malou chybou!“

„Mimochodem, tohle je kapitán Forsyth,“ uvědomil si Petr.

„Čekal na ploše, až ho odvezeme. Bylo to napínavé!“

Biggles důstojníka pozdravil a obrátil se zpátky k Thirtymu. „Co

se dělo?“

- 132 -

„Ulevilo se nám, až když jsme seděli v letadlech. Od začátku se

nám nic nedařilo, bylo to ohavné. Jak jste si domysleli, že se

nebudeme mít čím vrátit?“

„Domysleli?“ řekl Biggles a zapálil si cigaretu. „Když sem

bouře dorazila, bylo mi jasné, že asi skončíte v obvazech. Tak silná

vichřice s mraky až u země odfoukne většinu letadel k nejbližšímu

hřbitovu! Nezáviděl jsem vám, hoši, ale myslel jsem si také, že

pokud se vám podaří přistát, budete sice studení a mokří jako ryby,

ale Němci si vás v té slotě nevšimnou. Počkali jsme do rána, a když

jste se neobjevili, letěli jsme se na vás podívat. Tam, na místě už

nebylo o čem dumat. Sotva míli od plochy leží na kraji palouku

nepěkná hromádka. Hned mě napadlo, že to býval bristol!“

„Málem jsem pro něj brečel, kapitáne,“ zasmušil se Thirty. „A

kde jste tak rychle sehnal ty Fee?“

„Od 100. perutě. Mermomocí jsem chtěl bristol, jenže nebyl k

mání. Tak jsem si vypůjčil Shortyho Grimsdona, kterého všichni

považují za prvotřídního letce. Proč tu ale okouníme? Popovídat si

můžeme jinde. Jdeme do chlívku, ale nejdřív zavolejte majora

Raymonda. Proč jste se na něj ptal, Thirty?“

„Vždyť mě tam poslal. Měl bych mu podat nějaké hlášení,“

„Ano, mladíku. Řády jsou řády!“ usmál se Biggles. „A já sám

jsem špatný velitel. Ani jsem se nezeptal, zda jste si mezi Skopčáky

nepolámal nějakou tu kůstku.“

„Ne. Proč?“

„Připadá mi, že se ploužíte za jídlem nějak pomalu a smutně,“

ušklíbl se Biggles.

„Je to tak vidět,“ vzhlédl Thirty. „Cítím se ospalý.“

Spojil se s majorem, podal stručnou zprávu, a když pak vstoupil

mezi ostatní, našel je sedící kolem velitele letky „B“. Petr si přitáhl

malou židli od stolku, na němž ležely pilotní deníky.

„Pánové, mám nejvyšší čas,“ loučil se právě Forsyth.

„Kam ten spěch?“ zeptal se tiše Thirty.

„Jen se třesu, abych byl zpátky. Můj velitel si asi utře slzu, až

mě uvidí.“

- 133 -

„Být vámi, tak zůstanu sedět a ani se nehnu!“ přitvrdil Thirty

hlas a jeho oči se zabodly do kapitánovy tváře. Biggles užasle

zamrkal, ostatní vzhlédli.

Zdálo se, že Forsyth Thirtyho větu přeslechl. „Pánové,“ řekl a

vstal. „Pokud vám to nevadí, odcházím.“

„Mně by to vadilo hodně,“ mrazivě pronesl Thirty a to už

Forsyth přeslechnout nemohl.

„Co si to dovolujete, člověče?“ vykřikl důstojník „Co to má, u

všech hromů, znamenat?“

„Znamená to, že tu zůstanete!“ pronesl břitce Thirty, z něhož

všechna únava spadla. „To je všechno!“

V místnosti zavládlo hrobové ticho a pak se ozvalo slabé kovové

cinknutí. Biggles pohlédl na Thirtyho a viděl, že v jeho ruce se

zjevila automatická pistole, jejíž hlaveň míří kapitánovi pěších vojsk

přímo mezi oči.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

ŽIVOT ZA ŽIVOT

Thirty nespouštěl oči z Forsytha, z jehož tváře se dávno vytratil

nadhled a předstíraná bodrost. Ztvrdly mu rysy, neboť ústí pistole

není příliš veselý partner. Muži nechápavě těkali očima z Thirtyho na

kapitána a vzduch v místnosti rychle zhoustl. Potom prolomil ticho

Biggles:

„Co je to, Thirty?“ vyhrkl. „Co znamená ta…“ Byla to vzácná

výjimka, kdy se Bigglesovi nedostávalo slov.

Thirty se k němu obrátil a rozhovořil se. Mluvil dlouho,

rozhodně a svým způsobem velmi uhlazeně.

„Na našem tajném letišti jsme zažili zvláštní příhodu, veliteli.

Byla to záhada, které jsem dlouho nedokázal přijít na kloub. Ale než

se k ní dostanu blíže, povím vám, jak jsem se musel zamyslet nad

uniformou, kterou má na sobě tento pán, jenž si říká Forsyth. V

letadle jsem mu seděl na klíně, a to byla dobrá příležitost, přivonět si

- 134 -

k jeho vojenskému kabátu. Snad mi to pánové odpustíte, ale já si

našeho pana Forsytha přímo očichal!

Víte co jsem ucítil? Chemickou čistírnu! Nevěřím, že by se

Němci chovali k zajatcům, jako k hostům v nejlepším hotelu! Kdyby

to tak bylo, něco bychom o tom v Anglii věděli. Slyšel snad o tom

někdo z vás?“ Letci ho sledovali jako uhranutí. Všichni mlčeli.

„Chápu,“ pokračoval Thirty. „Neslyšeli. A já si byl náhle zcela

jist, že jeho uniforma prošla nedávno čistírnou. Když se mu pak

podíváte na kabát zblízka, poznáte další podivné věci. Má přišité

všechny knoflíky a někdo dokonce zalátal jednu díru. Vidíte ji? Ten

někdo si dal záležet, aby nebyla na první pohled patrná. Tam je!“

ukázal Thirty. „Přímo na hrudi a já nepochybuji, že tu látku prorazila

kulka! Protrhla uniformu našeho důstojníka a zabila ho. Byl to čistý

průstřel srdce. Asi ji měl na sobě skutečný kapitán Forsyth z

devátého pluku, ale rozhodně u toho nebyl tento pán! Každý ví, že

průstřely silně krvácejí a nepochybuji, že se na tom kabátě němečtí

chemici dost nadřeli. I mezi nimi však jsou lajdáci a stopy po krvi

dokonale neodstranili. Jsou vidět…“

Thirty se odmlčel a než se znovu ujal slova, nikdo nepromluvil.

Důkazy proti falešnému Forsythovi byly přesvědčivé. Petr se obrátil

přímo k Bigglesovi.

„A teď k té záhadě, veliteli. Když jsme čekali na přílet vašich

letadel, vydal jsem se pro železnou dávku potravin. Málem jsem při

tom vrazil do skopčáka. Prohlížel si mě s podivným zájmem, který se

vůbec neslučoval s jeho povinnostmi. Nikdo z nás by na kraji

anglického lesa nelaškoval s neznámým člověkem v německé

uniformě. Ale on se se mnou dal do řeči a dokonce mi nabídl

svačinu! Víte proč? Já už ano. Ta německá jednotka na ploše C

zajišťovala, aby si jejich člověka skutečně vyzvedli Britové a aby to

nezhatila nějaká hloupá náhoda!“

Thirtyho mrazivý pohled se zabodl do Forsythovy tváře. „Moc

se nemýlím, pane. Co vy tomu říkáte?“

Muž mlčel.

„Tak mýlím se, nebo ne?“ vyšlehly z Petrových očí blesky a

jeho výzva zahřměla tak hrozivě, že všichni v místnosti sebou trhli.

- 135 -

Muž, jemuž otázka patřila, se zhluboka nadechl, stáhl rty a mrkl na

namířenou pistoli. V koutku úst mu zaškubalo.

„Nemýlíte se,“ odpověděl pak tiše a zlehka se usmál. „Netušil

jsem, že u vás stihnu jen jednou přejít letiště.“

„Jste tedy vyzvědač!“

Němec se protáhl v ramenou.

„Pane, a co jste byl vy na našem území?“ řekl bez jakékoli

známky jízlivosti.

Tentokrát se nadechl Petr. „Naše poslání bylo zachraňovat, ne

vraždit!“ řekl. „A to je veliký rozdíl!“

„Vyzvědač je vždycky zase jen vyzvědač,“ pronesl Němec suše.

„Zavolejte stráže,“ vybuchl Biggles a pokynul Flámovi, který

vyskočil, aby splnil rozkaz. Znovu se však ozval Thirtyho hlas:

„Počkejte, veliteli!“

Biggles svraštil obočí. „Tady velím já,“ řekl rozhodně.

„Promiňte, pane, omlouvám se, ale…“

„Chápu, co se Thirtymu honí v hlavě, Bigglesi,“ přerušil

mladíka Algy. „Karty jsou rozdány a Němci si schovali do rukávu

nejvyšší trumfy. Přistávací plocha se stala vražednou pastí a on se

bojí o bratra. Nemůžeme pro něj něco udělat?“

„Rád bych věděl co,“ zavrčel Biggles.

„Ale vy si to asi neuvědomujete,“ rozkřikl se Thirty hlasem, do

něhož se vkrádala hysterie. „Dostali Fortyho. Zastřelí ho! Oni…“

„Nevím, co udělají Němci, ale vím, že jsme ve službách Jejího

veličenstva královny!“ připomněl mu Biggles ostře a obrátil se k

zajatci. „Můžeme se tedy domnívat, že vaši lidé zatkli kapitána

Smithsona a obvinili ho ze špionáže?“

„Můžete se domýšlet, co je vám libo,“ zaznělo úsečně.

Thirty mávl hlavní pistole k Bigglesovi. „Chci se ho na něco

zeptat, pane kapitáne. Je to můj zajatec! Já ho odhalil!“

„Dobře,“ vzdychl Biggles. „Hlavně ať to má smysl a není to zas

jen nějaká ztřeštěnost. Ale celá ta věc vám už přerostla přes hlavu,

Thirty. Uvědomte si to a nedělejte své vlastní závěry!“

„Ano, pane,“ řekl Thirty pokorně, avšak vzápětí dokázal, že se

svého plánu nevzdal. „Veliteli, v tomto okamžiku ještě nikdo neví, že

- 136 -

jsme se zmocnili německého špiona. Mohli bychom toho přece

využít.“

Biggles znovu vzdychl, ale nechal Thirtyho mluvit.

„Vy byste si měl, pane, uvědomit, že během pár hodin

předstoupíte před popravčí četu!“ obrátil se Thirty k zajatci. „A

nemusím vám vysvětlovat, že pušky namíří na vás!“

„Samozřejmě. Ví to každý, kdo se upsal naší nevděčné práci.

Tahle cesta do nebes patří k věci.“

„Domnívám se, že by vám nevadilo, vydat se jiným směrem.“

„Ne. Přirozeně, že ne,“ řekl Němec a v očích mu zablesklo.

„Oč se to zase snažíte, Thirty?“ zavrčel Biggles. „To vám mám

opakovat, co jsem už řekl?“

„Pane kapitáne, prosím…“ Tvrdý výraz Petrových očí změkl a

na velitele náhle hleděl prosící chlapec. Biggles něco zamumlal, a

pak bezradně mávl rukou. „Řekl bych, že vám můžeme nabídnout

rovnocennou výměnu. Život za život,“ obrátil se Thirty k vyzvědači.

„Tím chceš říct, že bychom ho mohli vyměnit za Fortyho?“

zeptal se Biggles.

„Ano, pane.“

„K tomu ale nemáme žádné oprávnění.“

„Udělám všechno, abych zachránil bratra. Udělám opravdu

všechno!“ vyhrkl Thirty vášnivě.

Němec, asi lépe obeznámený se špionážními hrami, pochopil

Petrův záměr dřív než Biggles, a neušel mu ani rozpor mezi

Angličany.

„Zajímavé,“ řekl suše. „Má to ale jednu slabinu.“

„Zabitou vás dřív, než přistanete,“ zavrtěl hlavou Biggles. „My

přijdeme o další stroj a jeden major nás vezme pod krkem. Nenapadá

mi ale, proč tu ten člověk ještě není?“

„Nesouhlasím. Nikdo se nemusí nic dozvědět,“ namítl Thirty,

který pochopil, že Biggles mluví o majoru Raymondovi. Sice mu

stihl dát zprávu telefonem, ale bylo mu jasné, že musí zrychlit

jednání, než Raymond přijde osobně.

„Pokud se o výměnu pokusíme, musíme si věřit, pane,“ obrátil

se k Němci. „Nežádám vás, abyste zradil svého císaře. Chci pouze

nutné informace, vedoucí k záchraně dvou životů. Vašeho a mého

- 137 -

bratra. Žádná strana nic nezíská, když vy dva zahynete. Kde je můj

bratr?“

„Uprchl.“ zněla překvapivá odpověď. Teď vyzvědač určitě

nelhal, spíš se zdálo, že se již rozloučil se životem.

„Víte kde je?“

„Ne.“

„Je si bratr vědom toho, že už víte o poslání, které u vás měl?“

„Ano.“

„A nikdo z vás opravdu neví, kde je?“

„Předpokládali jsme, že se vydá k přistávací ploše, kde jsme se

tak krásně sešli.“

„Také proto tam byla ta spousta vojáků?“

„Jistě.“

„Jakou úlohu v jeho dopadení hrajete vy?“

„Žádnou, pane. Můj útvar dostal úkol umístit člověka do vašeho

týlu. Vybrali mě a já si nemohl dovolit protestovat. Učil jsem

angličtinu v Heidelbergu a navíc jsem v civilu létal.“

Thirty se zamyslel. Dávno pochopil, že Němci, čekající v lesíku

za plochou C, falešného Forsytha neznali. Jejich velitel je jistě

upozornil jen na jednoho neškodného Angličana. Tento Němec však

tvrdí, že tam hledali i uprchlíka — Nigela. Jak dokázali prostí vojáci

rozlišit oběť od spolupracovníka? Něco tu nehrálo.

„Vy jste s těmi hlídkami okolo louky nikdy nemluvil?“ zeptal

se.

„Nikdy mě neviděli a já je také ne. Prostě si mě s vámi spletli.

Věděl jsem to hned, když jste vyprávěl o setkání se snídajícím

vojákem. Neměl nejmenší důvod považovat vás za nepřítele.“

„Věděli tedy o vás?“

„Ovšem. Věděli, že se tam objeví náš člověk v britské

uniformě.“

„Řekli jim, že tam mohou narazit na další Angličany?“

„To sotva. Ale já nevím, co jim nakukali.“

Thirty měl pocit, že ten chlapík nelže, a navíc uvěřil i tomu, že

nepatří mezi zkušené vyzvědače. Uměl anglicky a uměl létat. Asi to

skutečně byl jediný důvod, proč ho vybrali.

- 138 -

„Říkal jste ale, že čekali na mého bratra. Měl přece také na sobě

britskou uniformu. Jak mohli vědět, kdo je kdo. Proč mě nezatkli?“

„Určitě je nenapadlo, že by se uprchlý zajatec klidně procházel

za denního světla po louce. Byl by šílený! Kdybyste se plazil po

zemi, bylo by to jiné. Věděli, že operace začala a považovali vás za

mne. Pokud by se objevil někdo další, určitě by ho nenechali jen tak

snadno odletět.“

„Budiž. Chápu to. Víte, kde jsou naše další přistávací plochy?“

„Ano. Váš bratr ztroskotal příliš podezřele. Posadili jsme k

němu do cely vysokého britského důstojníka. Byla to cela s

vestavěnými mikrofony.“

Thirty zahlédl záblesk v Bigglesových očích. „Přesně toho jsme

se obávali,“ vzdychl.

„To stačí, Thirty!“ zavelel Biggles. „Další výslech povede

někdo jiný. Vaše počínání je proti všem předpisům a…“

„Mně je teď jedno, co je proti čemu. Vy chcete slyšet, že

Thirtyho už postavili ke zdi?“

„Nemluvte nesmysly, člověče,“ vykřikl Biggles.

„Ve štábu zatím nikdo neví, co se tu děje, veliteli. Dejte mi ještě

chvilku. Prosím.“

Bigglese už zápas s mladíkem zřetelně zmáhal. Zatímco lapal po

dechu, Thirty se znovu obrátil ke své oběti.

„Nechci vás prohledávat, pane. Považuji to za nedůstojné. Bylo

by pro nás oba lepší, kdybyste mi sám předložil dokumenty, jimiž se

máte prokázat po návratu mezi své lidi.“

Falešný Forsyth se usmál. „To si myslíte, že se vydám za britské

linie s tak nebezpečnými doklady? Nic takového nemám.“

„Pak musí existovat nějaké heslo, kterým se prokážete.“

Němec zaváhal.

„Neodmítejte!“ řekl tiše Thirty. „Sám víte, jaké následky by to

pro vás mělo…“

„Heslo zní… Vorgehen.

„Vpřed?“

Vyzvědač kývl.

Thirty se od něj odvrátil k Bigglesovi. Chvíli s ním tiše mluvil a

pak se napřímil.

- 139 -

„To je přece všechno, co potřebujeme vědět, pane.“

„Vy tam vážně chcete letět?“ zeptal se Biggles, jehož tvář byla

bledá a rty stažené.

„Ano. Přistanu tam.“

„Vždyť se přistávací plocha hemží Němci. Nikoho ze svých

nečekají a je proto možné, že již přes louku natáhli dráty!“

Jsem si toho vědom, pane kapitáne. Prosím vás však ještě

jednou, abyste během tří hodin nic nepodnikal. Když se nevrátím

včas, uděláte to, co považujete za vhodné, a nemyslím, že by se něco

zameškalo. Věřím, že náš zajatec složí přísahu a nezradí ji.“

„A co potom, Thirty?“

Mladík se podíval Bigglesovi do očí. „Pokud se vrátím s

Fortym, měli bychom tomuto muži povolit odlet.“

„Chcete nechat ptáčka uletět?“

„A co jiného?“

Biggles zvedl ruce a roztáhl dlaně. „Nemám, co bych dodal,“

řekl odevzdaně. „Až ten blázinec skončí, budu první, koho naši

postaví ke zdi. A nebudu ani protestovat, když jsem se nechal tak

snadno přemluvit.“

Nezmar Thirty, však neodcházel a znovu stál nad zajatcem.

„Jak jste se chtěl dostat zpátky, až splníte úkol?“ zeptal se.

„Věřil jsem, že si vypůjčím od vás nějaký ten letoun,“ ušklíbl se

ztroskotaný vyzvědač.

„Nebál jste se, že vás sestřelí vaši vlastní stíhači?“

„Německé velení nezapomíná na podstatné věci.“

„Takže jste si domluvili poznávací znamení,“ kývl Thirty.

„Jaké?“

Němec vytáhl velký hedvábný žlutý kapesník. „Tohle jsem měl

uvázat na ocas letounu.“

„To znamená, že vaši stíhači jsou s vaším letem seznámeni?“

„Samozřejmě.“

„Oni myslí na všechno,“ neudržel se Algy. „Škoda. Měli jsme to

vědět dřív.“

Muž v zalátané uniformě zavrtěl hlavou. „Moc užitku si z toho

neslibujte. Umístění šátku a barva se bude měnit každý týden.“

Thirty mu vzal kapesník z ruky. „Jdu na to,“ prohlásil rozhodně.

- 140 -

„Přeji hodně štěstí,“ řekl Biggles.

,A mě tu necháš?“ vykřikl Fláma.

„Ano.“ kývl Thirty. Otočil se na podpatku, zamířil ke dveřím,

ale ty se otevřely, než se jich stačil dotknout. Vrzlo to a dovnitř

vstoupil major Raymond.

„Tak sláva, tady jste,“ zašveholil vesele a přejel očima po celém

chlívku, až jeho pohled spočinul na cizinci. „Kohopak to tu máme

nového?“ zeptal se. „Nějaké překvapení?“

Pod Petrem jakoby se zatočila podlaha. Spěchal příliš pomalu.

Biggles se postavil nad německého vyzvědače v pěchotním

převleku a lehce se uklonil.

„Majore,“ řekl. „Představím vám svého nového přítele. Je to

kapitán Forsyth z 9. pluku Buff.“

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

THIRTY SE VRACÍ

Thirty zamrkal překvapením. Nevěřil, že Biggles podpoří jeho

plán na výměnu zajatců, a on to udělal. Závaží bolestného zklamání

se někam vytratilo, i když Petr věděl, že vyhráno dosud nemá.

Major mávl kapitánovi pěších vojsk na pozdrav a obrátil se k

němu.

„Bráním vám v odchodu, což?“ řekl Thirtymu a napřáhl k němu

paži. „Díky. Nechcete mi ještě něco dodat k vaší zprávě? Vaše

informace je skvělá, ale byl jste v telefonu dost stručný.“

„Ne, pane. Jdu se teď podívat na Fee,“ lhal Thirty, jako když

tiskne. „Letěl jsem v tom, ale ani jsem si stroj neprohlédl.“

„Jen běžte. Nenechte se zdržovat. Měl jsem jen cestu kolem a

napadlo mi, že vám musím stisknout ruku. Udělal jste mi radost.“

„Ano, pane. Všechno je v pořádku.“

„Jste ještě plný napětí,“ zaváhal bystrý pozorovatel Raymond.

„Soudím z toho, že úplně všechno v pořádku není.“ Pak mávl rukou.

„Konec dobrý, všechno dobré. Jste doma a to mne opravdu těší.“

- 141 -

„Doufám, že mne zas nechcete zatáhnout do nějakého

podezřelého podniku, pane?“ zeptal se Biggles, zoufale hledající

způsob, jak změnil téma rozhovoru. „Nejenom Thirty je přetažený.“

„Vydechněte si,“ usmál se Raymond. „Zatím…“

„Pak mě tedy omluvte, pane majore. Jdu se podívat, jak

probíhají přípravy letounů na zítřek. Občas tu také bojujeme, pane.“

„Ano… ehm. Stejně už musím jít. Mimochodem, nepovečeřeli

byste se mnou dnes přímo na velitelství?“

Biggles se rozhlédl a napadla ho velkolepá myšlenka. „Děkuji

vám, pane. Přijdeme. Nás všechny vaše pozvání nesmírně těší.“

Major si odkašlal, určitě nepočítal s tolika hosty, ale vzal to

statečně. „Výborně, domluveno!“ řekl, otočil se, obešel Thirtyho a

kvapně opustil důstojnický klub.

Dveře zapadly a Biggles si otřel čelo. „Ještě pár takových šoků a

dostanu z toho choleru, žloutenku a malárii,“ vydechl, ale pak se jeho

hlas rozezněl: „Co tu ještě děláš, Thirty? Ať už jsi pryč!“

Thirty se rozhlédl po místnosti. V hloubi duše cítil, že už nikdy

žádného ze svých přátel neuvidí, ale nedal na sobě nic znát.

„Díky, pane. Postarejte se o Forsytha,“ řekl. Pak srazil

podpatky, vyšel ze dveří a rychle kráčel k nejbližšímu Fee. Nádrže už

byly plné a mechanici po prohlídce odešli. Bylo na něm, aby sám

uvázal žlutý šátek na ocas letounu a vsoukal se do kabiny.

Když stroj začal stoupat směrem k linii fronty, ucítil Thirty

únavu. Vrátila se, a přidal se k ní pocit, že až moc často vyzývá osud

k souboji. Právě teď, když byl na konci sil, spočíval závěr celého

pachtění jen v jeho rukou. Musel to zvládnout, ale cítil obavy.

Během několika hodin se rozhodne o všem i o jeho vlastním osudu.

Nigelův i jeho život visely na velice tenké niti, a on nesmí dopustit,

aby se přetrhla. To jediné mělo smysl, ale stejně ho napadlo, že když

ho nezabijí, konečně se pořádně vyspí!

Uvědomil si, že zaměňuje hrůzný střet armád za svou

soukromou bitvu o bratrův život. Válka ho teď skutečně nezajímala a

hřmění děl mu připadalo jako něco vzdáleného a nepodstatného.

Vzápětí si však znovu připomněl, co bitevní vřava znamená.

Vždyť z ní už ledacos poznal. Její nelítostnost a krutost, i pošetilost

těch, kteří jdou na smrt. Prolétlo mu hlavou, že mnozí vojáci ani

- 142 -

pořádně neví, proč bojují a za co cedí krev. Co on sám? Souviselo to

nějak s Belgií. Ano, Belgie… ale jak… jak?

Svoboda! Před očima se mu vybavila tvář muže, jenž se jim

snažil namluvit, že je Forsyth. Mohl být o pět let starší než sám Petr,

ale povahu měl docela jinou. Asi mu připadalo správné nejprve zničit

Evropu a pak ji dobýt a zotročit…

Thirty řídil letadlo a náhle měl pocit, že i jeho myšlenky mají

křídla.

Uviděl sám sebe, jak hraje ragby a hned byl zas v kokpitu

camela, na něhož sypal déšť kulek nějaký cizí stíhač…

Trhl sebou. Ne, nikdo na něj neútočil. To jen on sám se hnal do

války, hnal se jako ztřeštěnec, odhodlaný pomstít svého bratra. Byla

to neuvěřitelná hloupost a bláhovost…

Znovu sebou trhl a uvědomil si, jak je vyčerpán. V životě nebyl

tak unaven. Bolelo ho celé tělo. Bylo mu však divné, že mu bolest ve

svalech nevadí. Právě naopak. Připadal si ostražitý jak sokol před

útokem a mozek mu zcela přesně vybavoval detaily nastávající

operace. Myšlenky se mu jen rojily a nervy se chvěly napjatým

očekáváním. Thirty zvedl ruku a zjistil, že se mu třesou prsty.

V přihrádce palubní desky našel žvýkačku a dal ji do úst. Běžný

zážitek a stará známá chuť mu připomněla školu. Jakoby se ocitl

mezi přáteli a žertoval s nimi. Objevil se i ředitel s vážnou tváří…

Thirty zamrkal. Únava ho zanesla do světa, který měl rád a o který se

sám připravil.

Před přídí jeho letadla se náhle objevil krvavě rudý trojplošník

Fokker. Spustil se k němu z hlídkového postavení vysoko na nebi.

Obletěl Thirtyho stroj a pak zvedl pilot ruku k pozdravu a vracel se

vzhůru do zákrytu mraků. Thirty mu odpověděl a sledoval, jak

sluneční paprsky tančí na křídlech a bocích odlétající stíhačky.

Sluneční bílá a žlutá na rudém podkladě. Obraz hodný umělcova

štětce.

Thirty se usmál. Jeho žlutý šátek měl vskutku čarodějnou moc,

která ho ochraňovala před ďábelskými úklady. Teprve teď si všiml,

že kolem nevidí obláčky vybuchujících dělostřeleckých šrapnelů.

Věděl, proč se pozemní ostraha nenamáhá. Jako všichni Němci,

pomyslel si, pracují i dělostřelci s německou přesností. Prostý rozkaz

- 143 -

a jediný podpis na formuláři stačí, aby se letoun dostal daleko za

Rýn, byť by na křídlech nesl označení kmene lidojedů z Bornea.

Nikdo si nedovolí přetnout mu dráhu, natož pak zkřivit pilotovi

vlásek na hlavě.

Obloha za německými zákopy, kam se mnohá muška neodvážila

pro přemíru létajících křižáků a smrtihlavů, se nyní Thirtymu jevila

jako blažená nebeská pastvina s holubicemi a beránky.

Klidně pokračoval v letu a pozemní orientační body ho

utvrzovaly v pocitu bezpečí a jistoty. Blížil se k cíli. Nedaleko něj se

zjevil majestátní dvoumístný letoun budící strach už samotnými

maskovacími barvami, sestavenými do jakýchsi ďábelských obrazců.

Kamufláž byla tak dokonalá, že se v ní ztrácely i veliké černé

maltézské kříže na křídlech. Pozorovatel v koženém odění sice držel

prst na spoušti kulometu a očima za strašidelnými brýlemi pozoroval

britský letoun, ale ani se nepohnul. Velké letadlo náhle změnilo směr

a v krátké chvíli z něj byla jen tečka, mizící na obzoru.

Thirty se opřel o bort a upřeně pozoroval obzor vpředu.

Konečně se v dálce před ním objevily světlé skvrny domků na břehu

řeky uprostřed zelených polí. Zahlédl kostel a stříbrný pás Sommy, či

kanálu, jak řekla odvážná žena, která ho zachránila. Sotva bude mít

příležitost poděkovat jí. Válku tvoří i roztodivná směsice osudů lidí,

kteří se potkávají, aniž se mohou blíže poznat.

Zjevení se vesničky Belville na obzoru však Petra upozornilo na

to, že je na místě. Vzápětí uviděl lesík, za nímž ležela plocha C, a

rázem se probral ze snů. Kousl se do rtu tak silně, že na jazyku ucítil

krev a bolest mu pomohla. Thirty byl při plném vědomí.

Nepociťoval strach, ačkoliv měl k němu důvodů více než dost.

Hlavou mu bleskla myšlenka na nástrahy, jež Němci mohli připravit

na travnaté přistávací ploše, ale potlačil ji. Tenkou pavučinu drátů by

stejně jen těžko rozeznal včas. Musel riskovat. Pomáhalo mu v tom

přesvědčení, že vlastní život Teď znamená málo. Letí si přece pro

Nigela!

Z výšky asi osmi set yardů si přesto pozorně prohlédl louku a

její okolí. Už to tu znal a uměl odhadnout místa, kde by se ukryl

nepřítel. Nikde neviděl ani živáčka. Na louce, na mezích, ale ani v

lese a v kravinách se nic nehýbalo. Jen kousek odtud se pod

- 144 -

rozložitými kaštany páslo malé stádo krav. Celé místo ozařovaly

sluneční paprsky a odpolední poklid nenarušoval nikdo, kdo by hýřil

pracovními, natož pak bojovými záměry. Neviděl v okolí ani lidskou

nohu!

Thirty se ale nedal oklamat. Byl si jist, že jeho letoun sledují

desítky párů očí a míří na něj desítky hlavní. V této chvíli mohli

pozorovatelé jen těžko rozpoznat žlutý šátek pod kormidlem

přilétajícího letounu. Jeho typ a označení jim spíše napovídaly, že jde

o vetřelce, jehož je třeba uvítat s důrazem a tvrdě.

Thirty proto prudce stočil letadlo, aby se žlutý fábor na ocase

náležitě rozvinul. Ani při obratu nepřestal hledat v houštinách, kde se

snažil objevit Fortyho. Avšak marnost nad marnost, nikde nic.

Nadechl se, nasadil na přistání a stroj dosedl na zem lehce, jako se

snáší holubí pírko.

Nečekal, až se motor zastaví, ale lehce přidával plyn a roloval

podél lesa. Natáčel při tom příď k volnému prostoru, aby mohl co

nejrychleji vzlétnout.

Už za letu si připravil plán, pro případ nezbytnosti rychlého,

nouzového vzletu. Každé neopatrné a zbrklé stočení letadla, ho však

mohlo prozradit. Váhal i ve chvíli, kdy měl vypnout motor, ale

nakonec to udělal. Motor, škytající v nízkých obrátkách, nebyl

dobrou vizitkou pilota.

Seskočil na trávu a rychle kráčel k lesu. Spoléhal na to, že jeho

bratr se nejspíše ukryje právě mezi lesní havětí, mezi jezevci a

kunami. Několik yardů od úpatí stromů, poprvé zahalekal a odezva

přišla vzápětí.

Z křoví se vynořil německý poručík, doprovázený dvojicí

vojáků. Jednoho z nich Thirty poznal a v duchu zaplesal. Byl to

vlídný nenasyta, který se zde ráno cpal klobásou. Vzadu v šeru lesa

se sice rýsovali další ozbrojenci v šedém, ale Petr se usmál, jako by

viděl milovanou dívku. Nenadálým setkáním s mužem od snídaně

získal báječnou příležitost prokázat svou totožnost, a on ji chytil za

pačesy!

„Snědl jsi i tu mojí klobásu?“ zasmál se na svého muže a voják

se rozzářil a kývl.

„Jawohl!“

- 145 -

Thirty mu pokynul a chtěl oslovit velitele, jenže už to nestihl.

Důstojník, muž s nevlídnou tváří, ostrým nosem a podezřívavýma

očima, ho předešel.

„Co tady děláte?“ vyštěkl.

„Vy se mne nemáte co ptát,“ odsekl stejně ostře Thirty, ačkoli

věděl, jak tím riskuje, neboť vůbec netušil s kým má tu čest.

Němec se zarazil, zatěkal očima a Thirty pochopil, že vyhrál.

„Tak co vás zajímá?“ řekl mírněji. „Mluvte“

„Vrátil jste se příliš brzy.“

„To vím také,“ stupňoval svou drzost Petr. „Mám přivézt

někoho dalšího, když vás to tak zajímá.“

„Dalšího?“

„Jistě.“

„Žádný takový rozkaz jsem ale nedostal.“

„Ale já ano! Mě nezajímají vaše rozkazy!“

„Kódové heslo!“ pokusil se důstojník ještě jednou prosadit svou

převahu nad tím nepříjemným špionem, jemuž dosud teklo mléko po

bradě.

Thirty vyslovil heslo a důstojník se vzdal.

„Omlouvám se,“ řekl schlíple. „Ve válce člověk nikdy neví.“

„To je v pořádku,“ kývl velkodušně Thirty. „Opatrnosti není

nikdy dost a řády jsou řády!“ pronesl přísným hlasem. „Nemáte tu

něco k napití? Docela bych to uvítal, když už musím čekat na toho

druhého chlapce. Je nedochvilný, řekl bych.“

„Jistě. Něco se najde… ehm… pane. On už tu měl být?“

Thirty se zasmál. „Klidně mi říkejte pane. Takže jste ho

neviděli? Škoda. Je mi podobný, je jen o něco starší.“

„Ne, pane.“

„Ovšem. Chlapi v britském stejnokroji tu asi opravdu neběhají

po poli jako myši. Těžko byste ho přehlédli.“

„Jak se jmenuje?“ zeptal se důstojník, jehož pochybnosti patrně

zcela nevyprchaly.

„My nepotřebujeme jména,“ řekl Thirty. „To vy nevíte? Jména

patří na křestní list. Jedno ze jmen mého společníka vám ale

prozradit mohu. Zní kapitán Smithson.“

„Smithson…?“ vyhrkl důstojník.

- 146 -

„A co má být?“

„Pojďte za mnou,“ řekl Němec a Thirty ho následoval s vírou,

že se mu dostane nějakého toho doušku. Šli lesem mlčky a pak zažil

Thirty nejúděsnější překvapení ve svém krátkém životě. Na malé

mýtině uviděl svého bratra. Nigel Fortymore sklesle seděl na

vyvráceném kmeni, paže na kolenou a ve tváři měl naprosto tupý a

nejapný výraz!

Petr strnul. Jeho unavený mozek jen pomalu nabíral rychlost.

Musel improvizovat, ale věděl, že ať udělá cokoli, mnohem víc bude

záležet na důvtipu jeho bratra. Když pochopí svou úlohu včas, mají

vyhráno, když nepochopí, není úniku!

Forty vstával pomalu, ale tupý výraz ustupoval z jeho tváře ještě

pomaleji.

Thirty pochopitelně začal německy, a dal si záležet, aby jeho

hlas zněl řízně.

„Co vás to tady potkalo? Měl jste již být v mém letadle? Copak

nevíte, že naše záležitosti nesnášejí odklady?“

„Sám nevím,“ zakroutil Nigel hlavou. „Zajali mne.“

Pověděl jen to, o čem nebylo sporu a protože oba bratři uměli

dobře německy, znělo to věrohodně. Thirty chápal, že musí bratra

navést správným směrem a scénář už měl v hlavě.

„Nezajali by vás, kdybyste dělal to, co jste měl dělat! Měl jste se

sem dostat nepozorovaně! Řekl jste jim to?“

„Ne. Chtěli znát jen jméno!“

„Co to má znamenat?“ rozkřikl se Thirty a obrátil se k

poručíkovi. „Vy jste ho nevyslechl? Takže ztrácíme čas kvůli vaší

nedbalosti? Velitelství nás postaví před soud a vás také! Naše

záležitost je naléhavá! Slyšíte, naléhavá! Dostal jsem rozkaz,

vyzvednout tohoto chlapíka, který má na druhé straně důležitý úkol!

Když jsem se vás zeptal, zda tu je, zachoval jste se jako tupec a

neřekl mi o něm. Pokud se naše operace zhroutí, díky této

neodůvodnitelné chybě, zodpovíte si následky sám! Ano! Vy sám!“

„Ale ten muž je zatčen.“

„Cože je?“ zařval Thirty hlasem tygra.

„Zatčen.“

- 147 -

„Vy jste se pominul! Tento muž má zvláštní úkol. Poletí, se

mnou!“

„Tak proč nic neřekl?“

„Vždyť jste ho ani nevyslechli! Hnusný nepořádek! Vy snad

vůbec neznáte předpisy! Zmíním se o tom vašemu veliteli! Snad

nechcete, aby vám sám začal vyprávět o svém poslání mezi

Angličany? Proč jste si řádně neprostudoval rozkazy?“

Na důstojníka řev zapůsobil.

„Řekli mi jen, abych zajistil uprchlého vězně“ zabručel sklíčeně.

„Nikdo mi nesdělil, že se pro někoho vrátíte.“

Thirty opovržlivě zavrčel. „Když pěchota nedokáže splnit ani

ten nejjednodušší rozkaz, pak se nedivte, že se tahle válka nehýbe z

místa. U všech hromů! Už nechci slyšet ani slovo!“

Rázně se obrátil k Nigelovi. Jste připraven?“‘

„Ano, pane,“ řekl vystrašeně Forty. „Nemohu za to.“

Petrovo srdce zaplesalo. Jeho bratr pochopil.

Jenomže bojovný duch německého důstojníka se také

nevzdával.

„Já jsem rozkaz pochopil, a nebylo tam ani slovo o tom, že si

pro zajatce někdo přiletí,“ řekl a obrátil se k Nigelovi. „Měl jste

povinnost nám to povědět! Proč jste to neudělal sám?“

„Protože to byla vaše věc,“ odsekl Forty, „Klidně vám povím, že

mám téhle práce dost. Přijal jsem rozkaz, ale nesouhlasím s ním.

Britové mě znají a postaví mě ke zdi.“

„Cože?“ vykřikl Thirty. „To je neslýchané! Ten rozkaz splníte!

Ještě slovo a odletím s vámi jinam! Váš nadřízený vám vysvětlí co je

rozkaz a jak se plní!“

„Už nikam nemusíte,“ ozval se poručík a pokynul hlavou k

okraji lesa. „Přichází plukovník Thonberg.“

Thirty se tam podíval. Od silnice sem kráčel vysoký muž v

uniformě plukovníka, doprovázený několika nižšími důstojníky.

Forty přiskočil k Petrovi. „Proboha!“ zabědoval. „Neříkejte mu

o tom, že se mi tam nechce. Oni mě zastřelí!“

„Dobře,“ kývl Thirty. Jděte, nebo budu muset vysvětlovat, proč

jsme tu tak lelkovali. Už jsme tam měli být.“

- 148 -

Ohlédl se. Sbor důstojníků už byl v lese, blížil se rychle, ale

několik vteřin času ještě zbývalo. Využil jich.

„Poručíku,“ vyzval zmateného muže. „I pro vás bude lepší, když

o našem setkání a rozhovoru pomlčíte. Uchráníte se tím velkých

nepříjemností se závažnými důsledky!“

Němec pokrčil rameny.

Thirty na nic nečekal a rozběhl se k letadlu. Dohonil Nigela až u

něj. „Nahoď vrtuli!“ vykřikl. „Jak naskočí motor, okamžitě dovnitř.

Motor je ještě teplý, ale už skoro slyším hromobití. Přijde velká

bouřka.“

Forty nic neříkal. Když se Thirty vyškrábal do kokpitu, stál už

na správném místě. U letadla typu Fee je vrtule až za motorem.

„Kontakt!“ vykřikl, když poprvé otočil vrtulí.

Ačkoli Thirtyho prsty spočívaly na zapalování, nedokázal jimi

náhle ani pohnout. Oči mu utkvěly na obloze. Viděl tam skupinu

stíhaček typu Albatros, klouzající na nižší letovou hladinu.

Z ohromení ho probudil zuřivý pokřik na kraji lesa. Horda

mužů, vedená obelhaným německým poručíkem, pádila k letadlu.

„Kontakt!“ opakoval sípavě s vědomím, že jejich životy závisejí

na funkci knoflíku, kterým se zapíná zapalování.

Motor naskočil, vrtule se roztočila.

V té chvíli si však znovu řekla o slovo únava a Thirty měl pocit,

že se zhroutí. Téměř omdlel. Nigel se převalil na místo pozorovatele.

Slyšel řev, vojáci se rychle blížili.

„Co se tam flákáš?“ zařval. „Na co čekáš?“

Thirty sebou trhl, kousl do rtu a přidal plný plyn. Motor zavyl

přesně v okamžiku, kdy třeskl první výstřel z pušky. Těsně nad

hlavou pilota se roztrhlo plátno na křídle a z vnitřní vzpěry odlétlo

pár třísek. Zazněly další rány a jedna ze střel zasáhla směrové

kormidlo. Forty u kulometu vstal, zuřivě cpal munici do zásobníku a

tlumeně nadával. Mrskal sebou tak rychle, že málem přepadl přes

bort letounu. Zachytil se v poslední chvíli a raději si sedl.

Thirty jemně zatáhl za řídící páku. Byl při smyslech, ale cítil,

jak se k němu opět snášejí noční můry. Naštěstí však měl všechny

pohyby zažité jako pravý bojový pilot. Nepřemýšlel o tom, co dělá.

- 149 -

Pracoval automaticky, přesně a spolehlivě, jako dobrý řemeslník,

který v podhůří Alp sestavuje švýcarské hodinky.

Letoun plynule odstartoval a Petr naprosto nezúčastněně zvedl

oči. Albatrosy tam byly a patrně vyčkávaly. Uvědomoval si, že Forty

zaměřuje kulomet, a náhle mu došlo, že bratr neví nic o žlutém,

rozpoznávacím znamení. Jeho střelba by mohla jejich situaci jen

zhoršit. Bylo jasné, že střelbu by němečtí piloti považovali za

nezdvořilé a neslušné chování a oplatili by jim stejnou mincí.

„Nestřílej!“ vykřikl.

Forty si uvědomil, co po něm Petr chce, ale vůbec netušil proč.

Nepochopil to ani ve chvíli, kdy ho letouny pomalované

jásavými barvami v klidu míjely. Zakroutil hlavou.

Thirty se ohlédl a spatřil velitelský albatros přistávat na ploše,

kterou před okamžikem opustili. Ostatní stroje nehodlaly přistát a

domyslet si sled věcí příštích nebylo nijak složité. Ačkoli ta

představa byla nepěkná, slušelo se seznámit s ní bratra. Pilot k němu

otočil hlavu.

„Přijdou si pro nás,“ zařval do hluku motoru.

„A taky nás dostanou,“ zašklebil se Forty, z něhož zřejmě rychle

vyprchával životní optimismus, načerpaný sotva před pěti minutami

na stinné lesní mýtině.

Petr přikývl a věnoval se letadlu. Nemělo smysl stoupat nahoru,

protože by ztratili i tu malou výhodu, kterou měli. Potlačil knipl

vpřed a nos stroje se sklonil. Fee se přiblížil ke korunám stromů a

zahájil zoufalý úprk ke frontě, jejíž dunivý hlas sem ještě ani

nedoléhal.

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

RAFNI A DRŽ!

Uštvaný Thirty si uvědomoval, že nenadálý příchod německých

důstojníků do lesa měl jediný důvod. Byli jím oni dva — dva

Fortymorové. Vlčí způsob, jakým se Němci hnali lesem, dokazoval,

jak jim na věci záleží. Plukovníku Thonbergovi bude stačit pár slov s

- 150 -

popleteným leutnantem a dozví se, kolik uhodilo. Vydá jeden, jediný

rozkaz. Vyšle za nimi smečku čekajících albatrosů, aby ty britské

drzouny poslala do pekel!

Tentokrát jim štěstěna nepřála a německá letka Jagdstaffel se

objevila v nejnevhodnější okamžik. Předpokládat, že štěstí přeje

odvážnému, je hezké, ale také pošetilé a nevyplácí se na to spoléhat.

Přesto se Thirty musel usmát. Bratrova záchrana proběhla mnohem

snadněji, než předpokládal.

Nigel se opíral o bort a upřeně pozoroval oblohu. Pootočil se

právě včas, aby zahlédl jiskry veselí v bratrových očích. Také se

usmál, ale pak zkřížil prsty. Byl to signál, který jeho bratr už dávno

znal. Znamenal objev nepřátelských letadel. Sklonil se, aby

zkontroloval kulomet, který bude velmi brzy potřebovat

Pilot zvážněl a zvedl oči. Fortyho zkřížené prsty nelhaly. Hlídka

albatrosů se změnila ve smečku loveckých psů, kteří vyčenichali

čerstvou stopu a vydali se po ní. Měli to snadné.

Technické detaily albatrosů Thirty neznal a ani nevěděl, jaké

rychlosti dosahují. Přesto mu bylo jasné, že je německé stroje

dostihnou ještě daleko před liniemi fronty.

„Nedá se nic dělat,“ zamumlal. „Musíme se jim postavit“.

Letěli sami, nikdo je nekryl, a to byl pocit, který dosud nezažil.

Nebál se však a dokonce se na střetnutí těšil. V očích mu sice seděla

únava, ale svaly byly připraveny poslechnout každý pokyn jeho

bystře uvažujícího mozku. Nepociťoval dokonce ani vzrušení, jen

jakýsi vnitřní nepokoj. V nejhorším skončí nahoře na nebesích,

pokud dovolí soupeřům, aby ho tam odeslali.

„Nigelův kulomet se postará o to, aby před nebeskou bránou

stála fronta, než tam zaklepeme my,“ zahučel tiše.

Jenže pocit, že z této pasti není úniku, ho neopustil. Nedomníval

se, že by jeho pomalý, noční letoun mohl zničit početnou smečku

německých stíhačů. Bylo by to bláhové. Avšak vědomí blízkosti

neodvratného konce mu současně dodávalo chladnokrevné odhodlání

bojovat. „Hůře už být nemůže!“ zasyčel.

Na silnici pod ním pochodovalo několik oddílů pěšáků. Byl

sotva padesát stop nad nimi, takže dokázal rozeznat výraz zděšeného

- 151 -

úžasu ve tvářích vojáků, které by nikdy nenapadlo, jak hluboko v

týlu se jim nad hlavou zjeví zákeřný nepřítel.

Zazněl rachot Fortyho kulometu a v sevřených řadách propukla

panika. Vyděšení muži se snažili najít jakýkoli úkryt podél silnice.

Hrstka pošetilých odvážlivců se pokusila postavit se vražednému

letounu na odpor, ale zasáhnout rychle se pohybující cíl střelou z

pušky nedokázali. Několik střel sice hvízdlo blízko letounu, ale

Thirty ani nemrkl. Na silnici a v jejím okolí však jejich kulomet

způsobil krveprolití. Na štěstí pro řadové pěšáky trval přelet krátce.

Místo, kde vládl zmatek, tekla krev a leželo několik padlých, jim

brzy zmizelo z dohledu.

Forty otočil kulomet, takže jeho hlaveň opět zamířila vzhůru, na

vzdušného soupeře. Sklonil hlavu k mířidlům, jakoby v nich chtěl

zachytit útočící albatros. Zatím nebylo nahoře nic, ale nebezpečí se

blížilo rychle a nezadržitelně.

Netrvalo dlouho a albatrosy se dostávaly na dostřel. Za jejich

kulomety seděli zkušení vzdušní dravci, z nichž mnozí už poznali na

vlastní kůži, co dokáže dobrý střelec na přídi nočního letounu.

Nehodlali dát příležitost jeho kulometu, i když nechtěli dopustit, aby

jim pomalý Fee unikl. Než zaútočili, ještě chvíli manévrovali, a

obletovali stroj jako výjimečně nesmělé vosy.

Forty si mohl cíle vybírat. Vykyvoval kulomet z jedné strany na

druhou a střílel krátkými dávkami. Němci nezůstávali pozadu a co

horšího, měli jen jeden cíl a více hlavní. V motoru Fee najednou

zapraštělo a vzduchem ostře zabzučela odražená střela, která na štěstí

dopadla na kapotu v příliš ostrém úhlu.

Thirty se lehce dotkl pedálů ovládajících směrové kormidlo,

nejprve levou a poté pravou nohou. Letoun zareagoval přesně.

Rozkýval se.

Neustálé přešlapování bylo jedním ze způsobů, jak nepříteli

ztížit přesnou střelbu. Tento manévr sice značně snížil rychlost

stroje, rozhodně to však bylo lepší, než tvořit ,sedící terč’.

A jakoby se piloti albatrosů dohodli, všechny německé stíhačky

se náhle vznášely kdesi za ocasem pronásledovaného letadla. Zdálo

se, že bratrům nehrozí přímé nebezpečí, neboť je proti útoku zezadu

chránil rozměrný motor. Pokud by ovšem nepřátelská palba zasáhla

- 152 -

vrtuli, byl by konec letounu neodvratný. Byť by se Thirtymu zdařilo

nouzově přistát, znamenalo by to další zajetí, které ani jeden z letců

nechtěl připustit. Raději zvolí smrt1

Sprška střel drtící stroj někde vzadu donutila Thirtyho, aby

prudce sešlápl pedál. Potlačil knipl dopředu a držel ho tam tak

dlouho, až se podvozek téměř dotýkal země. Starší piloti mu často

vyprávěli, že tento způsob letu má velké výhody. Útočník z výšky

musí vyrovnat střemhlavý let dřív, než zamíří kulomet. Nikdo přece

nebude riskovat přímý náraz do matičky země.

Hradba vzrostlých jedlí vpředu ho však brzy donutila, aby znovu

nabral výšku. Thirty se na lesík pamatoval. Patřil k orientačním

bodům jeho letu. „Proboha,“ sykl, když poznal, že jsou teprve v

polovině cesty.

Rachotivé dávky z německých hlavní bičovaly trup letounu jako

devítiocasá kočka. Thirty koutkem oka zahlédl, jak Nigel náhle klesl

na kolena. Prudce se k němu otočil, ale když Forty zuřivě zavrtěl

hlavou, uklidnil se. Nigel zvedl zásobník munice s dírou uprostřed,

ukázal ho Petrovi, a ten pochopil, že zásobník dostal přímý zásah,

když se ho bratr snažil zasunout do kulometu.

Spíše podvědomě zaznamenal jakýsi pohyb na pravém boku

letounu a prudce stočil letadlo. Udělal to na poslední chvíli, neboť se

tam vynořil albatros s přídí zdobenou vyceněnými žraločími čelistmi.

Zmařil tím stíhačův záměr, a albatros stoupal kolmo vzhůru, přímo

před Thirtyho očima. Nahoře se stroj vytočil a vrhl se na Fee jako

meteor. Z hlavní na kapotě motoru šlehaly oranžové plameny.

Forty už měl znovu nabito a jeho kulomet zarachotil. Petrovi to

zaznělo jak nebeský chorál a sledoval, s jakou radostí posílá Nigel

pohyblivějšímu soupeři své navštívenky.

Německé kulomety dál chrlily oheň, jejich rachocení

připomínalo blížící se zvuk španělských kastanět. Střílel i Forty a

Petr zaťal zuby. Uvědomil si, že Němec útok přehnal a už jen těžko

vyrovná střemhlavý pád. Viděl německého pilota téměř ležícího na

páce a marně se snažícího vyrovnat stroj! Albatros, mířící nosem

přímo na ně, však nereagoval…

Thirty měl chuť si zakrýt oči, ale to by byla sebevražda. Pokusil

se co nejostřeji vytočit Fee stranou a na poslední chvíli se mu to

- 153 -

zdařilo. Rozevřené žraločí čelisti minuly o vlas těžkopádný stroj a

řítily se k zemi.

Pak uslyšel Thirty zadunění, doprovázené rachotem tříštícího se

dřeva. Vytí německého motoru rázem ztichlo. Otočil se zpátky,

pohlédl dolů, ale stroj dopadl do pole za nimi, neviděl nic než ohnivý

záblesk doprovázený dalším ohlušujícím třeskem. Vybuchla

benzínová nádrž albatrosu.

Thirtyho oči se střetly s pohledem střelce. Nigelovi jiskřily oči, i

když jeho tvář byla bledá a rty stažené. Takhle vypadá skutečná

válka, uvědomil si Thirty. Bratr mu vůbec nepřipomínal smějícího se

chlapce, jak ho znal z domova a ze hřiště. Ani si neuvědomil, že i on

sám se mění…

Jenomže plášť letadla trhaly další střely a na úvahy nebyl čas.

Německé kulky se sypaly na letoun snad ze všech stran. I když se

Thirty snažil vyhýbat tomu hrozivému dešti, nešlo to. Zdálo se, že

Němci hodlají rozstřílet Fee na kousky. Včetně posádky!

Thirty se připravoval na neodvratný konec, který se blížil

každým okamžikem. Bylo až neuvěřitelné, jak se ta proděravělá

rachotina stále držela ve vzduchu. Ohlédl se.

Vzdušný prostor vzadu překypoval letouny. Připadalo mu, že se

k první smečce pronásledovatelů přidalo několik dalších. Stroje vířily

vzduchem, na pohled to bylo úchvatné divadlo, ale tohle Thirty

nevnímal. Zmocnil se ho divoký vztek. Vnímal jen hordu

pomalovaných čertů, létajících satanů, kteří se ho snažili dostat do

drápů.

„Dost!“ zavrčel. „Teď jim to ukážu já!“

Když přitáhl páku k pravému stehnu a sešlápl pedál, vydral se

mu z hrdla divoký výkřik. Těžké letadlo jakoby zvedlo hlavu.

Nejvyšší možnou rychlostí stoupalo do nejhustšího seskupení

nepřátel. Což záleží na tom, zda se s nějakým Skopčákem srazí? Petr

by se rád naboural do všech najednou! Měl toho prostě dost!

Vlétl do německého roje jako raketa a odrazy slunečních

paprsků od nepřátelských strojů ho bodaly do očí. Ke střetu nedošlo.

Užaslí Němci se rozlétli do stran a bylo to štěstí, protože Forty právě

vytrhl prázdný zásobník a zuřivě hledal další. Petr znovu divoce

- 154 -

vykřikl a jakoby se ho zmocnilo šílenství. Jeho líný Fee začal honit

svižné albatrosy po obloze.

Co by se stalo, kdyby letěl se stejně horkokrevným střelcem, je

zcela jasné. Možná by ve své zlobě sestřelil jeden nebo i dva

nepřátelské letouny a vzápětí by přišel neodvratný konec. Petr měl

štěstí, že tu s ním seděl Forty, aby upozornil bratra na jeho šílenství.

Vyškrábal se opatrně na sedadlo, natáhl se a pěstí zabušil

Petrovi na rameno. „Ty ses zbláznil!“ zařval. „Co to zkoušíš? Upaluj

domů! Rychle pryč! Slyšíš?“

Nigelova slova Thirty příliš nevnímal, ale když se otočil, uviděl

v jeho tváři divoký výraz.

„Proboha!“ vydechl. „Asi jsem se vážně zbláznil. Musíme

domů!“

Řekl to snadno, ale provedení kulhalo. Stíhači se vzpamatovali z

úžasu a vrátili se. Znovu se rozeznělo bušení kulek do trupu, znovu

se tříštily výztuhy. Jediný způsob, jak zabránit úplnému zničení

stroje, byl prudký úhybný manévr a znovu dolů.

Před Thirtyho očima se řítil další albatros do říše zapomnění. Z

jeho motoru se valil hustý černý kouř a pilot se zoufale snažil opustit

stroj, při čemž si chránil tvář před plameny. Thirty zajásal, ačkoli

vůbec nechápal, kdy Nigel dokázal tohoto Němce zasáhnout.

Jenomže pak postřehl obrat dalších dvou albatrosů, jimž jakoby Fee

přestal chutnat. Roj bodavých sršňů se náhle odpoutal od jeho

smutně bzučícího čmeláka a zmizel.

Thirty pochopil, že se situace mění. Zvedl oči, aby se rozhlédl a

zjistil oč jde. Vysoko nad sebou spatřil prvého velblouda a hned

věděl, kolik uhodilo. Srdce mu zaplesalo. Konečně přilétli a bude

jich asi víc! Už neletí sami! Spokojeně si poposedl a zapátral očima

po dalších stíhacích přežvýkavcích.

„Upaluj domů, blázne!“ uslyšel řev Fortyho a uvědomil si, že ta

zuřivost vychází z bratrovy větší zkušenosti. Bez váhání namířil příď

stroje přímo ke frontové linii a naklonil ji dolů. Zubožený a

proděravělý Fee prchal k útulným hangárům, kde mu snad dopřejí

pár dnů klidu a zacelí jeho rány.

Z leteckých soubojů, zuřících za jejich kormidlem, neviděl

Thirty nic. Mohl si jen představit, co se tam děje, ale tentokrát toho

- 155 -

nelitoval. Napětí opadlo a vrátila se těžká únava. Všiml si jen, že se

mu vnucuje jeden dotěrný camel a až při jeho třetím obletu poznal,

že v kokpitu sedí Fláma. Ještě zahlédl osamělý albatros, ale ten letěl

daleko od nich a měl zřejmě docela jiné starosti, než věnovat svou

péči prchajícímu letadlu.

Teprve, když se Fee vznášel nad frontou, všiml si Thirty, že je

doprovází i Bigglesův letoun, který se díky fáborům na výztuhách

nedal přehlédnout. To už viděl zákopy, hemžící se vojáky, moře

kráterů, a baterie děl, která se poctivě starala, aby přibývalo dalších a

dalších děr do země a mrtvých lidí…

Letěli velmi nízko. Nedaleko před přídí stroje vybuchl přesně v

jejich výšce granát. Varování, že nejsou mimo nebezpečí, přišlo včas.

Thirty pochopil, že ztráta rychlosti při stoupání by byla riskantnější

než křižování mezi výbuchy, a začal měnit směr letu ze strany na

stranu, aby dělostřelcům ztížil zaměřování. Pomohl mu Forty.

Vystřílel poslední zásobník směrem k bateriím.

Vyšlo to a Fee dospěl bez další úhony k troskám opevnění a

drátům zátarasů v území nikoho. Tuhle oblast duchů neměl Thirty

rád. Pustá a bezútěšná krajina v něm budila hrůzu.

Ale potom se už Fee vznášel nad letištěm a Thirty nemohl

uvěřit, jaké měli štěstí. Několikrát je obletovala smrt, v závěru cesty

jim už klepala na rameno, a teď je pryč, vzdala se. Pocit úlevy a

bezpečí, jakoby Thirtyho ochromil. Rozklepala se mu kolena, pocítil

třas i v rukou, nejvíc ze všeho však toužil po spánku! Jen na minutu

zavřít oči! Nikdy v životě se mu tak neklížily jako v této chvíli.

Zatoužil po spánku tak silně, že už oči přivíral a málem by usnul za

kniplem. Probral se jen díky hluku Bigglesova velblouda, který mu

překřížil dráhu. Velitel na Thirtyho počest uznale zvedl palec.

Pod ním leželo letiště. Thirtymu se zdálo, že nemá pevné

obrysy, přistávací dráha se vlnila jako moře a ztrácela se v jakési

mlze. Musí tam přistát, ale co když narazí na některou vlnu? Bude to

nebezpečné… Uvědomil si, že opět sní a udeřil se hřbetem ruky do

obličeje. Pomohlo to, ale jak pustil knipl, letoun zakolísal.

„Co to zas děláš?“ vykřikl Forty. „Dávej přece pozor!“

Thirty zamrkal bolestí a s děsem si uvědomil, že mnoho

nechybělo a skutečně by usnul. Vyrovnal letadlo. Sotva hýbal

- 156 -

rukama a svaly na nohou vůbec necítil. Stáhl plynovou páku zpátky a

stroj klouzal na přistání.

Letiště se blížilo strašně rychle. Podrovnal, ubral plyn a letoun

se kymácel jako opilec nad koncem dráhy. Řítil se proti ubikacím a

hangárům, které mu doslova rostly před očima.

Země jakoby mu uhýbala. Bezmyšlenkovitě posunul páku

vpřed, aby vyrovnal to strašné kolísání a kola podvozku udeřila o

přistávací dráhu. Stroj odskočil, ozvalo se ostré zapraskání, přišel

další skok, nová rána a pak jela kola po dráze, až se konečně Fee

zastavil…

Skončilo Thirtyho nejhorší přistání v životě, ale jemu bylo úplně

jedno, co si o něm kdo myslí. Roloval s letounem k hangárům.

Vypnul motor. Zhluboka vydechl, ale nešlo jen o úlevu ze záchrany

života. Thirty byl na dně. Seděl v letadle a nedokázal se pohnout,

jakoby se mu nechtělo ven. Vnímal ticho a klid a nedokázal si

vzpomenout, že by v něm někdy nějaké jiné zvuky vyvolaly takovou

slast jako toto ztichlé letiště. Byla to pohádka.

„Jdeme, Thirty!“ zaklepal mu na rameno Nigel. „Co je ti?

Doufám, že tě netrefili?“ řekl ustaraně.

„Ne,“ zabručel Thirty a zhluboka zívl. „Jsem utahaný jak starý

pes po štvanici. Potřeboval jsem si jen trochu vydechnout.“

Když slézal z křídla na zem, opřel se o bratra, který pochopil,

jak je Petr vyčerpán. Udělali však spolu jen pár kroků a už tu byl

Biggles s ostatními.

„Skvělá práce, chlapče,“ smál se Biggles a uštědřil Thirtymu

přátelský štulec. „Skoro bych řekl, že tvé dnešní představení se

zapíše do leteckých dějin. Bude to příklad odvahy téměř potrhlé a

leteckého umění přímo cirkusového. Zatím jsem ještě nic takového

neviděl, a to jsem si mezi mraky už užil dost zábavy.“

„Ano?“ zabručel Thirty a stejně duchaplně dodal: „Opravdu?“

„Co uděláme s Forsythem?“

Thirty zamrkal. Úplně zapomněl, že někdo toho jména existuje.

„Forsyth? Můj ty světe, Forsyth! Kde teď je?“

„V klubu. Aspoň doufám. Zůstal s ním seržant Smythe.“

„Vy jste ho nehlídali? Říkal jste přece, že…“

- 157 -

„Říkali, neříkali,“ zavrčel Biggles. „Abych řekl pravdu, měl

jsem strach spíše o vás. Vy, Thirty, si svým chováním přímo říkáte o

neštěstí, a my jsme se nemohli posadit k čaji a čekat. Sehnal jsem,

každého, kdo věděl, kde má camel vrtuli a letěli jsme.“

„Vřelé díky,“ prohlásil Nigel. Jinak by nás vyslýchal někdo jiný,

pokud bychom už nestáli přímo před nebeskou porotou. Nelíbilo by

se mi to! Když si nás chtěli dál Skopčáci k obědu, Thirty ztratil hlavu

a už si nás psali na jídelníček. Rejdil s Fee po nebi jako křižník a

chtěl ty albatrosy nabourat jednoho po druhém. Byl to zážitek na celý

život. Ale, kdo je ten Forsyth?“

„Mysleli jsme, že ho znáte,“ řekl Biggles. Je to německý špion a

mluvil o vás s uznáním. Smythe ho hlídá v klubu.“

Zvědavý Nigel vyrazil, ale Biggles ho předběhl a položil ruku na

kliku dveří první. Otočil se k Petrovi a zeptal se: „Tak co s ním

uděláme?“

„Však víte, co jsem mu slíbil, kapitáne,“ řekl Thirty.

„To ale teď udělat nemůžeme.“

„Proč ne?“

„Jen se trochu zamyslete!“

Unavenému Thirtymu to chvíli trvalo, neboť každé větší

poznání se rodí v bolestech. Pak pochopil.

„Jasně!“ vykřikl. „Nemůže použít rozpoznávací signál.“

„Velmi dobře, hochu. Pokud přeletí frontu se žlutým šátkem,

zažije peklo. Němci teď budou na to označení silně přecitlivělí, a ani

se jim nedivím.“

Thirtymu poklesla brada. „Co s tím ale uděláme? Chci dodržet

svůj slib.“

„Musíme mu povědět pravdu,“ řekl Biggles. Otevřel dveře,

nahlédl dovnitř a strnul. Stál a užasle civěl do místnosti. Zvědavý

Algy mu podklouzl pod ramenem, vnikl dovnitř, a když se tam

natlačili ostatní, vznikl ve dveřích takový chumel, že hlouček vpadl

za Algym dovnitř, jako když se odzátkuje šampaňské. „U všech

hromů,“ zahřměl Biggles. „Vypekl nás!“

Na podlaze ležel omráčený seržant Smythe, na jehož čele už

pučela pořádná boule. Okno vedoucí k hangárům bylo otevřené a po

Němci se slehla zem.

- 158 -

„Ten zrádce porušil čestné slovo!“ zlobil se Biggles. „Nedodržel

přísahu, Thirty, a vy jste chtěl být poctivý.“

„Nebral bych to tak,“ klidnil ho Algy. „Prakticky vzato, udělal

jen to, co bychom na jeho místě udělali všichni. Přísahal tobě, ale o

Smythovi nebyla řeč.“

„Mluvíš jako advokát,“ soptil Biggles. „Z morálního hlediska se

zachoval jako nečestný lotr! Jdeme! Mrkni na Smytha, Algy! My se

pokusíme toho chlapa…“ Umlkl.

Zvenku se ozval burácivý hlas motoru Beardmore a Biggles na

nic nečekal. Odstrčil ostatní a hnal se ven. Přede dveřmi se zarazil a

mávl odevzdaně rukou.

„Tamhle je,“ ukázal na startující stroj. „Co chcete dělat, vy

blázne?“ vykřikl za Thirtym, který zapomněl na svou ospalost a

rozběhl se k letišti.

„Možná, že bych ho mohl s velbloudem zastavit. Já bych…“

„Co bych…? Můžete ho zastavit jedině tím, že ho sestřelíte a to

byste ve svém stavu dokázal jen těžko. Nechte ho letět. Vzal nám

stroj, a proto ho nebudu litovat. Má osud v rukou. Byli bychom

náramní blázni, abychom mu pomáhali!“

Bang! Bang! Bang! Na vzdálenější straně letiště se ozvala děla

protiletadlové baterie chránící základnu.

Ssstf Ssstf Ssstf Svištění granátů doléhalo k jejich uším jako

hlas podrážděného chřestýše a na obloze vyvstaly tři obláčky bílého

dýmu.

„Na co to střílejí?“ vrčel Biggles. „Pánubohu do oken?“

Bylo to divné. Ukradený Fee stoupal k nebi půl míle za letištěm,

ale dělostřelci mířili kamsi úplně jinam.

„Podívejte!“ vyhrkl Nigel Fortymore a ukázal na oblohu.

V té chvíli se k nim dolů doneslo vzdálené bzučení motorů tří

albatrosů, které se střemhlavým letem spouštěly z velké výšky na

britský F.E2 D.

Thirty vykřikl.

Mužům stojícím na letišti však bylo odepřeno sledovat souboj.

Nad kraj se již snášel mlžný podvečerní opar a letoun s uprchlíkem

se divákům ztratil z očí kdesi nad frontou. Za chvíli zmizely v mlze i

německé stíhačky. Potom na letiště dolehl vzdálený zvuk kulometné

- 159 -

palby, bzučení motorů haslo v dálce a nastalo ticho. Jen jarní ptactvo

pokračovalo ve večerním koncertu.

„Dostali ho,“ hlesl Thirty.

„Nebyl bych si tím moc jistý,“ řekl tiše Biggles. „Pokud ten muž

uměl dobře létat, mohlo se mu podařit přistát.“

„Podle mě je mrtev.“

„Proč si s tím děláš hlavu, Thirty? Připravil si osud sám a my

nemáme nejmenší důvod se z něčeho obviňovat.“

„Jenže já se nemohu zbavit dojmu…“

Biggles ho přerušil. „Zapomínáš na jednu podstatnou věc.“

„Na co?“

Je válka, hochu. Stojíme na různých stranách fronty. Dnes byl

na řadě on, zítra třeba my. Slitování a výčitky svědomí tu nemají

místo. Jsme…“

„Co se tu zas děje?“ vskočil Bigglesovi do řeči známý hlas a

letci se otočili. Uviděli majora Raymonda.

„Nač to tak civíte?“ zeptal se zvědavě. Já tam nic nevidím.“

„Však se také nic neděje,“ odvětil Biggles ledabyle. „Jen jsme

se dívali na start našeho letounu. Už je ale pryč.“

Major pokynul k budově. „Pojďme do kanceláře, kapitáne. Rád

bych si vámi promluvil.“ Vyznělo to ostřeji, než major obvykle

mluvil, takže určitě nešlo o pozvání na večeři. „Pojďte i vy,“ ukázal

Raymond na Thirtyho. „A vůbec, pojďte všichni!“

Biggles neřekl ani slovo a vykročil, provázen ostatními.

KAPITOLA DVACÁTÁ

OBVINĚNÍ

Velitel perutě major Mullen, seděl za stolem, když do kanceláře

vstoupil Raymond s nápadnými šarlatovými výšivkami na blůze a

vedl Bigglese, Algyho, Flámu a oba Fortymory.

Raymond se zahleděl na Mullena. „Začnete vy nebo já?“ zeptal

se.

- 160 -

„Myslím, že záležitost má význam pro celou armádu, takže to

nechám na vás,“ řekl Mullen, očividně spokojený tím, že se zbavil

úlohy, po které asi netoužil.

„Budiž,“ řekl major Raymond a usmál se na Thirtyho. „Došlo

zde k řadě podivných věcí, pánové,“ začal medovým hlasem, takže

starší důstojníci okamžitě pochopili, kolik uhodilo. „Trochu se na

tom podílím, věříte?“

Biggles se usmál, ale byl to trpký a pokřivený úsměv.

„Kapitán Bigglesworth mi nevěří,“ řekl Raymond. „Tak

poslouchejte dál, Bigglesi. Vzhledem ke skvělým výsledkům, jichž

tito dva hoši tak rychle dosáhli, včetně výsledku tajného poslání v

týlu Němců, navrhl jsem v hlavním štábu, aby byli dekorováni

Vojenským křížem. Dobrý nápad, že? Co myslíte, že následovalo?“

Teď už i Thirty pochopil, co přijde. Tvář a žaludek se mu stáhly

napětím a nebyl schopen vypravit ze sebe ani hlásek. Nebylo těžké si

domyslet, co udělali ve štábu.

Jistě si umíte představit mé překvapení,“ pokračoval major,

„když mi ze štábu sdělili, že v našich královských leteckých perutích

žádný Petr Fortymore neslouží. A ověřili to dobře, ptali se až na

ministerstvu! Domnívali jsme se, že jste sloužil u jiné jednotky, ale

oni tam o vás neměli ani tu nejmenší informaci! Pak jsem jim sdělil,

že jste vlastně dva. Hledali tedy Dicka Ripleye a ani on v záznamech

nebyl! Nezbylo, než se trochu rozhlédnout a dát si pár věcí

dohromady. Požádal jsem vašeho velitele o doklady, a on připustil,

že žádné nemáte. Pánové, můžete mi vaše nezodpovědné chování

nějak vysvětlit?“

„Mohu, pane,“ vykoktal Thirty a těžce polkl.

„Mluvte!“

„Vlastně, pane… je to tak, že… že…“

„Čekám!“

„Nejsme důstojníci. Nikdy jsme v armádě nesloužili a

nemůžeme tedy být na úředním seznamu,“ řekl odevzdaně Thirty.

„Cože?“ vyjekl Nigel Fortymore. Chtěl v křiku pokračovat, ale

slova se mu zadrhla v hrdle, takže naprázdno pohyboval rty.

„Je to tak, Forty,“ připustil Petr.

„Kde jste sebrali uniformy?“ zeptal se přísně Raymond.

- 161 -

„V bratrově skříni, pane.“

Fortymu se rozšířily zornice.

„No to je přece…“

„Ten výslech vedu já, kapitáne Fortymore!“ přerušil ho major a

obrátil se zpátky k Thirtymu: „Pokračujte prosím,“ řekl nezvykle

klidným hlasem.

„Nemám, co bych dodal, pane.“

„Proč jste to udělali?“

„Chtěl jsem… oba jsme se chtěli přihlásit. Já ale víc a Flámu

jsem přemluvil.“

„Znám jiné způsoby, jak sloužit královně. Navíc mi řekli, že jste

sem přiletěli ve vojenských letounech.“

„Vypůjčili jsme si je.“

„Chtěl jste říci, ukradli! Ne?“ Majorovy rysy ztuhly.

„Ne, pane,“ namítl Thirty. „Jen jsme je přemístili z Anglie na

bojiště. Celou dobu byly využívány k vojenským účelům. A potom

— jak jsme se sem jinak měli dostat?“

„A proč takový spěch?“

„Víte, pane majore, on Forty… ehm, kapitán Fortymore, můj

bratr, byl pohřešován a já věřil, že vím, kde ho najdu. A taky jsem ho

našel,“ odvětil Thirty prostě.

Majorovi zaškubalo v koutcích rtů. Přestože se stále tvářil velmi

přísně, nepodařilo se mu uhasit ohníčky v očích. „Tak vy jste ti

záškoláci z novin, což?“ Nebyla to otázka, ale odpověď.

Thirty konečně pochopil, že major zná pravdu už drahnou dobu.

„Ano, pane,“ kývl. „To jsme my dva.“

„Co by řekli Němci, kdyby zjistili, že nám v armádě slouží

kluci?“

„Nevím, pane, a je mi to úplně jedno,“ prohlásil Petr Fortymore.

„Forty je doma! Chci říci, že kapitán Fortymore je naživu a na

svobodě. Nic jiného mě nezajímalo.“

„Vás, civilistu v uniformě, mohli zastřelit jako vyzvědače.“

„To je mi také jedno,“ řekl Thirty. „Kdyby mě dopadli, zastřelili

by mě tak jako tak!“

Major si odkašlal a podíval se na velitele perutě.

- 162 -

„Má pravdu,“ uznal Mullen. „Nic to ale nemění na jejich

provinění. Chovali se jako pošetilí blázni.“

„Ano?“ zabručel Thirty. „A co si mám myslet o poslání do

Belville? To nebylo bláznovství?“

„To bylo něco zcela jiného,“ vybuchl Raymond. „To sem

nepleťte!“

„Ale, pane, já tam byl! Šli po mně vojáci i psi a moc nechybělo,

aby mě uškrtil a utopil vlečným lanem kůň! To bylo normální?“

„Být ve vašem věku, tak se chovám zdvořileji!“

„Ano, pane! Ale dokázal jsem, co jsem chtěl. Kdybych se vám

teď za to omlouval, choval bych se jako pokrytec. Je mi líto jen toho,

že jsme vám způsobili potíže. Za to se omlouvám majorovi

Mullenovi. Oklamali jsme vás, pane majore. Promiňte, prosím.“

„Vaše omluva mi připadá jako rána pěstí pod pas,“ usmál se

Mullen. „Nicméně ji přijímám. Co čekáte, že teď uděláme?“

„To záleží na vás, pane. Na vašem rozhodnutí.“

„Vida,“ ujal se slova Raymond. „Mládí uznává autoritu. Já bych

vás oba poslal zpátky do školních lavic!“

„Nechci být opět nezdvořilý, pane, ale jsem přesvědčen, že

byste pro nás našel jiné uplatnění. Lepší a užitečnější.“

„Hleďme,“ řekl Raymond a neutajil úsměv. „Algebra a historie

vás už nelákají. Létání za frontou je zajímavější?“

„Ano, pane,“ usmál se Thirty.

„Vaše nápady, mladíku, způsobily hlavnímu štábu strašlivé

potíže. Okolnosti nás teď vlastně nutí k jedinému řešení. Civilisty, co

běhají v uniformě, považujeme za válečné zločince. Abychom to

sami nepodporovali, musíme to hned napravit. Zítra budete oba

uvedeni na seznamu důstojníků! Pak už si vás mohou Němci klidně

sestřelit! První hodnost jste dostali zpětně ke dni, kdy jste sem vtrhli.

Hlavní štáb tím uznává, že jste si ji vybojovali a nemá proto námitky

ani proti následnému udělení vyznamenání.“

Thirty nevěřil uším. „To je od vás opravdu šlechetné… ehm,

pane majore,“ koktal. „Můžete si být jistý, že se postarám… oba dva

se postaráme… zasloužit si tu čest.“

- 163 -

„Pokud se budete chovat tak statečně a chytře jako dosud, budu

na výsost spokojen!“ usmál se Raymond a podal ruku nejdřív

Thirtymu a pak i Flámovi.

„Měl byste dávat na bratra pozor,“ obrátil se k Nigelovi „Už

jsem o tom mluvil s majorem Mullenem. Souhlasí, abyste u 266.

perutě nějaký čas zůstal. Pak se sem můžete nechat převelet, nebo si

ho naopak vzít ke své letce.“

„Bez Bigglese nelétáme!“ vyskočili Thirty i Fláma jako jeden

muž.

„Dobrá, dobrá,“ ušklíbl se Raymond, stojící už ve dveřích.

„Však vy se domluvíte! Mimochodem, stále platí mé pozvání.

Sejdeme se na štábu přesně v půl osmé. A běda vám, když nepřijdete

včas!“

Zmizel. Major Mullen vyskočil ze židle, jakoby ho něco píchlo,

hnal se za ním a ve chvíli byl Raymond zpátky.

„Zapomněl bych! Ještě jednu věc, vám musím vytknout, vy

hromský létající školáku…“

Odmlčel se a zapřel ruce v bok.

„Tak se na to podívejte, pánové,“ řekl bezradně. „Mám ho

budit? Vždyť ten hoch spí jak malé dítě.“

Thirtymu stačila půlminuta. Sesul se do velitelova křesla,

odložil leteckou kuklu a okamžitě usnul. Hlava mu klesla na prsa,

paže měl bezvládně rozhozeny a oddychoval jako o půlnoci.

„Zujte tomu dítěti boty, Flámo!“ řekl Raymond. „Koukám,

majore, že jste přišel o židli,“ ušklíbl se, pozdravil a byl venku.

„Postarám se o něj sám,“ přihlásil se k bratrovi Nigel.

„Tu židli bych ještě oželel,“ usmál se Mullen. „Horší je, že z vás

všech brzy zešedivím, pánové.“

„Šediny ti budou slušet, majore,“ řekl tiše Biggles. „Ale snad se

mnou souhlasíš, že k smrti unavený pilot je lepší než mrtvý pilot.

Algy, Flámo, vezměte nosítka a odneste ho na kavalec. Ručím za to,

že bude spát do zítřejšího odpoledne.“

„Díky, Bigglesi,“ poděkoval Mullen. „Zachránil jsi mi místo.“

A teď zachráním ty ostatní,“ ušklíbl se Biggles. „Vy všichni,

kromě majora, okamžitě spát! Mám na ten rozkaz právo, hoši.“

Bez slovíčka protestu ho poslechli.

- 164 -