- 1 -

W.E.Johns

Biggles

Návrat velbloudích stíhaček

W. E. Johns © GP Agentur Bratislava 1992

Illustrations © Eva Hochmanová-Burianová & Ostrov 1992

- 2 -

Předmluva

Hrdinové vzdušných bitev

Kapitán letectva Jakub Bigglesworth je sice postava smyšlená,

ale přesto by ho bylo možno najít za velkých dnů v letech 1917 a

1918, kdy vzdušné boje byly na denním pořádku a letecké souboje

vzácným uměním, v kterémkoli oddílu anglického letectva. Tento

Bigglesworth nebo Biggles, jak mu zkráceně říkali, je ztělesněním

letců mnoha jmen, přece však představuje ducha anglického

válečného letectva – smělého a nesmiřitelného v boji i

bezstarostného v životě na letišti.

Čtenářům, kteří neznají poměry, jež byly pod modrou oblohou

Francie v posledních dvou letech světové války běžné, snad bude

připadat neuvěřitelné, že by tolik úžasných dobrodružství mohl zažít

jediný člověk; v oněch letech tak bohatých na události však každý

den, ba každá hodina přinesly nám vojákům u letectva nějaké

dobrodružství. Když jsme usedli do kabin svých letadel a zahřívali

motory pro nějakou „přehlídku“ za ranního kuropění, nikdo z nás

nemohl vědět, co mu přinese večer a zda se ho vůbec ve zdraví

dožije.

A zase se nám může zdát neuvěřitelné, že by se jediný muž

mohl zaplést do tolika krkolomných dobrodružství a že by je přece

jen šťastně přežil. Na těchto pochybnostech je trocha pravdy; vždyť

většinu pilotů světové války dříve či později postihl neodvratný osud

leteckého bojovníka. Sám se často divím, jak mohli mnozí z nás onu

válku přežít, třebaže mezi námi byli letci, kteří, jak se zdálo, byli

učiněnými kouzelníky. William Bishop, eso britských válečných

letců, René Fonck, vynikající francouzský letec a král vzdušných

bojů, německý letec Ernst Udet a mnozí jiní bojovali ve stovkách

vzdušných bitev a přežili tisíce hodin smrtelného nebezpečí. Piloti,

jejichž jména vůbec nejsou známa, prokázali neuvěřitelná hrdinství,

a kdyby všichni měli být vyznamenáni za udatnost, nosily by

vytoužený kříž královny Viktorie stovky anglických válečných letců.

Prapodivné rozmary paní Štěstěny nejsou nikde tak zjevné jako

u letců. Lothar von Richthofen sestřelil čtyřicet Britů a zabil se při

obyčejném přespolním letu nedlouho po válce. Francouzský vítěz v

- 3 -

pětačtyřiceti leteckých soubojích Nungesser se utopil. McKeever,

kanadský vítěz ve třiceti leteckých bitvách, se zabil v automobilu,

když dostal smyk. Kapitán Jock McKay z mé letecké perutě prodělal

ve zdraví tři léta válečné služby, načež byl zabit krátce před

uzavřením příměří roku 1918 ranou z protiletadlového děla. Poručík

A. E. Amey, který prodělal svůj první a zároveň poslední letecký boj

po mém boku, nestačil ani obléci svůj letecký oděv! Já sám jsem se z

výšky dvou tisíc metrů stočil ve vývrtce k zemi bez řízení, ale jsem

dosud živ, takže mohu o této příhodě vyprávět.

A kdyby se snad nějaký pochybovač domníval, že i zde silně

přeháním, řeknu mu, že při líčení leteckých soubojů přehánět téměř

nelze. Strašlivá rychlost, s níž jsme prováděli „psí zápasy“ s

jednotlivými letadly, která se překvapivě vynořovala odkudsi z

neznáma a mohla v řídkém vzduchu zase zdánlivě zmizet, to všechno

bylo tak úžasné, že se to prostě nedá popsat. Je nad mé síly vyjádřit

pocity letce, který se vznášel mezi jinými desíti či dvanácti letadly,

kroužil, letěl kolmo vzhůru nebo zas jako kámen padal dolů ve změti

čar, které kreslily dráhy kulometných střel. Nedovedl bych přehánět

tu strašnou hrůzu při pohledu na dvě letadla, která se čelně srazila ve

vzdálenosti několika metrů od nás. Musela by se vytvořit nová slova,

abych dovedl vyjádřit nervové vypětí, jež v nás vyvolal pohled na

některého z našich letců, který se ve smršti plamenů řítil k zemi. Jen

málokdo z diváků se tehdy pokusil takovou podívanou popsat. Lépe

by bylo na to zapomenout.

Nijak ani nepřekvapuje, že tenkrát docházelo k mnohým

podivným nehodám, které do raportů o vzdušných bojích nikdo

nikdy nezapsal, ale o nichž si letci ustrašeně šuškali ve zšeřelém

koutě hangáru, kde jsme čekali na rozkazy, abychom vzlétli, nebo na

opozdilce, až se vrátí domů. Tak třeba vytáhlý jihoafrický pilot H. na

letadle Sopwith vešel do hangáru bledý jako křída a řekl mi, že právě

omylem sestřelil jednu anglickou stíhačku. Byla to vina pilota oné

stíhačky, protože se ve své hravosti, snad z pouhého rozmaru či

radosti ze života, kolmo vznesl nad Afričanovo letadlo. Letec H. mi

řekl, že začal okamžitě střílet, jakmile jen spatřil stín letadla, a teprve

pak se otočil a zahlédl anglické červené, bílé a modré kruhy. Ale to

už bylo pozdě. To už sáhl na spoušť kulometu a vypálil dávku pěti

střel. Předtím nastřílel stovky ran na nepřátelská letadla, aniž z nich

některé zasáhl, teď však z anglické stíhačky okamžitě vyšlehly

- 4 -

plameny. Afričan se mě ptal, zda to má ohlásit, a já jsem mu řekl, ať

už jsem pravdu měl nebo ne, aby to nehlásil, protože naši nešťastnou

stíhačku už nic na světě nemůže zachránit. Pilot H. potom brzo

odešel na západ.

A jak to bylo s dalším pilotem, který dodnes slouží v anglickém

letectvu? Byl napaden belgickou spojeneckou stíhačkou. Po celých

deset minut se jí snažil uniknout, ale pak se rozhořčeně obrátil a

Belgičana sestřelil. Za tento čin se málem dostal před válečný soud.

Skoro každý z nás vyslechl příběh, který vyprávěl Němec Bolcke.

Ten kdysi potkal britské letadlo s mrtvou posádkou na palubě, které

uhánělo ve svém příšerném letu rovnou do mraků. Při jedné

příležitosti sestřelil stíhačku, která se dostala do příšerné vývrtky,

přičemž z ní pozorovatel vypadl za německými a pilot za britskými

zákopy. A jak to bylo s letadlem R.E.8, které bez nehody přistálo za

našimi zákopy a na jehož sedadlech byli pilot i pozorovatel nalezeni

mrtví? Letoun R.E.8 byl stroj, s nímž bylo téměř nemožné dobře

přistát!

René Fonck sestřelil jednou německé letadlo, z něhož vypadl

pilot. Pilot i letadlo se propadli rovnou mezi řadou anglických letadel

Spad, aniž se jediného z nich dotkli. Onen německý pilot se jmenoval

Wissemann a předtím už sestřelil francouzského letce Guynemera,

Fonckova přítele a slavného kolegu, jenže Fonck to tenkrát nevěděl.

Taková shoda okolností opravdu stojí za pozornost. Jiný znamenitý

letec, Madon, napadl kdysi německé dvoumístné letadlo rovnou

zpředu, což byl jeho neobvyklý způsob boje. Kulka srazila Němci z

nosu letecké brýle a strhla je do vzduchového proudu, kde začaly

vířit. Madon je zachytil do drátů svého letadla a přinesl je domů.

Když Angličan Warneford sestřelil Zeppelin, kdosi z posádky hořící

vzducholodi vyskočil, letěl asi 60 metrů, načež prorazil střechu

jednoho kláštera a dopadl na postel, z níž krátce předtím vstala

jeptiška! Přežil to, a tak mohl svůj zázračný příběh vyprávět. Není

pochyb o tom, že tato příhoda daleko překročila meze, za něž by se

neodvážil ani nejsmělejší romanopisec. A přece mi to vyprávěli sami

svědci té události nedlouho poté, co byli dopraveni do zajateckého

tábora, v němž jsem byl i já. I oni sami uznávali, že je to historka, jíž

se dá těžko věřit.

Jednou se stalo, že Pat Manley „ztratil vrtuli“. Aby čtenář, který

se nevyzná v letecké hantýrce, pochopil, co znamená „ztratit vrtuli“,

- 5 -

dodávám na vysvětlenou, že mu vrtule neupadla ani se nezlomila.

Znamená to, že se vrtule přestala otáčet.

Pat Manley a Swayze byli kamarádi, kteří se dali zapsat k

pěchotě a potom se dostali do Francie s kanadským plukem. Byli oba

téhož dne raněni, dopraveni každý do jiné nemocnice, a tak spolu

ztratili kontakt. O rok později se Pat ve svém bitevním letadle značky

Bristol potloukal nad zákopy, když uviděl jiné letadlo Bristol letící

při zemi a za ním mračno nepřátelských letounů. Pat přiškrtil motor a

sklonil nos svého stroje do strmého letu k zemi, aby se k této

společnosti připojil. Byl však příliš daleko, a tak jen viděl, jak se

druhý bristol na poli pod ním roztříštil. Pat pochopil, že by si

neposloužil, kdyby se dlouho ochomýtal kolem svých nepřátel, a tak

se právě chystal k návratu do bezpečnějších nebeských výšin, když

náhle ztratil vrtuli. Protože však byl příliš nízko, a nemohl ještě víc

klesnout, aby vrtuli roztočil, nezbývalo mu než přistát nedaleko místa

pádu, právě včas, když Swayze vylézal z trosek. Tak byli oba přátelé

během jedné minuty zajati na témže letišti ve Francii.

Z další příhody vyplývá, co všechno se v těch dobách mohlo stát

pilotovi. Přihodilo se to, tuším, Carterovi, který mi ten příběh

vyprávěl. Byl tehdy pilotem anglické stíhačky typu Sopwith, jimž se

v Anglii říkalo „velbloud“. Když jednoho dne uviděl pochodující

oddíl nepřátel, k smrti se vylekal a vyděsil se tak, že se od nich

nemohl odtrhnout.

Nějakou dobu se bavil tím, že na ně pouštěl své desetikilové

Cooperovy bomby, a když se toho nabažil, spustil se níž a začal do

nich pražit z kulometu. Byl tou kratochvílí natolik zaujat a tak se

bavil šílenými posunky prchajících nepřátel, kteří se chtěli zachránit,

že dočista přehlédl telegrafní tyče, jež vroubily cestu, jak už to bývá,

v celém jejím klikatém běhu. Na začátku ,svíčky’ tady narazil na

dráty a spolu s několika vyrvanými telegrafními tyčemi je vzal s

sebou, jenže takový let neměl dlouhého trvání. Byla velká škoda, že

tyče nemohl vzít až domů, aby své kolegy trochu pobavil. Jeho

,velbloud’ totiž na takovou práci nebyl stavěný, svého strašidelného

nákladu se zbavil a natáhl se jak široký tak dlouhý.

Pak se situace poněkud změnila, neboť dřívější Carterovy oběti

se nyní začaly bavit samy. Vojáci ho chtěli pažbami pušek rozmlátit

na kaši, což bylo vlastně zbabělé počínání a čemuž zabránil až

příchod vyššího důstojníka.

- 6 -

Carter byl dopraven do téže nemocnice jako vojáci, které zranil,

a tam s ním po celou dobu zacházeli tak, že je lépe si to představit

než popisovat.

Ve vyprávění takových příběhů bychom mohli pokračovat až

donekonečna. Tyto příhody však snad stačí k důkazu, že aspoň ve

vzduchu bývá skutečnost daleko podivnější než spisovatelova

fantazie.

Mnohé příhody připisované Bigglesovi se skutečně udaly a ve

své podstatě jsou pravdivé. Ti, kdož se zabývají dějinami letectví, si

je mohou snadno ověřit.

Nakonec doufám, že četbou těchto stránek se mladší generace

leteckých bojovníků může naučit lecčemu z uskoků této profese a

zároveň se dozvědět, jaké pasti a léčky mohou neopatrného pilota

zničit. Téměř se obávám, že mnohá naučení, jichž se nám tehdy ve

tvrdé škole války dostalo, jsou dnes v mírových dobách zamlžena

teorií. Jsem přesvědčen, že při leteckých bojích má jeden týden

válečné zkušenosti stejnou váhu jako celý rok mírového výcviku. V

míru se letec může dopustit omylu, a přece zůstane naživu. Dokonce

se o svém omylu ani nedozví. Dopustí-li se však téhož omylu za

války, zemře. A pokud má toho dne velké štěstí a přežije, zapamatuje

si svou chybu tak dobře, že se jí už nikdy nedopustí.

Žádný letecký nováček nemůže říci, jak by si počínal, kdyby

poprvé zaslechl mlaskavé zvuky kulek, které mu prorážejí letadlo. Za

tohoto zvuku mladí chlapci zešedivěli a starým otrlým mazákům

vysychalo v hrdle.

Na těchto stránkách se čtenář občas setká s některými výrazy

souvisejícími s taktikou leteckých soubojů, které laikovi mohou

připadat podřadné. Dočte se například, že se letec ,dostal do slunce’.

Člověk, který nikdy nelétal, sotva může pochopit, co to znamená,

nemůže vědět, jak nemožné je sledovat, co se děje ve směru proti

slunci, zvláště když se slunce schyluje k obzoru a letec směřuje na

západ. Letíme-li přímo proti zapadajícímu slunci, je to vždycky

nepříjemné, jestliže však upíráme zrak do oslnivé sluneční záře při

vědomí, že se odtamtud může v každém okamžiku vyrojit celá letka

ďáblů věštících smrt, je to opravdové utrpení.

Letadlo je ve vzduchu velice malé a mnohdy je lze sotva spatřit.

Jsme-li dole na zemi, bývá to především hukot letadla, který

upoutává naši pozornost, a nebýt onoho nenapodobitelného zvuku,

- 7 -

ani bychom si mnohého letadla nepovšimli. Ve vzduchu však řev

našeho vlastního stroje přehluší každý jiný zvuk, a proto letec, chce-

li zjistit přítomnost jiného letadla, je závislý jedině na svém zraku.

Čteme-li o leteckých soubojích, musíme mít tuto skutečnost stále na

paměti.

V dobrodružstvích, která následují, se zmiňuji také o proti-

letadlových dělech. Těm se v Anglii přezdívalo archie, což je

zkrácená podoba křestního jména Archibald. Vzniklo to tak, že

protiletadloví dělostřelci ve Francii a v Anglii při střelbě na letadla s

oblibou z legrace říkali:

„A že ne, Archibalde?“

Tak vyjadřovali své pochyby, že se strefí. Tato děla sice někdy

cíl zasáhla, když se toho člověk nejméně nadál, ale celkem vzato víc

štěkala než kousala. Za světové války se však používala na celé

západní frontě od Severního moře až k hranicím Švýcarska. Na jejich

střelbu si každý zvykl, každodenním úkolem letců však bylo se jim

vyhýbat. Po čase je přestali vnímat i sami letci, ledaže šlo opravdu do

tuhého.

W. E. J.

Kapitola první

Láhve místo bomb

Algy vrazil do důstojnické jídelny 266. letky, jako když ho

někdo honí.

„Bigglesi, slyšíš!“ křičel celý rozčilený, „viděl jsi už

Duneville?“

„Neviděl. A co vyvádí? Běhá snad dokolečka nebo na sebe

skládá odrhovačky?“ odpověděl Biggles lhostejně a zdvihl oči od

jakéhosi pěkně ohmataného papíru.

- 8 -

„Myslím ty balóny,“ pokračoval udýchaný Algy.

„Uklidni se, chlapče! Jaképak balóny?“ zpozorněl náhle Biggles.

„Jsou tam tři – tři takové ty hnusné jitrnice, všechny pěkně vedle

sebe,“ hlásil Algy, ,,a jedna z nich má vespod dva koše,“ dodal

pomstychtivě.

„No dobře, a co s tím mám jako já společného?“ namítl Biggles

chladně.

Algy na něj zůstal zírat v rozpacích.

„No já,“ zakoktal se, „já – já myslel, že ty by sis právě na té

jitrnici pěkně smlsnul – ty a taky Wilkins od 287. letky.“

„A proto ses do nich nepustil sám?“ namítl Biggles s jistou

jízlivostí.

„Jo, proto – a pak …“

„Jdi do háje, chlapče!“ skočil mu Biggles netrpělivě do řeči.

„Nehraj to na mě! A co dál?“

„Nad těmi balóny kroužilo deset Fokkerových trojplošníků,“

dodal Algy neochotně a s poněkud rozpačitým úsměvem.

„Ale jdi! A ty ses nechtěl s takovou maličkostí jako jsou balóny

zdržovat, že jo?“ poznamenal Biggles káravě a poněkud se zamračil.

„Tak si tam leť sám a práskni do nich – vždyť tam ještě jsou,“

nedal se odbýt Algy. „Jestli myslíš …“

Venku náhle zastavil automobil a z něho vystoupil plukovník

Raymond od velitelství peruti. Vesele pokynul přítomným

důstojníkům. „Kdepak je major Mullen?“ ptal se plukovník,

vypadaje, že velice chvátá.

„Není na startovací dráze, pane plukovníku?“ odpověděl

otázkou Biggles.

„Neviděl jsem ho tam,“ řekl plukovník. „Ale proč sem skutečně

jedu – abych se vás zeptal, jestli jste už viděli – tu …“

„Tu podívanou u Duneville?“ zeptal se Biggles, jako by se nic

nedělo.

„Takže jste to už viděli?“ zpozorněl plukovník.

Biggles rázně zavrtěl hlavou.

„Ne, já jsem to neviděl,“ zapíral, „a kromě toho si to ani nepřeju

vidět. Nevidím v tom nic rozumného, spalovat benzín jen pro

takovou podívanou.“

- 9 -

„Ach tak, tak tedy půjdu k 287. letce, ti jsou ochotnější,“ řekl

plukovník zklamaně.

„Okamžik, pane plukovníku,“ rozmyslel se náhle Biggles, když

už plukovník došel ke dveřím. „Jakápak je teď cena za sestřelení

jedné takové jitrnice?“

„Třídenní dovolená do Paříže a volná jízdenka,“ řekl plukovník

pohotově.

„Tak to řekněte Wilkinsovi, ten by ji potřeboval,“ zubil se

Biggles. „Ten se daleko líp vyzná v tom, co se dá v Paříži dělat, než

já.“

„Já si přece nenechám protrhnout ušní bubínky pro nějaké tři

dny dovolené v Paříži,“ dodal Biggles, když se za plukovníkem

zavřely dveře. „Do toho by se pustil leda tak nějaký šílenec. Nehledě

na ty Huny na obloze, vsadím se, že země kolem těch balónových

navijáků je tak hustě poseta děly, že byste nemohli udělat ani krok,

abyste na nějaké nenarazili.

A kdyby se někdo pokusil dostat se až blízko k nim, bude to ve

vzduchu tak bouchat šrapnely a všude bude samá ohnivá cibule, že

by člověk musel letět podle kompasu, aby se z toho vůbec dostal.

Kdepak! To není nic pro mě!“

Kdyby tam nebyly ty fokkery a ti dělostřelci, tak by to nebylo

tak těžké, že ano?“ navázal poněkud nervózně Henry Watkins, jemuž

říkali profesor.

„Myslím, že ti to leze na mozek!“ odsekl mu Biggles. „Copak

bys nám radil podniknout? Abychom tam zalítli a požádali je, aby

odtud laskavě malinko vypadli? No tak tam leť, kamaráde, já tě přece

nebudu zdržovat!“

„Nějaký způsob se přece musí najít,“ trval na svém Henry.

„No dobrá, tak vytáhni svůj blok a vypracuj plán,“ vybídl ho

Biggles.

„Počkej, já dostal nápad!“ vykřikl náhle vzrušeně Henry.

„Vsadil bych se, že jo,“ odpověděl posměšně Biggles.

„Poslechni, Bigglesi! Už jsi někdy foukal do prázdné láhve?“

vyptával se Henry a vzepřel se v židli.

„Jestli jsem foukal do prázdné láhve? Hergot, proč bych takovou

pitomost dělal?“ vyrazil ze sebe Biggles udiveně.

- 10 -

„Já myslel dřív, ještě jako kluk, když jsi chodil do školy – jestli

jsi foukal přes hrdlo láhve, ze které byla vytažena zátka?“

vysvětloval Watkins.

„Jo, ty myslíš, jako abych se přesvědčil, jestli v ní nic

nezůstalo?“ napadlo Bigglese.

„Ale ne, ty osle, aby to prostě hvízdalo!“ odsekl znechuceně

Henry.

„Ale krucinál, proč bych vlastně měl chtít, aby prázdná láhev

hvízdala?“ nechápal stále ještě Biggles. „Snad proto, aby zahvízdala

na další plnou láhev?“

„Ale ne, ty troubo!“ zařval netrpělivě Henry. „Jenom proto, aby

hvízdala!“

„Ty jseš ale vrták – já to vždycky věděl!“ prohlásil znechuceně

Biggles. „A teď mi laskavě řekni, co to má společného s tím

balónem!“

„Poslechni, ty křene,“ začal Henry rozčileně vykládat, „když

jsem byl v letecké škole …“

„Tys byl taky v letecké škole? A k čemu, prosím tě?“ odsekl

Biggles s posměšným údivem.

„Přál bych si, abys mě nepřerušoval,“ zavrčel vztekle Henry.

„Když jsem byl tedy v letecké škole v Thetfordu, přiletěl tam jakýsi

blázen z Narborough takhle na Hod boží vánoční a shodil prázdnou

láhev z výšky asi tří tisíc metrů.

My nevěděli, že je to láhev, mysleli jsme, že na nás padá celá

obloha. Nejdřív ta láhev hvízdala, pak vřeštěla, pak zase …“

Henry s výrazem bezmocnosti vymrštil ruce nad hlavu.

„Ten kravál se prostě nedá popsat! Ta láhev totiž nadělala víc

kraválu než dvacítka stopatnáctikilových bomb. Takže můj nápad je

následující: když dovede jedna láhev nadělat tolik kraválu, pomyslete

jen, kolik kraválu nadělají dvě nebo tři tucty lahví najednou!“

Biggles v tu chvíli začal docela vážně poslouchat.

„Dám na to krk, že dělostřelci zalezou jak krysy, až tahle

hromádka začne šveholit. Němci se rozběhnou do děr jako králíci,

které honí jezevčík.“

„Já jsem pro!“ ožil náhle Biggles. „Dáme se do toho,

kamaráde!“

„Kolik letadel můžeme vzít nahoru?“ zeptal se věcně Henry.

„Devět,“ rozhodl Biggles.

- 11 -

„Osm,“ opravil ho MacLaren, „moje letadlo je v opravě, dávají

mi novou pneumatiku.“

„Jdi někam!“ rozčílil se Biggles. „S tímhle nám nevyklouzneš,

Macu. Budeš startovat třeba na holých obručích, když se jinak

nemůžeš odlepit. Poletí jich devět a basta! Jdeme, Henry!“

„Dobrá, takže my všichni tam zalítneme v největší výšce nad

zemí, a šest letadel pak poletí za fokkery,“ vysvětloval ještě Henry.

„Frontu přeletíme, řekněme, u Hamelu, takže nás Němci

neuvidí. No, a teď počítejte, že každé z těch šesti letadel bude mít

devět lahví. Počítejte, to je čtyřiapadesát lahví. Svážeme je za hrdla

kouskem motouzu, ale tak, aby byly volné, ale zase aby se daly

pohromadě zvednout a shodit s paluby společně. Můj plán je tedy

následující:

Všichni jsme přeletěli frontu u Hamelu a blížíme se od německé

strany k balónům. Prvních šest letadel letí vpředu, hodí svůj náklad

lahví přes palubu, až poletí kolem balónů, a potom odletí střemhlav

domů pod německými fokkery.

Ty fokkery sice můžou sletět taky dolů, ale my je můžeme

zahnat na útěk. Jestliže se budou chtít pokusit, aby nás dostali, musí

vyletět vzhůru. Jenže ty fokkery budou určitě pronásledovat našich

šest letadel, takže se od svých balónů vzdálí a nám tím usnadní

situaci.

Až ty láhve začnou zpívat svou píseň, každý dělostřelec dole na

kilometry daleko si bude myslet, že se na něj řítí celá obloha, a

zaleze do nejbližší díry.

Tím se úplně vyčistí cesta pro ostatní tři letadla, která budou

vysoko ve vzduchu. Ta se pak vrhnou na ty jitrnice – jedna jitrnice

na každé letadlo – a měla by je sundat dřív, než Hunové zpozorují, co

se nahoře děje.

Němci nebudou pro hluk těch lahví naše tři letadla slyšet. Tak

jak se vám to líbí?“ skončil Henry vítězoslavně svůj názorný výklad.

Biggles se na řečníka podíval pochvalně.

„Pojďme, mládenci!“ vyzval všechny, vyskočil a vyrazil ke

dveřím. „Pojďme si naplnit kulometné pásy zápalnými střelami!“

Zápalnými střelami mínil Biggles druh zápalných nábojů, které

se za světové války užívaly jen při útocích na balóny. Bylo zakázáno

používat je pro jiné účely a pilot, který měl ve svých kulometných

- 12 -

pásech zápalné náboje, musel u sebe mít písemný rozkaz svého

velitele, kde bylo výslovně řečeno, že letí na balóny. Jen tak mohl

být uchráněn před trestem, případně i před trestem smrti, pokud by

byl s těmito nezákonnými střelami v letadle zajat.

„Počkej ještě chvilku! Kdo a co bude přesně dělat?“ volal za

ním Mahoney. „Ujasněme si všechno před startem!“

„Algy, náš profesor a já budeme střílet, a zbývající letci povezou

ty láhve,“ odpověděl Biggles na odchodu. „Algy by měl dokázat

sestřelit balón, když nic jiného zasáhnout nemůže. Pojďme, vezměte

si nejdřív láhve!“

Město Hamel celé rozstřílené od granátů se ocitlo pod nimi.

Devět velbloudů letělo v letovém útvaru zvaném střecha ve

skupinách šesti a tří letadel. Tři byla vespod, hřměla přes zákopy a

neustále mířila ven na nepřátelská území. Za několik minut nato

začala zahýbat širokou zatáčkou dokola tak, aby se dostala za

Duneville a za německé balóny.

Biggles vedl a stále se rozhlížel přes mihotavé záblesky

vrtulových křídel. Když pak jeho oči konečně v dálce zahlédly

velkou formaci nepřátelských trojplošníků, spokojeně zavrčel.

Podíval se přes rameno, zamával křídly svého letounu a

poněkud změnil kurs, aby se dostal přímo mezi slunce a nepřátelská

letadla.

Jeho orlí oči bedlivě zkoumaly ovzduší pod fokkery. Ach,

tamhle jsou ty balóny, a z téhle výšky vypadají jako tři obrovité

rozrostlé hříbky na pozadí země.

Bigglesovy oči se zdvihly k fokkerům a spustily se z nich, až

když vzdálenost mezi nimi a jeho letadlem činila necelé dva

kilometry. Potom Biggles zdvihl paži nad hlavu, což bylo předem

ujednané znamení pro zahájení útoku.

Šest horních letadel se ihned stočilo doprava a sletělo střemhlav

směrem k nepřátelským balónům.

Algyho měl Biggles na jednom konci křídla, profesora na

druhém. Otočil se poněkud doleva a potom zase nabral svůj původní

kurs, aby se podíval, jak poletí láhve přes palubu. Brýle si posunul na

čelo a s tichou radostí zamával křídly na oněch šest velbloudů,

pronásledovaných německými fokkery. Chlapci ve velbloudech totiž

začali zdvíhat svůj podivný náklad přes palubu.

- 13 -

„Krucipísek! To je největší psina, jakou jsem kdy v životě

viděl!“ pochvaloval si Biggles a spokojeně se chechtal.

Šest letadel, za nimiž stále ještě letěly fokkery, se mezitím

proměnilo v pouhé skvrnky na obloze, daleko a hluboko pod nimi.

Biggles sklonil letadlo do strmého letu směrem k balónům, levici

zdvihl nad hlavu a pak postrčil řídící páku úplně vpřed.

* * *

Velbloud se postavil na nos a s velkým rachotem uháněl

střemhlav, až se mu rozdrnčely výztužné dráty. Těsně za ním letěl

Algy a profesor. Zdálo se, že se jitrnice vznášejí směrem k nim,

vypadalo to, jako by jim letěly naproti. Obloha byla přitom čistá,

nehyzdila ji ani jediná rána z protiletadlového děla. Profesorův plán

byl účinný.

Biggles si vzal na mušku prostřední jitrnici a uchopil držadlo

svého kulometu.

Ve vzdálenosti jednoho sta metrů vyrazily z dvouhlavňových

Vickersových kulometů v motorovém krytu Bigglesova letadla dva

chvosty oranžových plamenů. Na nestvůrné balónové pytle se začalo

sypat olovo.

„Dostal jsem ho!“ řekl si pro sebe Biggles spokojeně, když z

boku jeho oběti vyrazil chuchvalec černého kouře.

Biggles ještě o zlomek vteřiny prodloužil svou palbu, pak se

vytáhl do strmé svíčky a přitom se podíval dozadu. Z hrdla mu

vyrazil vítězoslavný výkřik, ale vzápětí jako by se jeho radost

zmrazila. Dvě ze tří jitrnic padaly v plamenech na zem, třetí však

byla stále ještě bez úhony. To ale nebyl důvod k dlouhé rozmrzelosti.

Profesor zřejmě svůj balón netrefil a obrátil se nazpět, aby útok

opakoval. A když pak Biggles viděl, jak plamen olízl také bok třetího

balónu, radostně se zazubil.

Vzduch kolem něho zároveň trhaly plameny výstřelů a obláčky

kouře. Biggles si to střemhlav namířil směrem k zákopům, díval se

však starostlivě kupředu a rozhlížel se po německých fokkerech.

Vtom se objevilo všech deset letadel, která se vracela z

pronásledování, před ním.

„Tohle už nebude taková psina!“ řekl si a zaťal zuby, když

viděl, jak deset nepřátelských trojplošníků rychlostí blesku uhání

dolů z modrého blankytu směrem, v němž se s nimi musí střetnout

dříve, než se jim podaří dosáhnout zákopové čáry a bezpečí.

- 14 -

Biggles pokynul Algymu, aby přiletěl blíž, a ukázal mu na

nepřátelská letadla. Algy se poslušně přibatolil až těsně ke konci jeho

křídla. Ale kde je Henry? Biggles se vztekle zamračil, když propátral

oblohu ve všech směrech, ale nespatřil po Henrym jedinou stopu.

Pokud ho ty fokkery zastihly samotného, bude mít pramalou

naději, že by se kdy ještě dostal domů.

Na další úvahy však nebyl čas, protože fokkery, zmalované

všemi barvami, se na ně řítily jako lavina. Biggles zvedl nos svého

letadla vzhůru a vzal na mušku jejich vůdce, letícího v modrém

letadle.

Ve vzdálenosti sto padesát metrů se nepřátelský letový útvar

rozprchl, jako když do vrabců střelí, a každé letadlo zahnulo jiným

směrem, aby mohla útočit z různých stran. Biggles tomu příliš

pozornosti nevěnoval, protože jeho oči, z nichž veškerá radost

vyprchala, byly upřeny na dva kulomety u předku modrého letadla.

Mezi blýskajícími se kroužícími listy vlastní vrtule Biggles

zahlédl, jak z nich šlehají dva chvosty zašpičatělých plamenů, a jeho

ruka ještě pevněji sevřela držadlo kulometu a řídící páky. V tu chvíli

cosi narazilo s ostrým kovovým břinknutím do kruhového hledí jeho

kulometu.

Bigglesovo ochranné sklo zmizelo tak dokonale, jako by je

někdo uťal sekerou; jakási neviditelná ruka ho chňapla za rukáv

kabátu, on však necouvl. Sledoval jen své vlastní střely, jak se

zavrtávají do motoru modrého letadla.

Teprve až když se srážka zdála nevyhnutelnou, když Němec

ztrácel nervy a uhnul, zakroužil Biggles bleskurychlou zatáčkou

doprava, jíž byl jeho velbloud tak pověstný, k ocasu německého

letadla. Červené letadlo se žlutými koly se mihlo kolem, to se mu

Algy přilepil na paty, dva další trojplošníky však byly těsně za ním.

Modré letadlo se s rachotem vzneslo v dokonalé svíčce vzhůru,

ale právě když je Biggles vzal na mušku, zlověstné pleskání do jeho

trupu ho varovalo, že ho chce jakýsi neviditelný nepřítel provrtat.

Koutkem oka zahlédl Biggles dva trojplošníky, které se srazily

čely a v záplavě plamenů se rozlomily. Tento pohled ho nikterak

nedojal, to už v minulosti několikrát viděl. Jiné letadlo vedle něho

zahřmělo a s dlouhým chvostem kouře se řítilo do říše zapomnění.

Byl to však okamžik, takže ani nerozeznal, zda je to přítel či nepřítel.

- 15 -

Přes jeho hledí se míhala červená letadla a Bigglesovy kulomety

nepřetržitě skřehotaly.

„Takhle to dál nepůjde,“ zabručel ustaraně a smýkl svým

velbloudem do strmé zatáčky, aby mohl přehlédnout situaci. „Při

takovéhle palbě budeme za dvě minuty bez střeliva,“ pomyslel si.

Algy byl stále ještě v patách červenému fokkeru, který také

přešel do strmé zatáčky, protože se snažil o únik. Další letadla je

následovala a za chvíli už všechna kroužila dokola v kruhu, který se

stále zmenšoval.

Kdepak je asi Henry? Biggles si moc přál to vědět, jeho

nepřítomnost ho velice trápila. Snad proklouznul domů dříve, než

začal tenhle psí zápas, říkal si Biggles a vroucně si přál, aby to byla

pravda.

Situace obou velbloudů se zatím stala zoufalou, a Biggles jen

trpce vzpomínal na těch šest dalších, kteří, když se zbavili svého

nákladu lahví, zřejmě letěli rovnou domů, aniž počkali, zda se jejich

tři kamarádi, kteří podnikli útok na balóny, dostanou do bezpečí.

Tu jeho zrak zaujal daleko nahoře letový útvar devíti malinkých

skvrnek seřazených do šipky, a Biggles se až hystericky zasmál,

když v nich rozpoznal britská letadla S.E.5. „To je Wilks a jeho

tlupa!“ řekl si s úlevou. „Poslal je sem Raymond, aby dostali ty

jitrnice. Přiletěli sice pozdě, ale zato Právě včas, aby nám z té kaše

pomohli.“

Letadla S.E. se snášela dolů stále sešikována, téměř svislým

letem střemhlav, Hunové si jich však také všimli. Jeden po druhém

vyrazili z kruhu a každý uháněl střemhlav domů. Biggles je

nepronásledoval, protože mu zbývalo už jen málo střeliva a protože

tušil, že je teď může klidně přenechat letounům S.E.

Wilks se ve svém letadle s modrým nosem přihnal s velkým

rachotem rovnou k Bigglesovi a když jeho velblouda míjel, dal si po

starém zvyku palec k nosu. Biggles se zazubil a opětoval jeho

pozdrav stejným způsobem.

„Hrome, to je dneska den!“ rozchechtal se radostně, když uháněl

směrem k zákopům do bezpečí. „Rád bych viděl, jak se chudák

Wilks bude tvářit, až uvidí, že jsme všechny ty jitrnice srazili k

zemi!“

Ještě jednou se rozhlédl po obloze. Nad městem Duneville byl

vzduch černý od kouře protiletadlových šrapnelů, protože dělostřelci

- 16 -

se ze svého lahvového šoku patrně už trochu probrali. A Wilks se

svou tlupou, když zahnal fokkery, kličkoval nyní palebnou přehradou

na své cestě domů.

Před Bigglesem přeletěl přes frontu Algyho velbloud. Po

Henrym však nebylo nikde ani památky. Snad už je doma, snad letěl

jinudy, utěšoval se stále Biggles. Ale ať už to bylo jakkoli, nemělo

smyslu letět nazpět a hledat ho.

Biggles letěl střemhlav přes zákopy a za ním se vlekla řada

šrapnelových obláčků. Šest letadel právě zajíždělo do hangárů, když

dosáhl letiště. Jiné právě přistávalo.

„Viděl jsi Henryho?“ křikl Biggles na Algyho, který stál ve své

budce, smál se a zajížděl do hangáru.

„Ne,“ odpověděl Algy, „neviděl jsem nikoho, jen ty fokkery, co

se na nás vrhly na zpáteční cestě. Ten kluk se určitě zbláznil, když na

tu jitrnici po první nezdařené ráně podnikl další útok. Proč Maca a

Mahoneye nenapadlo, aby se vrátili za těmi trojplošníky, to teda

nevím. Vždyť je mohlo napadnout, že se můžeme dostat do celého

chumáče fokkerů. Já mám letadlo na hadry. Fakt, ten červený Hun se

vyzná. Ten umí lítat!“

Vzrušení piloti se shromáždili v hloučku u velitelství letky a

čekali, až budou moci napsat hlášení o svém boji. Kolem se rozléhalo

brebentění a smích.

Přál bych si, aby se ten spratek už vrátil,“ poznamenal nevrle

Biggles. „Rád bych věděl, kde může vězet.“

V úřadovně pronikavě zadrnčel telefon a Biggles pospíchal ke

dveřím. Přitom zaslechl hlas Wata Tylera z kanceláře letky. Wat totiž

zapisoval hlášení, a když je napsal, vždycky je ještě pro jistotu

zopakoval.

„Ano,“ řekl. „Pozorovací stanoviště 19-117 brigáda královského

polního dělostřelectva.“ Vzhlédl vzhůru k Bigglesovi, ale pak se zase

věnoval své práci. „Ano,“ pokračoval, „tři nepřátelské balóny …

viděl spadnout na zem … právě za … nepřátelskými zákopy. Ano,

mám to všechno. Jednoho velblouda Sopwithe … jsem také viděl

spadnout … v plamenech … konec hlášení. Sbohem!“

Ve skupině letců se rozhostilo mrtvé ticho. Biggles se na chvíli

opřel o zárubeň dveří a upřeně hleděl do země. Křečovitě svíral svou

leteckou čepici, až mu zbělely klouby.

- 17 -

Pak mu to zacukalo ve tváři, a když zase zvedl oči, měl je

zamžené. Vší silou pokusil o cosi, co se podobalo úsměvu.

„Poslyšte, mládenci,“ řekl chraptivým hlasem, „pojďme létat!“

Kapitola druhá

Past

Biggles křižoval ve výšce 5000 metrů nad osadou Le Cateau

jako hlídka. Tiše si broukal jakýsi popěvek a levou rukou do rytmu

bubnoval po straně kabiny svého velblouda.

Podíval se dopředu přes náběžnou hranu spodního křídla a

zahlédl jakési letadlo R.E.8, asi tak tři tisíce metrů pod ním.

Vznášelo se dokola v jednotvárném kruhu, jako by signalizovalo

britským dělostřelcům na zemi výsledky střelby. Jeho bludnou pouť

vyznačovala klikatá vlečka černého kouře od protiletadlových

šrapnelů.

Pilotovy oči se ve velbloudu bezděčně zdvihly a pátraly po

obloze nad letadlem po slídících nepřátelských výzvědných

letounech, které mohly mít na toto dělostřelecké letadlo zálusk.

Biggles bedlivě mžoural mezi prsty své dlaně směrem k slunci a

potom, spokojen, že je všechno v pořádku, se v širokém kruhu stočil

směrem k městu Duneville.

Jeho pátravé oči utkvěly na pohybující se skvrnce tisíc metrů

pod ním, která směřovala k britským zákopům. Její dvojitá

stabilizační plocha ukazovala, že je to německé letadlo typu

Hannover. Biggles změnil kurs, aby je dohonil. Ale německý

pozorovatel se asi měl na pozoru, protože nepřátelské letadlo s

černými kříži na křídlech se okamžitě stočilo a s nosem skloněným k

zemi uhánělo na německou stranu zákopů.

Biggles zamračeně sledoval jeho odlet, neboť dobře věděl, že po

výhodě takové výšky je mohl snadno dostat. „Kdyby ti Němci ve

svých letadlech vysílali muže, kteří neutíkají, ale bojují!“ říkal si

trpce a vracel se do svého původního kursu.

Když se blížil k Dunevillu, pořád si ještě tiše prozpěvoval,

vyklonil se daleko z kabiny a pečlivě pátral v ovzduší pod sebou. Tu

- 18 -

zaujalo jeho zrak cosi hluboko pod ním. Okamžitě zapomněl na

písničku a jeho dosud bubnující levice strnula.

Jestlipak to není zase nějaká nová obluda,“ zabručel. „Ti

mládenci si zaslouží úspěchy. Zdá se, že celý život budu jen

sestřelovat jitrnice nad Dunevillem!“

Biggles se zvolna šinul k nepřátelskému balónu – pozorovacímu

balónu – a úzkostlivě sledoval prostor nad i za sebou.

„Copak oni opravdu nemají doprovod?“ uvažoval Biggles. „To

je špatné!“ říkal si, pak přiškrtil motor, držel se stále ještě stranou od

upoutaného balónu a v širokém kruhu začal klouzat dolů. To už

docela dobře viděl v koši dva muže, kteří se vykláněli přes okraj a

prohlíželi si zemí pod sebou.

Biggles klouzal po křídle blíž k předmětu své zvědavosti, choval

se jako ryba, která se krade k vnadidlu a je připravena při první

známce nebezpečí okamžitě upláchnout.

„Děla opravdu nestřílejí!“ divil se tiše Biggles. Bylo mu divné,

že by tu nebylo protiletadlové dělostřelectvo nebo alespoň

protiletadlové kulomety, které by na něj nepřátelé namířili. „To se mi

nějak nezdá. Copak je to za balón?“ mudroval Biggles a soustředil se

na pozorovatele v koši. „Vy tam v tom koši, dostanete strnutí šíje,

jestli tam ještě nějakou dobu budete okounět!“ křikl v rozmaru.

Po několik minut sledoval jitrnici se značným zájmem a moc ho

zajímalo, zda se může odvážit k útoku. V obličeji se mu pomalu

rozhostil výraz zvědavosti. Pozorovatelé v koši byli stále ještě na

témže místě. Od té doby, co je poprvé zahlédl, se skutečně ani o

kousek nepohnuli.

Ve způsobu, jímž vytrvale upřeně zírali do prostoru, aniž se

ohlédli po něm, bylo skutečně cosi nepřirozeného a podezřelého.

Biggles se na ně dlouze zadíval, pak zadržel dech, otevřel úplně

škrtící klapku a uháněl směrem k zákopům.

Bez výstrahy kolem něho propukla zuřivá palba protiletadlových

děl, ale Biggles se jen usmál a zkušeně se proplétal mezi pichlavými

obláčky černého kouře a záblesky zahrocených oranžových plamenů.

Za několik minut nato přistál v Maranique, vypnul zapalování a

úsečně prohodil směrem ke svému montérovi a mechanikovi: „Lítá

to bezvadně.“ Pak zamířil dlouhým rychlým krokem k důstojnické

jídelně. Když vstoupil, pět či šest pilotů se po něm ohlédlo.

- 19 -

Biggles je přejel pohledem a utkvěl na MacLarenovi, který s

dalšími třemi důstojníky hrál bridž u stolu nedaleko protějšího okna.

„Kdopak je ve vzduchu?“ zeptal se Biggles.

„Mahoney má hlídku se dvěma novými piloty. Proč se ptáš?“

zajímal se Mac.

„Nevíš, kterým směrem letěli?“

„Nemám potuchy, ale každou chvíli musí být zpátky. Poslyš,

tamhle už letí,“ dodal Mac a vyhlédl oknem na letiště, kde klouzali

tři velbloudi nad střechami hangárů.

Biggles popošel ke krbu, zapálil si cigaretu a čekal, až ti tři

vstoupí.

„Dávejte všichni pozor!“ řekl. „Máme tu nový upoutaný balón u

Duneville. Nikdo se k němu nepřibližujte!“

MacLaren se na něj překvapeně podíval.

„A pročpak?“ nechápal. „Co ti na něm tak záleží? Ty sis ten

balón koupil nebo co?“

„Ty tam taky něco koupíš, jestli poletíš k tomu balónu moc

blízko,“ odpověděl Biggles nevrle.

„A co s ním je?“ dotíral MacLaren.

„Ještě to nevím. Ale ať je to cokoli, není to nic pěkného. Na to

můžeš vzít jed. Vydržíš tam sotva minutu.“ Pak Biggles energicky

vyšel do předsíně a chopil se telefonu.

„Prosím 287. letku – a hoďte sebou!“ hartusil na telefonistu.

„Nazdar, Freddy!“ ožil za chvíli. „Je tam Wilks?“ Pak se po krátké

odmlce zeptal: „To jsi ty, Wilksi? Fajn! Poslyš, hochu, u Duneville

máme nový upoutaný balón. Vypadá jako ten obstarožní typ

Parseval, takže Němci o ně mají asi nouzi. Ale tady jde o něco

jiného.“

„A co to je? Ty všechno víš? Vsadím se, že to nevíš. Volám ti,

abych ti řekl, aby ses tomu balónu vyhýbal. Cože? Ne, nekoupil jsem

to a tady to kupovat nehodlám. To můžeš klidně udělat ty. Ale fakt,

nedělám si legraci, s tímhle balónem není něco v pořádku … Co to

je? To jsem se právě snažil zjistit. Jo? Kdo ti to říkal? Mladý Tom

Ellis? O jej! Tak to se mu pokusím zarazit. Nazdar!“

Biggles praštil sluchátkem na stojánek telefonu, bez pohledu

doprava či doleva proběhl předsíní a vyběhl na startovací dráhu, kde

nechal svého velblouda.

- 20 -

Za dvě minuty nato už byl ve vzduchu a hnal se nazpět v kursu,

jímž se před necelou čtvrthodinou vrátil. Zákopy přeletěl ve výši

1500 metrů a potom kličkoval sem a tam, aby se vyhnul palbě

protiletadlových děl na frontě. Když se prodral frontou, uháněl plnou

rychlostí k dunevillskému balónu.

Ve vzdálenosti tří kilometrů před sebou a patnácti set metrů pod

sebou vypátral letadlo S.E.5, řízené mladým Tomem Ellisem, jemuž

se nyní snažil nadběhnout, ale když si uvědomil, že je jen tak

nedohoní, tiše zaklel. A tak byl ze vzdálenosti necelých patnácti set

metrů svědkem tragédie od jejího počátku až do samého konce.

Biggles sledoval, jak sebou letadlo S.E. švihlo dokola, jak

sklonilo nos k zemi, téměř kolmo k tomu líně se vznášejícímu

plynovému pytli, a jak se potom vzneslo do výšky jako svíce přes

balón na konci svého letu střemhlav. Když se pak vyrovnalo do jedné

roviny s vrškem balónu, vyšlehl odkudsi oslepující plamen.

Ve vzduchu, kde byl balón, se objevil oblak kouře, a Biggles,

třebaže byl od něho daleko, cítil, jak se letadlo celé zatřáslo, protože

je ten vichr vzniklý výbuchem zasáhl.

Biggles strnul a celý zbledl, když sledoval, jak v té cloně kouře

roztříštěné letadlo padá k zemi. Byl to jen bezkřídlý trup, kola,

úlomky dřeva a kusy plátna z potahu.

Biggles už na víc nečekal a uháněl zpátky na letiště. Bez klepání

rozrazil dveře a vztekle si změřil Wata Tylera.

„Kdepak je starý?“ houkl na něj.

„V jídelně. Proč?“ nechápal Tyler.

„Neptej se a podej mi telefon! Dejte mi 287. letku, ale hoďte

sebou!“ opět hartusil na telefonistu. „Chtěl bych kapitána

Wilkinsona.“ A za chvíli už hovořil: „Haló, jsi to ty, Wilksi? Už je

po všem – dostali ho, roztrhali toho chudáka kluka na hadry, když se

přiblížil k balónu. V tom koši je určitě nejmíň tuna amonalu a dva

vycpaní panáci. Jo, nashledanou!“

Biggles nedbal Tylerových otázek, co se stalo, a pomalu kráčel

po startovací dráze do jídelny. Když vkročil, upřely se k němu oči

všech pilotů. Major Mullen se mu podíval do tváře, letmo se podíval

na MacLarena a pak sklopil oči opět k novinám, které právě četl.

Biggles prošel kolem karetního stolu, sebral tam sklenici, chvíli

upřeně hleděl před sebe a potom jí vší silou praštil do krbu. S

třeskotem narazila na jeho římsu, načež se skleněné střepy rozprskly

- 21 -

do všech stran. Nikdo se ani nepohnul. Nikdo nepromluvil. A major

Mullen ani nevzhlédl od novin.

Biggles odkopl stůl a vzteklým rozmachem rukavic vymrštil do

vzduchu balíček karet. Pak odešel ke krbu, posadil se, hlavu zabořil

do dlaní a nepřítomně zíral do ohniště.

„Slyšel jsem, že 207. letka dostane letadla Snipes,“ prohodil

major k MacLarenovi.

„To je prima! Třeba je už taky brzy dostaneme,“ odpověděl

MacLaren. „Chceš se napít, Bigglesi?“ dodal a cinkl sklenkou.

„Ne, nechci,“ odpověděl Biggles mdlým hlasem a po krátké

odmlce dodal: „Dostali mladého Torna Ellise. Byl jsem s tím hochem

včera večer v Amiensu … No tak, proč nikdo nic neřekne!“ zařval

náhle a rozhlédl se výhružně kolem sebe.

„Roztrhali ho na kousky náloží silné třaskaviny,“ pokračoval po

chvíli tlumeně. „Jinak ho dostat nemohli, ti špinavci zákeřní …“ Hlas

mu stoupl až do pronikavého crescenda, ale pak se zarazil, vstal a šel

ke dveřím.

„Počkej, já jdu s tebou!“ volal za ním Algy.

„Jen zůstaň, kde jsi!“ odsekl Biggles a mrštil jím stranou, aby

mu šel z cesty. Pak vyšel z místnosti a práskl za sebou dveřmi.

„Co chce dělat, pane majore?“ ptal se Algy bledý jako stěna a

obrátil se k veliteli letky.

Major Mullen si této otázky nevšiml. „Kterým směrem odešel,

Macu?“ zeptal se jen a pospíchal k oknu.

„Dolů k hangárům,“ odpověděl velitel letky.

„Co chce dělat, pane majore?“ opakoval Algy svou otázku a rty

se mu chvěly.

„Já ti povím, co chce udělat,“ odpověděl konečně major velice

vážně. Vrátil se ke svému křeslu a zdvihl noviny, které mu upadly na

zem. „Poletí nad německé zákopy a bude střílet na všechno, co se

pohybuje na nohou, na kolech nebo co má křídla. A až se vrátí –

pokud se vůbec vrátí – bude jeho letadlo patrně jako cedník. Ale

vsadím deset k jedné, že se nevrátí!“

„Neměli bychom ho tedy zadržet?“ naléhal Algy.

„Nemá smysl pokoušet se zdržet muže, který je v tomhle stavu.

On je umíněný, paličatý a šíleně bojovný. Už jsem to takhle

několikrát zažil. Pokud někoho zabije a sám z toho vyvázne, bude

zase normální, až se vrátí.“

- 22 -

„Rozumím, pane majore,“ řekl Algy pomalu a tiše se šinul ke

dveřím.

„Zůstaň, kde jsi! Nikdo neodletí, dokud se Biggles nevrátí,“

přikázal major stroze. „Nepřeju si skončit dnešek s pouhými dvěma

letadly, která jsou v celé letce schopna služby. Já vím, co by se stalo,

kdyby ses pokoušel odletět za ním!“ dodal major varovně.

Bigglesovi mechanici svého velitele po očku sledovali s tichými

obavami, když lezl do kabiny svého velblouda. Byl bílý jako křída a

oči mu planuly vnitřním žárem, který ho stravoval. Byl naprosto

klidný. Letecké brýle si stáhl na oči, mávnul na mechaniky, aby

odstranili brzdicí špalky, a pak už se po nikom neohlédl, rázem

otevřel škrticí klapku a rozjel se po trávníku jako střela.

„No, tak to je dnes naposledy, co jsme ho viděli,“ podotkl

zasmušile letecký rotmistr Smith. Byl ve Francii už tři roky a takové

příznaky moc dobře znal – v důsledku neustálého ohrožení smrtí jsou

nervy napjaté jako struny, až to dojde tak daleko, že stačí pouhý

dotek, aby vypověděly službu, a člověk se nervově zhroutí.

„Ale kdepak,“ nesouhlasil Bigglesův mechanik, chlapec z

londýnského předměstí. „Ten se zase vrátí v pořádku zpátky. Ještě se

nenarodil Němec, který by …“

„Co ty o tom víš!“ okřikl ho letecký rotmistr. „Jdi si po své

práci, a vy ostatní taky!“ zařval, ale v tom okamžiku si uvědomil, že

ani jeho nervy nejsou už tím, čím bývaly.

Biggles zatím hleděl upřeně a s chladnou nenávistí do

nepřátelských zákopů. Němci mu zabili Torna Ellise, chudáka Ellise,

toho hodného hocha, s nímž strávil předešlý večer v Amiensu.

Pohled na to neštěstí jím otřásl. Otřáslo to jeho nervy jako ještě nic

předtím, a ačkoli si to neuvědomoval, nebyl daleko opravdového

zhroucení. Němci mu zabili Torna Ellise!

Tak tedy musí dnes padnout ještě někdo! Nebylo jasné, zda to

bude také on, a Biggles na to vůbec nemyslel.

K uším mu dolehl slabý skřehot kulometu, a zamračený Biggles

se podíval dolů. To byla kulometná posádka na zemi, která vytáhla

svou zbraň z úkrytu a chrlila na něj proud olova.

„No dobrá, když si přejete zábavu, máte ji mít!“ procedil

vztekle. „Uvidíte, jak se vám to bude líbit.“ Biggles strhl velblouda

nosem k zemi v bleskurychlém letu střemhlav, takže němečtí

kulometčíci už ani nestačili vrátit se zpátky do úkrytu. Dvojitý chvost

- 23 -

kulometných střel se na ně sypal v nepřetržitém proudu ze dvou

ohnivých vodotrysků z čela onoho meteoru, který hřměl dolů s

oblohy.

Němec, který pálil z druhého kulometu, skočil na nohy a pak

sebou plácl do hluboké vody před sebou. Ležel bez hnutí. Další dva

kulometčíci padli na něj a zbývající utekli do krytů. Jeden z nich se

však příliš opozdil. Zatočil se jako káča a upadl mezi dveře do

chumlu vojáků.

Biggles se vytáhl strmou vzestupnou zatáčkou nahoru, přičemž

se cosi oddělilo od jeho bombového držáku. Za několik vteřin už

celý německý kryt vyletěl do povětří ve změti hlíny, úlomků betonu

a vlnitého plechu.

Biggles přes rameno chladně přehlédl výsledek svého díla. Cosi

mu třískalo do motorového krytu a několik úderů, jako když švihne

bičem, se ozvalo za ním.

Když změnil směr svého pozorování, zjistil, že v jednom zákopu

je plno šedě oblečených postav, které na něj míří puškami, a tak na

ten zákop sletěl v novém záchvatu zuřivosti.

Uháněl s pekelným rachotem podél zákopu a zanechával za

sebou zkázu. Pak, aniž se ohlédl, hnal se nízko nad jakousi cestou,

která vedla zpátky do rezervních německých zákopů.

Ra-ta-ta-ta! Ra-ta-ta-ta – zaskřehotaly jeho kulomety, když se

nad nimi přehnal těsně nad zemí a střílel na všechno živé, co zahlédl.

Před ním se objevila rozstřílená vesnice a za ní baterie nepřátelského

polního dělostřelectva, jejíž obsluha si pěkně hověla na zemi před

dírami od granátů. Bigglesův přílet způsobil hotové zděšení, které z

jeho zorného úhlu vypadalo naprosto směšně.

Dělostřelci vyskočili a divoce se hnali do úkrytu, když

Bigglesovy kulomety začaly rozrývat zemi kolem nich. Biggles opět

zatáhl za lanko ke spoušti bomby, když se hnal nad těmi zákopy, ale

ani nečekal na výsledek a stočil svého velblouda k automobilu

vojenského velitelství, který se pomalu kodrcal po silnici zbrázděné

od granátů.

Ani řidič, ani důstojník sedící vzadu se nedívali kolem sebe.

Upozornil je až rachot Bigglesových kulometů, že tohle tak nízko

letící letadlo nepatří k jejich letectvu. Pilot se svou palbou chvíli

posečkal, až se kola jeho podvozku téměř dotýkala automobilu, a pak

- 24 -

se jen ohlédl a zlostně se ušklíbl. Auto bylo koly vzhůru v příkopě u

silnice.

Biggles začal pociťovat úlevu. Eskadrona hulánů, která napájela

své koně, mu poskytla další cíl, ale Biggles se z ohledu na zvířata

zdržel palby a spokojil se jen s tím, že nízko nad nimi vyletěl do

svíčky. Poslední, co z těchto hulánů zahlédl, byli koně bez jezdců,

divoce cválající do všech stran.

Tak tak, že se vyhnul telegrafním tyčím, které běžely podél

jedné strany železniční trati. Pak se obrátil, a když se před ním

objevil vlak, který za mocného dýmání ujížděl směrem k zákopům,

spokojeně se usmál. Biggles ho svými kulomety dvakrát prostřílel od

jednoho konce ke druhému a pak ještě uchopil spoušť bomb.

První dvě bomby spadly vedle, ale třetí vlak jaksepatří zasáhla,

právě za lokomotivním tendrem. Poškozený vůz se vykolejil a zbytek

vlaku se nakupil nahoře nad ním.

Biggles se pustil za lokomotivou, ale její posádka vyskákala na

traťový násep, aby si zachránila život. Opuštěná lokomotiva uháněla

s rostoucí rychlostí dále a najela do výhybky na malé stanici, kde se

srazila se stojícím vlakem. Z vlaku okamžitě vyrazily plameny a

rychle se rozšířily na skladiště zboží.

Toto děsivé dílo otřáslo i nesmírně rozzlobeným Bigglesem, a

tak se poprvé, co přeletěl zákopy, vznesl jako svíce vzhůru a rozhlédl

se kolem sebe, aby zjistil polohu.

Poprvé za celou tu dobu si také všiml, že jeho let je vyznačen

dlouhou, nepřetržitou čarou žlutého a černého kouře, a zároveň si s

hrůzou uvědomil, že všechna nepřátelská děla, která jsou na dostřel,

jsou namířena na něj. Pak Biggles přejel zkoumavým pohledem

svého velblouda a znovu se vyděsil.

Na dvou či na třech místech vlály za křídly jeho letounu cáry

plátna. Jeden výztužný drát byl přetržen, houpal se a narážel do trupu

rozdrásaného od šrapnelů.

„To jsem se určitě zbláznil,“ řekl si Biggles vztekle, ale náhle se

vzpamatoval a hnal se zpátky k zákopům. Odkudsi se vynořil letoun

Fokker D.VII a Biggles automaticky uchopil držadlo kulometu. Ra-

ta-ta. Vyšlehly dva výstřely, a to bylo všechno. Biggles zuřivě bušil

pěstí do spouště kulometu, aby uvolnil domněle vzpříčený náboj, a

pak zase stiskl. Ale nestalo se nic, a Biggles si uvědomil, že veškerou

munici už vystřílel.

- 25 -

Proto se začal kroutit a kličkovat jako sluka a uháněl k

zákopům, ale fokker ho úporně sledoval.

„Teď už se musím s tou svou houpačkou dekovat a co

nejrychleji zmizet,“ řekl si opět Biggles, když prška střel prolétla

průhledem ve střední části křídel jeho letadla. „Jestli s tímhle

letounem ještě vyváznu, nechám lítání a přihlásím se ke královské

vojenské sanitě,“ sliboval si poněkud vyděšeně.

Britské zákopy byly v dohledu a Biggles se nad nimi přehnal tak

nízko, že se mu kola podvozku dotýkala země. Zachránil se před

zapletením do změti ostnatých drátů na frontě pouze rychlou

zatáčkou. Biggles vesele zamával na anglické vojáky, kteří s napětím

a zatajeným dechem sledovali jeho přílet, a pak zase vyletěl vysoko

vzhůru jako svíčka …

„Dobré je to!“ řekl si unaveně Biggles a obrátil se směrem na

letiště v Maranique.

* * *

Algy zatím přecházel sem a tam po startovací dráze před

prozatímními hangáry. Občas se zastavil a upřeně a starostlivě hleděl

na východní oblohu, která se kvapem stmívala.

Pak zaujala jeho zrak malinká skvrnka v dálce před ním, a když

se na ni chvíli upřeně zahleděl, zrychlil krok a dal znamení půl tuctu

leteckých mechaniků, kteří lelkovali kolem dveří do hangáru.

„Tamhle letí!“ řekl stručně.

„Já jsem vám říkal, rotmistře, že se vrátí!“ poznamenal

Bigglesův mechanik na adresu leteckého rotmistra. „Jeho nemohli

dostat. Rád bych věděl, kolik Hunů dneska sestřelil. Ale vsadil bych

se, že nám to neřekne. Chtěl bych se taky vsadit, že v kulometu

nezbyl ani jeden náboj.“

Osamělý velbloud přistál a spěšně zajel do hangáru. Algy k

němu utíkal a vesele na něj mával, zatímco Biggles se posadil

rozkročmo na hrbu za budkou.

„Kristepane!“ vyrazil ze sebe Algy, když se napřed podíval na

letadlo a potom na pilota. „Ty jsi raněn, Bigglesi?“ ptal se chvatně,

protože si všiml stružky v pilotově tváři.

„Raněn? Ne. Proč bych měl být raněn?“ odpověděl poněkud

dotčeně Biggles.

„A co to máš na tváři?“ nechápal Algy.

- 26 -

„Pst! Mlč!“ špitl mu Biggles důvěrně. „To byl moskyt. Přistál

mi na střední části a tohle vyvedl.“ Biggles ukázal na zející otvor v

potahu křídla. „A pak mi skočil rovnou do obličeje. A protože jsem

ho potom odrazil, vyletěl tady nahoru a napáchal tohle.“ Biggles při

těch slovech ukázal na jednu vzpěru mezi křídly, která byla na tři

čtvrtiny své délky roztříštěna. „Potom skočil na spodní křídlo a tohle

udělal svou nožkou.“ Pilot ukázal na řadu pěkných děr. „Pak …“

„Hele, neblbni, Bigglesi!“ rozesmál se Algy. „Pojď se napít

trochu čaje!“

Biggles svižně seskočil na zem.

„Připravte mi tohle letadlo na zítřek ráno ke svítání!“ dal pokyn

čekajícím mechanikům.

„To znamená dělat celou noc, pane kapitáne,“ podotkl letecký

rotmistr poněkud skepticky.

„No dobře, tak teda pracujte celou noc!“ odpověděl Biggles

zvesela. „Je přece škoda spát, když máme tak prima vojnu, jako je

tahle. Já budu taky pracovat celou noc.“

„Co to vykládáš? Že budeš celou noc pracovat?“ nechápal Algy,

když už šli směrem do jídelny.

„Jen počkej, uvidíš,“ odpověděl Biggles zachmuřeně. „Hele,

Algy, poslouchej. Jestli se dneska večer někdo bude ptát, kde jsem,

řekni mu, že nevíš. Bude-li to něco nutného, najdeš mě tamhle na

druhé straně ve vsi St. Olave v ženijním skladišti. Zítra ráno řekni

Mácovi nebo Mahoneyovi, aby tě vzali k Dunevillu – řekni mu, že

jsem to řekl já – a uvidíš něco, na co jen tak hned nezapomeneš!

Ti prašivci u balónového navijáku si myslí, že zbaštili všechnu

chytrost. Ti se budou dneska v noci chechtat jako blázni, jak dostali

Torna Ellise. Ale zítra touhle dobou se ocitnou někde, kde se už

chechtat nebudou. To už budou mít po legraci.

Dostav se tam v šest třicet a čekej na mě, až přiletím. A zažeň

každého Huna, který by se pokoušel plíst se mi do řemesla.“

Přesně podle Bigglesova přání Algy druhého dne vzlétl.

Ve výšce tři tisíce metrů nad Dunevillem se Algy otočil už po

desáté, aby se pátravě zahleděl směrem k zákopům. Podíval se na

hodinky. Bylo šest hodin dvacet pět. Ještě pět minut, a Biggles by tu

měl být, uvažoval Algy a pomalu se šinul blíž k Mahoneyovi, který

vedl.

- 27 -

„Aha, tamhle už letí!“ Mahoney zvedl pravici a ukázal dolů na

blýskavou skvrnu, která se zdánlivě vznášela těsně nad zemí, ale pak

si uvědomil, že velbloud je patrně ve výšce šesti nebo devíti set

metrů.

„Kruci, proč sem vlastně letí?“ uvažoval Algy. „Snad se

nezbláznil, vždyť v té malé výšce letí rovnou do palby

protiletadlových dělostřelců.“

Algy si povšiml, jak se Mahoney na letadlo pod nimi upřeně

dívá, a když jeho vůdce zamířil dolů za velbloudem, vůbec se

nedivil.

Algyho rozpačitá rozmrzelost ustoupila krajní úzkosti, když

sledoval, jak si šrapnely razí cestu ke spodnímu letadlu stále častěji a

jak se jeho pilot všelijak kroutí a jak kličkuje jako poraněný, aby se

jim vyhnul.

Velbloud právě prováděl akrobacii, udělal řadu zvratů, které ho

stále více přibližovaly k navijáku balónu, kde bylo centrum

německých protiletadlových baterií.

Velitel roje si odsunul brýle a sledoval podivné šprýmy

Bigglesova velblouda s výrazem skutečného údivu. O tom, kdo letí v

letounu pod nimi, totiž nebylo pochyb. Algy se zase otočil zpátky a

sledoval ty jeho kousky se zoufalým pocitem bezmocnosti.

Viděl, jak pilot náhle udělal ošklivý přemet, pak vývrtku a jak

zase v pomalém výkrutu vyrovnal.

„To je hrůza!“ vyjekl Algy stísněným hlasem a zíral na tragédii,

která se pod ním začala odehrávat, jako zkamenělý.

Velbloud zůstal ve svém posledním výkrutu viset koly vzhůru a

v této obrácené poloze pokračoval dál. Bezpečnostní popruhy zřejmě

nebyly řádně upjaty, protože pilot visel ven z kabiny a potom se jaksi

zoufale zachytil, jak se aspoň zdálo, za horní nosnou plochu, vypadl

z kabiny a řítil se v pomalých kotrmelcích směrem k zemi.

Letadlo se vyrovnalo a s běžícím motorem letělo klikatou

dráhou těsně nad zemí.

Když pilot narazil na zem, cítil Algy, že ztuhl, jako by ho byl

polil studenou vodou. Ze všech stran se k němu začali sbíhat vojáci a

také protiletadlová děla ztichla, protože němečtí dělostřelci se také

běželi podívat na svého padlého nepřítele.

Algy se rychle podíval na Mahoneye. Zdálo se, že to velitel roje

vycítil, protože se ohlédl přes rameno. Výraz jeho obličeje pak strašil

- 28 -

Algyho po mnoho dní. Mahoney se znovu zadíval na děsivou tragédii

dole na zemi. Kolem mrtvého se seběhl zástup dobrých čtyřiceti nebo

padesáti mužů.

Co pak následovalo, udalo se s takovou rychlostí, že Algymu

trvalo několik vteřin, než dokázal pochopit, co se vlastně se-mlelo.

Směrem k obloze vyrazil sloup nádherně oranžového dýmu. Pak

následoval hromový výbuch, tak silný, že jej Algy mohl slyšet i přes

hřmot vlastního motoru, a pak mu silný proud vzduchu málem obrátil

letadlo podvozkem vzhůru.

A tam, kde stál ten velký zástup, teď zela v zemi obrovitá díra,

vroubená kruhem zčernalé trávy, v níž se hrůzně svíjelo několik

postav. Dav vojáků zmizel. A také zmizela postava padlého pilota.

Pryč byl i velbloud letící bez pilota.

Algy se znovu otočil po svém vůdci. Mahoney měl ve tváři

prapodivný výraz, zamával rukou a v širokém kruhu se obrátil

směrem k zákopům.

Když přistáli, Biggles už na ně čekal, a ostatní piloti se shlukli

kolem něho.

„Co to, prosím tě, bylo?“ zeptal se Mahoney po chvíli mlčení.

„Sto kilogramů silné třaskaviny zabalené do pytle s hřebíky a

navlečené do leteckého obleku, s leteckou čepicí, s brýlemi,

holínkami a v rukavicích,“ vysvětloval Biggles klidně. „Slyšel jsi už

někdy pořekadlo, že mrtvý nekouše?“ dodal pomalu.

Algy přikývl a nebyl schopen slova.

„Tak až ti to příště někdo řekne, můžeš mu klidně říct, že lže,“

pokračoval Biggles. „Aspoň ten jeden mrtvý kousal!“

Kapitola třetí

Harcourtův strach

Biggles si přehodil svůj letecký kabát a rozhlédl se po obloze,

když zamířil pomalým krokem k hangárům. Jakmile míjel velitelství

letky, zavolal na něj major Mullen z kanceláře, a Biggles se zastavil,

aby vyslechl, co mu jeho velitel chce říci.

„Právě přišli noví chlapci a čekají venku před jídelnou,“ začal

major. „Zařadil jsem je do vašeho roje. Jejich jména jsou Harcourt,

- 29 -

Howell a Silvestr. Zdají se to být chytří hoši, snad se k nám dobře

hodí.“

„Výborně, pane majore,“ řekl Biggles. „A už lítali?“

„Mám obavy, že moc málo,“ odpověděl major Mullen vážně.

„Teď ale musíme být vděčni za každého pilota. Každá letka po celé

frontě volá po náhradnících. Běžte si s nimi promluvit, a co nejdříve

jim ukažte zákopy!“

„Dobrá, pane majore.“

Biggles změnil směr své cesty k důstojnické jídelně, kde

automobil právě vyložil tři mladíky ve zbrusu nové uniformě i jejich

kufry. Biggles se přiblížil a důstojníci si ho zvědavě prohlíželi. Že by

to byl slavný kapitán Bigglesworth, o němž už tolik slyšeli? Ten

důstojník, který měl pověst nejobávanějšího leteckého bojovníka na

celé západní frontě? Ten muž, který si to už rozdal s mnoha z

nejlepších letců nepřítele?

Letečtí nováčci totiž před sebou viděli útlou chlapeckou postavu

v kalhotách hlinité barvy a v blůze velice špinavé od různých

olejových barev. Levé rameno blůzy měl černé od spáleného oleje.

Biggles měl na nohou holínky z ovčí kožešiny, které mu sahaly až po

stehna, ale pak byly ustřiženy na výšku pod kolena. Řemínek, který

měl holínky stáhnout nad lýtkem, nebyl zapnut, takže se mu při chůzi

plandal sem tam. Letecký kožený kabát, nedbale přehozený přes

ramena, byl nesmírně umaštěný a z jeho kapsy visely ožehnuté

letecké brýle.

Jeden z mladíků se začal usmívat, ale když zvedl oči k letcovu

obličeji, úsměv mu ztuhl na rtech. Byla to vážná a přísná tvář s

drobnými vráskami únavy u úst. Oči však měl jasné a bystré, jakoby

zahleděné do dálek, jakoby stále něco hledající.

„Nazdar, mládenci, zůstaňte v pohovu,“ řekl Biggles klidně,

když ho pozdravili. „U nás se to obejde bez obřadů. Já jsem

Bigglesworth. Vy jste byli zařazeni do mého roje. Řekněte mi, jestli

máte něco na srdci, co bych pro vás mohl udělat. Kdo z vás je

Harcourt?“

„Já,“ hlásil se hbitě mladík se svěží pletí. ,,A já bych moc rád

něco věděl! Řekněte mi, dají se tu sehnat mravenčí vajíčka?“

„Mravenčí vajíčka?“ vyrazil ze sebe Biggles. „Cos to říkal,

mravenčí vajíčka!“

„Ano …“

- 30 -

„A nač chceš mravenčí vajíčka?“ vpadl mu Biggles udiveně do

řeči. „Prokristapána, nač …“

„Abych jimi mohl krmit svou zlatou rybku.“

„Zlatou rybku?“ zachytil se Biggles automobilu, aby neupadl,

protože se málem zapotácel. „Řekl jsi zlatou rybku?“ vykřikl

nedůvěřivě.

„Ano, já jsem jednu vyhrál na trhu v Amiensu a přinesl jsem si

ji sem. Je to takové milounké malé zvířátko. Dal jsem jí jméno Percy.

Moc jsem k ní přilnul a nerad bych viděl, aby tu trpěla hlady. Živí se

jen mravenčími vajíčky.“

Biggles tiše zaúpěl.

„Jakpak jí ta vajíčka podáváš?“ vyrazil ze sebe. „Smažená nebo

sázená, natvrdo nebo snad v omeletě?“

„Ne, právě jen tak, syrová, víte?“ odpověděl Harcourt vesele.

„To se pleteš, kamaráde!“ zavrčel Biggles. „Tady je letiště, ne

akvárium. A co sis přivezl ty?“ pokračoval chladně a obrátil se k

Howellovi. „Klec s bílými myškami nebo co?“

Howell se zasmál a zavrtěl hlavou.

„A co je s tebou, Silvestře? Co sis přinesl ty – skříňku s

morušovým bourcem nebo klec s kanárkem? Tak poslyšte,

mládenci!“ pokračoval Biggles a velmi zvážněl. „Tady není

zoologická zahrada, ačkoli tu najdete všude plno divné zvěře, která

čeká, aby vám ukousla kousek ucha, jakmile jí k tomu poskytnete

příležitost. Kolik hodin lítání ve velbloudech máš za sebou,

Harcourte?“

„Jedenáct a půl, pane kapitáne.“

„Neříkej pane, jsi-li na startovací dráze! A kolik ty, Howelle?“

„Deset hodin.“

„A ty, Silvestře?“

„Čtrnáct.“

Než k nim Biggles zase promluvil, hleděl chvíli zasmušile do

země.

„No, dobře,“ pokračoval chraptivým hlasem. „Tak, a teď si

přeju, abyste vyslechli, co vám řeknu, a zapamatovali si, že je to pro

vaše dobro. Uvědomíte si to, až se dostanete přes zákopy a budete

muset bojovat s muži, kteří mají za sebou pět set hodin lítání. Nechci

vám nijak nahánět strach, ale musíte vědět, čemu tady budete čelit.

- 31 -

Měl jsem už několik dobrých hochů ve svém roji od té doby, co

jsem se dostal sem, ale jeden za druhým se odebral na věčnost, a na

mě může brzy přijít řada. Ale to nerozhoduje! Dosáhl jsem tu

dobrých výsledků a každý jich dříve či později dosáhne. U tohohle

řemesla můžete vydržet věčně, ale je na vás, abyste tu vydrželi tak

dlouho, jak jen dovedete. Budete-li schopni dostat aspoň jednoho

nepřítele, než sami odejdete, budete to mít s nepřítelem vyrovnáno –

udělali jste svůj díl a pak bude všecko v pořádku. Dokážete-li dostat

dva Němce, budete mít vůči nepříteli o jeden bod navíc a pomůžete

Anglii vyhrát válku.

První týden pro vás bude moc perný, protože pro vás bude

všechno nové a cizí. Algy – za chvilenku se s ním setkáte – je tady

už šest týdnů, a tak se už může pokládat za starého letce. Nechci se

vás nijak dotknout, ale Algy je mi dnes prospěšnější než dvacet

takových, jako jste vy.

Podívejte se,“ pokračoval Biggles ve svém úvodním výkladu,

„letecké boje jsou hra – nebo umění, jestli chcete, tomu se prostě

nemůžete naučit doma. Když poprvé zkoušíte jet na kole, jste pořád

na zemi, a totéž platí i pro plavání. A totéž lze říct i o šplhání do

mraků. To je případ, který přežijí jen nejzdatnější chlapi. Musíte si

uvědomit, že vzduch za zákopy se hemží letci, kteří svoje řemeslo

znají od a do zet.

Kdybych vás teď poslal za frontu samotné, bylo by to totéž, jako

kdybych se na vás dopustil vraždy. Takže se pustíme do boje s

Němci společně a já vám ukážu, jak se to dělá. Ale nejdřív tu

budeme trochu lítat. Budeme tu lítat šest hodin po tři dny – dvě

hodiny skupinových letů, dvě hodiny cvičení v leteckém boji a dvě

hodiny střelby z kulometu.

Pokud umíte lítat, ale neumíte střílet z kulometu, není to k

ničemu. Pak vás vezmu s sebou na frontu a uvidíme, co tam

dokážeme … Ale, kdo je to tamhle?“ přerušil Biggles svůj výklad.

Bzukot, který se rychle proměnil ve hřmot, zaplnil vzduch a za

chvilku nato se před nimi objevil letoun typu Velbloud.

„Ach, to je Algy,“ řekl Biggles, „jen se na něj podívejte! Když

ho přidělili k mému roji, všemu jsem ho naučil, a teď chci totéž

naučit taky vás. Jen se dívejte!“

Když velbloud přiletěl na odlehlý konec letiště, náhle se postavil

na nos a z jeho kulometů vytryskla sprška kulí. Jakýsi malý předmět

- 32 -

na zemi vyskočil do vzduchu a o několik metrů se odkutálel. Pilot

zastavil svůj motor, otočil se, sklouzl po křídle a pěkně přistál na

přistávací dráze.

„To na zemi, to je benzínová konev,“ vysvětloval Biggles, „a

Algy ví, že ji musí zasáhnout dříve, nežli přistane, pokud mu ještě

zbylo nějaké střelivo. Nejprve mu to trvalo půl hodiny, ale teď to

obvykle dokáže napoprvé, jak jste právě viděli. Tak, teď se ztraťte a

vraťte se za hodinu připraveni k letu! Až vyletíme vzhůru, dívejte se

pořád po očku na mne. Není pravděpodobné, že na téhle straně

potkáme nějakého Němce, ale člověk nikdy neví.

Jestliže začnu mávat křídly, znamená to nepřítele. Nikdo pak

nesmí opustit letový útvar, a to z jakéhokoli důvodu, kromě toho, že

by měl poruchu motoru. Přilepte se na mně a já už se postarám,

abych vás zase dostal zpátky – jinak se všichni odebereme na

věčnost. No, a teď se pojďme trochu najíst!“

Po čtyřech dnech Biggles nové členy svého roje znovu oslovil.

„Mládenci, dneska musíme už udělat nějakou opravdovou

práci,“ řekl jim. „Poletíme za frontu. Snažte si vybavit všechno,

čemu jsem vás učil. Hlavně se držte každý na svém místě, ledaže

bychom se připletli do nějaké šarvátky, a nezapomínejte, že Algy je

právě za vámi a že dává pozor na ocasy vašich letadel. Pojďme!“

Pět letadel vzlétlo pospolu a stoupalo stále vzhůru, aby nabylo

výšky. Ve výši tří tisíc metrů se Biggles stočil dokola širokou

zatáčkou směrem k zákopům. Téměř bezprostředně nato vyrostla

před nimi na obloze velká černá skvrna, pak druhá a ještě další, ale

naši letci si jich nevšímali.

Biggles mrkl přes rameno dozadu a tiše zaklel, když viděl, jak

jeho druhové bezděčně zaváhali, když si uvědomili, že jsou v palbě

děl – protiletadlových děl, jimž se všeobecně říkalo archie.

Biggles trochu přiškrtil plyn, aby ho mohli dohonit, a pak, když

už byli zase těsně u něho, na ně povzbudivě zamával.

Deset minut letěl Biggles zmužile rovnou vpřed podél

nepřátelských zákopů a záměrně provokoval dělostřeleckou palbu,

protože věděl, že čím dříve se s ní letci seznámí, tím lip. Když pak

viděl, že obstáli v této zkoušce, uspokojen se obrátil k nepřátelské

obloze.

Jeho oči utkvěly na vzdáleném německém letounu značky

Aviatik, a tak se Biggles zase obrátil, aby se s ním utkal, ale jakmile

- 33 -

je nepřátelský pilot uviděl, sklonil nos letadla a uháněl domů.

Biggles zahlédl ještě něco, a to ho přimělo, aby otevřel škrticí klapku

naplno, zamával křídly a pak postrčil řídicí páku kupředu, aby dosáhl

větší rychlosti.

Daleko za frontou bojoval osamělý letoun značky Bristol

nerovný boj se čtyřmi nepřátelskými výzvědnými albatrosy. Když

pilot v bristolu viděl, že k němu velbloudi letí, uháněl divoce

klikatým směrem k nim, ale nepřátelská letadla zdvojnásobila své

úsilí, aby ho sestřelila dříve, než mu přijde pomoc.

Biggles měl náskok tří set metrů výšky, když jeho roj doletěl k

místu srážky. Vybral si modrého a žlutě pomalovaného albatrosa a

letěl dolů do boje. V nejbližším okamžiku pak kroužilo pět velbloudů

a čtyři albatrosi kolem sebe v těsných kruzích, přičemž se každé z

těch letadel snažilo dostat se k ocasu protivníkova letounu.

Biggles vyrazil ze středu bojujících letadel vzhůru jako svíce,

aby pozoroval jejich utkání a aby poskytl pomoc tam, kde by jí bylo

nejvíce zapotřebí. Byl pln obav, ale přesto se usmál, když viděl, jak

se bristol vrátil zpátky do boje a jak mu jeho kulometčík v zadní

kabině na poděkování zamával.

Bigglesův úsměv však náhle strnul v údivu. To když se jeden z

velbloudů prudce obrátil z místa boje a s nosem skloněným k zemi

uháněl směrem k zákopům. Biggles poznal, že to je Harcourtův

letoun.

Z jednoho německého letadla vyšlehly plameny a další velbloud

se řítil ve vývrtce k zemi. Druhé německé letadlo se přilepilo k ocasu

třetího velblouda a nedalo se setřást, třebaže se o to pilot ze všech sil

snažil.

Biggles se vrhl dolů, aby mu přispěl na pomoc. Když si ho

německý pilot všiml, začal se kroutit, aby se vyhnul dvojímu dešti

střel, které vyrazily z kulometů britského letadla, ale bylo už pozdě.

Albatros jedním rozmachem vyletěl jako svíce vzhůru, což

téměř najisto znamenalo, že pilot byl zasažen kulí. Z vrcholu svíčky

sklouzl po křídle a potom sletěl do závratné vývrtky. Zbylí dva

albatrosi pak uháněli k domovu.

„To by jim pro dnešek mohlo stačit,“ pomyslel si Biggles, když

zamával na znamení k novému srazu. Algy se k němu připojil

okamžitě. Také Howell byl hbitý. To byli všichni. Jeden z velbloudů

odletěl domů hned na začátku boje, a Biggles rychle prohlížel zemi,

- 34 -

zda tam někde není pilot, kterého viděl letět dolů ve vývrtce, ale nic

nemohl nalézt. Letadla se vrátila k zákopům, přičemž vzadu uzavíral

bristol, který jim zamával na rozloučenou a pak zamířil na své letiště.

* * *

Všichni tři přistáli, načež se Biggles starostlivě rozhlédl po

letišti. Harcourtovo letadlo stálo na startovací ploše a kolem něho byl

hlouček mechaniků. Biggles okamžitě pospíchal k letadlu, aby se

podíval, co si to všichni prohlížejí. Řada pěkných kulatých děr

provrtala plátno potahu právě za řidičskou kabinou.

„Je pan Harcourt raněn?“ zajímal se Biggles.

„Ne, pane kapitáne,“ odpověděl letecký rotmistr.

„A kde je?“ naléhal Biggles.

„Viděl jsem ho odejít do svého pokoje, pane kapitáne.“

„Ach tak.“

Biggles se otočil směrem k velitelství letky, ale Wat Tyler

vyběhl z otevřených dveří dříve, nežli k nim Biggles stačil dojít.

„Němci dostali jednoho z našich mládenců,“ řekl Tyler

chraptivě.

„Ano, Silvestra,“ přisvědčil Biggles.

„Mluvil jsem telefonicky s jedním předsunutým dělostřeleckým

pozorovatelem,“ pokračoval Tyler. „Silvestr se zřítil na naší straně

zákopů, je těžce raněn, ale vojenský lékař si myslí, že by se z toho

měl dostat. Zavezli ho do nemocnice. Dejte mu sbalit věci, ano?“

„Tak mám dojem, že teď trávím polovinu času tím, že těm

mladíkům balím věci,“ odpověděl Biggles unaveně. Pak se otočil a

vstoupil do baráku letky C. Harcourt seděl na posteli s hlavou v

dlaních. Když Biggles vešel, zdvihl hlavu a podíval se na něj

zsinalou tváří.

„Pročpak jsi opustil bojiště?“ otázal se velitel roje chladně.

„Já … jsem … já …“

„Ano, vím to. Tak mluv dál, já čekám.“

Harcourtova tvář se zkřivila v bolestné křeči. Zdálo se, že

Bigglesovi stárne přímo před očima.

„Můžu vám klidně říct pravdu,“ blekotal Harcourt, ,,já jsem

vyřízen. Nemůžu to vydržet. Už nikdy nebudu lítat… nikdy! Nikdy!“

Jeho hlas se změnil v hysterický řev.

„Nech toho!“

- 35 -

Bigglesův hlas zazněl jako rána bičem. Pak pokračoval už

mírněji.

„Nic si z toho nedělej, hochu!“ řekl laskavě. „Nejsi první ani

poslední, kdo odletěl při první šarvátce nad zákopy domů. Neseď

tady a netrap se s tím! Běž se projít, zítra se budeš cítit lip, uvidíš.“

Harcourt zavrtěl hlavou. Jeho výraz tváře vyjadřoval naprosté

zoufalství.

„Ne, já nechci,“ řekl Harcourt a rty se mu zachvěly. „Já se znám

lip, než mě můžete znát vy. Já jsem prostě hotov! Málem bych byl

hrůzou omdlel, když ta děla začala střílet a když mi kule zasáhly

letadlo. Já prostě nevěděl, co dělám.“

„Já moc dobře vím, jaký je to pocit!“ zasmál se Biggles.

„Všichni jsme to při prvním letu pocítili. Ale nenaříkej. Později si o

tom ještě pohovoříme.“

Biggles našel majora Mullena ve dveřích velitelství letky.

„Zatracená práce!“ řekl Biggles na omluvu. „Přišel jsem o

Silvestra, a s Harcourtem nic není, má pryč nervy. A tak mi z těch

nových letců zbývá jen Howell. Byl bych rád, kdybyste s

Harcourtem promluvil. Těžce to snáší, a tak si myslím, že nemá

význam držet ho tady, aby se zabil a rozlámal dobré letadlo.“

„Ale, copak je to?“ přerušil Biggles rozhovor, když se podíval

nahoru. Ještě dříve, než to dořekl, skočil k pojízdnému kulometu,

který stál opodál a měl hlaveň namířenou nahoru. „Podívejte se!“

zařval na mechaniky na startovací dráze a uchopil spoušť kulometu.

Rachot kulometu zanikl ve hřmotu motoru BMW, když se z

mraků vynořil jako meteor neznámý letoun značky Fokker D.VII,

pomalovaný světle červeně a žlutě. Nepřátelské letadlo vyrovnalo

nad baráky a potom vyletělo jako svíce vzhůru. Na dně jeho letu

střemhlav se od letounu cosi oddělilo a s rachotem spadlo na střechu

jednoho baráku. Biggles vystřílel za prchajícím Němcem celý buben

munice, ale když zjistil, že ho netrefil, rozhodil-mrzutě rukama. Pak

uviděl Harcourta, jak se řítí z baráku, na nějž spadla ona bomba, a

čímsi mává nad hlavou.

„Kruci, co to je!“ volal major.

„Boty!“ křikl Biggles. „Boty! Boty – to abychom se dali k

pěchotě!“ V nejbližším okamžiku už utíkal směrem k hangárům a

cestou volal na Algyho a Howella, aby se k němu připojili k odletu.

- 36 -

„Bigglesworthe! Stůj, ty blázne! Stůj, říkám ti!“ řval za ním

velitel letky. „Tohle si právě Němci přejí, aby tě vyprovokovali

nahoru! Nad zákopy určitě čeká celá tlupa Němců!“

* * *

Ale Biggles už neposlouchal. Vzteky celý zesinal, byl v něm

hněv, který nedokázal ovládnout. Rychle si narazil čepici a brýle,

skočil do svého velblouda, a aniž vyčkal a přesvědčil se, že ostatní

piloti letí s ním, vyřítil se přes letiště v patách Němce, který jim

vmetl do tváře takovou neslýchanou urážku. Teprve když byl ve

výšce 1800 metrů a měl rozhled nad zákopy, jeho hněv poněkud

opadl a teprve potom se rozhlédl kolem sebe, zda ostatní piloti letí za

ním.

Algy byl na konci jeho pravého křídla a za ním bylo vidět

Howellovo letadlo. Biggles se ohlédl doleva, posunul si brýle na čelo

a znovu se podíval. Pak překvapením vydechl. Nemýlil se. Byl to

Harcourt!

„Ten kluk bláznivá! Ten potřeštěnec!“ spílal Biggles. „Proč

nezůstane, kde byl? Vždyť se s někým srazí při prvním utkání!

Doufám aspoň, že to bude nějaký Hun a ne já! Nic víc si nepřeju!“

Biggles pak obrátil svou pozornost zase na situaci před sebou.

Ten červeně a žlutě natřený fokker, který byl teď už jen jako skvrna

na obloze, se točil v širokém kruhu, a Biggles začal bezděčně pátrat

po obloze nad nimi. Jeho rty se zkřivily v trpkém úsměvu.

„Tak tady jste, holenkové!“ řekl si, když uviděl další. „Kolikpak

vás tam je! Jeden – dva – tři – čtyři – sedm – osm, no, tak kolik?

Osm a jeden je devět. Vypadá to, jakoby si dneska někdo říkal o

výprask!“

Boj se dlouho neodkládal. Nepřátelské letouny, vědomy si své

převahy, se obrátily směrem k velbloudům, a Bigglesovy rty se

pevně sevřely. Vztek byl náhle ten tam a Biggles byl chladnokrevný

jako kámen. Od svého kursu ani o palec neodbočil, nýbrž strhl svého

velblouda k nejbližšímu německému letadlu a ve vzdálenosti dvou

set metrů divoce zmáčkl spoušť kulometu.

Věděl, že to je šílenství, že se tak slepě řítí do boje, v němž byla

pravděpodobnost vítězství jedné ku dvěma. I kdyby jeho velbloudi

dostali dvě nebo tři nepřátelská letadla, mohli by mluvit o štěstí,

kdyby se zase dostali zpátky za frontu. Howell a Harcourt měli v

tomhle boji sotva nějakou cenu. Byl tu tedy proti tolika Němcům jen

- 37 -

on a Algy! V hloubi jeho mysli mu utkvěla jediná touha – aby jich co

nejvíce dostal, dříve než oni dostanou jeho.

Když se Biggles otočil, aby pronásledoval vůdčího fokkera,

který stále jeho palbě uhýbal, zaslechl, jak kule trhají potah trupu za

jeho zády, ale nevšímal si toho. Na taktiku vůbec nebylo kdy.

Uvědomoval si jen jediné heslo: zabij, nebo budeš zabit sám!

Ta psí rvačka se změnila v delirium letadel, která kroužila, létala

ve svíčkách, prováděla výkruty a zatáčky, pálila a stále pálila spletí

křižujících se drah. V hledí Bigglesova kulometu, který bez ustání

štěkal, se letadla jen míhala. Když Biggles zahlédl, jak se dva

fokkery spolu srazily a padaly k zemi ve vývrtce jako změť

roztříštěných výztuh, nosníků a vlajícího plátna, pocítil první

uspokojení.

Pak kolem něho proletěl hořící velbloud a minul ho tak těsně, že

se mu div srdce nezastavilo. Jiný fokker přišel o křídla, když se

strašlivou rychlostí vytahoval do svislé svíčky,a trup pak jako kámen

padal prostorem.

A pak zase červeně a žlutě natřený fokker, ten, který shodil na

letiště boty. Přehnal se divoce kolem, obratně kličkoval, protože se

mu lepil na paty jakýsi velbloud, a Biggles, třebaže byl ostřílený

bojovník, zatajil při pohledu na ten zběsilý útok bezděky dech.

Dokonce si dopřál přestávku ve střelbě, aby se na to pořádně podíval,

protože měl dojem, že se ten velbloud snaží do svého protivníka

vrazit s rozmyslem.

Nepřátelský letec byl zřejmě stejného mínění. Vůbec se mu

nechtělo útok opakovat, strhl své letadlo zděšeně stranou, marně se

snažil toho šíleného pilota, který si ho vybral, aby ho za každou cenu

zničil, setřást.

Takový výjev Biggles za celou svou leteckou praxi neviděl. Na

chvíli měl dojem, že pilot v útočícím letadle nemůže být nikdo jiný

než Algy. Brzy se to však skončilo. Kulomety velblouda chrlily smrt

zcela zblízka, takže se fokker rozletěl ve vzduchu na kusy.

Vítěz vyletěl jako svíce vysoko vzhůru, a Biggles zíral v úžasu a

překvapení, protože právě rozeznal číslo Harcourtova letounu. Pak se

kolem sebe rozhlédl po obloze. Pět fokkerů se vracelo zpátky přes

německé zákopy. Zbyli jen dva velbloudi, Biggles a Harcourt na

obloze osaměli. Ze čtyř letadel se dole pod nimi kouřilo.

- 38 -

Biggles se otočil k zákopům a viděl, jak druhý velbloud velmi

nízko klouzá do bezpečí. Rozhlédl se zase po Harcourtovi a ztuhl

úlekem, protože zjistil, že zcela nepředložené pronásleduje všech pět

fokkerů.

„Ten kluk se zbláznil! Ten otřes ho připravil o rozum!“ zděsil se

Biggles a vypravil se za jeho letadlem. Když je konečně dostihl,

musel na pilota zuřivě mávat a málem do něho vrazit, aby ho donutil

obrátit se zpátky. Harcourt odpověděl zuřivě zaťatou pěstí a s nechutí

následoval Bigglese zpět na letiště.

Biggles si s pocitem úlevy oddechl, když zahlédl letadlo

Algyho, stojící na nose mezi dírami od granátů nedaleko rezervních

zákopů, i pilota, který se zdál být bez úhony.

„Myslím, že mu sestřelili letadlo,“ řekl si Biggles a klouzal

domů směrem k letišti, které už bylo vidět. „Tak to byl chudák

Howell, co jsem ho viděl padat k zemi.“

Když Biggles přistál, vylezl z kabiny, rukávem si otřel olej s

obličeje, a pak se vážně podíval na Harcourta, který přistál nedaleko

a přicházel pomalu k němu. Na Harcourtově tváři byla patrná

naprostá sklíčenost.

„Co se to stalo?“ zeptal se Biggles s úsměvem.

„Co se mi stalo?“ odpověděl Harcourt otázkou. „Viděl jste mě,

jak jsem to natřel tomu červeně a žlutě natřenému parchantovi?“

„To bych řekl, že viděl!“ odpověděl Biggles. „Myslel jsem si, že

jsi přišel o rozum, když ses pořád pokoušel do něho vrazit!“

„Já taky byl dočista bez smyslů!“ přiznal Harcourt.

Biggles se zachvěl.

„Cože?“ zeptal se, jako by nechápal.

„Pořád jsem musel myslet jen na to, že ho musím nějak dostat,“

vysvětloval Harcourt. „Vystřílel jsem na něj skoro celou svou

munici, aniž jsem ho zasáhl, a tak jsem si říkal, že by to byl jediný

způsob, jak ho zdolat. Myslel jsem jen na to, že ho musím za každou

cenu dostat, jakkoli. Nikdy v životě jsem ještě nebyl tak rozzloben,

jako na tohohle chlapa.“

„Ale proč, proč ses vztekal právě na toho červeně a žlutě

natřeného fokkera?“ nechápal Biggles.

Harcourt vzhlédl a v očích měl dosud vztek.

„Copak jste neviděl, co mi udělal?“ podivil se Harcourt

Bigglesově otázce.

- 39 -

„No viděl, viděl jsem, jak shodil dolů ty boty,“ připouštěl

Biggles.

„Copak boty!“ osopil se Harcourt. „Ty boty mě nijak moc

nenaštvaly, mě rozčililo to, že je hodil právě na to místo. Ty boty

proletěly střechou mého baráku a spadly na stůl vedle mé postele.

Podívejte se!“

Harcourt sáhl do kapsy a když ruku vytáhl, ležel mu na dlani

kousek čehosi zlatého, co se na slunci blýskalo.

„Co to je?“ ptal se Biggles poněkud rozpačitě, protože už tušil,

oč jde.

Harcourt chtěl odpovědět, ale slova se mu nějak zadrhla v krku.

„Percy!“ vyrazil konečně zastřeným hlasem. „Moje ubohá, malá

Percy!“

Biggles se opřel o trup svého letadla a mdle se usmál.

„Na tom není nic k smíchu!“ utrhl se na něj dotčeně Harcourt.

„Percy si pěkně a způsobně plavala ve sklenici od marmelády na

mém stole. Ty boty padly plnou vahou na ni a rozplácly ji jako

nějakého obyčejného platýze. Ubohou malou Percy!

Říkám vám, Bigglesworthe, když jsem viděl, že je mrtvá, dostal

jsem takový vztek, že jsem si umínil dostat jejího vraha za každou

cenu, i kdyby mě to mělo stát život. Tohle mě vyléčilo ze strachu

před Huny. Protože takový chlap, co něco takového dokáže udělat, je

prostě zbabělec! Podlý zbabělec!

Nechte mě trochu víc lítat, já už ty bídáky odnaučím zabíjet

zlaté rybky!“

Kapitola čtvrtá

Profesor se vrátí

Algernon Montgomery vpadl do důstojnické jídelny 266. letky

jako puma.

„Bigglesi!“ křikl. „Mládenci, poslouchejte! Profesor je živ a

zdráv! Sletěl na zem na druhé straně zákopů!“ Sypal to ze sebe jak

kulometnou palbu. „Fakt, je to pravda!“ pokračoval udýchaně.

„Právě došla zpráva od velitelství peruti, že ho Němci ohlásili jako

válečného zajatce. Co o tom víte?“

- 40 -

Při prvních vřískavých Algyho slovech Biggles vyskočil.

„Cože?“ vykřikl nedůvěřivě. „Řekni to ještě jednou!“

„Je to dost dobře možné. Jak by Němci jinak mohli znát jeho

jméno?“ pokračoval Algy vzrušeně.

Biggles se usmál a poškrábal se na hlavě.

„To jistě, ale přesto mě to překvapilo!“ řekl Biggles. „Spousta

lidí tu byla sestřelena v plamenech, a přece se z letadla dostali ven.

Pokud letěl profesor dost nízko nad zemí, mohlo se mu podařit

sklouznutí po křídle, takže na zem narazil koncem křídla. Určitě, kdo

by to byl uvěřil!“

Potom přiběhl do místnosti major Mullen.

„Slyšel jste tu zprávu, Bigglesi?“ volal. „Henry Watkins se

přece jen nezabil! Je dole na druhé straně!“

„Ano, pane majore,“ odpověděl Biggles. „Právě nám to řekl

Algy. To mi něco připomíná. Divím se tomu, prostě se tomu divím,

no!“ zabručel Biggles a bylo vidět, že o něčem usilovně přemýšlí.

„Čemu se divíš, Bigglesi?“ naléhal netrpělivě Algy. „Hergot,

mluv, nenechávej nás v nejistotě!“

„Že profesor padl do zajetí, to mi jen cosi připomíná, a to je

všechno. Poslechněte, vzpomínáte si, jak vždycky překypoval

nápady. No, jednou mi zkrátka říkal, že se diví, proč ještě nebyla

utvořena nějaká organizace, která by na nějakém předem sjednaném

místě sbírala britské důstojníky, kteří uprchlí z německého zajetí.

Vzpomínáte si na tu přednášku, kterou tu měl ten chlapík – já už

zapomněl, jak se jmenoval – ten, co objížděl všechny letky a

vykládal, co máme podniknout, kdyby nás zajali? Vypravoval nám o

dvojitých hranicích, o pohraničních hlídkách, o drátech nabitých

elektřinou, o psích hlídkách, o tom, jak je nesnadné přeplavat Rýn, a

tak. Já tenkrát seděl vedle Henryho, a ten se po přednášce toho

plukovníka na všelicos vyptával.

Plukovník mu tenkrát řekl, že opravdu není nijak nesnadné

dostat se z německého zajetí, že je spíš problém přejít zpátky přes

zákopy nebo přes hranici. Tam že právě bylo dopadeno nejvíce

uprchlíků. Henry se ho ptal, proč nemáme sjednáno určité místo,

například některé pole, kam by mohla zalítnout naše letadla a vzít

tam zajatce na palubu.

Plukovník mu řekl, že se o téhle myšlence uvažovalo, ale že

nesnáz spočívá v tom, že je na naší straně tolik německých zvědů, že

- 41 -

by se nepřítel dozvěděl, o která místa jde, že by to zkrátka věděl

hned, jak by se o tom rozhodlo. Pak by první naše letadlo, které by

tam přiletělo, narazilo na ozbrojenou hlídku, ta by tam na něj už

čekala. Nebo by Němci mohli pole taky zadrátovat, takže by se

letadlo při přistávání rozbilo.

Výsledek by pak byl ten, že místo abychom jednoho důstojníka

dostali zpátky, přišli bychom ještě o druhého a taky o letadlo. Henry

na to stejně pořád myslel a jednou večer mi říkal, že má nápad,

abychom všichni v letce pracovali ve dvojicích a aby si každá

dvojice ujednala za frontou místo schůzky. A skutečně mi tenkrát

ukázal pole, které si stanovil a kam by se uchýlil, kdyby byl zajat a

podařilo se mu uprchnout.

Henry mi řekl, že bychom poznali, zda tam je, podle toho, že by

se v rohu pole snažil udržovat malý ohníček. Ale ve skutečnosti je na

tom místě těsně u sebe řada polí, která by se k tomu hodila. Je to

podél lesa Langaarte, na jeho východní straně. Takže když jsem se

teď dozvěděl, že byl zajat, rád bych se přesvědčil, jestli se mu

skutečně podařilo utéct a dostat se na to pole. Kruci, teď by tam mohl

být! Snad by se mohl nějak dostat ze zajateckého tábora. Ten

nevydrží v base ani pět minut, aby nevypracoval nějaký plán!“

Před jídelnou zastavilo auto plukovníka Raymonda z velitelství

peruti a za chvíli už důstojník vstoupil do místnosti.

Vesele pokynul Bigglesovi a ostatním důstojníkům a zamířil k

majoru Mullenovi, stojícímu u krbu. Major Mullen krátce nato kývl

na Bigglese, MacLarena a Mahoneye, na velitele rojů.

„Plukovník si přeje vědět, proč jste nevypátrali novou německou

letku, která nás v noci bombarduje,“ začal velitel letky vážně. „Ta

věc začíná být povážlivá. Lítají k nám každou noc a nadělají vždycky

v zázemí hroznou škodu!“

„To nevíme!“ odsekl Biggles. „Tento týden jsme měli poplach

každou noc. Já tu z nedostatku spánku snad zešedivím. Ne, pane

majore, jejich letiště se mi nepodařilo zjistit, to je pravda. Prohledal

jsem každý coul země v okruhu šedesáti kilometrů. Můžu se jedině

domnívat, že ti Němci nejspíš používají opuštěné hangáry, kde

bývala Richthofenova tlupa, než odletěla dál, blíž k frontě.“

„To se mýlíte, tam nejsou,“ odpověděl plukovník a energicky

zavrtěl hlavou.

- 42 -

„A jak to víte?“ zeptal se okamžitě Biggles se skeptickým

výrazem ve tváři.

Plukovník Raymond však tento prohřešek proti vojenské kázni

mlčky přešel.

„Víme to, a to stačí,“ odpověděl klidně. „Máme svůj vlastní

způsob, jak takové věci vypátrat.“

„Rozumím,“ změnil Biggles tón. „Promiňte!“

„Ty bombardovací letouny jsou někde ve vašem úseku,“

prohlásil plukovník s naprostou jistotou, „a je na vás, mládenci,

abyste je vypátrali. Přece ti Němci nebudou svá letadla skrývat někde

ve stáji. Tak se do toho dejte, chlapci! Čekám na vaše zprávy! A

sbohem!“

Biggles zamyšleně hleděl za odcházejícím plukovníkem. „Hm,

tak ty budeš čekat na naše zprávy! To se teda načekáš, jestli se ještě v

něčem vyznám!“ poznamenal nevrle. „Němci si pro ta svoje letadla

vyhrabali podzemní kryt, kde je nemůže nikdo rušit. Ale řekl bych,

že se po nich budeme muset podívat trochu jinak.

Ale co uděláme s profesorem? Kdo chce letět se mnou na

druhou stranu, abychom se mrkli, jestli už Henry zapálil svůj

obřadný ohníček? Je to už určitě šest týdnů, co je pryč. Jestli tam

ještě není, budeme na to místo dávat pozor, abychom viděli, jestli se

tam dostane. A což se tam podívat hned dneska odpoledne? Je to jen

kousek přes zákopy, takže čím nás tam poletí víc, tím to bude

veselejší!“

„Já jdu s tebou!“ okamžitě odpověděl MacLaren. „Vezmu taky

svoje hochy.“

,,A já taky,“ přihlásil se Mahoney. „Půjdeme všichni, celá naše

tlupa!“

„To je fajn!“ potěšil se Biggles a zavolal na svoje mužstvo:

„Algy! Harcourte! Připravte se na hlídkový let ve čtyři třicet!

Poletíme pro našeho profesora, abychom ho dostali domů!“

„Ty jsi stejný ztřeštěnec jako profesor!“ zavrčel Algy, ale oči se

mu leskly nedočkavostí a prozrazovaly, že jen tak svou rozmrzelost

předstírá.

„Máme půl hodiny času, jak si to představuješ?“ ptal se

Mahoney.

- 43 -

„Myslím, že bude nejlepší, když prostě zaletíme na druhou

stranu a zjistíme, jestli tam Henry vůbec je, dřív než podnikneme

něco jiného,“ navrhoval Biggles.

„Dejme tomu, že tam je. Co potom?“ naléhal MacLaren.

„Pak se vrátíme domů a poradíme se, co podniknout. Nesmíme

přece vzbuzovat moc pozornosti, ne? Já si vezmu Algyho a

Harcourta a budu se držet ve výšce asi tak patnácti set metrů. Ty,

Mácu, poletíš hned za mnou ve výšce dvou nebo dvou a půl tisíce

metrů. A ty, Mahoney, zaletíš se svými lidmi do výše asi tří tisíc

metrů. Poletíme rovnou přes zákopy a zpátky si taky nebudeme

nikoho a ničeho všímat. Jasné? Tak pojďme!“

* * *

Za deset minut nato uhánělo devět velbloudů přímo k zákopům

ve skupinách, které byly předtím dohodnuty. Biggles měl Algyho u

konce pravého křídla a Harcourta u levého křídla a pohodlně se

uvelebil v sedadle, protože ho tam na druhou stranu čekal hezký

dlouhý let. Letadla se přehnala palbou protiletadlových děl přes

zákopy a uháněla do nepřátelské země, piloti se však stále bedlivě

rozhlíželi po nepřátelských zvědavých letounech.

Na obzoru se náhle objevil útvar půl tuctu nepřátelských

trojplošných fokkerů a postavil se proti nim, ale když Němci zahlédli

další anglické stíhačky vysoko nad sebou, rozmysleli si to a dali se

chvatně na ústup.

Před nimi se nejasně rýsovala dlouhá rovná silnice, vroubená

rozptýlenými topoly, a jako stříbrná stuha se ztrácela v modré dálavě,

kde mizela v ohromném lese u Langaarte. Ten se na tamní krajině

rozprostíral jako velká černá skvrna. Biggles poněkud změnil kurs,

když se přiblížil k lesu, a potom začal opisovat širokou zatáčku, jíž

by se dostal přes okraj lesa a nad pole, které si Henry vyvolil.

Biggles si odsunul brýle a hleděl upřeně dolů na pole, ačkoli byl

ještě hodně daleko, než aby mohl sledovat podrobnosti. Občas se

rozhlédl kolem, a nejistotou a vztekem se mu svraštilo obočí.

„To je zvláštní! Německá děla nestřílejí!“ uvažoval Biggles. „V

tomhle úseku jich bývalo jako much. Určitě je přestěhovali blíž k

frontě!“

Nedokázal odhadnout proč, ale toto ticho, ta naprostá

nepřítomnost dělostřelecké palby v něm vzbudila podezření. Prostě

to nebylo normální. To bylo všecko. A něco nenormálního ve

- 44 -

vzduchu v té době ve Francii už samo o sobě stačilo k podezření.

Biggles se znovu pozorně zahleděl dolů, pak zatajil dech a údivem

hvízdl. V odlehlém rohu dlouhého obdélníkového pole hraničícího s

lesem stoupal úzký proužek bledě modrého kouře. Byl v tichém

večerním vzduchu téměř kolmý.

„Tamhle je!“ řekl si Biggles nedůvěřivě, neboť třebaže sem

kvůli profesorovi letěl, ve skutečnosti ani ve skrytu duše nedoufal, že

by Henry mohl dodržet své slovo. Otočil se na Algyho a prstem mu

ukázal dolů. Algy zvedl palce, aby naznačil, že rozuměl.

Na chvilku se Bigglese zmocnilo pokušení přistání u lesa

riskovat, ale slunce se už sklánělo k západu a vrhalo na zemi dlouhé

šarlatové stíny. Jeho netrpělivý duch chtivý dobrodružství se už

nemohl dočkat této záchrany, ale rozumný hlas opatrnosti ho varoval,

aby se zbytečně neukvapoval.

„Když tam je teď, bude tam taky ještě zítra,“ uvažoval Biggles,

pak se náhle rozhodl a zamířil zpátky k zákopům.

* * *

„Tak co o tom soudíte, mládenci?“ křikl Biggles na další velitele

rojů půl hodiny poté, když vylézali ze svých pilotních kabin.

„Jde o to, co v téhle věci hodláme podniknout,“ podotkl

Mahoney vážně. „Přistát tam, to znamená sakra nebezpečný podnik.

Když vůbec pominu nebezpečí nějaké pasti, stačí malá krtčí

hromádka, a letadlo se obrátí vzhůru podvozkem. Co potom?“

„To přenech mně!“ řekl Biggles, aby ho uklidnil.

„Tak jak to vypadá?“ zajímal se major Mullen, který přiběhl z

velitelství letky.

„Je tam!“ hlásil Biggles. „Mám už nápad, pane majore. Zítra

ráno za prvního rozbřesku tam zaletíme všichni, ve stejné sestavě

jako dneska, až na to, že se budeme držet trochu výš. Kdyby se nad

tím lesem začala motat celá naše tlupa, seběhne se tam celá německá

armáda, aby se podívala, co se tam bude dít. Jakmile tedy dorazíme

nad les, Mácu, ty odbočíš doleva a ty, Mahoneyi, doprava, ale budete

mě mít pořád na očích.

Algy a Harcourt budou kroužit přesně nad tím polem a budou

udržovat nežádoucí návštěvníky pěkně stranou. Pokud profesor na

tom poli je, musí se k nám vrátit na mém křídle!“

„A což kdybychom požádali o dvouplošník, aby tam pro něj

zaletěl?“ napadlo majora.

- 45 -

„To by nebylo vhodné, pane majore. Jakmile by se tam dostal,

už by na něj Němci čekali. Ti vědí, co se děje na naší straně zákopů,

stejně dobře jako by to bylo u nich. Čím méně lidí se o tom dozví,

tím lip pro nás. Profesor se může docela pohodlně usadit na mém

křídle. Už před nedávnem jsem tak dopravoval jednoho cestujícího.

Jakmile ho vezmu na palubu a vzlétnu na zpáteční cestu, všichni se

ke mně těsně připojte a vyrazíme směrem k zákopům. Co tomu

říkáte?“

„Mně se to zamlouvá,“ souhlasil MacLaren lakonicky.

„Mně taky,“ přitakal Mahoney.

„Pak je všechno vyřízeno,“ řekl spokojeně Biggles a uzavřel

debatu.

Pozdě večer Biggles odložil rozečtenou knihu, vstal a začal

zívat. „Tak si tedy půjdu zdřímnout,“ prohlásil. „Nezapomeňte na

ranní výlet! Odletíme za svítání a …“ Náhle se zarazil, znehybněl a

naslouchal. Také všichni přítomní důstojníci zpozorněli.

Algy, který bušil v důstojnické jídelně do rozladěného klavíru,

ztuhl uprostřed taktu s rukama ve vzduchu. Hluk a smích náhle ustal

a po místnosti se rozhostilo takové ticho, že by bylo slyšet, i kdyby

upadl špendlík.

Civilista, který by se poprvé ocitl na frontě, by jistě nechápal, co

se děje, neboť by nic nepostřehl. Z velké dálky na frontě se ozývalo

dunění děl, tu a tam daleko odtud zazněly i ostré výbuchy. Každý

pilot v místnosti v té chvíli věděl, že je to protiletadlová dělostřelba,

jejíž šrapnely prskají vysoko na obloze.

„Letí k nám!“ špitl Biggles.

„Doufejme, že k nám ne,“ namítl Mahoney.

Tu se dveře rozlítly dokořán a do místnosti vrazil Wat Tyler.

„Zhasněte, vy blbouni!“ houkl na ně. „Copak neslyšíte

dělostřelbu? Letí k nám bombarďáky. Vás nenapadne nic chytřejšího,

než se tady usadit při plném osvětlení, že to vypadá, jako by tu blikal

maják! Zhasněte to, ale hezky rychle!“

Biggles se rozběhl ke dveřím.

„Byl bych rád, abys nebyl tak vyděšený, Wate,“ zavrčel Biggles.

„Pojďme se na ten ohňostroj podívat!“

- 46 -

Když Biggles otevřel dveře, hluk zvenčí stonásobně zesílil. V

dálce několika kilometrů bylo peklo rudých záblesků, pichlavých

plamenů s tlumeným hukotem mohutných letadlových motorů.

„Pokud neletí přímo na nás, poletí určitě nad námi,“ konstatoval

Algy. „Já si jdu najít nějakou díru!“

„To bude potřeba pořádně hluboká díra, aby tě zachránila před

bombami, jaké vezou ti mládenci,“ chechtal se Biggles. „Počkej,

půjdu s tebou.“

Kolem nich byla dokonalá tma. Ani nejmenší světélko

neprozrazovalo, že je tady letiště. Připojil se k nim také poněkud

udýchaný Harcourt, jehož oči neustále sledovaly jiskřivé záblesky,

které se s neúprosnou jistotou přibližovaly. Po obloze pátral tucet

světlometů, jejichž dlouhé bílé prsty šátraly křížem krážem a řezaly

inkoustově černou tmu. Hluboký hukot motorů bombardovacích

letadel, jemuž Francouzi říkali pour-vous, už v dálce působil

zlověstně a nyní nabyl ještě hrozivějšího zvuku.

Šrapnely protiletadlových děl teď třaskaly téměř přímo nad

nimi. Vznikl tak ohlušující kravál. Náhle se nad nimi rozsvítilo bílé

zářivé světlo, vypadající téměř pohádkově, oslnivě ozářilo celé letiště

a jakoby nehybně viselo ve vzduchu. Biggles rychle skočil do zákopu

u nejbližšího baráku.

„Podívejte se,“ zařval. „To platí nám! Němci spouštějí padákové

rakety!“

Jako hvízdání vzdálené lokomotivy se ozýval slabý nářek.

Biggles zalezl hlouběji do zákopu.

„Tamhle letí!“ houkl, když se úpění proměnilo v jekot. Letci se

bezděčně přikrčili, když se bomby blížily k zemi, protože to

vypadalo, že jim padají rovnou na hlavu. Nedaleko vyšlehly do

vzduchu ohnivé jazyky. Pak se ozval ohlušující výbuch a země se

otřásla.

„To bylo sakra blízko, než aby se mi to mohlo líbit,“ zavrčel

Biggles a odvážil se vykouknout přes násep, třeba že se ozývalo

skučení dalších padajících bomb. „Podívejte, ti hajzli zasáhli hangár

roje A!“ řval Biggles. „Už hoří! Od něho chytne náš hangár, protože

vítr fouká k nám. Pojďte, mládenci!“ V nejbližším okamžiku už

Biggles uháněl směrem k hangárům, které se v té strašidelné záři

osvětlovacích raket leskly do běla jako příšery.

Major Mullen vyskočil ze dveří své kanceláře.

- 47 -

„Všichni ven!“ vykřikl. „Pokuste se zachránit letadla!“

Nastal všeobecný úprk k hořícím hangárům. Před Bigglesem

vyrazilo do výšky necelých padesáti metrů mračno hlíny s rudým

jádrem a prudce ho srazilo k zemi. V dusivých plynech výbušniny

začal lapat po dechu, ale pak se vzchopil a hnal se dál k hangárům.

Jediným pohledem zjistil, že pokoušet se o záchranu hangáru či

letadel letky A nemá smysl, protože plachta hangáru byla jediným

prskajícím mořem plamenů, které toto dílo zkázy halily do oranžové

záře. Také hangáry roje B byly v plamenech a ohnivý jazyk začínal

olizovat i střechu hangáru, kde byla umístěna letadla roje C. Bylo to

učiněné peklo rámusu a kouře, v němž se lidé pohybovali jako ďábli.

Bigglesovi po obličeji stékal pot, ale přece jen popadl svého

velblouda za ostruhu a snažil se ho táhnout na volné prostranství.

Algy, Harcourt, letecký rotmistr a několik mechaniků přišlo na

pomoc, takže letadla roje C byla brzy vytažena na startovací dráhu. V

noční tmě nad nimi začaly štěkat neviditelné kulomety, to když si

němečtí kulometčíci vyprazdňovali své bubny střeliva na místo

zkázy. Mechanik stojící nedaleko Bigglese vykřikl, pak chvíli

vytřeštěně zíral na svého velitele a nakonec se sesul na zem, spadl

jako kabát z věšáku.

„Dva muži sem, rychle!“ křikl Biggles velitelským hlasem.

„Zaneste ho dolů k lékaři!“ dodal ještě a pak se otočil, aby se

podíval, jak vypadají ostatní stroje. Když zjistil, že žádný z obou

zbývajících rojů nemohl přes veškerou námahu zachránit ani jediné

letadlo, doslova zaúpěl. Oheň příliš sálal, takže nebylo možné dostat

se blíž než do vzdálenosti třiceti metrů. Německé bombardéry, které

už skončily svou práci, se nyní vracely domů.

„Musím vám tedy říct,“ řekl Biggles a ukázal na řadu

granátových děr na letišti, „že ti chlapi odvedli dobrou práci. Byly to

samé friedrichshafeny, o nichž plukovník mluvil dnes odpoledne.“

Major Mullen mlčky přikývl.

„Jak říkáš, udělali tu pěknou práci,“ odpověděl. „Ale lip bys

udělal, kdyby ses šel trochu prospat. Zdá se, že váš roj bude mít v

několika nejbližších dnech plné ruce práce s tím, co nám na letišti

zbylo,“ dodal major suše.

* * *

Právě se rozednívalo, když Biggles, Algy a za ním Harcourt

vyjížděli z hangáru na letiště a chystali se odletět. Uvážíme-li, jak

- 48 -

letiště po náletu vypadalo, nebylo to nic lehkého. Z hangárů se ještě

kouřilo, či spíše z hromady zuhelnatělých trosek, které naznačovaly

místo, kde před náletem stály.

Biggles otevřel škrticí klapku a zakabonil se. V té chvíli měl

dojem, že počet letadel schopných létání může být brzy o jedno

menší, neboť se i přes tuto pohromu rozhodl, že se profesora pokusí

přivést. Pokud ovšem na něj bude na smluveném místě opravdu

čekat. A až by tohle bylo v pořádku, pak by se vydali hledat brloh

těch bombardovacích lotrů, kteří natropili tolik zla. Všechna tři

letadla se zvedla a zamířila k lesu Langaarte.

Na frontu letěla velká skupina nepřátelských výzvědných

letadel, ale Biggles se jim vyhnul do slunce a přeletěl kolem nich

zcela nepozorovaně. Hned potom se na obzoru začal nejasně rýsovat

jejich les, který byl ještě zpola zahalen v závoji časné ranní mlhy.

Biggles upřel své nedočkavé oči na tamní velké pole.

Úkol, který měl před sebou, patřil k těm, které vyžadovaly

rychlost a přesnost. Přistát by musel svižně a bezvadně, protože by

bylo nebezpečné opustit velblouda na nepřátelském území déle než

na minutu. Nedalo se totiž říci, čí oči budou jeho přistání pozorovat.

Všechna tři letadla se teď ocitla bezprostředně nad polem a jejich

vůdce zdvihl ruku na znamení výstrahy pro ostatní, že se totiž spustí

na zem.

Zcela přiškrtil plyn, takže hřmot jeho motoru umlkl, a v

nejbližším okamžiku sletěl v prudké vývrtce k zemi. Pak Biggles své

letadlo vytáhl z vývrtky, rychle mrkl dolů, aby zjistil polohu, a pustil

se do nové vývrtky.

Tak letěl asi do výšky sto padesáti metrů nad zemí, než se

vyrovnal, a potom postrčil řídící páku prudce ke straně a klouzal

skoro svisle dolů po křídle jako kámen. Pak opět vyrovnal a dosedl

hladce na zem, necelých padesát kroků od kraje lesa.

„To nebylo tak špatné!“ řekl si s uspokojením a rozepjal si

bezpečnostní popruhy. Pak vstal a upřeně hleděl k ohníčku v

odlehlém koutě pole, který stále ještě dýmal. Všude bylo ticho, nikde

živé duše. Biggles se zklamaně zamračil a pak se obrátil, aby si

prohlédl okraj lesa.

To, co shledal, ho naprosto zmátlo. Bylo to tak nečekané, že to

jeho mozek odmítl vnímat. Bigglesovi poklesly čelisti, čelo se mu

svraštělo do vrásek, jak se namáhal, aby pochopil, co se tu děje.

- 49 -

Ve vzdálenosti padesáti metrů před ním čněla břicha tří

obrovitých hangárů, které byly pěkně uhnízděné v lese a neuvěřitelně

realisticky zamaskovány. Uvnitř se nezřetelně rýsovala letadla

německé bombardovací letky. Mechanici, kteří kolem pobíhali,

hleděli na Bigglese se zřejmým úžasem a vykulenýma očima.

Ale to nebylo to nejhorší. Směrem k Bigglesovi totiž běžela řada

německých vojáků v šedých uniformách. Byli už v půli cesty mezi

lesem a velbloudem. Velel jim důstojník, který už zjistil, že je

Biggles zpozoroval, a tak vymrštil ruku vzhůru a začal střílet z

pistole.

Kulka proletěla hrbem velblouda necelých pět centimetrů od

místa, kde byl Biggles opřen rukou. To ho vyburcovalo k horečné

činnosti. Schoulil se do řidičské kabiny, zhluboka vydechl, postrčil

plynovou páčku a otevřel tak škrticí klapku naplno. Velbloud vyrazil

ihned kupředu.

Přímo před ním byla řada stromů, které jak se zdálo, čněly až do

oblak. Bylo zřejmě nemožné, aby se jim vyhnul. Biggles proto stočil

velblouda dokola podél jeho svislé osy a zahnul po větru dozadu přes

pole. Když se ozval hromový výstřel z německého útvaru, nad nímž

právě uháněl, bezděky se v sedadle schoulil.

Ocas velblouda se zdvihl a křídla teď nesla celou jeho váhu,

když vyskočil z okraje lesa jakýsi strašák a vletěl Bigglesovi rovnou

do cesty, aby ho zastavil. Pilot instinktivně stočil letadlo na stranu,

aby tomu zabránil. Tu se ozval příšerný skřípot a praskot, neboť se

utrhla kola a celý podvozek se nahnul. Nos velblouda se zavrtal do

země, zatímco ocas se překotil nahoru a pak dolů a udělal přemet.

Všude kolem létaly třísky z vrtule.

Když se velbloud položil na řidičskou kabinu, měl Biggles

dojem, že nastal konec světa. Chvilku tiše ležel mezi troskami

letounu a snažil se obnovit svou ochromenou obratnost. Když si však

celé své neštěstí uvědomil, vyvinul šílené úsilí, aby se z letadla

vyprostil. Jakýsi výstužný drát ho švihl přes obličej a ošklivě ho

škrábl do oka, ale Biggles bolest necítil. Klekl si na zem a lezl jako

králík pod hořejškem trupu. Vyprostil se právě včas, mrštil sebou na

bok a rukou si zakryl obličej, aby se chránil před benzínem, který z

rozbité nádržky stékal na horký motor a po chvíli s tlumeným

hukotem vybuchl. Bigglesem to trhlo, ale ještě se stačil rychle

- 50 -

podívat přes rameno. Ke své hrůze zjistil, že jsou Němci vzdáleni již

necelých dvě stě metrů a že se rozběhli v roj, aby mu zatarasili cestu.

„Pojď sem! Na co čumíš?“ zařval na něj hlas, který se zdál být

docela blízko.

Biggles se otočil a vyjeveně zíral na postavu muže, který před

ním stanul. Neměl čas prohlížet si podrobnosti, ale i přes rozedranou

blůzu, rozcuchané vlasy a celkové sešlé vzezření nebylo pochyb, že

to je profesor.

„Henry!“ vyhrkl docela hloupě, protože v tom rozčilení a

překotném spádu událostí docela zapomněl, co tu vlastně pohledává.

„Pojď se mnou, ty troubo! Utíkej do lesa!“ zařval Henry zuřivě a

sám mu razil cestu tím, že se rozběhl a skočil do křovin mezi trní a

ostny.

Biggles ho slepě následoval, ale ještě si plně neuvědomoval, co

vlastně dělá. Zjistil, že se ocitl na velké pasece, velké jako to pole,

které právě opustil. Zděšeně rozhodil rukama, protože se vůbec

nedalo uvažovat o nějakém pokusu se skrýt na tak velkém otevřeném

prostranství.

„Zpátky do lesa!“ vykřikl Biggles chraptivě, ale když jeho zrak

utkvěl na šedých uniformách mezi nimi a jediným místem úkrytu,

vydralo se mu z úst jen zaúpění.

Biggles si uvědomil, že zaslechl jakýsi šramot, a tak se podíval

vzhůru, co to vlastně je. Když zahlédl dva velbloudy kroužící nízko

nad nimi, svitl mu paprsek naděje. Už na ně docela zapomněl a až

teď si uvědomil, že ten tragický konec jeho velblouda museli

sledovat.

„Mohli by tu přistát? Je ta paseka dost veliká?“ honilo se mu

rychle hlavou. Bylo zřejmé, že oba piloti velbloudů mají v úmyslu

pokusit se o přistání, protože právě nyní sem klouzali bok po boku a

jejich vrtule cvakaly necelých šest metrů nad Bigglesovou hlavou.

„Pojď sem!“ křikl Biggles na Henryho a hnal se k letadlům.

Oba piloti dosedli na zem asi o sto metrů dále, a aniž čekali, až k

nim uprchlíci doběhnou, otočili se dokola oběma mužům vstříc.

Třesoucí se a prudce oddychující Biggles se celou délkou svého

těla vymrštil na spodní levé křídlo Algyho letounu a pevně se chytil

jeho náběžné hrany.

Byl příliš vyčerpán, aby mohl mluvit, a tak jen dal rukou

znamení, že je připraven opustit zemi. Jako ve snách zaslechl

- 51 -

pronikavý řev Bentleyova oběžného motoru. Bump – bump – bump –

kola podvozku narážela na nerovnou půdu, a potom se letadlo

zdvihlo do výšky.

Biggles by sotva mohl říci, jak dlouho ležel skrčen v ledovém

vzdušném proudu vrtule nedaleko trupu, ale měl dojem, že je to celá

věčnost. Byl příliš daleko vzadu na křídle, aby mohl přes jeho

náběžnou hranu sledovat, co se děje dole pod ním. Díval se tedy

skrze třpytivé bílé záblesky otáčející se vrtule upřeně dopředu a byl

by rád věděl, kde jsou a zda se také Harcourtovi podařilo vzít na

křídlo profesora.

Biggles pomalu otočil hlavu a troufl se podívat se na Algyho,

ale ten na něj dělal hrozivé posunky, aby jen zůstal tiše ležet, a pak

ukázal doleva. Biggles se podíval ve směru jeho nataženého prstu a

ve vzdálenosti několika metrů zahlédl druhého velblouda, na jehož

křídle se krčil profesor. Biggles se třásl zimou v tom vzdušném

proudu v rychlosti sto šedesát kilometrů za hodinu, třebaže měl na

sobě leteckou kombinézu. Napadlo ho, zda tak dlouho vydrží

profesor na křídle ve svých rozedraných hadrech, než se dostanou na

letiště. Byl tak zaujat starostmi o svého druha v neštěstí, že ho

nečekaný štěkot kulometu docela blízko zcela překvapil.

„Matičko skákavá!“ zaúpěl. „Teď jsme v pěkný kaši!“

V tom se ozval nový výstřel, kdesi docela blízko letadla. Křídlo,

na němž Biggles ležel, se náhle zachvělo, a nedaleko jeho konce se

objevila řada kulatých děr v potahu. Biggles se zpola vztyčil a

pátravě se zahleděl před sebe. Tři kilometry daleko byly klikaté čáry

zákopů. Biggles otočil hlavu, aby uviděl Algyho, ale ten se také díval

přes rameno na bok.

Biggles sledoval oči Algyho a dočista se mu zatajil dech, když

uviděl Fokkerův trojplošník, který usiloval o takovou polohu, aby na

ně mohl podniknout další útok. Nos velblouda se trochu sklonil k

zákopům, ale nepřítele nesetřásl. A aby nezůstalo jen při tom,

odkudsi zezadu přilétaly další dva fokkery.

Biggles si uvědomoval, že jejich situace je zoufalá. Tušil, jak je

asi Algymu, na něhož může fokker střílet, ale on jeho útok nemůže

opětovat, aby neshodil svého druha z křídla letounu. I nějaký

rychlejší obrat, uvažoval Biggles, by ho mohl z toho chatrného

bidýlka shodit na zem.

- 52 -

Teď už se blížily další dva fokkery, z nichž jeden se stočil, aby

napadl Harcourtova velblouda. Biggles vzteky skřípal zuby, když se

první fokker postavil na nos a letěl dolů k jejich ocasu, přičemž jeho

kulomety chrlily dvojitý proud olova. Ale pak dostal Biggles nápad.

Pomalu zdvihl hlavu, levicí uchopil vzpěru ve střední části křídel a

pravou rukou sáhl do řidičské budky, do malého výklenku, kde

většinou bývala ukryta signální pistole Véry.

Byla tam. Biggles sevřel rukou pažbu pistole a pak tuto krátkou,

baňatou zbraň vytáhl ze schránky. Palcem pravice natáhl kohoutek a

rychle zamířil na pilota ve fokkeru, který se díval před sebe hledím

svého kulometu.

Beng! Německý pilot sebou prudce trhl, když mezi jeho křídly

zableskla žhavá kulička rudého ohně, která za sebou nechávala pruh

hustého kouře. Vykoukl z řidičské budky, aby se rozhlédl, odkud

taková neobvyklá střela mohla přiletět. Algy se na důkaz svého

souhlasu s touto taktikou zazubil a rychle podal Bigglesovi další

náboj. Beng! Teď třeskla ohnivá zelená kulka na záď letounu.

Pilot fokkeru, který zřejmě tento nezvyklý způsob boje

neschvaloval – a tomu se nebylo možno divit – už na další střely

nečekal a otočil se ke druhému velbloudu. Biggles se div nezakuckal,

když kulka oranžového ohně, pomalu se zbarvující do modra,

zaplápolala jako svíce nad ocasem Harcourtova velblouda. Němec ji

zahlédl a uhnul právě včas.

Biggles hned pochopil, co se stalo. Profesor totiž jeho první

výstřel zahlédl, zalíbilo se mu to a sám pokračoval ve střelbě

Harcourtovou pistolí. Tři němečtí piloti nyní zaváhali, jako by

nevěděli, co si za takové neobvyklé situace počít. Pak se náhle otočili

a odletěli střemhlav domů. Biggles nakukoval pod svým křídlem, aby

zjistil příčinu této náhlé změny, a uviděl řadu britských letadel S.E.5,

která se k nim kvapem blížila. Když ho jejich vůdce uviděl, přiletěl

blíž a Biggles rozeznal modrou vrtulovou puklici Wilkinsonova

letadla. Viděl, že to je Wilks od 287. letky.

Neobvyklá podívaná na dva velbloudy v jednom letovém útvaru,

jejichž piloti, jak myslel, letěli každý na křídle, vůdce letounů S.E.5

poněkud vyvedla z míry, protože je sledoval až na letiště a přistál

těsně za nimi. Wilkinsonova tvář byla k nepoznání, když vyskočil ze

své kabiny a přiběhl k místu, kde si Biggles a profesor vzájemně

napravovali záda.

- 53 -

„Co to vyvádíte, prosím vás?“ volal Wilkinson udiveně. „Jestli

chcete lítat ve dvou, proč se nedáte k letce s dvoumístnými letadly,

mohli byste lítat jako normální lidi? Copak tu nemáte dost letounů,

abyste si mohli vyletět každý zvlášť?“

„Nemáme!“ odpověděli mu. „Minulou noc sem přiletěly ty

friedrichshafeny a pěkně nám to tady vymlátily. Ale udělal bys lip,

Wilksi, kdybys letěl domů, budou tě potřebovat jako doprovod!“

„Doprovod? A komu?“

„Vyslídili jsme, kde se ty německé bombarďáky schovávají. Jdu

teď volat na hlavní velitelství, a pokud se ještě v něčem vyznám,

pošle tam velitelství všechny bombarďáky denní služby v okruhu

jednoho sta kilometrů, než uplyne hodina. A ty budou potřebovat

doprovod. V poledne už z toho lesa nezbude ani tříska. Teď už vím,

proč tam vůbec nestřílela protiletadlová děla!“ hlaholil Biggles,

jemuž se právě rozsvítilo v hlavě a obrátil se k Algymu:

„Němci se nás pokoušeli napálit, abychom si mysleli, že tam

není co hlídat!“

„Mimochodem, Henry,“ pokračoval Biggles, "jak se ti vůbec

podařilo zapálit ten ohýnek, když je kolem dokola taková spousta

Hunů?“

„Já že jsem zapálil ohýnek?“ velice se udivil profesor. „Co to

vykládáš? Já jsem přece nic takového neudělal.“

„Ale vždyť my jsme viděli oheň!“ tvrdil Biggles.

„Ale to byl jen čadivý ohýnek pro bombardéry, který jim má

ukazovat směr větru, ty chytráku! Já jsem na to místo přišel právě v

té chvíli, když jsem tě uviděl, jak jsi udělal na zemi ten kotrmelec,“

vysvětloval klidně Henry.

„To mě tedy podrž!“ zděsil se dodatečně Biggles. „Když jsme se

tam minulý večer zalítli podívat a viděli, že tam hoří oheň, byli jsme

jisti, že jsi tam! Kdyby Hunové ten ohýnek neměli, tak jsme tam

dneska pro tebe neletěli a ty bys tu nebyl. Sakra, to byla shoda

okolností! Jak už jsem říkal, u našeho řemesla se někdy seběhnou

neuvěřitelné věci!“

- 54 -

Kapitola pátá

Čtenář myšlenek

Letní slunce zářilo z bezmračné, modré oblohy ve vší své

nádheře. Biggles ležel na zádech s rukama pod hlavou ve vysoké,

lahodně vonící trávě, v poklidném koutě letiště a unaveně sledoval

skřivana, který nad ním vesele trylkoval.

Teplý vzduch, uspávající bzukot hmyzu i vůně vyprahlé země

byly pro jeho unavené tělo učiněným balzámem, protože od oné

pohromy, která připravila jeho letku o dvě třetiny velbloudů, létal na

hlídku třikrát denně. Mezitím ovšem došly další, nové letouny typu

Velbloud, a tak se Biggles na radu velitele několik dní oddával klidu

a odpočíval.

Připadalo mu, že válka je nesmírně daleko. Také hukot děl na

frontě jaksi ochabl a omezil se jen na příležitostné náladové salvy.

Biggles usoudil, že Francie není tak špatným místem, podíval se na

hodinky a pak se zase uvelebil do trávy s očima upřenýma do sytě

modré oblohy.

Když uslyšel kroky blížící se k němu travou, pocítil nevoli, ale

ani se nepohnul. Kroky se zastavily těsně za ním.

„Pozoruješ hvězdy, Bigglesi?“ řekl jakýsi hlas. Byl to Algy.

„Pozoroval bych, kdyby tam nějaké byly. Ve svém věku bys už

mohl vědět, že hvězdy vycházejí jen v noci,“ odpověděl lhostejně

Biggles.

„Vykoukáš si oči, jestli budeš pořád takhle zírat,“ varoval ho

Algy. „Nebo myslíš, že tam něco uvidíš? Anebo snad hledíš do

budoucnosti?“

„Jo, tos uhod,“ poznamenal Biggles.

„Co jako?“ ptal se Algy.

„Dívám se do budoucnosti. Můžu ti říct, co tu uvidíš přesně za

tři a půl minuty.“

„Tak mi to pověz!“ poškleboval se Algy. „Uvidím pěkně

modrou oblohu.“

„A ještě něco,“ dodal Biggles vážně. „Já jsem se nedávno ze

záliby tak trochu zabýval astrologií, a tak se jí dostávám na kloub.

Na základě dedukce ti můžu říct nejrůznější věci. Moje prostřední

- 55 -

jméno by mělo být Sherlock, víš, podle toho slavného detektiva

Sherlocka Holmese.“

„No dobře, tak pokračuj!“ pobízel ho Algy, jehož to začínalo

zajímat. „A copak jsi teď právě zkoumal?“

Biggles zívl a řekl:

„Za minutu uvidíš německé letadlo značky Rumpler, které se tu

bude vznášet ve výšce tří tisíc metrů jihozápadním směrem. Naši na

ně budou střílet, ale nezasáhnou je. Až přeletí tuhle skupinu topolů

na pravé straně, otočí se dokola a pak bude uhánět domů s nosem k

zemi, v opačném směru.“

„Hm, koukám, že ti to slunce jde trochu na mozek,“ prohlásil

Algy. „Co tě přivedlo na tuhle myšlenku?“

„Nic mě na ni nepřivedlo, prostě to vím!“ odpověděl klidně

Biggles. „Dostal jsem takzvaný druhý zrak neboli zření. To je

schopnost, která …“

„Ale jděte, Bigglesi!“ vpadl mu do řeči jiný hlas. „Mohl byste

toho nechat!“

Biggles se opřel o loket a zjistil, že se na něj dívá plukovník

Raymond z hlavního velitelství.

„Promiňte, pane plukovníku!“ vyrazil ze sebe Biggles a snažil se

vyskočit. „Já myslel, že tu je jenom Algy.“

„To nevadí, jen ležte a nenechte se vyrušovat. Já jsem se jen tak

zastavil na kus řeči. Poslyšte!“

Byl slyšet slabý bzukot vysoko nad nimi, a tak se tři páry očí

obrátily k obloze na malinkou černou skvrnku, která se k nim blížila

od jihovýchodu. Třebaže byla ještě velice malá, bylo v ní možno

rozeznat německé letadlo značky Rumpler.

Vhúm! Vhúúm! Vhúúm!

Tři malé obláčky ve tvaru trychtýřku se objevily v jisté

vzdálenosti za letadlem, protože britská protiletadlová děla na ně

zahájila palbu.

Biggles po očku mrkl na oba důstojníky a výraz jejich tváře ho

tak pobavil, že se sotva udržel smíchy. A když pak rumpler

pokračoval v letu až skoro přesně nad skupinou topolů, o nichž

předtím Biggles mluvil, už se doopravdy rozesmál. Rumpler pak

velmi rozvážně opsal celý kruh a s nosem skloněným dolů uháněl k

zákopům, a to v jiném kursu, než sem přiletěl.

- 56 -

„Že to je na amatéra docela slušná předpověď!“ podotkl Biggles

docela klidně.

„Naprosto!“ souhlasil Algy neochotně. „Že bys náhodou taky

věděl, proč ten rumpler odletěl právě tím směrem?“

„Samozřejmě že vím,“ odpověděl Biggles. „Je to věc pouhého

úsudku. Tím směrem odletěl proto, protože kdyby sledoval nazpět

svůj vlastní kurs, vletěl by rovnou do Mahoneyova roje, který odletěl

na hlídku. Ten rumpler to všechno ví, a protože s nimi nechce

pokusit štěstí, radši se jim obloukem vyhne. To je všechno.“

Nepřátelský rumpler byl nyní téměř z dohledu a hukot jeho

motoru postupně zanikal v jiných zvucích, které se rychle

přibližovaly. Blížily se k nim tři britské letouny značky Velbloud,

sledující kurs, jímž odletěl rumpler přes zákopy.

„Já ti přece říkal, Algy, že bych se měl jmenovat Sherlock!“

rozchechtal se Biggles.

„To byla pěkná ukázka vašeho umění, Bigglesworthe!“ řekl

uznale plukovník Raymond. „Musím uznat, že to bylo velice pěkné.

Povězte nám, jak to všechno víte!“

„Ale, pane plukovníku!“ odpověděl Biggles káravým tónem.

„Představte si nějakého kejklíře, kterého byste se ptal, jak provádí

svoje kousky! Taky by vám nic neřekl.“

„Ale mě to opravdu zajímá!“ naléhal plukovník.

„Tak vám tedy povím pravdu, pane plukovníku,“ odpověděl

Biggles. „Vy teď víte totéž, co vím já, ale já si to odvodím takhle.

Průměrný německý letec nemá moc velkou obrazotvornost a pracuje

podle jakéhosi časového rozvrhu neboli jízdního řádu jako hodiny. V

tomhle čase se tu objevil už dvakrát v minulých dvou dnech, a při

obou svých záletech na frontu se ten rumpler tady otočil a provedl

přesně totéž, co dnes.

Takže nemusím ani moc uvažovat, abych dospěl k závěru, že to,

co některý Hun udělal už dvakrát, udělá i potřetí, a že v tom svém

počínání bude pokračovat, dokud mu to někdo nepřekáží. Možná že

mu to překazím zrovna já.

Kdybyste se mě zeptal, proč sem k nám lítá, tak byste mě

doběhl, protože já to nevím. Ale řekl bych, že sem lítá proto, aby si

tu něco očíhl. Nelítá jistě jen tak na nějaké obyčejné zvědy. Poslali

ho, aby se podíval na něco, co může ze svého stanoviště dobře vidět,

totiž z toho místa nad topoly, kde se vždycky otočí.

- 57 -

A když to uvidí, šine se zase domů. Musel bych se mýlit, ale

moje velká inteligence mi napovídá, že sem nelítá jen tak pro zábavu.

Musím se přiznat, že mě to trochu zajímá. To, co vidí ti Hunové,

musím přece vidět taky já!“

„Na to jsem právě myslel,“ souhlasil plukovník. „Zdá se, že

Hunové vidí pěkný kousek tohoto našeho úseku, a taky předešlého.

Před týdnem zaujala naše dělostřelecká brigáda postavení v úvozu u

Erles. Byla dobře zamaskována a nikdo ji shora nemohl zahlédnout.

A přece ji hned první noc rozstřílely německé granáty. To určitě

nebyla žádná náhoda!“

Plukovník si odkašlal a pak pokračoval:

„Museli jsme si opatřit jiná děla, a to kdekoli, a proto jsme před

dvěma dny přivezli těžké lodní dělo a zapustili je do dělového úkrytu

za tímhle pásem lesa u silnice do Amiensu. Proti leteckému

pozorování bylo dokonale zamaskováno, ale ve dvanáct hodin v

poledne začalo německé dělostřelectvo ostřelovat právě ten úsek, a to

naše dělo rozstřílelo na cucky! To taky nebyla žádná náhoda.“

Plukovník se na chvíli odmlčel a potom ve výkladu pokračoval:

„Potom parkovalo několik aut se střelivem za zdí rozstříleného

selského statku u osady Bertaple, a přihodilo se totéž, co s tím dělem.

Takže teď už víte, co myslím, když říkám, že se Němci na náš úsek

dívají hezky zblízka.“

„Někdo se tu potlouká, to je naprosto jisté,“ souhlasil Biggles.

„Přál bych si, abyste se po tom poohlédl,“ řekl dále plukovník.

„Nevím, po čem bych vám měl říct, abyste se poohlédl, protože

kdybych to věděl, nemusel bych ten úkol ukládat vám. Budete muset

vzít rozum do hrsti, ale vám nemusím nic radit, vy se vyznáte sám.“

„Pane plukovníku, nenuťte mě, abych se tadyhle před Algym

musel červenat!“ odpověděl poněkud rozpačitě Biggles a rozesmál

se. „Tak dobrá, já se tu budu nahoře potloukat a pokusím se vidět to,

co ve svém rumpleru očihoval ten džentlmen.“

Za půl hodiny nato už byl Biggles ve vzduchu a letěl přesně v

témže kursu jako před chvílí ono německé letadlo. Přitom soustavně

a bedlivě sledoval zemi pod sebou. Když doletěl až na místo, kde se

rumpler otočil, ještě více zpozorněl a prozkoumával krajinu

centimetr po centimetru, cestu vedle cesty, pole za polem.

Povšiml si podivného klidu, nedostatku jakékoli činnosti. Tu a

tam zahlédl malé tábory, v nichž odpočívaly britské oddíly, které se

- 58 -

tam vrátily ze zákopů. Dále uviděl rozstřílený větrný mlýn bez

křídel, převrácené nákladní auto a jezdce, spojku, uhánějící v mračnu

prachu po silnici.

V dohledu měl jednu či dvě vesnice rozstřílené od granátů, a pak

zahlédl sedláka sklízejícího své obilí. Skládal snopy do panáků a nic

nedbal na blízkost palebné čáry.

Všude byly díry od granátů, čerstvé i staré, vypadalo to, jako by

krajina byla poďobána od neštovic, Biggles však nemohl najít nic, co

by nepříteli mohlo posloužit jako signál. Uviděl také místo, kde byla

rozstřílena dělostřelecká brigáda a pak se otočil, protože pociťoval

značnou sklíčenost.

Hodinu či ještě déle trvalo jeho vzdušné pátrání, ale neshledal

nic zajímavého. Potom se v nevalné náladě zase vrátil na letiště.

„No tak, vy Sherlocku!“ volal vesele plukovník. „Copak je

nového?“

„Nic se neděje, pane plukovníku,“ odpověděl Biggles stručně.

„Já se ale přece ještě nevzdávám naděje. Doufám, že se zítra s tím

rumplerem potkám!“

Následujícího rána vzlétl Biggles opět a pobyl ve vzduchu

dostatečně dlouho, aby si počkal na německého letce. Biggles si

opravdu ponechal dostatek času, aby mohl provést důkladný

průzkum krajiny pod sebou, jež, jak se zdálo, byla předmětem

pravidelných návštěv nepřátelského letounu. Zkoumavýma očima

pečlivě prohlížel zemi pod letadlem a mrzutě zjišťoval, že je všechno

naprosto stejné jako včera. Dokonce i sedlák byl na svém místě na

poli a stavěl panáky.

Když Biggles sletěl níž, uviděl o kousek dál velký oddíl

britských vojáků – celou brigádu, jak soudil – kteří leželi velmi

dobře ukryti podél okraje lesa a nepochybně čekali, až na ně přijde

řada, aby odešli do zákopů.

Bigglese napadlo, zda by je mohly zahlédnout slídivé oči pilota

v rumpleru, ale pak usoudil, že je to nemožné. Jednak proto, že jeho

letadlo létá mnohem výš, a pak bylo sotva pravděpodobné, že by se

odvážilo tak daleko za britské zákopy.

Biggles se podíval na hodinky na své palubní desce a zjistil, že

by měl na toho rumplera čekat ještě čtvrt hodiny, protože

předpokládal, že pilot obvyklý čas dodrží.

- 59 -

„Tak to si můžu ještě vyletět pořádně vysoko,“ řekl si, vztyčil

nos velblouda vzhůru a ještě naposledy se podíval na zemi, aby si ji

ještě jednou prohlédl.

Jeho pohled utkvěl na tom sedlákovi, který stále ještě stavěl

panáky. Biggles měl dojem, že ten člověk pracuje v naprosto

zbytečném chvatu, a tak se bezděky rozhlédl po obloze, jestli se

někde neobjevují nějaké příznaky blížící se bouře. Jinak se spěch

toho sedláka nedal vysvětlit. Obloha však byla jako nepřetržitý

baldachýn modři od jednoho obzoru až ke druhému.

Biggles se znovu podíval na toho muže na poli a vyklonil se

přes okraj své kabiny, aby lépe viděl. Pozorně hleděl na pole a

sledoval polohu postavených panáků.

Udivilo ho, že přes velký spěch toho sedláka je na poli stále

stejně panáků jako minulého dne. Měl dojem, že ty panáky jen

změnily svou polohu a že teď tvoří jakýsi podivný vzor, který se od

normálního, běžného způsobu odlišuje.

„A podívejme se,“ takhle si uvědomil význam toho, co právě

zjistil. Jeho oči sledovaly dlouhou řadu snopů, které ukazovaly

směrem ke skryté britské pěchotě, a pak utkvěly na řadě

osamocených panáků, jež patrně naznačovaly vzdálenost této

pěchoty a prozrazovaly tak německým leteckým pozorovatelům její

postavení.

Bigglesův mozek pracoval na plné obrátky. Co by měl teď

podniknout? Bylo tu několik možností. Mohl postupovat podle svého

původního plánu a toho rumplera sestřelit. Tím by aspoň zabránil,

aby němečtí dělostřelci dostali žádanou zprávu.

Ale co kdyby podlehl? Co kdyby ho ten Němec sestřelil?

Biggles sice takovou pohromu nepředpokládal a nepokládal ji za

pravděpodobnou, ale přece jen ji musel brát v úvahu.

Taky by mohlo být přece jeho letadlo poškozeno, kdyby byl

nucen nouzově přistát, a pak by rumplerovi nic nebránilo, aby se

vrátil domů. Mohla by se mu také přihodit porucha motoru, a v

takovém případě by rozhodně musel nouzově přistát. Biggles se až

zachvěl, když domyslel důsledky, protože ani v nejmenším

nepochyboval, že by pak byla britská pěchota rozstřílena granáty

německého dělostřelectva.

Další možnost byla, aby se vrátil na letiště, zavolal plukovníku

Raymondovi na hlavní velitelství a oznámil mu, co právě objevil.

- 60 -

Plukovník by pak mohl poslat zprávu brigádě a dát jí výstrahu, aby

změnila své postavení dříve, než začne bombardování.

„Ne, to by nešlo,“ zamítl v duchu Biggles tuto variantu. „To by

trvalo moc dlouho. To letadlo by mělo dost času vrátit se domů. A

němečtí dělostřelci by mohli zahájit svou smrtonosnou palbu dříve,

než by plukovníkova zpráva mohla k brigádě dojít.“

Dospěl k názoru, že jediný jistý plán je ten, aby přistál a zničil

ten zrádný signál dříve, než sem přiletí německý letoun. Kdyby to

dokázal provést rychle, měl by ještě pořád dost času vzlétnout a

dostat rumplera, až přiletí.

„Ano, tohle je nejjistější cesta,“ rozhodl se Biggles. Než se měl

rumpler objevit, zbývalo ještě deset minut času.

Když Biggles učinil své definitivní rozhodnutí, sklouzl strmě po

křídle směrem k poli nedaleko místa, kde měl za to, že sedlák

pracuje. Znepokojovalo ho, že není ozbrojen. Ostatně tu nebyl důvod

předpokládat, že vyzvědač dostane podezření, že byl odhalen. Jeho

způsob sdělování zpráv nepříteli byl tak prostý a přirozený, že ho

nemohlo odhalit nic kromě náhody nebo nějakého zatraceného

okamžitého postřehu.

Bylo zcela nepravděpodobné, že by na tomhle poli, tak daleko

za frontou, mohl kde přistát nějaký slídivý pilot výzvědného letadla,

a ještě nepravděpodobnější bylo, že by ten zlověstný plán odhalil.

Nepravděpodobné se však stalo skutečností a Biggles se jen nemohl

vynadivit špiónově důmyslnosti, když letěl střemhlav na zem.

Na strništi obilného pole se neodvážil přistát, a tak dosedl lehce

na zem docela nedaleko, na jakési pastvině. Když vylezl z kabiny,

odhodil svůj těžký letecký kabát na spodní křídlo letounu a

stejnoměrným poklusem vyrazil k obilnému poli. Když se k němu

přiblížil, zpomalil svůj běh v chůzi, aby vyzvědače nepoplašil, a

zamířil k brance vedoucí na pole.

Biggles uviděl domnělého sedláka v typických modrých šatech,

v nichž chodili francouzští rolníci, jak stále ještě snáší snopy, a

zlostně se ušklíbl jeho důkladnosti. Sedlák se ani nenamáhal podívat

se nahoru, když zatím vzdálený, hluboký bzukot hlásil přílet jeho

spolčence v rumpleru.

Sedlák si povšiml přicházejícího Bigglese a vesele na něj

zamával.

- 61 -

„Bonjour, M’sieur le Capitain!“ volal sedlák s úsměvem, ale

pilot byl od něho příliš daleko, aby si mohl povšimnout podivného

záblesku v jeho očích.

„Bonjour, M’sieur,“ opakoval Biggles a stále se k sedlákovi

přibližoval. Byl dosud ještě asi na dvacet metrů vzdálen, když

zahlédl, jak sedlákova pravice sáhla do kapsy a opět se rychle

vymrštila.

Než mohl vytušit úmysl toho druhého, třeskla mu do uší

ohlušující rána, a on měl dojem, že se svět rozlétl v záplavě rudých a

oranžových plamenů, které se pomalu měnily v purpur a potom

černaly.

Když Biggles bezvládně padl na tvář, uvědomil si, že ten

vyzvědač na něj vystřelil.

První skutečnost, již si Biggles uvědomil, když zase otevřel oči,

byla ošklivá bolest hlavy. Snažil se zdvihnout k hlavě ruku, aby

rozsah svého poranění ohmatal, měl však dojem, že má ruku

přilepenou k boku. Kolem byla tma a všude to páchlo čerstvou

slámou, že měl dojem, že se zadusí.

Biggles zahlédl v té tmě několik proužků denního světla a trvalo

mu několik minut, než pochopil, že je zahrabán pod kupou snopů.

Vynaložil veškerou svou sílu, přičemž mu hlava div nepukla

bolestí, odvalil snopy stranou, vykutálel se z nich na volné

prostranství a mžoural jako sova do oslnivého slunečního světla.

Potom se s námahou postavil na nohy, zapotácel se jako

omámený a rozhlédl se kolem. Byl patrně na témže místě, kde upadl.

Všechno bylo stejné jako předtím, jen vyzvědač byl pryč.

Vypadalo to, že vyzvědač na tělo bezvládného pilota v

bezvědomí jen naházel snopy, aby je tak zakryl před zraky

náhodných kolemjdoucích, a pak rychle práskl do bot.

Biggles by rád věděl, jak dlouho tu ležel, sotva to však mohl

zjistit, protože jeho hodinky byly na palubní desce velblouda. Z

polohy slunce usoudil, že to nemohlo příliš dlouho trvat, že to však

naprosto stačilo, aby pilot rumpleru své poselství přečetl a vrátil se

domů. Jeho letadlo totiž Biggles nikde neviděl a také neslyšel žádný

hukot. Pokoušel se přemýšlet, zvedl ruku ke své bolavé hlavě, načež

s hrůzou zjistil, že má prsty od krve.

Náhle si však vzpomněl na britskou pěchotu a se zděšením si

uvědomil, v jakém se ocitla postavení. Musí se za každou cenu spojit

- 62 -

s brigádou, opakoval si stále, ale nebyl schopen jednat. Věděl, že

Němci zatím ještě nezačali bombardovat, že má ještě dost času, aby

tu brigádu mohl zachránit.

Z úvah ho náhle vytrhl hluk automobilového motoru. Biggles se

otočil a zahlédl, jak ze dvora nedalekého selského statku, k němuž

pole patřilo, vyjel zchátralý renault s vyzvědačem za volantem.

Současně si všiml, že ze statku vystupuje hustý sloup dýmu.

Napadlo ho, že vyzvědač budovu zapálil, aby za sebou zametl stopu

a aby zničil všechny usvědčující doklady, které by tam mohl při

svém překotném odjezdu zanechat.

Biggles zaťal rty a oči přimhouřil ve štěrbinky.

„S tím se pryč nedostaneš, ty chlape!“ zavrčel a úprkem vyrazil

k místu, kde nechal svého velblouda. Když viděl, že tam pořád ještě

stojí, oddechl si.

V příkopu si ještě namočil kapesník, obvázal si zranění na hlavě,

kde ho škrábla vyzvědačova kulka, a pak pokračoval.

„Dostat tak o něco přesnější ránu, než byla tahle, tak to byla

moje poslední,“ uvědomil si nevesele a věděl, že téměř o vlásek unikl

smrti. Vyzvědač se nejspíš domníval, že ho zabil, uvažoval Biggles,

jinak by ho tu přece nenechal, aby o všem mohl vypravovat.

Biggles se vyšplhal do řidičské kabiny, a když chvíli kličkoval

po zemi, podařilo se mu konečně letadlo odlepit a zamířit dolů nad

silnici, po níž zmizel vyzvědač.

Jeho auto brzy zahlédl, ujíždělo v mraku prachu, který se za ním

dlouze táhl. Stočil velblouda za ním, protože si byl vědom, že

nemůže zbytečně ztrácet čas.

Biggles věděl, že by měl letět rovnou k brigádě pěchoty a vyslat

výstražný signál, krev se v něm však vařila, a pomyšlení, že by ten

vyzvědač unikl a někde jinde pokračoval ve svém zhoubném díle, mu

nedalo.

Když uháněl nad silnicí v mračnu prachu, napadlo ho, že ten

pilot v rumpleru se sotva mohl dostat domů. Biggles přece dopadl

vyzvědače na útěku, což znamenalo, že v bezvědomí nemohl být déle

než několik minut.

Biggles viděl, jak se uprchlík mrkl dozadu přes rameno po

ďáblovi, který se mu hnal v patách, a musel se ušklíbnout. Vyzvědač

přidal plyn, až auto poskočilo kupředu. Dělal co mohl, aby unikl.

- 63 -

Biggles se rozesmál. Jak mohlo toho bláhovce napadnout, že by

nějaké auto mohlo ujet jeho velbloudu, který se hnal rychlostí 200

kilometrů za hodinu. To bylo opravdu komické! Když se však

přihnal na dostřel, úsměv vystřídalo chladné soustředění bojujícího

letce. Bigglesovy oči vyhledaly mušku kulometu.

Ra-ta-ta-ta-ta! Dvojitý Vickersův kulomet se rozštěkal. Konec

se dostavil okamžitě. Biggles nevěděl přesně, zda řidiče zasáhl, zda

mu praskla pneumatika, anebo zda to byl následek přílišné rychlosti

v zatáčce, a ani se tím nijak nezabýval. Viděl jen, že se auto jakoby

zarylo do silnice a že se nad ním zdvihl velký mrak prachu.

Rám automobilu se pomalu kutálel po zemi, byl to až děsný

pohled, a jedno kolo zůstalo na silnici. Z motoru vyšlehl oheň, takže

se všechno, co z vraku zbylo, ztratilo v mraku kouře.

Biggles se spokojeně zašklebil při pohledu na tu neveselou

podívanou, ale ještě pro jistotu zakroužil dvakrát dokola, aby zjistil,

zda řidič vozu nějakým zázrakem nezůstal naživu. V okolí vozu však

bylo nápadné ticho, a proto vyrazil s letounem ve směru tečny, tam,

kde byla utábořena britská pěchota.

Na přilehlém poli Biggles přistál špatně, což se dalo za těchto

okolností omluvit, a pak rychle utíkal směrem ke skupině důstojníků,

kteří ho sledovali.

„Musím ihned mluvit s velitelem brigády!“ volal Biggles, když

k nim doběhl.

„To nevíte, že máte nejdřív pozdravit?“ osopil se na něj jeden z

důstojníků, který měl na rukávu odznak majorské korunky.

Biggles zrudl, způsobně zdvihl ruku k pozdravu, ale uvnitř soptil

vztekem, že ho tak zdržují.

„Musím ihned mluvit s velitelem brigády nebo s jeho

zástupcem!“ opakoval naléhavě svou žádost.

Jakýsi major s červenými výložkami štábního důstojníka na

límci přiběhl k Bigglesovi a ptal se ho:

„Vy jste ten důstojník, který právě letěl tak nízko nad …“

„Nechtěl byste to nechat na pozdější dobu, pane majore?“

odpověděl nevrle Biggles. „Přišel jsem vám říct, abyste neprodleně

dal rozkaz k odchodu z tohoto místa. Já …“

„Ticho! Vy mi chcete dávat rozkazy?“ vykřikl major uraženě.

„Udám vás pro neslušné chování vůči vyššímu důstojníkovi!“

Biggles si povzdychl, ale pak dostal nápad.

- 64 -

„Mohl bych si od vás zatelefonovat, pane majore? Je to velmi

naléhavé!“

„Telefon najdete na velitelství brigády – touhle cestou!“

Na velitelství brigády popadl Biggles zimničně sluchátko

telefonu. Zástupce velitele a jeden ordonanční důstojník ho se

zájmem pozorovali. Za několik okamžiků již Biggles mluvil s

plukovníkem Raymondem z hlavního velitelství.

* * *

„Tady je Bigglesworth, pane plukovníku!“ hlásil se pilot

ochraptělým hlasem. „Už jsem našel, co jste hledali. Ten Němec sem

lítal proto, aby si tu převzal zprávu od německého vyzvědače, který

hlásil německým dělostřelcům postavení naší brigády. Od jejího

velitelství nyní mluvím. Ano, pane plukovníku – správně – na okraji

lesa, asi tři kilometry východně od osady Buellu.

Ano, já jsem se pokusil přemluvit zdejší důstojníky, ale oni mě

nechtějí poslechnout. Zabil jsem toho vyzvědače, leží pod vrakem

svého auta na silnici do Amiensu. Ano, pane plukovníku, řekl bych,

že bombardování musí začít každým okamžikem!“

„Co to říkáte člověče, co to tady vykládáte?“ vykřikl jakýsi hlas

za Bigglesem.

Biggles se přes rameno ohlédl a uviděl velitele brigády, který na

něj upřeně hleděl.

„Okamžik, pane plukovníku,“ řekl do telefonu, a potom se

obrátil na velitele brigády: „Chtěl byste si promluvit s plukovníkem

Raymondem od velitelství 51. peruti, pane plukovníku?“

Velitel brigády se chopil sluchátka a přiložil si je k uchu.

Biggles zpozoroval, že zbledl. Za okamžik nato plukovník praštil

sluchátkem na stojánek a vychrlil celou řadu rozkazů. Ordonance se

rozběhly do všech koutů tábora, ozvaly se polnice a rotmistři se dali

do křiku.

Za deset minut nato, když zadní voj brigády zmizel za

vyvýšeninou směrem do zápolí, přiletěl první německý granát.

Potom následovala salva. Netrvalo dlouho a půda, kde předtím

anglická brigáda tábořila, byla rvána plamennými výbuchy a řinčící

ocelí.

Biggles běžel tímto peklem létající hlíny a šrapnelů tam, kde

nechal stát svého velblouda. Bolest hlavy, na niž ve svém vzrušení

docela zapomněl, se znovu ozvala s daleko větší prudkostí. Když

- 65 -

utíkal k letadlu, přivřel oči a ze všech svých sil bojoval se závratí,

která se o něj pokoušela. Bál se, že upadne.

„To mi fakt muselo přeskočit v hlavě, když jsem svůj koráb

nechal tak blízko lesa,“ říkal si Biggles v duchu. „Nejspíš ho už

rozstříleli na hadry.“

Obával se docela právem, protože nepřátelské granáty dopadaly

až nepříjemně blízko místa, kde zanechal své letadlo.

Velbloud však byl ještě netknutý, když k němu Biggles doběhl,

ačkoli půda kolem, již pokládal za vhodnou k odletu, ukazovala, jak

těsně prolétly některé granáty kolem.

Biggles se vyšplhal do kabiny, roztočil motor a pak prudce kopl

do nožní řídicí páky, aby se vyhnul okraji nedaleké granátové díry.

Letadlo se nahnulo dopředu. Velbloud poskakoval a houpal se na

rozryté půdě, ale zároveň nabíral rychlost.

„Pokud se odtud brzy nedostanu, tak se mi určitě ulomí

podvozek,“ říkal si Biggles a povolil řídící páku směrem dozadu.

Několik okamžiků kola podvozku ještě poskakovala po hrbolaté

zemi, ale pak je jakýsi nezvykle velký hrbolek vymrštil nahoru.

Když Biggles přistál na letišti v Maranique, Wat Tyler mu podal

jakési hlášení.

„Od velitele peruti,“ řekl mu. „Jak jsi až do teďka lítal?“

Biggles roztrhl obálku, přečetl text a musel se usmát: „Správně

jste to provedl, Sherlocku!“ Iniciály podpisu patřily

Kapitola šestá

Veliká aféra

Biggles seděl na brzdicím špalku a plnil si kulometný pás

náboji. Každý náboj zvlášť pečlivě prohlížel a zkoumal, zda nemá

sebemenší závadu, a odhazoval ty, které plně nevyhovovaly jeho

požadavkům.

„Ještě nejsme hotovi, letoune!“ zeptal se leteckého rotmistra,

který s partou mechaniků celých umazaných od oleje pracoval na

motoru jeho velblouda.

„Ještě pět minut a jsme hotovi, pane kapitáne!“ hlásil mu

rotmistr.

- 66 -

„No dobrá, ale hoďte sebou, nebo se setmí. Ještě bych to rád

dneska večer vyzkoušel. Zítra časně ráno musím odletět.“

„Prosím, pane kapitáne,“ odpověděl rotmistr zdvořile.

Biggles se vrátil ke své práci. Jeho tvář vypadala unaveně a

ochable, protože od té doby, co Němci zahájili velký útok a co na

německou frontu přiletěly Fokkery D.VII, dosáhla činnost ve

vzduchu svého vrcholu a britské letky to neměly vždycky nejlehčí.

Náhradní piloti přicházeli pomalu, protože nehody se překotně

množily, až jich bylo tolik, že přesahovaly svým počtem nástup

nových pilotů. V důsledku toho musel každý schopný pilot na frontě

odsloužit více leteckých hodin, než bylo obvyklé. Společně s piloty

své vlastní letky, ale i s kolegy od sousedních letek pociťoval

Biggles přílišnou zátěž, a bývaly chvíle, kdy měl všeho po krk, kdy

se mu hnusilo všechno, co souviselo s válkou, kdy válku z celého

srdce nenáviděl.

Všechno, po čem toužil, byl odpočinek. Od prvního rozbřesku

až do posledních paprsků slunce vedl Biggles své roje na útočné

hlídky a přestávky dělal jen tehdy, pokud si chtěl odpočinout, než mu

naplní nádrže benzínem.

Biggles toužil po dešti, aby tak měl věrohodnou výmluvu k troše

odpočinku. Déšť sice přišel, ale odpočinek Bigglesovi stejně

nepřinesl – o to se už postarali nadřízení. A nyní, když strávil ve

vzduchu celý den, potřeboval jeho motor jako sůl důkladně

prohlédnout, protože zítra ho čekala perná práce. Biggles netrpělivě

čekal, až mechanici skončí svou práci, aby pak mohl stroj vyzkoušet

a jít si lehnout.

„Už je to hotovo, pane kapitáne, pokud jste hotov vy!“ hlásil mu

letecký rotmistr, zatímco mechanici tlačili velblouda ven z hangáru

na startovací dráhu. Biggles vložil do kulometů pásy, které právě

naplnil náboji, usadil se v kabině, a když pustil motor na plný plyn,

aby se přesvědčil, že má své plné otáčky, rozjel se s letadlem po

ztemnělém letišti a vylétl do vzduchu.

V širokých kruzích chvíli neustále stoupal vzhůru a upřeně

sledoval ručičku otáčkoměru motoru i rychloměru. S výkonem

motoru byl spokojen, uvelebil se tedy v kabině pohodlněji a rozhlédl

se kolem. Uvědomil si, že ta osamělá obloha je jaksi podivným

místem k odpočinku. Tou dobou už slunce zapadalo v kalně rudé záři

za mohutnou výspou mraků, které se sem valily od západu. Pod ním

- 67 -

byla země ztracena v nesmírné prohlubni sytě purpurových stínů,

zatímco východ byl už zahalen v soumraku.

Také děla po celé délce fronty zmlkla, protože Biggles nezahlédl

ani jediný z těch obvyklých světelných záblesků, které provázely

praskající šrapnely. Bylo by se zdálo, že i děla jsou už válkou

unavena a že by si ráda odpočala.

Kolem dokola, nahoře i dole, všude byl obraz míru a nevýslovné

samoty. Bylo lze stěží uvěřit, že v dálce několika kilometrů byly

ukryty tisíce mužů v zákopech, čekajících na příchod svítání, aby

jeden druhému mohl skočit po krku. Byla válka! Biggles jí měl po

krk, byl unaven létáním i neuvěřitelným šílenstvím bojujících mužů,

které vůbec neznal.

Biggles si náhle povšiml malé skvrnky šplhající se směrem k

němu z onoho zšeřelého světa pod letadlem a trhl sebou.

Byl to Fokker D.VII., modrý letoun se žlutým ocasem, označený

pruhy velitele roje. Bigglese napadlo, že by rád věděl, kdo to je, co to

tam v té malinké kabině nepřátelského letadla sedí za chlapíka.

Povzdechl si, protože cítil podivnou únavu a neměl nejmenší

chuť bojovat. Přece jen si však zahřál kulomety několika rychlými

výstřely a postavil se proti tomu letci s podivným úsměvem na rtech.

Fokker provedl rychlý let střemhlav s následující svíčkou, jíž se

dostal těsně k Bigglesovi. Pak pod střední částí křídel německého

letounu vyšlehly světle oranžové plameny z kulometů.

Biggles palbu opětoval, zahnul rovnou za nepřátelské letadlo a v

nejbližším okamžiku už uháněli oba letci na protilehlých stranách

malé kružnice, každé letadlo ve svislé zatáčce, neboť se snažilo

dostat se k ocasu svého protivníka.

Celých pět minut takhle létali, ale nikdo z nich nezískal převahu,

třebaže se jim příležitostně podařilo vypálit několik ran z kulometu.

Brzy bylo zřejmé, že Němec se v této hře velice vyzná. Biggles začal

pociťovat závrať z té nesmírné námahy, a tak srazil řídicí páku

dozadu a vletěl do bleskurychlé zatáčky, která mu poskytla prchavé

možnosti dostat se k výstřelu.

Ale nevystřelil, jen bezmocně zaklel, protože se mu kulomet

vzpříčil právě v kritickém okamžiku. Zuřivě začal bušit do spouště,

aby ji uvolnil, ale všechno marné! Přes veškerou jeho pečlivost to

vypadalo, jako by se mu do pásu se střelivem dostalo několik

vyboulených patron.

- 68 -

Biggles mrkl přes úzký kruh své zatáčky na protivníka, který byl

tak blízko, že mohl zřetelně rozeznat jeho tvář. S úžasem zjistil, že

Němec nemá přilbu ani ochranné brýle. Byl ještě dost mladý a čistě

oholen a usmíval se Angličanovu marnému úsilí opravit vzpříčený

kulomet. Biggles si mohl prohlédnout každý detail nepřátelského

fokkera, ba i stehy na plátně potahu a výrobní číslo.

A pak se přihodila podivná věc. Nepřátelský pilot na něj vesele

zamával, vletěl do strmé zatáčky, a dříve než si Biggles uvědomil, co

má v úmyslu, postavil se mu po bok.

Britský pilot mu nevěřil, tak trochu ho podezíral z nějakého

uskoku, ale když ten druhý neučinil žádný útočný pohyb, letěli oba

válečníci pod stmívající se oblohou svorně vedle sebe. Po několik

minut tak letěli, přes mezeru mezi letadly se na sebe usmívali, a

potom nepřátelský pilot podruhé zamával, což vypadalo jako

pozdrav, pomalu se otočil a sklouzl směrem k německým zákopům.

Tam ho pohltila černá noc. Biggles opětoval jeho signál a obrátil se

také k domovu.

„Ty, s tím žlutonosým letounem, ty nejseš špatnej chlap!“

pomyslel si Biggles, přiškrtil plyn a vnořil se do mlhavé hlubiny. ,,To

by každý Němec neudělal, aby na člověka přestal střílet, když se mu

vzpříčí kulomet. Ty jsi opravdový sportovec a džentlmen!“

Pod sebou uviděl Biggles hangáry a přistávací dráhu svého

letiště.

Velitel peruti plukovník Raymond, major Mullen, MacLaren a

Mahoney stáli na startovací dráze, když Biggles přistál.

„Copak jste tam dělal?“ volal na něj major. „Mysleli jsme, že

jste si jen vyletěl vyzkoušet letadlo, a vy jste byl zatím pryč přes půl

hodiny. Právě jsme začali uvažovat, proč neletíte zpátky!“

„Zkoušel jsem jenom letadlo, pane majore,“ odpověděl neurčitě

Biggles, protože mu stále ještě nešlo z hlavy přátelské chování

německého letce v letounu se žlutým ocasem.

„Cože? Snad jste nezkoušel tohle?“ řekl major podmračeně a

ukázal na řadu děr v kýlové ploše velblouda.

„Nikoli, pane majore. Měl jsem jen takový malý zástoj, nestojí

to ani za řeč, s jakýmsi mladíkem ve fokkeru se žlutým ocasem!“

odpověděl Biggles.

„Ve fokkeru se žlutým ocasem, říkáte?“ ožil plukovník

Raymond.

- 69 -

„Ano, pane plukovníku. Byl to modrý letoun značky Fokker

D.VII se sírově žlutým ocasem.“

„Říká se, že v něm létá pilot von Döring,“ pokračoval plukovník

Raymond.

„Vůbec bych se tomu nedivil, pane plukovníku,“ podotkl

Biggles. „On jistě ví, jak se má létat, a v každém případě už má

pěknou hromádku vítězství!“

„Ano, to má,“ skočil mu do řeči plukovník. „To je muž, kvůli

kterému jsem dnes za vámi přišel. Pojďme do kanceláře velitelství!“

„Hodí se mi právě, že vám mohu říct, jak von Döring dovede

hromadit svá vítězství,“ pokračoval plukovník, když se oba usadili v

kanceláři letky.

„Kdybyste se mě na to zeptal, byl bych vám odpověděl, že je

tomu tak proto, protože je to lepší pilot než velmi mnoho jiných,“

osmělil se podotknout Biggles.

„To může být pravda,“ pokračoval plukovník, „má to však jiný

důvod. Ten von Döring dosáhl tak rychlých vítězství proto, že

mužové, které sestřelil, se skoro bez výjimky nikdy předtím nedostali

do boje!“

„Pak tedy má velké štěstí. Nebo snad dovede číst myšlenky,“

mínil Biggles. „Jakpak si je vybírá?“

„On si je nevybírá, druzí mu říkají, kde je najde,“ odpověděl

plukovník. „Tak poslouchejte. Von Döring má cirkus, který se skládá

asi ze třiceti letadel. Jak víte, je teď u našich nových letek zvykem,

že jsou sešikovány doma v Anglii a pak odletí sem k nám do Francie

jako úplné jednotky. Někdy se dokonce sletí dvě letky dohromady,

ale v každém případě musí letět podél zákopů, aby se dostaly na

letiště, kde mají mít své stanoviště.

Asi před pěti týdny odletěla do Francie letka velbloudů. Byla to

273. letka. Von Döring jim zaskočil cestu a rozsekal, je na kousky.

Bylo to vyslovené vraždění. Naši chlapci byli sestřeleni, aniž

poznali, co to vlastně je boj. Mysleli jsme, že to byla nějaká léčka,

ale Döring opakoval svůj kousek o týden později.

Celkem to udělal už čtyřikrát. Vždycky se náhodou ocitne na

místě, když sem přiletí nová letka, a to už přestává všechno!

Vždycky ho sem pošle německá zpravodajská služba. O tom není

pochyb.

- 70 -

Hodláme tedy panu von Döringovi tuhle zábavu zarazit. Ten

lstivý pán se velice bojí o svůj život, ale nějak se to provést musí,“

prohlásil rozzlobeně plukovník. „Jak víte, ještě donedávna bylo

zvykem letět přímo z domovských posádek v Anglii do Marquise na

francouzské straně kanálu La Manche. Tam letadla stráví noc a další

den pokračují na svá zdejší letiště. Je to určitě osada Marquise,

odkud von Döring dostává svoje zprávy. Doba, kdy letka musí

odletět, musí být uveřejněna v rozkaze, a i kdyby nebyla, dotyční

důstojníci o tom určitě hovoří. Jakmile se to dozví vyzvědač, pošle o

letu zprávu do Německa, což má za následek, že pan von Döring si

pěkně vyletí, aby si na letce počíhal.

A jaký je můj nápad v tomto ohledu. Zítra odletí 266. letka na

mořské pobřeží, aby oklikou přes kanál přistála v osadě Marquise,

jako kdyby ti letci právě přiletěli z Anglie. Důstojníci budou

varováni, aby se nezmiňovali o svých válečných zkušenostech, a

piloti se budou muset chovat tak, jako by byli úplní zelenáči a jako

by se teď poprvé dostali do Francie. Rozumíte mi?“

„Rozumím tomu tak, že von Döring podnikne útok na naši letku,

protože se bude domnívat, že je to cháska bažantů,“ řekl Biggles.

„Protože však máme pouze deset letadel a von Döring jich má třicet,

vypadá to, že můžeme dostat sakra vřelé přivítání!“

„Ano, budete patrně nuceni dobře se na to připravit,“ přiznal

plukovník. „Vy poletíte ve výši tří tisíc metrů, hned za zákopy,

směrem k osadě St. Omer. A právě u té osady je nanejvýš

pravděpodobné, že vás von Döring napadne. Řekl jsem vám to dost

jasně?“

„Naprosto jasně,“ přisvědčil Biggles tónem, který nebyl zcela

prost ironie. „A kdo má tu letku vést?“

„Já ji povedu sám,“ vmísil se major Mullen do hovoru. „Roje A

a B pod vedením Mahoneyovým a MacLarenovým zaujmou

postavení vlevo a vpravo ode mne. Vy, Bigglesworthe, povedete roj

C, a to poněkud nade mnou a poněkud vzadu.“

„Výborně, pane majore,“ řekl Biggles suše k rozkazu, který, jak

si zcela dobře uvědomil, by ho mohl přivést na nejnebezpečnější

místo v celém letovém útvaru.

„Tak dobrá! Já tedy zase pojedu,“ skončil plukovník. „Sbohem a

mnoho štěstí!“

- 71 -

Plukovník vzal majora Mullena pod paží, vedl ho ven a šeptal

mu cosi, co ostatní důstojníci nemohli zaslechnout. Když se major

vrátil, lehce se usmíval.

„Budeme si muset ráno pěkně přivstat,“ prohlásil major Mullen,

„takže bychom udělali nejlíp, kdybychom se šli trochu prospat.“

Za dva dny nato v šest hodin ráno stálo deset velbloudů 266.

letky s cvakajícími vrtulemi na startovací dráze letiště v Marquise a

čekalo na znamení k odletu. Biggles vyhlédl z malé kabinky svého

letadla a usmál se na Algyho po své levici. Zase už se ho zmocnila

touha po dobrodružství, a pokud byl s to to posoudit, jejich plán

klapal tak přesně, jak byl vypracován.

Všichni tito zkušení piloti, kteří předešlého dne přiletěli do

Marquise, byli celí nedočkaví, že ,konečně uvidí frontu’, a ne-

promarnili ani chvíli, aby všem obšírně nevypravovali, jak se strašně

těší, že už jsou z Anglie pryč a že konečně uvidí skutečnou válku.

Bylo zřejmé, že na tuto lest naletěli všichni důstojníci od velitele

posádky až dolů k poddůstojníkům. Samozřejmě neměli jediný

důvod, proč by to všechno neměli brát vážně.

Biggles zažil chvíli strachu, když se ho jeden z dopravních

pilotů zeptal, kde dostal svůj vojenský kříž. Dopravní piloti měli totiž

za úkol dopravovat stará letadla do Anglie k opravě a s novými a

opravenými létat zpátky na frontu. Biggles tuto otázku se smíchem

přešel, protože se domníval, že to bude omylem pokládáno za

skromnost.

Biggles vůbec nepochyboval o vážnosti podniku, který měli

před sebou. Von Döring a jeho lidé byli staří válečníci, a ačkoli jejich

domněle nezkušené oběti neměly nejmenší chuť vydat se jejich

kulometům všanc, jak nejspíš očekávali, přece jen se nedalo

zapomínat, že budou mít výhodu obrovské přesily.

Biggles byl tak trochu zvědav, kolik z těch připravených

velbloudů, sytících vzduch nezdravým zápachem ricinového oleje, se

zase vrátí do Maranique. Řev motoru majora Mullena ho však z úvah

vrátil do skutečnosti a on se se svým letadlem rozjel napříč letištěm v

patách za svým vůdcem. Ve vzdušném proudu, který vytvářely vrtule

letadel letících před ním, se lehce kolébal.

„Dobrá, tak už se řítíme do toho divadla připraveného na velkou

truchlohru,“ uvažoval Biggles, když velitel letky, stále ještě

stoupající, zamířil v předem sjednaném kursu. Ve výšce tří tisíc

- 72 -

metrů se pak všech deset letadel vyrovnalo a uhánělo s velkým

rachotem pod oblohou směrem k osadě St. Omer.

Na západní straně nad zákopy viselo několik tenkých vrstev

mraků, ale ve všech ostatních směrech byla obloha naprosto jasná.

Nyní už byli ve svém bitevním šiku a vpředu se v lehkém vánku

třepotaly vlajky velitelova letadla. Hned za nimi a poněkud vpravo

byl Mahoney s dalšími dvěma letadly svého roje, zatímco MacLaren

se svými letouny zaujal podobné postavení po levé straně.

Biggles uzavíral zadní voj letadly Algyho a profesora, jejichž

konce křídel se téměř dotýkaly jeho vlastních, takže on sám, jak si

dobře uvědomoval, tvořil cíl, na který se měli vrhnout očekávaní

útočníci.

„Plukovník se určitě zbláznil!“ říkal si naštvaně Biggles. Protože

i když se vzal v úvahu nedostatek lidí i letadel na frontě, který

umožnil vzít na tuto akci jen deset velbloudů, bylo příliš troufalé

očekávat, že tito letci budou moci úspěšně čelit útoku velkého

cirkusu pana von Döringa. Avšak v akci, jíž si troufal být vůdcem

sám velitel letky, Bigglesovi nezbývalo než ho prostě následovat.

Pozdní letní slunce, které v tu chvíli bylo vysoko na obloze,

zaplnilo vzduch třpytnými paprsky, které se odrážely na krytu

motoru, na křídlech i na vzpěrách, a oslňovaly tak, že bylo téměř

nemožné dívat se upřeně vpřed. A právě z toho oslňujícího

slunečního jasu k nim měl přikvačit německý útok. Biggles o tom byl

naprosto přesvědčen, protože von Döring byl až příliš dobrý vůdce,

než aby přehlédl, že se mu nabízí taková výhoda, a kromě toho byl v

takovém postavení, že mohl úhel svého útoku volit.

Piloti se teď blížili k nebezpečnému pásmu. Biggles se ve svém

sedadle neklidně vrtěl, neboť – jako ostatně ve všech podobných

případech – bylo čekání mnohem trýznivější než sama bitva. Občas

zdvihl pravici vycpanou kožešinou a štěrbinami mezi prsty

nakukoval do oslňujícího kotouče slunce, nic však nemohl spatřit.

Náhle je minul letový útvar britských letadel De Havilland 4,

směřující k zákopům, a jejich pozorovatelé, nedbale se opírající o své

kulomety, jim přátelsky zamávali na pozdrav.

Kdepak je von Döring? Piloti už byli ve středu nebezpečného

pásma, ale po letadlech s černými kříži dosud nebylo nikde ani

potuchy. Že by se jim jejich plány zhatily? Že by německý vyzvědač

nebyl schopen dopravit svou zprávu přes frontu, takže se z jejich letu

- 73 -

na pobřeží a zpátky nakonec vyklube pouhý výlet? Už to tak začínalo

vypadat, protože osada St. Omer už ležela před nimi necelých

šestnáct kilometrů daleko.

Biggles znovu zdvihl ruku a pátravě prohlížel oblohu před sebou

ve štěrbině mezi ukazováčkem a palcem. A tu se mu zatajil dech. Že

by tam nahoře cosi zahlédl? Samozřejmě! Maličké chomáčky kouře

– celý tucet! Byly to protiletadlové šrapnely – anglické šrapnely! Ten

bílý kouř totiž naznačoval, že střílejí anglická protiletadlová děla, a

to mohlo znamenat jen jedinou věc, že tam letí nepřátelské letouny.

Biggles přimhouřil oči a snažil se proniknout mezi poskakující

paprsky světla, které obklopovaly oslnivě bílý kotouč slunce.

„Tamhle jsou!“ usoudil, když zachytil letmý záblesk několika

maličkých černých skvrnek, vznášejících se ve vzduchu jako komáři.

Mrkl dolů na majorovo letadlo. Zdalipak o nich velitel letky už ví?

Pokud tomu tak bylo, nedával nic najevo.

Biggles lehce zamával křídly, zdvihl ruku nad hlavu, podíval se

rychle na Algyho a potom mrkl po profesorovi. Ti mu dávali

znamení, že i oni o té nadcházející bouři už vědí.

Biggles se ohlédl na majora. Hergot, co ten člověk jen dělá?

Mírně sklonil nos svého letounu a uháněl směrem k osadě St. Omeru,

a všichni ostatní se řítili rovnou za ním. Kdyby teď von Döring sletěl

dolů a napadl je zezadu, měli by všichni velkou šanci, že je porubají

dříve, než budou schopni vypálit jedinou ránu!

Biggles zdvihl oči a zahlédl tucet letadel s rovnými křídly, která

se na ně hnala jako supi. Cosi ho přimělo, aby se podíval ještě

stranou, a jeho zrak utkvěl na dalších letadlech, která hřměla dolů k

jejich levému boku. A nakonec zjistil, že sedm či osm dalších letadel

přilétlo z opačné strany. Z oblohy pršeli Hunové! Biggles stiskl rty a

schoulil se do své kabiny.

Když zvážil tu neveselou situaci, trpce se usmál a ruku na řídicí

páce přemístil tak, že mu palec spočinul na hlavici kulometné

spouště. V tomto malém okamžiku před srážkou myslel s výčitkami

na vyšší velitelství, které ho sem poslalo, aby se dal porazit jako

ovce.

Beng! Beng! Cosi praštilo do zadního konce křídla jeho letounu

a s ostrým nárazem kovu se odrazilo. Mezi jeho křídly se jako blesk

kmitl déšť kulometných střel. Proč se ten major neobrátil? A, teď se

- 74 -

už na ně chystá! Zamával svými křídly a potom vyletěl strmou

zatáčkou nahoru. Teď už byl každý muž útvaru odkázán sám na sebe.

Ra-ta-ta-ta-ta! Plesk – plesk – plesk! Biggles prudce odsunul

brýle a začal kroužit dokola, přičemž zároveň hledal očima svého

kulometu cíl. Když se otočil, pohledem zachytil dvě modře natřená

kola spojená silnou osou, která se hnala do svíčky nad jeho horními

křídly. Další fokker se postavil na nos a s velkým hřmotem sletěl k

jeho boku. Biggles se hbitě stočil, aby se s ním utkal čelem, a zasypal

ho deštěm střel ze svého kulometu.

Také fokker se prudce stočil, ale Biggles strhl svého velblouda k

jeho ocasu, přičemž kulomety zlověstně skřehotaly staccatovými

výstřely ra-ta-ta-ta, ra-ta-ta-ta! Letadlo s černým křížem sletělo do

vývrtky. Zda byl jeho pilot raněn, anebo se jen chtěl vyhnout

zničujícímu dešti olova, Biggles sotva mohl odhadnout.

Neměl totiž vůbec čas ho sledovat, protože se musel soustředit

na další letadlo, které se na něj řítilo shůry a ze svého kulometu

chrlilo střely. Okamžitě ho poznal. Byl to letoun se žlutým ocasem –

byl to sám Döring!

Biggles se otočil, aby se s ním utkal. Jeho ochranné sklo vpředu

se rozlétlo na kusy a cosi ho švihlo po tváři. Biggles však nezaváhal.

V posledním okamžiku – právě když se už zdálo, že srážka je

nevyhnutelná – stočil se letoun se žlutým ocasem stranou, a v

nejbližším okamžiku se obě letadla ocitla v chumlu otáčejících se a

potápějících se letadel, a snažila se jedno druhému dostat k ocasu.

Dlouhý chvost černého kouře v klubku kroužících letounů, která

teď spolu bojovala, znamenal, že některé z nich bylo zasaženo. Byl

to velbloud, který se začal řítit do vzdušné propasti, a kromě toho

dva fokkery, které na sebe narazily, se ve vzduchu převracely kolem

své osy a padaly k zemi, přičemž z nich padala spousta spletených

drátů a roztříštěných výztuh. Bok jednoho z vraků už olizoval ohnivý

jazyk a jeden z pilotů se vztyčil a vyskočil do prázdnoty.

Kdepak je von Döring? Ach, tamhle je, zase se vrací na

Bigglese! Vyhnuli se vlastní srážce jen o několik centimetrů, pak se

opět dostali do kruhu ke své staré bojové taktice. Biggles od Němce

na chvilku odpoutal oči, aby se podíval, co je s majorovým letadlem.

Fokkery i velbloudi, všechna letadla dohromady byla rozptýlena po

obloze a utkávala se v jednotlivých střetech. Byla to ta nejzoufalejší

situace, jakou kdy viděl, ale majorova velblouda nemohl nalézt.

- 75 -

Proto se stočil zpátky k letounu se žlutým ocasem, který se teď snažil

vyšplhat nad jeho letadlo.

Cosi se zavrtalo do motoru jeho letadla, až to zadrnčelo, a k

nosu mu dolehl ošklivý zápach oleje. Otáčky motoru začaly klesat.

Von Döring bez čepice a bez leteckých brýlí se kolem něho mihl,

těsně kolem a rozvážně na něj zamával. Poznal Bigglesovo letadlo.

Britský pilot na něj také zamával a strhl nos svého letounu nahoru,

aby na něj vypálil několik ran z kulometu, až poletí přes jeho hledí.

Ach, copak to jen bylo? Daleko nahoře na obloze, v jedné linii s

ústím jeho kulometů, které dštily oheň, objevil se velký chomáč

skvrnek, které se rychle zvětšovaly. Dále pod nimi snášela se z

modré oblohy jiná skupina skvrnek, a když je Biggles rozeznal,

divoce zajásal. Byla to britská letadla S.E.5; osmnáct – dvacet ne,

čtyřiadvacet jich bylo, a Biggles celému plánu bleskurychle

porozuměl.

Tato britská letadla čekala nad osadou St. Omer, daleko nahoře

v modři oblohy – čekala na velbloudy, kteří měli cirkus setníka von

Döringa vylákat do zkázy.

„Matičko skákavá, to je pěkná past!“ říkal si Biggles se

zaťatými zuby.

Britská letadla k nim letěla dolů v sevřeném šiku a hřměla

zlověstně; čtyřiadvacet tupých nosů, z nichž každý byl obklopen

blýskavým kruhem své vrtule. Byl to nezapomenutý pohled! Von

Döring byl ztracen, protože už byl příliš daleko na nepřátelské straně

zákopů, než aby mohl doufat, že se dostane zase zpátky – ledaže by

se okamžitě obrátil k domovu. On však britské posily dosud

nezahlédl! Jeden či dva z jeho letounů si jich už určitě všimly,

protože horempádem uháněly směrem k německým zákopům.

Tento pohled způsobil, že se v Bigglesovi začal vzmáhat

podivný záchvěv soucitu. Tato past samozřejmě znamenala, že tuto

hru vyhrají, vyhrát však mohl přede dvěma večery von Döring,

kdyby byl sestřelil bezbranného Bigglese se vzpříčeným kulometem.

Vůbec se nedivil, co to vlastně dělá, když se podíval na letadlo se

žlutým ocasem, které bylo od něho vzdáleno asi na sto metrů na

protilehlé straně kruhu, zdvihl ruku a ukázal dozadu.

Letec von Döring se podíval dozadu přes rameno a spatřil smrt,

kterou dštily kulometné hlavně rojů britských stíhaček, ale přesto se

na okamžik zdržel, aby Bigglesovi děkovně pokynul, a pak se otočil

- 76 -

a pustil se k zákopům. Britské stíhačky opustily svůj šik, protože si

už každý pilot vybral svého nepřítele, třebaže německý cirkus byl už

nyní sešikován do rojů.

V hledí Bigglesova kulometu se mihl jakýsi velbloud. Bylo to

letadlo jeho velitele, z něhož major Mullen dával znamení, aby se

sešikovali; Biggles se tedy připojil vzadu těsně za ním a dychtivě se

rozhlédl kolem, aby spočítal, kolik velbloudů jim ještě zbývá.

Jeden – dva – tři – čtyři, další přilétal z nevelké vzdálenosti –

pět – dvě další letadla k nim šplhala vzhůru – tak tedy sedm.

To jsou už všechna? Ano, všeho všudy jim zbylo sedm letadel.

Tři byla pryč. Která to jsou? Biggles se podíval napravo, když se k

němu přidružil Algy a ukázal prstem dolů.

„Tak tedy profesor je pryč!“ uvažoval Biggles. Třeba musel jen

nouzově přistát, třeba měl pouze poškozené letadlo. Z pěti či čtyř

letadel se na zemi kouřilo, ta ale byla tak daleko, že se nedalo

rozeznat, zda jsou britská, anebo nepřátelská.

Jeden velbloud po druhém se řadil do letového útvaru. Biggles

zahlédl Maca a Mahoneye, kteří se uvelebili dole každý z jedné

strany letounu velitele letky. Ti tedy vyvázli se zdravou kůží. Po

chvíli začalo Bigglese zajímat, kolik asi nepřátelských fokkerů se

stačilo vrátit do bezpečí.

Vzhledem k tomu, že britská letadla měla výhodu větší výšky,

bylo nemožné, aby německé letouny svým útočníkům unikly. Byly

by si musely vybojovat každý kilometr cesty nazpět, přičemž Britové

měli stále větší převahu.

Kolik z těch třiceti letadel slavného cirkusu letce von Döringa se

asi dobelhá zpátky přes zákopy? Dvě, tři? Mnoho jich v takové štěstí

nemohlo doufat. Téhle noci bude na německé straně spousta

prázdných hangárů!

Biggles si hluboce oddechl s pocitem úlevy, protože věděl, že je

po bitvě a že z toho vyvázl se zdravou kůží. Zůstali už sami, ostatní

letouny zmizely v mlze směrem na východ. Biggles si na svém

sedadle sedl pohodlněji a sledoval, jak major Mullen nařídil kurs na

letiště Maranique.

„Já jsem určitě neměl všech pět pohromadě, že jsem tomu

setníkovi von Döringovi dal to znamení!“ uvažoval o svém minulém

počínání. „Rád bych věděl, co mě to jen napadlo? Ale to nevadí,

- 77 -

jedna dobrá služba zasluhuje revanš, a teď jsme vyrovnáni. Však se

možná ještě někdy shledáme!“

Kapitola sedmá

Letec v zákopech

Kapitán Bigglesworth, zkráceným jménem Biggles, křižoval ve

výši čtyř tisíc pěti set metrů nad řekou Sommou ve Francii a na chvíli

ve svém nepřetržitém průzkumu oblohy ustal, aby se podíval také

dolů. Jeho zrak upoutal kouř vystupující z jakéhosi selského statku.

Poněkud se znepokojil a zamračil, když si povšiml, že ten kouř se

valí po zemi směrem k německému zápolí v úhlu, který mohl

znamenat jen to, že při zemi vane velmi ostrý vítr.

Biggles se se svým letadlem otočil kolem jeho svislé osy, ale

vrásky na čele se ještě prohloubily, protože si teprve teď uvědomil,

že je za frontou dále, než si představoval.

„Bude to trvat dobrou půlhodinu, než se dostanu proti tomu

větru. Nejspíš jsem se zbláznil, že jsem zaletěl až tak daleko za

frontu,“ uvažoval Biggles a postrčil řídicí páku vpřed, aby nabral

větší rychlost.

Šrapnely protiletadlových děl, které ho dosud sledovaly za jeho

letu do německého zápolí s nevalným úspěchem, začaly třaskat blíže,

protože se nyní velbloud pohyboval s menší rychlostí a skýtal jim tak

lepší cíl. Pilot byl tedy nucen měnit směr, aby se této jejich nevítané

pozornosti úspěšně vyhýbal.

„Určitě jsem se zbláznil,“ opakoval si vztekle a hbitě se stočil,

aby se vyhnul chuchvalci zlověstných černých bublin, které se

jakoby kouzlem objevovaly zrovna před ním. „Měl jsem si všimnout,

že se vítr zdvihl nahoru. Jak jsem ale mohl tušit, že z toho bude

taková vichřice?“

Protože držel řídicí páku stále vpředu, poklesla jeho výška na tři

tisíce metrů a v dohledu se objevily bílé jizvy zákopů rozervaných od

granátů. Biggles však náhle ve svém sedadle ztuhl, protože mu k

uším dolehl slabý, ale poněkud neobvyklý hluk. Z pravidelného

hukotu Bentleyova motoru jeho letadla se ozývalo pravidelné tikání:

tik-tak-tik-tak.

- 78 -

Ovládlo ho zlé podezření, a tak se Biggles podíval přes rameno

dozadu. Ve směru jeho letu táhl se oblak bledě modrého kouře

daleko za ním, jako kýlová voda za mořským parníkem. Biggles s

jistotou poznal, že jeho motor má nějakou poruchu.

Rychle se tedy podíval na palubní desku s přístroji a jeho obavy

se potvrdily. Ručička na otáčkoměru motoru klesla na polovinu

normálních otáček. Biggles se podíval stranou, aby odhadl svou

vzdálenost od zákopů, a nyní se skutečně vyděsil. Pak se poněkud

uklidnil a řekl si, že by tam mohl přece jen doletět, ovšem jen za

předpokladu, že se jeho porucha nezhorší.

V tomto ohledu však byl vzápětí zklamán. Sotva mu ona

myšlenka proběhla hlavou, ozval se výbuch. Z oběžného motoru

vyšlehl plamen a nos mu zahltil zápach spáleného oleje. Biggles

okamžitě přiškrtil plyn, protože chtěl raději přistát těsně za

německými zákopy, než aby riskoval, že bude ve vzduchu spálen na

prach a popel.

Letadlo prudce ztrácelo rychlost a Biggles ve své smrtelné

nejistotě upíral oči na zákopy. Bohudíky, na obloze nebyla vidět

žádná nepřátelská letadla, což ho poněkud uklidnilo. Kdyby byl totiž

napaden, dostal by se do zcela beznadějné situace.

Stále klouzal k zemi. Jazykem si olízl vyprahlé rty a snažil se

trochu pootevřít škrticí klapku. Jakmile se však o to pokusil, plameny

opět vyšlehly, a tak mu nezbývalo, než klouzat dál ve stejném úhlu

jako dříve.

Zákopy nebyly dál než asi na dva kilometry, ale jeho letadlo

bylo níž než tři sta metrů nad zemí, což bylo s ohledem na blízkost

palby protiletadlových německých děl značně nebezpečné. Také

zlověstný praskot mu připomínal, že i nepřátelští kulometčíci na

zemi dovedou na jeho zápasící letadlo úspěšně střílet.

Aby však nezůstalo jen při tomto nebezpečí, zdálo se, že dole

zuří bitva. Mračna kouře, pichlavé jazyky plamenů i tryskající

gejzíry bahna výmluvně svědčily o soustředěné či bubnové palbě na

obou stranách zákopů. Velbloud nejednou prudce zakolísal, když

kolem něho prolétla velká střela z hřímající houfnice.

Biggles se schoulil do své kabiny, ponořil se, jak jen to bylo

možné, a rychle mrkl doleva i doprava, protože doufal, že dokáže

zjistit svou polohu. Byl však už příliš nízko, a tak kromě pekla

klokotajícího kouře a bahna nic jiného neviděl. Objevil se před ním

- 79 -

roztřískaný tank, jehož předek trčel vzhůru jako nos spící ještěrky, a

Biggles zoufale kopl do nožní řídicí páky, aby se mu v posledním

okamžiku vyhnul.

Všude viděl jen spletené a zkroucené ostnaté dráty. Všude jen

bahno a voda a lidé v khaki a šedých uniformách, to bylo to jediné,

co mohl rozeznat.

Bylo naprosto vyloučeno, že by tu mohl zvolit nějaké místo k

přistání – všude to bylo stejné, takže vlastně neměl na vybranou.

Potom se rozlehl ohlušující výbuch, velbloud se zkroutil do

ošklivého skluzu po křídle, pak vyrval několik kůlů s ostnatými dráty

a ozval se praskot tříštícího se dřeva.

* * *

První věc, kterou si Biggles uvědomil, bylo bláto, které horečně

vyhrabával zpod svého letadla, aby se dostal ven. Jeho velbloud s,e

totiž obrátil podvozkem vzhůru. Potom se hloupě zadíval na to peklo

běsnící kolem. V kterém směru jsou asi britské zákopy? Biggles o

tom neměl ani potuchy, avšak zlověstný štěkot kulometů z

bezprostřední blízkosti a ostrý třesk kulí narážejících do jeho letadla

ho zase jedním rázem přivedly k plnému vědomí. Rychle se probral z

těch polovičních mrákot a řekl si, že by se měl co nejrychleji někde

ukrýt.

Ve vzdálenosti asi dvaceti metrů se na něj přívětivě šklebila

obrovská díra od granátů, a tak se k ní tygřím skokem vrhl. Když se

prodíral bahnem, pleskla ho kulka do rukávu kabátu, a tak poslední

vzdálenost překonal skutečným skokem. Zakopl však o nerovný

okraj kráteru a po hlavě spadl do stojaté kalné vody na dně. Nakonec

se vyškrábal, ale uklouzl zase a padl na cosi měkkého.

„No tak, koukej, kam lezeš! Copak máš tak naspěch?“ osopil se

na něj jakýsi voják londýnským nářečím.

Pilot na něj zamžoural a sklesle se posadil do měkkého bahna na

okraji kráteru. Na protilehlé straně seděl jakýsi Anglán špinavý od

bahna od hlavy až k patě. Byl na něj smutný, žalostný pohled. Na

koleně měl rudě zbarvený obvaz, který si nejspíš sám udělal před

chvílí z odříznutého kusu kalhot.

„Copak jsem pospíchal?“ zeptal se Biggles mírně a zvědavě si

prohlížel svůj protějšek. „No, asi jo,“ přiznal konečně. „Tady přece

není místo, aby tu člověk lelkoval jako při večerní procházce. Ale

aspoň mě nic netrefilo, že ano. Ale kde to jsme a co se to tady děje?“

- 80 -

vyptával se Biggles vojáka a bezděčně se sehnul, protože nedaleko

jejich díry s tlumeným hukotem dopadl německý granát.

„Pročpak jsi toužil tady přistát? Copak ti nestačí ta patálie tam

nahoře?“ osopil se na něj cizí voják. „To musí bejt pěkný peklo, když

Němci na ten tvůj ajroplán začnou pálit!“

„Já jsem tady nepřistál proto, že bych tě toužil spatřit, to mi,

doufám, věříš,“ rozesmál se Biggles. „Kdepak jsme, to bych teď rád

věděl!“

„Asi tak uprostřed, řekl bych,“ zavrčel voják.

„Uprostřed čeho?“ ptal se dál trpělivě Biggles.

„No přece války!“ zněla odpověď.

„Jo, rozumím,“ připustil Biggles. „Ale kde jsou naši vojáci a kde

je nepřítel, to bych rád věděl!“

Voják vystrčil palec nad rameno a potom jím několikrát bodl v

opačném směru.

„Tamhle a tamhle, nebo tam aspoň byli, co jsem je naposledy

viděl. Ale teď budou asi někde jinde. Víš, kamaráde, moje stará mi

říká, Joe …“

„Ty se jmenuješ Joe?“ zeptal se Biggles, aby mu to dlouhé

vyprávění včas zarazil, protože na něco takového neměl nejmenší

pomyšlení.

„Jo, jmenuju se Joe, Joe Witty a jsem u setniny A třiadvacátej

pluk londýnskejch mládenců,“ vysvětloval ochotně voják.

Hm, vtipný, to je prima jméno,“ řekl Biggles.

„No a co na tom?“ zavrčel Joe.

„Nic. Řekl jsem jenom, že je to fajn jméno, snadno si je člověk

zapamatuje!“ vysvětloval Biggles.

„Já myslel, že si ze mě chceš kvůli tomu utahovat!“ namítl Joe

podezíravě.

„Ale kdepak, to bych přece nikdy neudělal!“ ujišťoval ho

Biggles a nutil se do žoviálního smíchu. „Ale co abychom se odtud

dostali pryč?“

„No dyk já tě přece nedržím, nebo snad jo?“ namítl Joe. „Když

nemáš takovou póvl společnost rád …“

„Ale jdi, prosím tě!“ skočil mu Biggles rychle do řeči a

přátelsky se rozesmál. „Já bych s tebou rád poseděl a popovídal třeba

celý den – ale ne tady!“

- 81 -

„No dobrá, jenže tady je to přece jen lepší, než pobíhat sem a

tam jako cvok a nechat na sebe práskat od těch hajzlů. Nemám

pravdu?“ ptal se Joe. „Jestli odtud chceš zdrhnout, tak tuhle zrovna

za tebou je podkop, kterej vede do našich zákopů.“

„Podkop?“ zajímal se Biggles.

„No jasně, podkop, anebo zákop, jestli si přeješ. Nejradši bych s

tebou taky šel, protože Prušáci se za chvilku zase vrátěj, řekl bych.

My jsme je právě před chvilkou odtud vyhnali, a já přitom koupil

tuhle jednu do kolena a pak jsem se poroučel. Je to zatracený, válka

jedna všivá. Jak říká moje stará; Joe, říká vždycky …“

„Nech toho radši!“ okřikl ho Biggles. „Nech to, co říká tvoje

stará, na jindy. Můžeš chodit?“

„S tímhle svinstvem?“ zeptal se ho ironicky Joe. „To teda ne! A

taky nemyslím, že bych se v tomhle hnoji dokázal plazit. Copak jsem

ňákej slimák?“

„To já nemůžu vědět, jestli nejsi slimák,“ odpověděl žertem

Biggles a pohledem přejel devadesátikilovou postavu onoho muže.

„A já zase nejsem Samson, abych tě mohl vzít na ramena, třebaže

bych to udělal opravdu rád. Proklouznu do našich zákopů a řeknu

tam mládencům, že jsi tady. A pak sem přijdeme a odneseme tě.“

„Ty že mě chceš odnýst?“ nedůvěřivě opakoval Joe.

„Samozřejmě!“ přisvědčil Biggles.

„A nehoupáš mě?“ ptal se raněný voják.

„Co to znamená?“ nechápal Biggles.

„Esli mě jako nelakuješ. Zkrátka, myslíš to doopravdy?“

vysvětloval Joe.

„Samozřejmě že to myslím doopravdy!“ ujišťoval ho Biggles.

„No tak dobře, to seš teda kabrňák! To je v suchu, já tady na

tebe počkám!“

„V pořádku, jen mi neuteč!“ chechtal se Biggles. „Kdepak je ten

podkop, co jsi o něm mluvil?“

„Běž rovnou nahoru, je to asi dvacet metrů doleva,“ odpověděl

Joe a rukou naznačil ten směr.

Biggles opatrně vykoukl přes okraj díry. Ve všech směrech se

rozprostírala poušť bahna a vody, v níž se válela změť ostnatých

drátů, přileb, pušek a beden střeliva, všechno v zoufalém zmatku.

Kulka pleskla do bahna nedaleko něho, ani ne dva centimetry od jeho

- 82 -

obličeje, a Biggles se zase rychle schoval. Ale konec toho zákopu,

roztřískaného od granátů, přece jen zahlédl.

Když se ohlédl dolů do jámy na Joea, který byl teď bledý jako

křída, uvědomil si, že ten voják je vážně zraněn, třebaže to na sobě

nedává znát. A bude-li se otálet s lékařskou pomocí, může zemřít

vykrvácením.

„Vem si to na sebe, Joe, já se tam dlouho nezdržím!“ křikl na

něj Biggles povzbudivě, svlékl si letecký kabát a podal ho zraněnému

vojákovi. „Obleč si to na sebe, bude ti v něm teplo!“ A pak vyskočil

ven, aby se dostal k ústí onoho zákopu.

Když se plazil těsně při zemi a s námahou se proplétal lepkavým

bahnem, přivítala ho prška střel z pušek a štěkot kulometu. Ze

zákopu mu kdosi nastrčil bodák, ale Biggles na něj zařval: „Kruci,

koukej pořádně!“ Uskočil stranou a pak vletěl rovnou do zákopu.

V posledním okamžiku uviděl jakéhosi důstojníka od pěchoty,

který mluvil s jiným důstojníkem na konci spojovacího zákopu.

Biggles se jim snažil vyhnout, ale najednou mu uklouzla noha na

mazlavém bahně předprsně, a tak vrazil plukovníkovi rovnou do zad.

Všichni tři se pak natáhli do bahna na dně zákopu.

První vstal plukovník. Zasunul si monokl umazaný od bláta do

levého oka a zuřivě si Bigglese změřil.

„Hrom do toho, kde jste se tady vzal?“ osopil se na něj.

„Můj velbloud přistál v téhle kaši,“ postěžoval si mu Biggles.

„Velbloud?“ vyjekl plukovník. „Cožpak už také vytvořili

velbloudí oddíl?“

„Ano, pane. A proto má každý voják na zádech hrb!“ řekl

Biggles poněkud jízlivě. „Velbloud v téhle válce však neznamená

dromedára, ale válečné letadlo.“

Další vysvětlování bylo přerušeno krátkým a pronikavým

zahvízdnutím a výkřikem: „Tamhle jdou!“

„Kdo tam jde?“ křikl Biggles dychtivě na mohutného rot-mistra,

který právě vyskočil na palebné schůdky a začal rychle střílet z

pušky.

„Panebože! Kdo by sem asi tak mohl jít? Hunové přece, pruská

garda – to jsou oni!“ utrhl se na něj poddůstojník.

„Hunové! Dejte mi někdo pušku!“ žadonil Biggles.

Nedaleko nich vybuchla bomba a zaplnila zákop mrakem

hustého, žlutého a štiplavého čmoudu. Biggles, který se v tom pachu

- 83 -

začal dusit a lapal po dechu, popadl pušku, opřenou o zadní stěnu

zákopu. Do uší mu zalehl kravál války – nepřetržitý štěkot pušek,

zlověstný skřehot kulometů, duté hřímání těžkého dělostřelectva i

pronikavé praskání ručních granátů. Nedaleko něho kdosi slabě

sténal.

Nad vším tím hlomozem se ozval čísi hlas, který uděloval

rozkazy odměřeným tónem důstojníka na vojenském cvičišti.

„Tamhle přicházejí, chlapci, chovejte se statečně a střílejte

nízko, vyberte si každý svého muže!“

Bigglesovi třeštila hlava, vylézal po stěně zákopu nahoru, ale v

ruce stále ještě držel od bláta umazanou pušku.

„Hej, ty, kam to lezeš? Jdeš hned dolů, ty blázne!“ zařval na něj

čísi hlas.

Biggles zaváhal. Z předprsně zákopu mohl vidět dlouhou,

rozptýlenou řadu mužů držících pušky s nasazenými bodáky, kteří se

k jejich zákopu blížili poklusem. Pak ho čísi ruka popadla za kotník a

strhla ho zpátky do zákopu. Biggles se otočil a zjistil, že hledí do

rozzlobené tváře onoho plukovníka, jemuž v oku stále ještě blýskal

monokl.

„Kdopak jste, že se mnou tady tak zacházíte?“ vyjel si na něj

pilot z velblouda.

„Copak jste měl v úmyslu dělat?“ zavrčel štábní důstojník.

„Já jsem chtěl dojít pro Joea!“ štěkl na něj Biggles.

Plukovník sebou trhl.

„Pro Joea? Pro jakého Joea?“ ptal se.

„Je to Joe od dvacátého třetího pluku londýnských chlapců,“

vysvětloval Biggles. „Je to můj kamarád a je tady někde uprostřed

docela sám.“

„Uprostřed?“ opakoval štábní důstojník.

„Ano, uprostřed války, jak on říká,“ odsekl Biggles, „a já mám

dojem, že má skoro pravdu!“

„Vy jste se zbláznil!“ štěkl plukovník. „Já se nemůžu starat o

jednotlivce – nařizuji vám, abyste zůstal, kde jste!“

„Vy mi můžete nařizovat!“ vybuchl Biggles. „A kdopak myslíte,

že jsem? Já nejsem z vaší tlupy, já jsem letec …“

„Mne to ani trochu nezajímá, kdo jste!“ odpověděl plukovník.

„Já si z vás zrovna tak málo dělám jako z bolení hlavy. A nemám

- 84 -

kdy, abych se tu s vámi hádal! Ještě jedno slovo, a dám vás zavřít pro

odmítnutí splnění rozkazu v poli, až zčernáte!“

Biggles se urazil, ale už ani necekl, protože v skrytu duše cítil,

že ten starší důstojník je úplně v právu.

Jakási spojka se vpotácela do zákopu a podala plukovníkovi

hlášení. Ten je rychle přečetl, pokývl hlavou a potom zahvízdl na

píšťalku.

„Setnina A ustoupí! Setnina B drží své stanoviště!“ nařizoval

odměřeně. A potom se otočil k rotmistrovi: „Prušáci jsou nám po

obou bocích!“ říkal plukovník rychle. „Vezmi setninu A a ustupte co

nejdále dozadu! Setnina B bude krýt její ústup. A vy byste udělal líp,

kdybyste šel taky dozadu!“ utrhl se plukovník na Bigglese, který za

chvíli nato přes své prudké námitky shledal, že klouže a že se v tom

klikatém spojovacím zákopu potácí směrem dozadu.

„A co bude s tím chlapcem?“ přimlouval se Biggles u rotmistra,

který šel před ním.

„Já mu nemůžu pomoct! Jsme tak jako tak v kaši až po krk!“

odsekl mu poddůstojník.

„Ta služba u pěchoty je hotové utrpení, jen co je pravda!“ říkal

si Biggles. ,,Je to horší než lítat v mracích. Tady není místo ani do

strany, ani nahoru, člověk se nemá kam pohnout. Tady se nedá dělat

vůbec nic! Vy, lampasáci, tomu můžete říkat, jak chcete, ale pro mě

jsou to šarvátky pitomých housenek! Jste jako hejno divokých

králíků, pořád jen zalézáte z díry do díry!“

Bigglesovo nadávání však bylo stroze přerušeno výbuchem,

který zaplnil vzduch kolem létajícím bahnem. Málem by ho byl

zahrabal. Biggles se však vzchopil na nohy, a tu viděl, že jakási

spojka, v obličeji celá bledá, spěšně rozmlouvá s rotmistrem , který

několikrát chvatně ukázal na oba hroty střely kompasu.

„Jsme obklíčeni, víte to?“ řekl rotmistr.

„Kýmpak?“ zeptal se Biggles bez dechu.

Ale rotmistr si ho jen pohrdavě změřil.

„Blátem!“ řekl. „Blátem, krví a Huny! Vy jste měl pěkně zůstat

nahoře, vy chytráku! Teď se už zatraceně hezky vezeme, o tom není

pochyb. Hunové na nás jdou z obou stran!“

„Ale já musím odletět! V šest večer mám hlídku!“ odporoval

Biggles zděšeně a naprosto nesmyslně.

- 85 -

„Tou dobou už budete hlídkovat někde na Mléčné dráze,

kamaráde!“ podotkl rotmistr trpce.

Biggles se otočil ke spojce.

„Vy jste spojka?“ zeptal se ho.

„Já jsem běžec,“ odpověděl voják.

„Dobrá, tak nám teď předveďte, jak umíte běhat!“ odsekl

Biggles odměřeně, popadl svůj zápisník a rychle cosi napsal na

lístek. Pak dodal: „Běžte s tímhle lístkem,“ a podával ho vojákovi, „a

hleďte se nějak dostat za ty Huny a nikde se nezastavujte! Zastavte

prvního motocyklistu, kterého potkáte, a řekněte mu, že je to velmi

naléhavé!“

„Copak to je zase za velkolepý nápad?“ zajímal se rotmistr,

když běžec poklusem odkvapil.

„Ale to se jen loučím se všemi svými přáteli a příbuznými,“

zubil se Biggles. „A hele, tady je zase jeden starý skleník kolečky

vzhůru!“

Plukovník s řadou mužů, celých rozcuchaných a umazaných

blátem, klopýtal unaveně spojovacím zákopem.

„Obsaďte obě předprsně zákopu!“ zavelel plukovník. „Musíme

jich dostat tolik, kolik budeme schopni, než oni dostanou nás. Chopte

se někdo toho kulometu!“ vyrazil ze sebe plukovník a ukázal na

Vickersův kulomet, který nečinně čněl k obloze, protože jeho

obsluha vedle ležela mrtvá. „Máme tady nějakého kulometčíka?“

„To bych řekl!“ přihlásil se Biggles a viditelně ožil.

Pak vytáhl kulomet i s jeho těžkou trojnožkou z bláta a postavil

ho nad předprseň. V nedalekém zákopu se k nim plížila řada šedě

oděných mužů s ocelovými přilbami, které vypadaly jako kbelíky na

uhlí. Bigglesovy rty se zkřivily v jeho pověstném bojovném úsměvu,

ale pak už uchopil lopatkovitá držadla kulometu a palcem stiskl

spoušť.

Ra-ta-ta-ta-ta! Ra-ta-ta-ta-ta! Řada šedivých mužů povadla a

poklesla.

„Naplňte mi někdo ještě více pásů střelivem!“ křikl Biggles a

shýbl se, protože mu koule proletěla vlajícím uchem letecké přilby.

„Tu máte, dejte si to na hlavu!“ křikl plukovník a podal mu

ocelovou přilbu. „Můžete v tom vidět?“ pokračoval plukovník a

připlazil se k Bigglesovi.

- 86 -

„Ale jo,“ odpověděl stručně. „Hunové jsou vpravo od nás,

Hunové jsou vlevo od nás – a Hunové na nás pěkně čumí shora! Jen

se podívejte na toho nosatého ptáka!“ zavrčel Biggles a palcem

ukázal nahoru, kde se právě objevil německý albatros, jako by ho

tam někdo vyčaroval. Jeho kulomety dštily olovo rovnou do jejich

zákopu.

Biggles sebou mrštil na záda a vztyčil ústí svého kulometu

směrem vzhůru. Věděl totiž, co vědělo jen málo pěšáků: do jaké

vzdálenosti před rychle letící letadlo je třeba střílet, abychom je

zasáhli. Nezacílil tedy přímo na letadlo, nýbrž pěkně před ně, ve

směru jeho letu. Pak stiskl dvojitou spoušť kulometu oběma palci. K

obloze se vznesl déšť olova.

Německý pilot však byl buď bezstarostný chlapík, anebo

nováček. Vůbec se totiž nesnažil změnit svůj kurs, třebaže přímý let

byl za těchto okolností téměř sebevraždou. Letěl rovnou do palebné

čáry Bigglesova kulometu. Lidé v zákopech za okamžik sledovali,

jak se letadlo s černým křížem stočilo na bok a potom sebou prásklo

do moře bahna, přičemž jeho motor stále běžel na plné obrátky. Pak i

přes kravál války mohli zaslechnout výbuch.

„Dostal jste toho lotra!“ zachechtal se spokojeně rotmistr. „Vy,

panečku, střílíte dobře!“

„Doufám, že ten Němec nepřistál nad tím ubohým chlapcem!“

vyhrklo z Bigglese. „Dopadl asi náramně blízko něho. Docela dobře

vidím jeho ocas, který se přilepil na mého velblouda. Jsem zvědav,

jestli mi tenhle albatros bude započten jako vítězství?“ zeptal se

Biggles plukovníka. „Ale řekl bych, že tomu nikdo neuvěří!“

„Já vám to potvrdím,“ řekl plukovník rázně. „Totiž, pokud se

odtud živi a zdrávi dostaneme. Jsme v šeredné díře!“

„To bych řekl,“ odpověděl Biggles souhlasně, protože to bral

doslova. „Ani trochu se mi to tady nelíbí. Přece nejsem krtek. Já rád

bojuju, když přitom pohodlně sedím a mám přehled, co se kolem mě

děje.“

„Já se obávám, že nemáme naději na únik,“ pokračoval

plukovník odevzdaně. „Náš brigádník přece nevydá všanc celou

brigádu, aby nás odsud za jasného dne tahal. Jsme v tom po krk,

ledaže by se stal nějaký zázrak. Ale časy, kdy se děly zázraky, už

jsou ty tam!“

- 87 -

„Neměl byste to tvrdit s takovou jistotou,“ namítl Biggles a

pokropil skupinu Prušáků natažených na zemi kulometnou palbou.

„A co říkáte tomuhle?“ dodal a ukázal palcem nahoru.

Plukovník upřel zrak na malý hlouček černých puntíků, které se

objevily vysoko na obloze.

„Co ti nám můžou pomoci?“ zeptal se pochybovačně Bigglese.

„Co můžou pomoci? Jen se na ně dívejte a uvidíte!“ odpověděl

Biggles. „Podejte mi signální pistoli, abych mohl vypálit světelný

signál a ukázat jim, kde jsme.“

„Kdopak je to?“ zeptal se plukovník.

„Jsou to moji přátelé,“ vysvětlil Biggles. „Poslal jsem jim

zprávu po rychlém poslu, že je naléhavě třeba jejich pomoci, a pokud

se příliš nemýlím, hoši v našem zákopu uvidí pěknou zábavičku,

která je trochu osvěží. Tam vpředu letí Mahoney – jeho letadlo

poznáte na míle daleko. A tamhle nalevo je Mac!“

„Ale kdopak to všechno s nimi letí?“ ptal se Biggles sám sebe.

„To je letka S.E.5 s Wilksem v čele. Major Mullen určitě

zatelefonoval 287. letce, když dostal moje hlášení,“ uvažoval Biggles

a usmíval se. A pak radostně, vítězoslavně vykřikl.

„Měli bychom však radši někam trochu zalézt, jinak něco

slízneme,“ pokračoval Biggles. „Řekl bych, že tenhle úsek zákopů se

v několika minutách promění v pěknou melu, až naši hoši začnou.

Halo, teď se dívejte!“

To se právě řada velbloudů spustila střelhbitě s oblohy a drhla

zem pod sebou dvojitým řadami blýskavých střel z kulometů.

Velbloudi hřměli nad touto krajinou rozrytou válkou, jejich kulomety

štěkaly a koule smrtonosně bubnovaly na zemi. Na konci svého letu

střemhlav vznesli se piloti zase do výšky, aby umožnili přílet dalším

letounům, a pak se opět po strmé zatáčce nosem letadla vzhůru

obrátili k zemi a prostříleli celý tento úsek deštěm olova. Plukovník

je pozoroval s úžasem i ohromením. Biggles sklouzl s předprsně dolů

do zákopu a chytil rotmistra za rukáv.

„No tak, rotmistře,“ řekl stručně, já jsem vám pomohl z téhle

díry, a teď vás žádám, abyste mi pomohl dostat z jiné díry zase

někoho jiného.“

„To víte, že vám pomůžu!“ volal poddůstojník rozradostněn.

„Tak pojďte!“ křikl Biggles a skočil dolů do zákopu směrem ke

staré frontové čáře, kde měli své původní postavení. Když se tam

- 88 -

dostali, Biggles se nezastavil, ale sklouzl po mezilehlém bahnitém

úseku ke kráteru nedaleko rozbitého velblouda.

Koule kolem nich syčely a vrněly, a Biggles jen koutkem oka

zahlédl šedivou postavu, která před nimi povstala asi ve vzdálenosti

třiceti kroků a zdvihla ruku, jako by chtěla něčím hodit. Biggles

sebou okamžitě švihl do bláta a strhl sebou také rotmistra. Za chvilku

nato zaburácelo cosi po jejich levici a zároveň vyšlehl plamen, který

ukázal, kde vybuchl ten ruční granát, který po nich Němec hodil.

Téměř ještě, než se chuchvalce kouře po prvním výbuchu zase

usadily, byl Biggles už zase na nohou a rotmistr běžel v patách za

ním. Pak oba dva lezli po čtyřech, klouzali v tom blátě, ale přece jen

postoupili o několik kroků kupředu. Potom ta šedivá postava vstala a

její ruka se rozehnala k další ráně. Tentokrát však už granát

nevyletěl. Odkudsi za oběma Angličany se ozval výstřel z pušky a

německý vrhač granátů se sesul, právě když se chystal vyslat svůj

další pozdrav.

Teď štěstí oběma Britům přálo a oni je také využili. Sehnuli se

nízko k zemi a rychle přeběhli ke kráteru, kde na ně čekal Joe. K

raněnému muži slezli dolů po čtyřech.

Joe seděl stejně, jak ho Biggles opustil, a klidně pokuřoval

cigaretu.

„Tady jste!“ ožil. „Já už myslel, že jste odešli beze mě. Až to

budu vykládat doma, řekne moje stará, Joe, hele …“

Biggles popadl raněného bez okolků v podpaží a zasípal:

„Vemte ho za nohy, rotmistře!“ Tak společně donesli raněného

Londýňana z kráteru dozadu.

Plukovníka nalezli na témže místě, kde ho opustili.

„Kampak s ním máte namířeno?“ houkl na ně plukovník, když

se Biggles s rotmistrem k němu přiblížili. „Čekal jsem tu na vás.

Nemohl jsem pochopit, kam jste se poděli. Naše letadla nám uvolnila

spojovací zákopy, takže teď jimi můžeme projít. Nejvyšší čas,

abychom se vydali na cestu.“

O půl hodiny později smýval Biggles všechnu špínu války s

obličeje v úkrytu hlavního velitelství za pomocnými zákopy.

Lampasák s monoklem stále ještě na oku se s ním dal přátelsky do

řeči.

„Byl to od vás skutečně výborný nápad, že jste sem přikouzlil ta

letadla, aby zadržela postup Prušáků,“ poznamenal uznale plukovník.

- 89 -

„Postup Prušáků? Vždyť já jsem vůbec netušil, že postupují!“

odpověděl Biggles. „Měl jsem dojem, že to je ve všech směrech

úplně stejné.“

„A proč jste to tedy, proboha, udělal?“ vykřikl udivený

plukovník.

„Proto, abych mohl dojít pro Joea a odnést ho. Co jste myslel

jiného? Já jsem mu zkrátka slíbil, že pro něj přijdu, a taky jsem svoje

slovo dodržel,“ odpověděl Biggles a upřímně se rozesmál.

Kapitola osmá

V dračím doupěti

Profesor, pod kterýmžto jménem byl znám jeden z

nejzdatnějších mužů Bigglesovy letky, se pravou nohou lehce dotkl

řídicí páky a odbočil od vůdčího letadla z letového útvaru, v němž

letěl. Ten útvar začal náhle a nečekaně stoupat strmě nahoru.

Zároveň se profesor rychle a pátravě rozhlédl kolem po obloze,

aby zjistil, proč jeho vůdce provedl tak náhlý obrat. To nebyl

Bigglesův styl – neboť ten vedl šik tří letadel na útočnou hlídku –

provádět pohyby, které by mohly snadno způsobit srážku, kdyby on,

profesor, byl méně pohotový a ostražitý.

Naštěstí upíral zrak na vůdčí letadlo, takže mohl rychle reagovat

a nebezpečí předejít. Protože profesor nebyl s to dopátrat se příčiny

tohoto rychlého obratu a protože zároveň věděl, že Biggles by něco

takového neudělal, kdyby k tomu neměl naléhavý důvod, zadíval se

upřeně na Bigglesovu koženou čepici a čekal na znamení nebo

signál.

Biggles jeho pronikavý pohled upřený na svém týle zřejmě

pocítil, protože se poohlédl přes rameno dozadu a potom ukázal dolů.

Profesor rychle mrkl na Algyho, který mu letěl po levici, aby se

ujistil, že jsou oba v bezpečné vzdálenosti od sebe, a potom sledoval

očima Bigglesův natažený prst.

Několik kilometrů na východ letělo k zemi ve vývrtce jakési

letadlo, britská stíhačka značky Bristol, a zanechávalo za sebou

vlečku kouře. Profesorovy oči se bezděčně obrátily vzhůru, aby

- 90 -

zjistily původce té pohromy. Avšak kromě bílého závoje mračen

nebylo na obloze od jednoho konce obzoru ke druhému ani mráčku.

„To je mi ale záhada,“ říkal si profesor, protože věděl, že na

francouzské obloze se nic neděje jen tak bezdůvodně. Otočil se, aby

se podíval na toho bristola, protože ještě doufal, že pilot podnikne

nějaké kroky, aby se z té vývrtky vytáhl, ale nic takového se nestalo.

Profesor byl skutečně zděšen a udiven, ale sledoval letadlo,

dokud nespadlo na zem asi ve vzdálenosti tří kilometrů za

německými zákopy. Výbuch, který jeho pád způsobil, mohl málem

slyšet i přes rachot vlastního motoru.

Vyrazil sloup kouře, vyšlehly plameny a profesor se smutně

podíval po Bigglesovi, který stále ještě zkoumal oblohu. Brýle měl

posunuté na čelo, aby lépe viděl, a v obličeji rozpačitý výraz.

Profesor viděl, jak se Biggles nahýbá přes okraj své kabiny, jak

pátravým pohledem prozkoumává zemi pod sebou a jak se potom

obrací směrem k zákopům.

* * *

„Tak co o tom soudíš?“ zajímal se Biggles, když zase přistáli na

letišti a svlékali si letecké kabáty. „Já nemohl uvěřit svým očím,

když ten bristol sletěl rovnou k zemi, kde se pro nic za nic zaryl.

Vždyť nebyl na obloze ani jeden Hun, ani jeden protiletadlový

šrapnel, vzal bych na to jed! Ten bristol sletěl do vývrtky, sotva jsem

ho zahlédl, byl ve výšce asi dvou tisíc metrů, jak se dozvídám. A

tady ve Francii nemůže být jediné německé letadlo, které by vyletělo

tak vysoko a které bych nevypátral!“

„Třeba se mu zlámalo kormidlo,“ napadlo profesora.

„Kormidlo – ale to je přece blbost,“ protestoval rozhodně

Biggles. „To by nezpůsobilo v letadle požár, nemyslíš?“

„Je mnohem pravděpodobnější, že kulometčík vypálil ze

signální pistole do vlastní kabiny nebo do spádové benzínové

nádržky a že tak v letadle vznikl požár,“ podotkl do diskuse

Algy.

„Tak nějak to asi bylo,“ připustil Biggles a zakabonil se,

„třebaže se mi to nezdá moc pravděpodobné. Ale na tom už nezáleží,

já bych se k tomu klonil, kdyby nebylo jedné věci – či přesněji tří

věcí.

V okruhu dvou kilometrů, tedy skoro na tomtéž místě, se zřítila

už tři letadla, a všechna shořela. Nemůžu bezpečně říct, zda to byla

- 91 -

naše letadla, či německá, ale mám takové ošklivé tušení, že ta letadla

byla naše!

Nevím, co mě na to přivedlo, ale tady to máš. Už tu máme čtyři

letadla složená na hromádku v okruhu dvou kilometrů. Čím se to

stalo? To bych právě rád věděl! Vždyť tady přece nemáme žádné

německé loviště. Kdo to tedy udělal? Vypadá to na nějaký nový

ďábelský kousek těch Hunů, a já si myslím, že se tomu místu budu

na hony vyhýbat. A ty bys měl udělat totéž. Nějak to tady neprospívá

našemu zdraví. Ale teď pojďme, uděláme nejlíp, podáme-li o tom

zprávu velitelství. Jedno z našich letadel se nevrátilo, bude pak ve

večerním rozkaze.“

Záhada zříceného bristolu nešla Bigglesovi celou noc z hlavy, a

hned za rozbřesku ho bylo možno vidět, jak si to ve svém velbloudu

namířil na místo zkázy. Takřka proti jeho vůli ho tam pudilo jakési

tajemství. Biggles už byl takový, že chtěl přijít na kloub všemu, co

souviselo s letectvem a čemu nerozuměl. A tahle záležitost nebyla

žádnou výjimkou!

* * *

Byla to opravdu záhada, pro niž nemohl najít přijatelné

vysvětlení, že ta stíhačka Bristol spadla z jasné oblohy v plamenech.

Buď jak buď, byla to učiněná hádanka, kterou musel pro klid své

duše rozluštit dříve, než se dal do jiné práce. Takový už byl jeho

zvyk.

Biggles se nyní blížil k té podezřelé oblasti, a každá žilka v něm

hrála rozčilením. Jeho oči nepřetržitě zkoumaly časnou ranní oblohu,

v níž, jak se mu zdálo, číhalo nebezpečí či hrozba, což nebyl schopen

odhalit. Obrátil zrak dolů a podrobně zkoumal zemi, a náhle se mu až

zatajil dech, když spočítal všechny vraky letadel, které mohl

zahlédnout. Bylo jich dokonce pět. Že by si toho byl nepovšiml, když

je včera počítal? Že by to jedno snad přehlédl? To určitě ne, ty kruhy

zčernalé spálené země pod ním byly příliš zřetelné, aby je mohl

přehlédnout. Takže se odebralo do nenávratna další letadlo!

Biggles zdvihl oči vzhůru. Nad ním nebylo nic. A pak se podíval

stranou na východ, směrem k rannímu slunci. Ani tam nebylo nic. A

co na zemi? Jeho zbytečný pohled shledal zdánlivě dosti neškodnou

francouzskou krajinu – několik roztroušených dědin a trosky kdysi

velkolepého zámku Chateau Contrableu, který byl po příchodu

Němců trestuhodně zpustošen vandaly. Nyní svou bělostí svítil v syté

- 92 -

zeleni parku. Také jeho cesty byly opuštěné. Velmi daleko od něho

se vlekl vláček po trati Lilie – Le Cateau, a to byla také jediná věc,

která se v této spící krajině pohybovala.

Cosi – snad to byla intuice – přimělo Bigglese, aby se podíval

nahoru a aby – jak nejrychleji dokázal – strhl velblouda v divoké

zatáčce, která byla čímsi mezi polovičním výkrutem a strmou

zatáčkou. Letmo totiž zahlédl asi tucet bílých hadovitých pruhů

kouře, které minuly jeho křídlo o pouhý centimetr. Potom prováděl

takové akrobatické obraty jako ještě nikdy předtím, ale přitom

neustále směřoval k zákopům.

Chvíli nato ve své akrobacii ustal a znovu se podíval nahoru. Na

čisté modři oblohy praskl maličký chundelatý obláček, příliš malý,

aby mohl být od protiletadlového šrapnelu, a líně se šinul v lehkém

ranním vánku směrem k německému zápolí. Biggles od něho prchal

co nejdál, ale zároveň ho neustále pozoroval, protože v něm vzniklo

zlé podezření.

Vzpomněl si, že předešlého dne zde byl na obloze stejný kouř,

když padal dolů ten nešťastný bristol. Biggles ten obláček sledoval,

dokud se v ranním vánku zcela nerozplynul. Potom se zamyšleně

vracel domů.

„To nebyl obláček!“ říkal si, když přistál na letišti a zajížděl do

hangáru. „Ale co to jen mohlo být!“ Biggles neznal protiletadlový

šrapnel, z něhož by po vybuchnutí zůstal tak malý obláček. A co pak

byly ty kouřové kruhy, které za sebou ve vzduchu zanechávaly stopu

jako odnože rozprsklé padající rakety! Odkud se tam vzaly? Z čeho

byly vypáleny?

Biggles byl ze svého dumání vytržen naléhavým hlasem

leteckého rotmistra Smithe.

„Jak se vám to stalo, pane kapitáne?“ ptal se zvědavě Smith.

Biggles vyskočil z kabiny a pospíchal ke konci svého křídla, k

místu, které prohlížel tak pozorně jeho rotmistr. Skrze celý konec

křidla byla propálena díra velikosti dlaně, kolem dokola zřetelně

ohořelá. Vypadalo to, jako by na to křídlo někdo položil horkou

žehličku a nechal ji tam tak dlouho, až propálila díru a propadla na

druhou stranu.

Letecký rotmistr se nad dírou sklonil a přičichl ke spálenině.

„Sirky!“ řekl konečně. „Přesně tak to zapáchá, jako sirky – ty s

červenými hlavičkami!“

- 93 -

„Jo, to je ono!“ souhlasil živě Biggles. „Vy jste na to kápl! Jsou

to sirky! Fosfor! Ti Prušáci vystřelují nějakou výbušnou nálož jako

velké kusy fosforu, aby se ve vzduchu rozprskly. Nálož praskne a

rozpráší celý ten krám po obloze, a kam to pak dopadne, tam všecko

zapálí. Tenhle kousek fosforu,“ vysvětloval Biggles a ukázal na

prohořelou díru, „určitě prolétl křídlem, aniž mohl zapálit plátno.

Snad to bylo tím, že konec křídla byl pořád ve fofru – já jsem

jím jaksepatří pořád otáčel, takže právě tou rychlostí plamen zanikl

dříve, než se mohl rozhořet. To bude teď pěkná legrace létat, jestli tu

začne pršet fosfor.“

„Co proti tomu hodláte podniknout, pane kapitáne?“ zeptal se

poddůstojník.

„Co proti tomu hodlám podniknout? Je pouze jedna věc, která se

tu dá podniknout, jak se domnívám, a sice, najít ten krám, kterým to

vystřelují, a pak na to spustit pokličku. Čím dřív se to udělá, tím lip

pro nás. Lítat mezi kusy červeného hořícího fosforu, které mi padají

na hřbet, to není nic pro mě! To tedy ne!“

Biggles našel v důstojnické jídelně u snídaně ostatní piloty ze

svého roje, kteří už netrpělivě čekali na jeho návrat.

„No tak, našel jsi něco?“ vyzvídal nedočkavě Algy a ústa měl

zacpána topinkou.

„Ještě ne,“ odpověděl Biggles. „Ale už vím, co to je, takže teď

bude jen otázkou času, aby člověk tu bestii zahnal zase do díry.“

„Bestii?“

„Ano, je to drak, který dští oheň a síru!“

„Jaký drak?“

„Vždyť jsi slyšel, co říkám. Pojď se podívat na moje křídlo,

jestli mi nevěříš!“ zval ho Biggles a rychle uchopil šálek s kávou.

„A co s tím chceš dělat?“ zeptal se ho profesor.

„To právě Smith chtěl taky vědět. Musíme najít doupě toho

draka, a pak mu dáme trochu té jeho medicíny.“

„A kdo ho najde?“ zajímal se Algy.

„To jsem tedy čekal, že se mě na to zeptáš!“ odpověděl Biggles.

„Ten hrdina, který na drakovi zkusí své štěstí, uvidí, že se mu přitom

pěkně zahřeje sedací část. Nejlíp by bylo vyčkat, až bude pěkně pod

mrakem – a hele, tamhle se právě objevují nějaké mraky,“ dodal

Biggles a otočil se k oknu.

- 94 -

„Předpověď počasí říká, že povane zprvu slabý, vysoký vítr od

jihovýchodu, ale potom se strhne vichřice. Místní bouřky,“

poznamenal pohotově profesor.

„Dobrá, kdybychom tedy mohli najít nějaký šikovný mrak,

abychom za ním skryli svůj přílet, mohli bychom si možná rychle

všechno omrknout. V takovém případě by asi bylo nejlepší letět

každý pro sebe a točit doleva, abychom se do sebe nenabourali.“

Za několik minut byli už všichni tři letci ve vzduchu a mířili ke

stanovišti draka. Biggles, třebaže s jejich plánem nebyl nijak zvlášť

spokojen, vedl, nebyl ale schopen vymyslet si něco lepšího. Kdyby

se chtěl někdo rovnou přiblížit k tomu úseku, kde viděli to nešťastné

letadlo značky Bristol padat v plamenech dolů, byl by to

sebevražedný kousek.

To místo se dalo prohlédnout jen s velkým nebezpečím. Jak ale

provést bližší ohledání, aniž by museli k tomu vrhači fosforu docela

blízko? V tom spočíval celý problém, který Bigglese tolik trápil,

když už se přibližovali.

Biggles dal znamení, načež se všechna tři letadla rozletěla do

různých směrů, aby každý z pilotů pracoval podle vlastní metody,

aby se pokusil vypátrat ten stroj či dělo, jež s takovým úspěchem

dštilo smrt, na svou vlastní pěst. Biggles nijak nepochyboval, že to

bude jakýsi druh děla, ačkoli by muselo mít velkou ráži, aby mohlo

vypálit takovou těžkou nálož, z níž vznikl vždycky tak velikánský

oblak, když ve vzduchu praskal.

„Bude to nejspíš nějaký hmoždíř,“ uvažoval Biggles, „nějaký

hmoždíř ve velikém provedení, jaké užívala pěchota v zákopech.“

Biggles se rozhlédl po obloze. Od jihovýchodu se valily spousty

tmavých dešťových mračen směrem k místu, kde shořelé vraky

letadel žalovaly svůj osud, a Biggles celé to panorama zádumčivě

prohlížel, protože dosud nebyl rozhodnut, odkud své pátrání začít.

Zahlédl obě druhá letadla, poněkud od sebe vzdálená, jak zmizela v

nízkém pásmu valících se mraků, a potom se soustředil na

pozorování země.

Kroužil asi deset minut v pravidelných kruzích a byl připraven

reagovat okamžitě na sebemenší podnět, protože tenhle způsob

pátrání po neznámém protivníkovi mu šel silně na nervy. Nikde

nebylo vidět ani jediné znamení, žádné široké, vyježděné koleje

dělové hlomozny, ani vůz se střelivem, které by Bigglese přivedly k

- 95 -

dračí jeskyni. Tenhle drak totiž dštil mnohem zhoubnější oheň než

drak známý z pohádek.

Pouze zámek, který byl vzdálen asi pět kilometrů a ve své zašlé

slávě působil značně žalostným dojmem, byl jediným vyčnívajícím

půdním znakem. Biggles se na něj vztekle zadíval. Nic nemohlo

vypadat neškodnější než tahle zřícenina. A přece, nebylo v tom

neškodném zjevu cosi podezřelého? Kde jsou vojáci, kteří by za

těmito ochrannými zdmi mohli být docela dobře ubytováni? Kde jsou

dopravní vozidla, jejichž koně by tu mohli mít v těch přilehlých

roztroušených budovách pohodlné stáje?

Když se v Bigglesově mysli začalo vzmáhat toto nové

podezření, začínalo ono místo nabývat mnohem zlověstnějšího

vzhledu. Že by tady bylo doupě té příšery? Biggles to nevěděl, ba

nedokázal vymyslet ani nějaký proveditelný plán, aby si své

podezření mohl nějak ověřit. A myšlenka, že by se k tomu zámku

přiblížil, ho nijak nenadchla.

„Dobrá,“ rozhodl se Biggles, „cokoli je třeba vykonat, nechť je

vykonáno neprodleně!“ Neboť mraky houstly a klesaly níž k zemi,

kde zřejmě co nevidět spustí svůj vlhký obsah v podobě deště.

Kdepak jsou ostatní letadla? Biggles vzhlédl nahoru a pátral v

ovzduší trhlinou mezi mračny. A potom viděl, jak se z protilehlé

mračné výspy znenadání cosi vynořilo. Byl to pohled tak neobvyklý,

že Biggles zíral dobrou minutu s vykulenýma očima. Přímo z

kolotající šedé mlžiny sem vznešeně plachtil volným prostorem

letový útvar jedenácti německých výzvědných letounů značky

Albatros, a to v takovém kursu, který je musel zavést bezprostředně

nad zámek.

To však zdaleka nebylo všecko! Útvar nepřátelských letounů už

dávno přestal Bigglese vzrušovat nebo lekat. S těmi nepřátelskými

letouny označenými černým křížem totiž plachtil také jakýsi

velbloud, a to necelé tři metry za posledním z nich. Tato podívaná na

jediné britské letadlo letící v letovém útvaru německých výzvědných

letounů byla tak neuvěřitelná a absurdní, že Biggles skutečně

nevěděl, zda se má smát či rozčilovat.

Viděl či spíše cítil, že vůdce německých letadel ukazuje dolů na

něj, což ostatně mohl stěží přehlédnout, a jak mění svůj kurs směrem

k Bigglesovi. A potom byl svědkem výjevu, který mu utkvěl v

paměti na dlouhou dobu.

- 96 -

Pilot v zadním německém letadle, když koutkem oka zahlédl, že

vedle něho je ještě nějaké letadlo, bezděky otočil hlavu, aby se

podíval, kdo to je. Biggles sledoval, jak jeho pohled spočinul na

honosné červeno-bílo-modré kokardě na velbloudově ocase a jak

sebou prudce trhl. Zdálo se, jako by si pilot velblouda teprve v té

chvíli uvědomil svůj omyl, neboť v tom okamžiku vylétla z jeho

kulometu prška střel, která přiměla půl tuctu Hunů k bleskurychlé

zatáčce. Pak se velbloud vřítil do mraku – jako střevle, jíž je v patách

celé hejno štik.

Biggles letmo sledoval ten beznadějný zmatek, v němž se ocitli

němečtí piloti po tom objevu. Hemžili se jeden přes druhého a začali

se divoce stáčet stranou, aby se vyhnuli vzájemné srážce. Biggles

pak také se svým velbloudem zatočil k nejbližšímu mraku ve směru k

zákopům a celý se do něho ponořil. Let v mračnech byl příliš

nebezpečný, neboť neustále hrozilo, že se srazí se skupinou

německých nebo britských letadel, a proto si s pocitem skutečné

úlevy oddechl, když se zase objevil na jasné obloze a uháněl nad

zákopy do bezpečí, kde mohl dále přemýšlet o celé té neobvyklé

události.

Jiný velbloud vyrazil z mraku asi o dva kilometry jižněji; jeho

pilot také uháněl do bezpečí. Konečně se objevil i třetí velbloud,

jehož pilot směřoval na letiště v Maranique a spěchal tak, jako by se

snažil dostat domů v co nejkratším možném Čase.

Biggles se připojil k nejbližšímu letadlu, v jehož kabině poznal

Algyho, který se hystericky smál. Bok po boku pak sledovali

velblouda, který měl namířeno domů na letiště.

Když oba přistáli, zajeli do hangáru a pak se vypravili za

profesorem, který na ně čekal na startovací dráze. Byl celý bledý,

buď ze strachu nebo rozrušením, a ani se to nijak nesnažil skrývat.

Vypadal, že už se nemůže dočkat, aby jim vyprávěl svoje zážitky.

„To už tě omrzela moje společnost či co?“ začal jízlivě Biggles.

„Co tě to prosím tě napadlo, připojit se k šiku německých letadel?

My už ti snad nejsme dost dobří?“

„Ale jdi někam!“ ohradil se hlasitě profesor. „Jestli chvíli

vydržíš mít zavřenou klapačku, povím vám, co se mi stalo. Lítal jsem

v kruhu a snažil jsem se vypátrat toho draka. Držel jsem se toho

zámku jako středu, protože jsem měl dojem, že ty jeho zdi nejsou tak

nevinné, jak vypadají.“

- 97 -

„Já si říkal totéž,“ poznamenal Biggles. „Ale pokračuj!“

„Zkrátka, občas jsem vás vždycky zahlédl v různých bodech

kompasu, ale potom jsem vás nějakou dobu neviděl. Pak jsem vás

zase zahlédl, jak mizíte do mraků, aspoň jsem si to myslel.

Říkal jsem si, že nejlepší bude, abych se připojil těsně k vám,

protože mračna rychle houstla a já se bál, že vás ztratím úplně.

Předpokládal jsem, že se na druhé straně mraku vynoříte oba

společně. Tak jsme to aspoň vždycky dělávali. Jenže jste to vůbec

nebyli vy! A nejpodivnější na tom všem bylo, že jsem si vůbec

nevšiml, že se pletu. Uvědomoval jsem si jen, že jsme vyletěli z

mraku a že je přede mnou několik letadel. Víc jsem nesledoval,

protože jsem si opravdu hleděl víc země. Když jsem se pak podíval

nahoru, úplně jsem strnul, protože jsem zjistil, že jsem uprostřed

německého cirkusu.

Zprvu jsem tomu nechtěl věřit, říkal jsem si, že se mi to určitě

jen zdá. Když jsem si ale uvědomil, že to je skutečná pravda, byl

jsem tak zděšen, že jsem nevěděl, co mám dělat, fakt! Pak jsem si

všiml, že jsem téměř nad samým zámkem, a tak mě“ napadlo, že

bych mohl trošku přiškrtit plyn, aby si mě ti Hunové nevšimli, a že

bych si ten zámek zkrátka mohl prohlédnout zblízka. Říkal jsem si,

že se to dělo, nebo co to je, neodváží po mně střílet, když budu těsně

u těch Hunů, protože by taky mohlo zasáhnout vlastní piloty.“

„No to je prima!“ naslouchal nadšeně Biggles a smál se na celé

kolo. „Tak pokračuj!“

„Takže, ten zadní Hun mě uviděl, právě když jsme letěli nad tou

budovou,“ pokračoval profesor, ,,a já nikdy, co budu živ,

nezapomenu na výraz jeho očí. Tak silně mu vylezly z důlků, že mu

div nespadly letecké brýle. A já, když jsem viděl, že už o mně ví,

musel jsem samozřejmě okamžitě prásknout do bot.“

„To jsem viděl!“ chechtal se Biggles.

„Takže jsem práskl do bot,“ pokračoval profesor, „a nelituju

toho všeho, protože jsem ho uviděl.“

„Koho nebo co jsi uviděl?“ zeptal se Biggles.

„Přece toho draka!“ zněla odpověď.

„Ty jsi ho viděl?“ překřikovali se Biggles a Algy jeden přes

druhého.

„No, nemůžu přesně říct, že jsem viděl jeho,“ opravil se

poněkud profesor, „ale viděl jsem všechno, co jsem vidět chtěl.

- 98 -

Střední část toho zámku je dutá. Je vyhloubená do kužele jako jícen

sopky, takže umožňuje krásný rozhled nahoru těm, kteří jsou uvnitř.

Viděl jsem, že byla spousta lidí shromážděná kolem jakéhosi

velikánského černého předmětu. Když mě ti lidi uviděli, začali

natahovat přes vršek plachtu, ale nebyli dost rychlí.

Když jsem se pak po chvíli podíval znovu, byla už plachta na

svém místě a vypadala přesně jako střecha – je to nejhezčí kousek

maskování, jaký jsem kdy v životě viděl. Takže ten drak je tam! Teď

jde jen o to, co s tím uděláme? Kdopak si troufá napodobit svatého

Jiří?“

„Teď budeme muset jednat rychle, když Němci vědí, že jsme

jim na to přišli, určitě s tím budou chtít odtáhnout,“ poznamenal

Biggles. „Ale zase nemá význam pospíchat příliš, abychom si

neukousli víc, než dokážeme spolknout. Ten, kdo poletí nad vrškem

dračího doupěte nebo někde hodně blízko, má vyhlídku, že dostane

dvě dračí vejce do oka. To už moc dobře známe. Počkejte chvilku,

nechtě mě přemýšlet! Aha, už to mám!“ zajásal Biggles. „My tu

bestii napřed oslepíme!“

„Oslepíme? A jak?“ nechápal Algy.

„Kouřem! Dáme mu porci jeho vlastní medicíny. Takže tohle je

můj nápad, jestli dokáže někdo z vás vymyslet něco lepšího, ať se

laskavě vyžvejkne! Dva z nás si vezmou náklad kouřových bomb,

které používá pěchota – v nejbližším skladišti jich bude plno.

Poletíme pěkně z návětrné strany a hezky hustě je tam naskládáme,

ale musíme se držet dost nízko mimo oblouk dostřelu toho děla.

Vítr zanese kouř nad zámek, takže dělostřelci neuvidí ani

stodolu. Třetí muž pak do toho šlápne a pustí kupu Cooperových

bomb rovnou doprostřed toho brlohu. Pokud se mu zásah poštěstí,

vyletí zámek do vzduchu jako skladiště střeliva se všemi těmi

fosforovými bombami, kterými se uvnitř jistě důkladně zásobili. Tys

tu bestii našel, profesore, tak tedy – chceš to taky bombardovat?“

„Jestli to chci bombardovat? To bych řekl!“ přitakal samozřejmě

profesor.

„Pak je všechno v pořádku,“ podotkl Biggles. „Pojďme se

postarat o svůj náklad.“

Asi o půl hodiny později vzlétli tři piloti ve velbloudech za

zvědavého okukování leteckých mechaniků stojících na startovací

dráze a zamířili k zámku Chateau Contrableu. Profesor převzal

- 99 -

velení a měl pěknou řádku osmi Cooperových bomb na spodní straně

svých dolních křídel.

Těsně za ním letěl Biggles a Algy. Na podlaze řidičských kabin

jejich letadel, stranou od nožního kormidla, ležely indigově modré

skříně, v nichž bylo střelivo pro pušky, nyní však z jejich dvířek

vyčnívaly hadry a z nich vykukovaly nevzhledné kovové obaly

kouřových bomb.

Počasí se velmi zhoršilo, takže letěli kolem zámku pod hustými

mraky plnými vlhkosti. Zámek se rýsoval nejasně před nimi, profesor

zahnul doprava a ostatním dal varovné znamení.

Další dvě letadla se otočila a držela se v jisté vzdálenosti od

onoho zlověstného stavení na návětrné straně. Hřmot jejich motorů

zesílil, když postrčili řídicí páky dopředu a začali uhánět dolů;

vyrovnali, až když začali brousit o vršky stromů.

Biggles se ohlédl doleva, tam, kde ho pozorně sledoval Algy,

zdvihl ruku, a tu začali oba letci shazovat své kouřové bomby. Řada

bílých sloupů kouře prorazila jednotvárnou zelení na povrchu země

nasáklé dešťovou vodou a ihned se proměnila v bílou neprůhlednou

stěnu, která se v nárazech větru smýkala po zemi a zahalila ten

proklatý zámek do mlhy.

Oba piloti se jedním rázem stočili ve strmé vzestupné zatáčce, a

potom zase uháněli zpátky a shazovali další a další bomby. Byli stále

ještě vedle sebe, křídlo vedle křídla, a hleděli směrem k zámku, k

němuž se teď z protilehlé strany blížil opuštěný velbloud.

Biggles byl velice vzrušen, když sledoval, jak první Cooperova

bomba opustila věšák pod křídlem a dopadla příliš krátce.

Druhá padla na přilehlou budovu a způsobila, že z ní vyletělo

vysoko nahoru mračno trosek. Potom padalo šest bomb najednou a

Bigglesovi se v tu chvíli rozčilením a napětím až pootevřela ústa.

V nejbližším okamžiku už prováděl Biggles neuvěřitelné kejkle

s řídicí pákou, protože jeho velbloud vyletěl vysoko nahoru jako

raketa. Vypadalo to, jako by ho vymrštila nějaká mohutná

neviditelná ruka. Jeho první dojem byl, že se mu vzpříčilo kormidlo,

druhý pak, že profesorovo letadlo muselo být rozmetáno na atomy,

protože bylo výbuchu mnohem blíže.

Z míst, kde stál zámek, vytryskl obrovitý gejzír hustého žlutého

dýmu, sahající až k oblakům. Dým se kroutil a svíjel jako obrovitý

vodní vír účinkem síly, která ho vymrštila. Biggles tomu mohl jen

- 100 -

bezmocně přihlížet. Viděl, jak se profesorovo letadlo objevilo na

konci toho dýmu a jak se kroutí a otáčí jako list padající ze stromu v

podzimním vichru. Potom se stočilo do vývrtky, vyrovnalo a znovu

se stočilo do vývrtky. Pilot zřejmě vůbec neřídil! Šedesát metrů nad

zemí zase z vývrtky vzlétlo, sklouzlo strmě po křídle, o decimetr se

minulo s korunou stromu, a pak už běželo po blízkém poli, až se

konečně zastavilo.

Biggles těsně sledován Algym uháněl k místu profesorova

přistání a nebyl s to pochopit, co se mu vlastně stalo. Byl na vahách,

zda má u spadlého letadla přistát, či ne. Už se téměř rozhodl, že tam

přistane, když viděl, jak profesor v kabině svého letadla vstal a jak na

něho zamával. Letadlo se nehýbalo, ale z jeho motoru vyrážely ostré

výbuchy, jak se jeho chod střídavě zrychloval a zase zpomaloval.

Když se však konečně dalo do pohybu, zatočilo se na konec pole,

postavilo se do větru a chystalo se vzlétnout, Biggles si oddechl.

V šeru mlhy se vynořila řada šedě uniformovaných německých

vojáků a hnala se směrem k poli. Jiná řada se zase valila po stezce,

vedoucí k tomu místu. Biggles otočil nos svého letadla směrem k

vojákům na stezce, a Algy se samozřejmě soustředil na ty druhé.

Krátce nato vyrazily z předků obou britských letadel blýskavé

chvosty a prořezávaly šedivým vzduchem bílé tenounké čáry, jež

končily mezi prchajícími vojáky.

Profesorův velbloud uháněl po poli a potom se vznesl vysoko,

ale poněkud nejistě do vzduchu. Biggles se stočil dokola, aby ho

sledoval, a Algy útvar uzavíral. V tomto indiánském šiku se hnala

všechna tři letadla přes zákopy.

* * *

„Nestalo se ti nic?“ vyjekl Biggles bez dechu, sotva letadla

přistála na letišti.

Profesor na něj zamžoural očima podlitýma krví.

„Ale kdepak, nic mi není?“ řekl.

„Jaké kdepak? Proč jsi prosím tě chtěl, abych musel blbnout v

tom poli mezi Němci?“ vyzvídal Biggles.

„Kdybych tam nepřistál, býval bych si roztřískal letadlo,“

vysvětlil profesor jednoduše. „Prostě jsem v té chvíli neviděl – ten

kouř byl horší než jedovatý plyn. Dělal jsem, co jsem mohl, aby se z

toho vytáhl včas, abych vůbec dokázal přistát. Když jsem toho draka

zasáhl – nebo spíš ty jeho bomby – minul jsem hlavní proud

- 101 -

výbuchu, přeletěl jsem nad ním, ale pak jsem se nemohl dostat z toho

kouře ven. Příšerně mě pálily oči a pak se mi prostě zalepily, že jsem

je vůbec nemohl otevřít!“

„Protože jsi tam měl asi plno dračí krve,“ usmál se Biggles. „Ale

aspoň jsi ho nadobro uspal. Pojď, ty svatý Jiří, je načase, abychom

něco slupli!“

Kapitola devátá

Biggles byl den pryč …

Ve výši pěti tisíc pěti set metrů nad spletitým bludištěm zákopů,

jímž se vyznačovalo nejvyšší bojiště, jaké svět kdy viděl, přiškrtil

kapitán Bigglesworth od 266. letky plyn, aby mohl sklouznout do

nižší polohy, protože časný ranní vzduch toho podzimku byl pěkně

studený.

Zvolna se obrátil směrem na západ a přitom se pátravě rozhlížel

v každém směru kompasu, kam až mohl dohlédnout, ale obloha byla

prázdná. Biggles se znechuceně zamračil, protože nečinnost ho

vždycky nudila a šla mu na nervy. Živelně přímo toužil po nějakém

činu, aby to napětí v sobě uvolnil.

Celý týden se tak potloukal po obloze, někdy s celým rojem,

někdy sám. V tom úseku však žádná letecká činnost nebyla, a

Biggles věděl proč – jakýsi německý zajatec to prozradil britským

vojenským úřadům. Některá německá letadla totiž byla poslána

zpátky do Německa s úkolem, aby znepokojovala britská dálková

bombardovací letadla, která byla přidělena k samostatnému oddílu

britské armády a denně pořádala nálety na města v Porýní. Jiná

nepřátelská letadla byla zase nasazena na jihu, na řece Sommě ve

Francii, kde se již shromažďovaly mraky veliké německé ofenzívy.

Ovzduší bylo výjimečně jasné, byl to jeden z těch vzácných dnů,

kdy mělo všechno ostré obrysy, jako bychom to viděli obráceným

dalekohledem.

Ve středu vzdálenosti bylo francouzské pobřeží s kanálem La

Manche, který se za ním rozprostíral do dáli až k jakémusi

dlouhému, temně modrému pásu na dalekém obzoru, o němž Biggles

věděl, že je to Anglie.

- 102 -

„Kent!“ vyslovily podvědomě jeho rty. Biggles se zamyslel, a

najednou ho napadlo, že by rád věděl, co dělá jeho starý kmotr, onen

výstřední Dr. Duvency, protože ho neviděl a nic o něm neslyšel od té

doby, co se dal na vojnu.

„Jsem zvědav, jestli je ještě v Kentu, či zda se přestěhoval do

zázemí?“ uvažoval Biggles, protože věděl, že doktorův dům není

moc daleko od města Doveru, a německé nálety, jakož i přepady

jihovýchodního pobřeží Anglie ponorkami nebyly nijak neobvyklé.

„Některý den tam musím zaletět a podívat se na něj,“ řekl si.

„A proč bych to vlastně nemohl udělat hned dnes?“ napadlo ho.

Ten nápad ho poněkud poděsil, protože věděl, že něco takového je v

rozporu se zákonem a že kdyby v jeho nepřítomnosti k něčemu

nepříjemnému

došlo,

byla

by

jeho

neukázněnost

zcela

neodpustitelná. Ale konec konců – vždyť se může vrátit, než se

setmí. Nikdo ho nebude postrádat a u jeho letky si budou myslet, že

si zaskočil na oběd na jiné letiště.

* * *

Nos jeho velblouda se pomalu stáčel dokola, když Bigglesova

noha jemně tlačila na řídicí nožní páku, až pak ukazoval přímo na

šerý stín na čáře obzoru. Ve dvaceti minutách byl už Biggles nad

francouzským pobřežím, které vyčnívá do moře, a před ním bělavě

svítily křídové útesy pobřeží Kentu v jihovýchodní Anglii.

Daleko po jeho levici plula loď s vojáky na dovolenou z Calais

do Doveru a zanechávala za sebou bílou klikatou vlečku, která jí

vyznačovala kurs. Chovala se jako všechny lodi v těch vodách, kde

číhaly nepřátelské ponorky, a proto se častou změnou kursu snažila

zmařit skryté nebezpečí. Oceán, kam Biggles mohl dohlédnout, byl

poset malými plavidly, z nichž některá patrně lovila miny. Lovci min

pracovali po dvou či třech a tu a tam vytahovali z moře své sítě.

Daleko před ním dýmal po kanálu La Manche veliký průvod

nákladních parníků, obklopený flotilou ochranných torpédoborců,

které se ve vodě proháněly jako ohaři a ohledávaly každý podezřelý

předmět.

Dva tisíce pět set metrů pod Bigglesovým letounem letělo veliké

noční bombardovací letadlo anglické značky Handley-Page s

tmavými křídly, které bylo vedeno ,převozním’ pilotem a směřovalo

do Marquillies na francouzském pobřeží. Z té velké výšky, v níž

- 103 -

Biggles letěl, se však tento obr jevil jako nestvůrný vodní pavouk,

klouzající po mořské hladině.

Anglické pobřeží se rychle vyjasňovalo a Biggles mohl brzy

rozeznat pole, lesy, křoviska a řeky, které mezi tím vším tekly.

Krajina byla tu a tam poseta vesnicemi. Biggles sklonil nos svého

letadla k zemi a zamířil k malé vesnici nedaleko Walmeru, kde stál

mezi tmavými chmelnicemi a sušárnami chmele doktorův dům.

Sklouzl strmě dolů a vletěl s velkým hřmotem do svíčky nad

střechou jakéhosi panského sídla. Ve vrcholném bodě svíčky opsal

poloviční výkrut a pak sebou zase smýkl dolů; po křídle hezky

sklouzl na velkou a dlouhou louku, která obklopovala ovocnou

zahradu.

Když velbloud dobíhal po hrbolatém povrchu louky, odsunul si

Biggles brýle a přehodil nohy přes okraj řidičské kabiny. Vesele

zamával na muže, který stříhal živý plot a který se udiveně zastavil s

rozevřenými nůžkami v ruce. Vypadal v tom svém překvapení

opravdu komicky.

Z domu přibíhala služebná, za ní zahradník, zahradnický

pomocník a za nimi také smečka jezevčíků. V zahradě kdosi vykřikl

a v nejbližším okamžiku vyrazil ze křoví starší muž v košili s

kladívkem v jedné ruce a s dlátem v druhé a také se připojil k lidem,

kteří se hnali směrem k letadlu.

„Haló, tady! Haló, tady!“ pokřikoval ten postarší chlapík a

mával svými nástroji. „Haló, tady, mladý muži! Copak se vám stalo?

No, copak je?“

„Nic se mi nestalo, pane doktore,“ odpověděl Biggles a smál se.

„Já jsem si sem jenom sklouzl, abych se na vás podíval, nic víc.“

Když doktor zaslechl ten hlas, zarazil se a vyjeveně se na pilota

zadíval.

„Hleďme, hleďme, že by to byl mladý Bigglesworth? Na mou

věru, je to on! Copak tě sem přivádí, chlapče, no, pověz, copak tě

sem přivádí?“

„Ale, jenom jsem si sem zaskočil, abych se na vás podíval, jak

se vám v té válce daří!“ odpověděl Biggles. „Lítal jsem na hlídce nad

Francouzským pobřežím, a najednou jsem se rozhodl, že sklouznu

sem a navštívím vás.“

„Nemohl jsi přijít v lepší chvíli!“ hlaholil nadšeně ten starší pán.

„Ty jsi právě muž, kterého jsem si přál spatřit. Ty jsi ten pravý muž!

- 104 -

Právě včera jsem říkal Bilkinsovi, jen kdyby tu byl mladý

Bigglesworth, to bychom s tou válkou brzy skoncovali, že Bilkinsi?“

dodal doktor a obrátil se na svého zahradníka, aby mu to dosvědčil.

„Ano, říkal jste to, pane doktore,“ odpověděl oddaně Bilkins.

„Skončit válku!“ zvolal Biggles a svezl se dolů na trávník. „Jak

byste to chtěl udělat? Já jsem dělal celou tu dobu, co jsem mohl, ale

jak tak vidím, myslím, že jsem na ni neudělal moc velký dojem!“

řekl a rozesmál se.

„Já ti to ukážu,“ řekl doktor rychle. „Jen pojď se mnou, já ti to

ukážu!“

„Ještě se pořád zabýváte vynálezy?“ vyzvídal Biggles, když

mířili k doktorovu domu.

„Jestli se zabývám vynálezy? To bych řekl, že ano!“ odpověděl

doktor. „Vynálezem bomby!“ zašeptal spiklenecky. „Ale nikomu ani

muk! Kdyby se Němci nějak domákli o té mé samočinně vybuchující

a vodorovně působící bombě proti ponorkám, určitě by se to tady

všude kolem hemžilo vyzvědači!“

„A co tomu říkají vojenské úřady?“ ptal se Biggles s vážnou

tváří, ačkoli se sotva držel smíchy.

„Ale! Co ti vědí o bombách! Nic! Zhola nic! Sdělili mi, že vzali

můj dopis na vědomí, a to je všechno, co od nich můžu dostat, jestli

se vůbec ještě kdy ozvou. Co oni chtějí, to je, abych to předvedl, a já

zase potřebuju někoho, kdo by to předvedl. Chystám se ale, že to

předvedu sám.

Já tu bombu někde shodím – nejlíp na německou ponorku,

kdyby to bylo možné – i kdyby to měla být poslední věc, kterou

udělám. A věř mi, až ta bomba vybuchne, udělá to díru do Severního

moře, že ryby nebudou vědět, jestli stojí, nebo utíkají. Pokud ta

bomba spadne na sto metrů od německé ponorky, rozprskne se ta

potvora od Helgolandu až po Harwich, jen si vzpomeň na moje

slova!“

„Jak tu bombu ale hodláte shodit?“ zajímal se Biggles.

„Pojď se mnou a já ti to předvedu,“ odpověděl doktor ochotně.

Oba muži došli na konec pole, kde byla postavena velká dřevěná

kůlna se střechou z vlnitého plechu. Doktor vytáhl z kapsy klíč,

odemkl mohutný visací zámek a pak otevřel dveře dokořán. „Co o

tom soudíš?“ ptal se vítězoslavně.

- 105 -

Když Biggles spatřil staré letadlo značky Farman, stojící ve

stínu toho hangáru, prudce sebou trhl.

„Propánakrále, snad si nemyslíte, že s tímhle krámem něco

dokážete?“ začal Biggles opatrně.

„No, poletím v tom, samozřejmě!“ odsekl poněkud uraženě

doktor.

„Kruci, kde jste to sebral?“ ptal se Biggles.

„Vida ho – prý sebral! Nic jsem nesebral, postavil jsem si ho

sám!“ triumfoval doktor. „Postavil jsem si to z vraku, který jsem

dostal pro své pokusy.“

„Vypadá to podle toho!“ poznamenal Biggles. „Nezlobte se na

mě, že to říkám, ale já bych do toho tedy nesedl.“

„Nezáleží na tom, jak to vypadá, nebo co se tobě náhodou zdá.

Rozhodující je výkon. Součinitele bezpečnosti jsem zvýšil o sto

procent. Vidíš, já s tím hodlám letět sám!“

To bylo na Bigglese příliš.

„Vy s tím chcete letět?“ vyjekl. „A kde jste se naučil lítat?“

,“Já jsem se lítat neučil,“ přiznal doktor, „ale já jsem tu celou

vědu dostatečně prostudoval, abych to mohl zkusit. Myslím, že se mi

ve vzduchu nemůže nic stát!“

„Pokud zůstane jen při myšlence, bude to naprosto v pořádku,“

odpověděl Biggles. „Ale nesmíte nikdy spustit motor! Kdepak

vlastně máte tu bombu?“

„Tadyhle pod řidičskou kabinou,“ vysvětloval doktor a tvářil se

poněkud sklíčeně. „Všechno, co je potřeba udělat, je zatáhnout za

tuhle páku,“ a doktor uchopil kovovou páku, která vyčnívala z trupu

letadla nedaleko kabiny, „a bomba spadne rovnou dolů a při

nejmenším kontaktu vybuchne. Má okamžité zapalování!“

Biggles instinktivně couvl.

„Hergot, běžte od toho pryč!“ řekl ostře. „Přidělal jste na to

bezpečnostní pojistku?“

„Bezpečnostní pojistku? U všech všudy, nač tam chceš mít

pojistky? Bomba je přece nástroj k ničení, ne k zajišťování,

nemyslíš?“

„Ano, to vím. Ale s takovou příšerou přece nemůžete poletovat

jen tak, jak jste to tam přivěsil. Vždyť by se ta bomba mohla v

každém okamžiku uvolnit!“

- 106 -

„Zdá se, že se na polního pilota až nějak příliš staráš, aby něco

nebylo nebezpečné!“ odsekl podrážděně doktor.

„Jo, já se takové potvory opravdu k smrti bojím,“ přiznal

Biggles chladně. „Jestli jsem někdy viděl past smrti, tak je to právě

takhle bomba. Kdybych já chtěl spáchat sebevraždu, tak to provedu

pořádně a zanechám tu taky něco pro lidi, kteří mě budou chtít

pohřbívat, ale nebudu rozhazovat kousky vlastního těla po celé

krajině, aby to pak někdo musel sbírat do pytle!“

„No dobře, dobře, s tím letadlem přece nepoletíš ty, poletím s

tím já!“vykřikl doktor rozzlobeně. „Já ve svůj vynález mám důvěru,

když ji nemáš ty! A jdi od toho!“

„Co hodláte podniknout?“ zeptal se Biggles, když viděl, že

doktor zvážněl.

„Poletím s tím, člověče! Poletím s tím sám, abych tě zahanbil!“

„Ať visím, jestli s tím poletíte!“ odsekl Biggles, jemuž už taky

došla trpělivost. „Vždyť to nikdy neodlepíte ani od země. Tady

naopak musíte vy od toho jít pryč a nechat mi to na starosti. Já za vás

poletím – totiž jestli to tak dlouho vydrží pohromadě,“ dodal Biggles

tiše. „A pro všechny svaté, nesahejte na tu spoušť! Kde si tedy

přejete, abych tu bombu shodil?“

„Do moře blízko Doveru!“ zněla

chladná odpověď.

„Zatelefonuju veliteli přístavu a řeknu mu, aby se na ten výbuch

díval.“

„Pokud to však spadne dřív, než se tam vůbec dostanu, velitel

přístavu pozná, že se mu to chystám říct bez vás!“ podotkl Biggles.

„Přál bych si, abych mohl vzít tu zatracenou bombu do svého

velblouda, jenže jeho závěs není upraven tak, aby mohl nosit

takovéhle příšernosti.“

* * *

Oba muži vytáhli letadlo společně z kůlny a obrátili je nosem do

slabého vánku. Biggles zajektal plynovou páčkou a potom se rozběhl

k vrtuli letadla. K jeho náramnému překvapení se vrtule okamžitě

rozběhla, ačkoli hukot malého motoru značky Anzani v Bigglesovi

nijak nebudil důvěru.

Přece však vlezl do pilotní budky a pečlivě vyzkoušel všechna

kormidla. K svému dalšímu překvapení shledal, že účinkují

uspokojivě, jak se aspoň zdálo.

- 107 -

„Tak už odleť!“ křikl doktor netrpělivě. „Já zatelefonuju do

Doveru a potom pojedu za tebou ve svém autě, abych se podíval, jak

to bouchne.“

„Rozumím!“ odpověděl Biggles. „My patrně vyletíme oba, totiž

já a ta bomba, hned jak otevřu škrticí klapku. Bude lip, když se

postavíte hezky stranou, potom jim aspoň budete moci říct, až se

budou ptát, co se stalo.“

Biggles otevřel pomalu škrticí klapku, popojel několik metrů

dopředu a v duchu proklínal svou ztřeštěnost, která ho do téhle

prekérní situace uvrtala. Neměl důvěru ani v motor ani v letadlo, a

ještě méně v tu domácky na koleně zhotovenou bombu a její

ovládání. Ale už bylo pozdě, aby z toho vycouval.

„Já jsem se určitě zbláznil,“ řekl si a měl na sebe obrovský

vztek. „Já jsem učiněný pitomec, vyložený blbec, jen abych se

zavděčil tomuhle připitomělému sklerotickému dědkovi, který má na

mozku švába! No tak se do toho pusťme!“ pomyslil si celý vzteklý a

postrčil plynovou páčku docela kupředu.

Když pak bzukot motoru nabubřel v jakési chraplavé klapání, v

bučení a vytí, úplně zbledl. Letadlo se hřmotně rozjelo po krátké

trávě.

„Tohle se rozsype na kousky dřív, než se to odpoutá od země,“

proletělo Bigglesovi hlavou v několika nejbližších strastiplných

vteřinách, když povoloval řídící páku dozadu. Pak si oddechl z

plných plic a s pocitem úlevy, když se podomácku vyrobené letadlo

zdvihlo do vzduchu.

Biggles zakroužil dokola nad loukou a šplhal vzhůru. Když pak

přímé nebezpečí pádu pominulo, zamával na doktora a na malý

hlouček jeho služebnictva, které stálo na louce a dávalo mu sbohem.

Potom se otočil směrem k moři, které už bylo docela blízko.

„Při tomhle obchodu přijdu o svou provizi,“ nadával Biggles.

Ale v tom už přeletěl pobřeží a vyletěl nad moře – což bylo

obezřetné opatření pro ten případ, že by bomba ze svého věšáku

vypadla předčasně. Teď už bylo aspoň jisté, že spadne do moře, kde

nenatropí škodu – ledaže by se jí tam náhodou připletla nějaká loď.

Jakýsi hydroplán se stočil od svého kursu, aby se zblízka

podíval na tu starou rachotinu, a pilot toho letadla i jeho pozorovatel

dělali na Bigglese různé posunky, když přiletěli blíž, aby mu tak dali

najevo svůj despekt a co si o tom všem myslí. Hydroplán se obrátil, v

- 108 -

posměšném pozdravu sklonil nos a pak pokračoval ve své hlídce.

Biggles tuto urážku s nevolí spolkl, protože si uvědomil, že s touhle

kocábkou ten hydroplán nepředhoní, aby mu vrátil pozdrav po svém.

Když se Biggles otočil na jih, přeletěly kolem něho tři

hydroplány značky Fairey. Ani si ho nevšimly, a tato jejich

soustředěnost na let k jakémusi cíli Bigglese přiměla, aby je bedlivě

pozoroval. Letadla rychle stoupala. Biggles zdvihl oči, aby se

podíval po případném účelu jejich letu. Když tam spatřil řadu bílých

obláčků z protiletadlových šrapnelů, které se vlekly po obloze a na

jejich vršku pluly malinké černé skvrnky, vztekle zaťal zuby.

„Německé bombardéry!“ zavrčel. „A já si tady poletuju v téhle

nedomrlé mrše! To se člověku může stát, jen když se spolčí s blázny!

Dobře mi tak! V budoucnu budu lítat jen na velbloudech, anebo

nebudu lítat vůbec! Ale copak to tamhle letí?“

Zprvu mohl Biggles rozeznat jen dva účastníky této hry, kterou

nemohl pochopit. Poněkud vlevo a poněkud pod ním se vznášela

jedna z oněch podivných válečných vzducholodí, kterým Angličané

říkali blimps. Zdálo se, že letí v bludné, klikaté dráze po jakési

neviditelné skluzavce.

Skoro bezprostředně pod ní bylo vidět dlouhé, úhledné těleso

válečného křižníku, jehož posádka se ponejvíce upřeně dívala nahoru

na tu vzducholoď. Obě plavidla občas náhle změnila svůj směr, a

pilotovi velblouda, který je pozoroval, bylo okamžitě jasné, že

vzducholoď a křižník nějakým způsobem spolupracují.

Když se vzducholoď otočila, otočil se také křižník. Z obou

plavidel však byl vůči náporům silného čelního větru rychlejší

křižník. Vzducholoď v tom úporném větru, který náhle začal vát,

vyváděla komické pohyby, způsobené zuřivým úsilím pilota, aby

udržel krok s křižníkem.

„Takže tu zřejmě nejsem sám, kdo si tu dělá blázny ze

Severního moře!“ usoudil Biggles, když chvíli sledoval tuto zdánlivě

bezúčelnou hru. Myslím, že to má být takzvaná lodní spolupráce.

Přál bych si mít tu svého velblouda – já bych jim předvedl, jak se

taková spolupráce dělá!“

A potom docela náhodou zahlédl Biggles ještě něco, co ho

přimělo syknout na důkaz porozumění. Asi dvě stě metrů před

křižníkem totiž uháněl pod vodou jakýsi podlouhlý stín ve tvaru

doutníku. Že jeho posádka zpozorovala, že má nad sebou své

- 109 -

nejneúprosnější nepřátele, bylo patrno z toho, že začala zoufale

manévrovat.

Protože však byla ponorka pod vodou, posádka křižníku ji

neviděla. Když se pak ponorka otočila, unikla na chvilku pozornosti

svého pronásledovatele, který ji předjel, a/tak musil být na její stopu

znovu přiveden posádkou vzducholodi, která ten zrádný podlouhlý

stín pod mořskou hladinou mohla po celou dobu dobře sledovat.

„Hele, německá ponorka! Kruci, to je báječná věc!“ zajásal

Biggles a lehce se zachvěl vzrušením. „Zdá se, že mi tahle ponorka

konečně poskytne cíl!“

Biggles se zvolna otočil, protože si do odvážné, strmé zatáčky s

touhle rachotinou, v níž letěl, netroufal, a uháněl pak těsně za

ostatními třemi účastníky této neveselé hry – kdo s koho.

* * *

Když Biggles zamířil do nárazového vzdušného proudu od

vrtule vzducholodi, div mu neposkočilo srdce až do krku. Na

okamžik myslel, že jeho kormidla vzala za své, ale brzy se jeho

letadlo zase dostalo na rovný kýl a potom se strmě ponořilo pod

plynem naplněný vak, směrem ke křižníku. Biggles nevěděl a ani se

nestaral o to, co si o jeho krkolomném letu myslí posádka křižníku.

Bigglesovy oči vyhledaly stín podmořského vetřelce a už se z

něho nespustily. Jeho letadlo se k němu řítilo rychlostí, v níž se

mohla v každém okamžiku utrhnout křídla od trupu, ale pilot toho ve

svém loveckém vzrušení vůbec nedbal. Pak uchopil primitivní

spoušť bomby.

Když se Biggles přiblížil k ponorce, byl její stín méně zřetelný,

protože letadlo bylo níž. Pilot si však její kurs dobře zapamatoval

ještě dříve, než úplně zmizela pod vodou. Přehnal se docela nízko

nad křižníkem a uháněl dolů, kde předpokládal svou kořist. Potom

rychlým pohybem zatáhl za spoušť a strhl řídící páku nazpět, aby

rychlou svíčkou unikl výbuchu bomby.

Co se pak stalo v následujících minutách, nemohl Biggles

přesně popsat. Když se totiž znovu probral k vědomí, plaval v moři

oleje, snažil se servat své letecké brýle popatlané olejem a zároveň

dělal všechno, aby se udržel nad vodou. Biggles byl stále ještě

napolo v mrákotách, když ho něčí pomocné ruce popadly za límec a

vytáhly do člunu, kde se položil a lapal po dechu jako ryba vytažená

na břeh.

- 110 -

„Copak jste to vezl v té rachotině z hůlek a drátů? Snad ne celou

zbrojnici?“ ptal se chladně kapitán torpédoborce pilota, když byl

vytažen na palubu.

„Co se to stalo?“ vyrazil jen ze sebe Biggles.

„Co se stalo? Málem jste nás vyhodil do povětří i s celou lodí,

vy hromovládče – to se stalo!“ vysvětlil námořní důstojník a

rozesmál se.

„Nejdřív mi řekněte, co se stalo s tím doktorovým drakem – to

bych rád věděl,“ naléhal dychtivě Biggles. „A on si o něm kdovíco

myslel,“ dodal zkormouceně.

„Tak si stoupněte a podívejte se přes palubu,“ vybízel ho

kapitán.

Biggles nejistě vstal a připotácel se k lodnímu zábradlí. Moře

bylo hustě pokryto olejem, v němž plavaly kusy plátna a dřeva, jež

byly nejvýmluvnějším svědectvím toho, co se stalo.

„To je fakt všechno, co z toho zbylo?“ nemohl Biggles uvěřit

svým očím.

„Já víc nevidím, vy snad ano?“ odpověděl kapitán poněkud

ironicky.

„Taky ne!“ připustil Biggles. „Už opravdu nemůžu nic víc

nalézt. Abych nezapomněl, co je s tou krabičkou sardinek – s tou

německou ponorkou?“

„Vy jste jí dal co proto! Jen se podívejte na ten olej! Ta potvora,

kterou jste na ni shodil, by bývala vyřídila celou eskadronu tanků.

Takovou šupu jsem ještě v životě nezažil. Co to bylo, prosím vás?“

„Byla to patentní bomba, kterou zhotovil můj přítel!“ odpověděl

Biggles. „Požádal mě, abych ji za něj vyzkoušel.“

„Zdá se, že jste ji vyzkoušel důkladně,“ řekl uznale kapitán a

rozesmál se. „Je škoda, že se váš přítel na to nepřišel podívat. Ten

váš drak se rozletěl na kousky jako vejce, kterým se praští o zem, a

vy jste z toho vypadl jako kuře, které se právě vyklubalo z vajíčka.

Měl jste štěstí, že jste nebyl příliš vysoko nad mořem a že jste si

neublížil!“

„Kristepane, jak já se jen teď dostanu zpátky?“ zhrozil se náhle

Biggles, protože si konečně uvědomil své zoufalé postavení. „Oni si

myslí, že jsem odletěl na hlídku nad městem Bapaume ve Francii!“

„Budete muset říct svému starému, že jste místo toho zaletěl

hlídkovat nad Severní moře,“ chechtal se kapitán.

- 111 -

„A kam máte namířeno vy?“ zajímal se Biggles.

„Do Rosythu,“ zněla odpověď. „To je ve Skotsku, víte?“

„Probůh, vždyť já se pro tu legrácku dostanu před vojenský

soud!“ konstatoval Biggles trpce. „Asi nemám naději, že bych se z

toho nějak dostal, co říkáte?“ zeptal se a náhle ukázal na

vzducholoď, která se právě nad nimi vznášela s vypnutými

motory.*“Pokud ten pilot vzducholodi má kousek srdce, mohl by mě

dopravit někam na břeh!“

„Hm, dám mu znamení, aby se snesl dolů,“ slíbil námořní

důstojník. „Tyhle potvory si mohou docela pěkně sednout na vodu,

když je klidná jako dneska. Můžu ho přemluvit, aby vás vysadil na

břeh u Yarmouthu – to je nejbližší místo, kam se může dostat.“

„No dobře, to bude lepší než Rosyth!“ souhlasil zamyšleně

Biggles. ,,A tam bych snad někoho požádal, aby mě zavezl letadlem

z letiště v Yarmouthu do Manstonu, a to už není daleko od místa, kde

jsem nechal svého velblouda. To bych se možná mohl dostat zpátky

ke své letce, ještě než se setmí.“

Ve čtyři hodiny odpoledne zastavil u doktora Duvencyho taxík a

vysadil leteckého důstojníka, jehož pocuchaný zjev právě

neodpovídal nejlepším tradicím britské armády. Jeho zmačkaná

uniforma byla zřejmě ušita pro muže o několik čísel menšího.

Biggles zaplatil řidiči a pospíchal po stezce vedoucí kolem zadní

části doktorova domu, směrem k poli, kde zanechal svého velblouda.

Právě otevřel škrticí klapku a chystal se roztočit vrtuli, když ho

vyrušil čísi pánovitý křik.

„Hej ty tam, copak to vyvádíš s tím letadlem?“

Biggles se ohlédl a viděl drobnou postavičku přicházející

směrem k němu.

„No co je, doktore?“ ozval se. „To jsem přece já a chystám se

odtud vypadnout. Musím sebou pořádně hodit, jinak se opozdím!“

Při prvních Bigglesových slovech se doktor zarazil, ale pak se k

němu poklusem rozběhl.

„Ale, ty můj drahý hochu, vždyť mi tam řekli, že ses zabil!“

volal vzrušeně doktor. „Diváci na mořském pobřeží říkali, že docela

zřetelně viděli, jak jsi po tom výbuchu spadl do moře!“

„To teda viděli dobře. Já tam taky spadl, a jak!“ chechtal se

Biggles. „Jen se podívejte na mou zchátralou uniformu! Vypadám,

jako bych mladšímu bráchovi ukrad sváteční šaty. Hodili mi

- 112 -

uniformu na motor, aby tam uschla, a ona se ta potvora takhle

srazila!“

„Díky Bohu, že sis neublížil! Vždyť já jsem se málem pomátl na

rozumu, když jsem si pomyslel, že se to všechno stalo mou vinou.

Takže jsem nemohl mít ani radost z telegramu z ministerstva

letectví!“ hlaholil doktor.

„Z jakého telegramu?“ ptal se Biggles.

„Cože, ty o tom nevíš? No, pravda, ty to ještě nemůžeš vědět.

Kapitán toho torpédoborce hlásil admiralitě, že německá ponorka

byla takřka celá vyhozena do povětří jakýmsi letadlem, které mělo

nový druh bomby. Admiralita se spojila s ministerstvem letectví, a já

jsem byl požádán, abych jim zítra o tom podal zprávu a přinesl taky

plány a vzorce. Chystal jsem se právě, že tu třaskavinu nazvu biggelit

– k tvé poctě!“

„Jen se opovažte, a já vyhodím do povětří vás i s tou vaší

továrnou a se všemi vašimi bombami!“ pohrozil Biggles. „Jak to tak

vypadá, tak jsem o té vaší výbušnině neslyšel naposledy.

Kdyby však mé kamarády ve Francii bomby s biggelitem

zklamaly, měl bych peklo na zemi. Nazvěte to finalit!“

„A proč finalit?“ nechápal doktor.

„Protože to dovede skoncovat se vším, málem ta bomba

skoncovala taky se mnou, na mou duši!“ hlaholil Biggles rozjařeně

na celé kolo.

„Výborně, nazvu to tedy finalit!“ rozhodl se doktor a spokojeně

se zasmál.

„Fajn, pak je to tedy v pořádku!“ souhlasil Biggles. „A z toho,

co na tom vyděláte, mi můžete koupit novou uniformu. Ale teď už

musím pelášit, nebo se domů nedostanu před setměním,“ rozloučil se

už definitivně.

* * *

Toho večera přistál na letišti v Maranique velice unavený pilot,

už za posledních paprsků zapadajícího slunce. Malý hlouček pilotů

sedících zarmouceně na startovací dráze se zvedl a o překot mu

uháněl naproti. Když se přesvědčili, kdo to je, jejich úzkost se rychle

proměnila v radost, ba v nadšení.

„Kdepak jsi byl celý den?“ zeptal se ho Algy vážně. ,,Tys nám

teda nahnal strachu, člověče! Telefonovali jsme každé letce podél

celé fronty, co o tobě vědí, ale zdálo se, že ses propadl do země …“

- 113 -

Když si Biggles odsunul letecké brýle a podíval se na Algyho svýma

milýma černýma očima, Algy zmlkl.

„Kdybych vám řekl, že jsem vypadl z letadla do Severního moře

a že jsem si přitom natloukl obličej o periskop německé ponorky, tak

byste mi nevěřili, že ne?“ zeptal se Biggles a vylézal nemotorně z

kabiny. „No, a ono je to přece jen pravda, právě teď chci o tom svém

boji sepsat hlášení. Sestřelil jsem jednu německou ponorku, až

ztratila řízení, a úplně jsem ji zničil. Bylo to úředně zjištěno z

mořského pobřeží. To je víc, než čím se může pochlubit kdokoli z

vás, vy peciválové!“

Kapitola desátá

Ať žije Skotsko!

Biggles netrpělivě sledoval hodinky na své palubní desce.

„Ještě pět minut!“ zabručel si pro sebe, když zjistil, že ručičky

ukazují pět minut před osmou, což znamenalo konec jeho hlídky. Pak

se podíval za sebe, aby se ujistil, že Algy a profesor jsou ještě na

svých místech, a sklonil nos svého velblouda tak, až mířil rovnou k

britským zákopům.

Když se oba letci objevili v dohledu, zaradoval se. V kapse

blůzy už měl dovolenku – z Francie do Anglie – a třebaže nebyl nijak

pověrčivý, přece jen po celý čas hlídky pociťoval jakousi nevolnost.

Nedařilo se mu zapomenout na tu shodu okolností, že neštěstí skoro

vždycky chodilo v patách těm, kdo odletěli na hlídku poté, co jim

byla vydána ona vytoužená listina – dovolenka.

Biggles byl vlastně překvapen, že ji dostal, kolovaly totiž

pověsti o velké německé ofenzívě, o níž všichni věděli, že jakmile k

ní dojde, bude posledním mohutným úderem proti městu Calais a

zároveň i poslední velkou bitvou této války. Německé plány byly

vypracovány pečlivě. Tentokrát prý zcela určitě nezklamou!

Jako mohutný, všeporážející beran budou prý německé hordy

vrženy proti tvrdě hájeným britským zákopům; s jakým výsledkem,

- 114 -

nemohl nikdo předvídat. Byly pozastaveny všechny dovolené u

pěchoty i u dělostřelectva, protože vojenské velení musilo odpovědět

na dvě důležité otázky: Kdy a kde bude ten útok zahájen. To se

bohužel nevědělo, a proto se vrchní velitelství nechtělo vydávat v

nebezpečí.

„Na jednom či na dvou dnech rozhodně nezálež/, to je jisté,“

říkal si Biggles a schoulil se níž do své kabiny, protože březnový vítr

byl rezavě studený a dovedl se prodrat chatrnějšími místy jeho

leteckého, již značně obnošeného kabátu.

„Ano, tak to je!“ pokračoval Biggles spokojeně v úvahách, když

přeletěl zákopy a začal táhle klouzat směrem na letiště v Maranique.

Překvapilo ho, že tam dole bylo jaksi živo, ale příliš o to nedbal a

upoutal svou pozornost na letiště, které už mohl z dálky zahlédnout.

Biggles sáhl po své signální pistoli Véry a vypálil signál, který

měl znamenat, že hlídka skončila a že další dvě letadla, která s ním

letěla, mohou nyní přistát odděleně. V odpověď na tento signál Algy

i profesor okamžitě otevřeli škrticí klapky naplno a vletěli do široké

zatáčky, aby umožnili svému veliteli přistát první, jak bylo obvyklé.

Biggles začal klouzat po křídle strmě k zemi, ke křoví, které

tvořilo hranice jejich letiště. V posledním okamžiku letadlo vyrovnal,

a velbloud sebou praštil na nerovnou půdu a doběhl téměř až k

vratům hangáru, než se zastavil.

Pilot si oddechl s pocitem úlevy, odsunul si brýle a podíval se

nahoru, zda další dvě letadla už také letí domů. Když je zahlédl, jak

klouzají nad křovím, spokojeně se obrátil a pružně vyskočil z kabiny

na zemi.

Jeho nohy se málem nedotkly trávy, když se zase vymrštil

zpátky, aby se dostal do své kabiny. Bylo však už příliš pozdě. Za

obě paže ho popadly dvě dvojice špinavých rukou a stáhly ho zpátky

na zem!

Biggles se vyjeveně zahleděl do obličeje dvou zubících se

blátem umazaných tváří německých vojáků a nemohl uvěřit svým

očím, za těmi dvěma zahlédl celý hlouček Němců a potom zabloudil

očima na místo v blízkosti vlastního žaludku, jehož se dotýkal hrot

bodáku.

V podvědomí k němu dolehl hukot obou motorů dalších dvou

velbloudů, to když Algy s profesorem rozpoznali v posledním

- 115 -

okamžiku, co se děje, a divoce vylétli zpátky nahoru. Provázelo je

prudké, avšak neúčinné krupobití z německých pušek.

Kdybychom řekli, že Biggles byl tímto rychlým a neuvěřitelným

obratem událostí ohromen, byl by to příliš mírný výraz. Celou

minutu – což byla pro člověka zvyklého myslet a jednat s rychlostí

blesku – vrávoral jeho mozek pod tímto otřesem. Biggles se usilovně

snažil pochopit, co se to vlastně tady stalo.

Pomalu se mu rozbřesklo a on pochopil tu zdrcující pravdu.

Přítomnost německých vojáků na jejich letišti mohla znamenat pouze

jedinou věc, že totiž velký německý útok byl zahájen právě v době,

co byl ve vzduchu. Britské zákopy byly roztřískány na padrť a

nepřítel se rychle hnal kupředu!

Jak rychlý byl tento postup, posoudil Biggles z toho, že letiště

ještě vypadalo docela jako dřív. Byly tam hangáry, kancelář letky a

důstojnická jídelna, vše bylo netknuté – nikoli zničeno, jak se to

obvykle dělávalo, když velitel letiště dostával výstrahu o tom, co se

stalo jinde.

Biggles ovšem ještě nevěděl, že se totéž přihodilo na několika

britských letištích a že první známka, jak se mnozí lidé dozvěděli o

velkém postupu Němců, byli šedě odění vojáci a huláni, kteří se hnali

přes jejich letiště. Nikdy nebyl britský ústup rychlejší a drtivější ve

svém důsledku, než tento velký ústup u Cambrai.

Biggles si okamžitě uvědomil, že se stalo cosi strašného a že

postavení spojenců je kritické. Chápal, že tato událost je tragická,

třebaže mu do jeho ochromeného mozku nepronikla ona tragika v

plné šíři.

Němci, kteří byli v důsledku svého vítězství v dobré náladě, jak

se zdálo, mu nijak fyzicky neublížili, což ho poněkud překvapilo. Ve

skutečnosti bylo na první pohled zřejmé, že sami Němci sotva věděli,

co podniknout; tak náhlý a nečekaný byl průlom britské fronty.

Na chvíli ponechali Bigglese s ozbrojenou hlídkou na místě, kde

vystoupil z letadla. Třebaže byl velbloud tak blízko a současně tak

daleko, a třebaže se na něj tak toužebně díval, neučinil k němu ani

pohyb, protože věděl, že by takový pohyb znamenal sebevraždu.

Němci totiž měli ve zvyku střílet zajatce za sebemenší vyzývavé

chování – což se jim dalo sotva vyčítat – a při tak blízkém cíli by to

byl učiněný zázrak, kdyby se Němec do Bigglese netrefil.

- 116 -

Biggles se rychle rozhodl. Uznal, že by nemělo žádný smysl,

aby svůj život promarnil právě teď jen pro nějaký okamžitý nápad.

Dříve či později se mu snad naskytne příhodnější chvíle k útěku, a až

tato chvíle nadejde, samozřejmě nebude otálet a využije ji.

Za chvíli se objevila ordonance. Když promluvila několik slov v

té hrdelní německé řeči, hnula se celá skupina směrem k budově, v

níž byla ještě ráno kancelář 266. letky královského britského

letectva.

Tam seděl v křesle velitele německý důstojník a chladně se na

Bigglese podíval.

„Tak tedy dnes jste měl smůlu!“ řekl Němec docela dobrou

angličtinou.

„To jste tedy vystihl,“ souhlasil Biggles.

„Vaše jméno?“ zeptal se Němec.

„Bigglesworth, ale většinou mi říkají Biggles, aby to bylo

kratší,“ dodal pilot s úsměvem.

„Hodnost?“

„Kapitán.“

„Letka?“

Biggles zavrtěl hlavou.

„Musím vás požádat, abyste si to zjistil sám,“ podotkl klidně

Biggles.

Němec zrudl zlostí.

„Vyplatí se vám, budete-li ochotnější!“ řekl drsně.

Biggles se na něj chladně po očku podíval.

„Řekl jsem vám už své jméno a hodnost, a to je také všechno, co

jsem vám podle válečných předpisů povinen říct, jak sám víte.

Abych k vám mluvil upřímně a ušetřil vám plýtvání časem, chtěl

bych vám také hned říct, že nemám vůbec v úmyslu říkat vám

jakoukoli další informaci, ať už se děje cokoli. A abych byl upřímný

také k sobě, doufám, že se mě už na nic nebudete ptát. Pomyslete si

jen, co byste udělal vy, kdyby se naše úlohy vyměnily!“

Němec se podíval na Angličana se zvědavým výrazem ve tváři.

„Vaši přátelé měli štěstí!“ podotkl. „Ale kdyby se ti naši hlupáci

venku neukázali příliš brzy, mohli jsme chytit tři Angličany místo

jednoho! Ale on to není zase tak velký rozdíl. Pro vás právě válka

skončila. Prolomili jsme vaše zákopy, a náš postup do Paříže a k

vítězství už nemůže nic zadržet!“

- 117 -

„To může být pravda,“ připustil Biggles. Za těch okolností se

mu Němcovo tvrzení nezdálo přehnané, ale ať už byla situace

jakákoli, sotva mu stálo za to, aby se s tím Němcem přel.

„Takže vaši přátelé utekli …“

„Ale zase ne tak daleko,“ přerušil ho Biggles, jehož bystré uši

zachytily vzdálený zvuk letadlového motoru. V téže chvíli jím však

zalomcoval strach. Britské vojenské velitelství asi podnikne všechny

kroky, aby zničilo válečný materiál, který padl Němcům do rukou, a

jestliže se nyní britské letky vracejí, aby letiště bombardovaly, jak

byl skálopevně přesvědčen, pak má velkou naději, že při tom náletu

přijde o život!

Německý důstojník zbystřil sluch a naslouchal.

„Letí sem naši letci,“ řekl vítězoslavně.

„Ano, letí sem naši letci!“ souhlasil Biggles, který nebyl vůbec

překvapen touto Němcovou nevědomostí, protože od pěšáka se dalo

sotva očekávat, že by dokázal rozlišit lahodný bzukot britských

motorů značky Bentley od hlubšího a jaksi zlostného hukotu

německých motorů Benz nebo Mercedes.

Biggles poznal bez dívání, že letadla, která se k nim blíží, jsou

britští velbloudi, nikoli německé fokkery nebo albatrosy. Náhle se

hukot motoru přiblížil a zvenčí se ozvaly výstřely z pušek. Německý

poddůstojník vrazil do místnosti celý bez sebe rozčilením.

Chystal se něco říci, ale rachot padající bomby jeho slova

pohltil. Biggles, který se vydával nebezpečí, že ho zraní bodákem,

mrštil sebou jak široký tak dlouhý na tvář a měl právě nejvyšší čas!

Venku se ozval ohlušující rachot a hned potom další. Pilotovi se

zdálo, že střední část kanceláře letky vyletěla do povětří. Biggles

tedy vyskočil na nohy a lapal po dechu, protože se začal dusit v

modrém oblaku štiplavého kouře. Jedním pohledem přehlédl zkázu,

již britská letecká bomba způsobila.

Německý důstojník ležel bez hnutí zpola pohřben pod hromadou

trosek. Poddůstojník nadobro zmizel, kdežto jeho dva hlídači se

snažili vstát. Jeden z nich sténal.

Místnost kanceláře byla zcela zničena. Mapy a obrazy spadly na

zem, úřední spisy byly ze skříní rozmetány a pokryly trosky

rozbitého nábytku.

Biggles si setřel potůček krve s obličeje, neboť ho do čela škrábl

úlomek bomby, a silně nachýlenými dveřmi rychle vyběhl do haly.

- 118 -

Na věšácích, jak očekával, ještě viselo pět nebo šest leteckých kabátů

a čepic, jak je tam nechali letečtí důstojníci, když opouštěli letiště.

Biggles do jednoho kabátu vklouzl, nasadil si na hlavu leteckou

přilbu a potom chvátal chodbou ven do zadní části budovy, kde

rachot třeskajících bomb prozradil, že s ničivou akcí se ještě plnou

parou pokračuje.

Proběhli kolem něho dva němečtí vojáci, ale měli příliš mnoho

jiných starostí, aby si zachránili vlastní kůži, a proto si ho ani

nevšimli. Snad ho ani nepoznali.

Když Biggles došel ke dveřím, zastavil se na chvíli, jsa na

vahách, co teď podniknout nebo kterým směrem se dát. Přestože byl

v nezáviděníhodné situaci, musel se bezděky usmát, když se podíval

nahoru na britské stíhačky, které se nakláněly, otáčely, létaly ve

svíčkách a zase se potápěly, aby se znovu snesly na zemi. Letiště

bylo k zbláznění zpustošeno a hlomoz byl k nevydržení.

I když sem napadalo už mnoho bomb, některé objekty dosud

zůstaly nepoškozeny. Pravda, Bigglesův velbloud ležel nedaleko jako

hromádka spletených a zkroucených drátů a vzpěr a kusů

roztrhaného plátna a roztříštěného dřeva, a také z obou koncových

hangárů se mohutně kouřilo, ale skladiště střeliva a výzbroje byla

netknuta, stejně jako nádrž s benzínem.

První, co Bigglese napadlo, když přehlédl celé dějiště zkázy,

byla docela přirozená reakce – aby někde sehnal letadlo a mohl odtud

utéci! Letadlo však pro něj mělo cenu jen tehdy, bylo-li okamžitě

schopno letu. Biggles proto vykročil k nejbližšímu hangáru, aby se

zorientoval.

Němečtí vojáci většinou hledali, kam by se ukryli, anebo stříleli

na velbloudy ostřelující celé letiště deštěm kulí, a protože Biggles si

svůj letecký kabát upjal až ke krku, nic neprozrazovalo, že snad není

německým pilotem nebo spojovacím důstojníkem,

Biggles došel k hangáru, ale musel sebou mrsknout na zem,

protože se jakýsi velbloud snesl plnou rychlostí dolů až k němu,

takže se jeho kola téměř dotýkala země a kulomety nepřetržitě

štěkaly. Když letadlo přeletělo, podíval se Biggles nahoru na jeho

číslo a zjistil, že to byl Algy.

„Tak je to v pořádku, mládenci!“ pochvaloval si Biggles.

Nebylo možné, aby byl na pilota zamával, protože se nad ním

- 119 -

přehnal rychlostí sotva menší než dvě stě čtyřicet kilometrů za

hodinu.

Když bezprostřední nebezpečí pominulo, vyskočil Biggles na

nohy a pospíchal dál k hangárům. Byl však trpce zklamán, když

našel hangár dočista prázdný, nepočítal-li asi půl tuctu německých

vojáků, kteří se krčili v koutku. Když ho zahlédli, poděšeně

vyskočili, protože si ho zřejmě spletli s německým důstojníkem.

Biggles jim velkopansky pokynul, což v té situaci mohlo znamenat

cokoli, pak se otočil a utíkal kolem hangárů nazpět, odkud přišel.

Kterou cestou by měl jít? Biggles tušil, ve kterém směru asi

odešla britská vojska, neměl však vůbec ponětí, jak jsou od něho

vzdálena. Jedno bylo jisté – aby se k nim dostal, musel by projít

německými strážemi, které se v důsledku útoku posunuly dopředu.

Kromě toho se Biggles obával, že v tom směru zuří prudké boje,

pokud se britská vojska snažila zastavit příval německé armády,

která jistě zase chtěla využít své výhody. Podnikal by nemožnou věc,

kdyby si chtěl proklestit cestu tou přehradou, jež se jistě mezitím

vytvoří, protože by byl z té či oné strany určitě zasažen kulí. Tak byl

Biggles poprvé ve svém životě uveden do naprostých rozpaků.

Jakmile však ti velbloudi odletí, Němci se okamžitě vzpamatují

a začnou se po svém zajatci shánět.

Zdálo se, že mu zbývá jediná možnost, nalézt si totiž místo, kde

by se schoval a kde by mohl tiše počkat, až se nad ním příval války

přežene. Pak by mohl uvážit nějaký plán, jak se dostat k nejbližší

hranici.

Bylo jisté, že letiště je ztraceno, ale Biggles se podíval na komín

benzínových nádrží, který pozornosti letců unikl. Ohlédl se také po

baráku skladiště střeliva, kde byly uskladněny letecké bomby a

střelivo pro kulomety. Je to škoda, že skladiště nebylo zničeno,

pomyslil si Biggles, protože Němci to střelivo budou moci okamžitě

použít proti Britům! Takže se tam podívá, co by se s tím dalo udělat.

Velbloudi se nyní shromažďovali, protože se patrně chystali k

odletu, takže Biggles nesměl ztrácet čas. Za ním se pořád ještě

kouřilo z hangárů. Po jeho levici dosud stála jídelna s halou, byly

však značně poškozeny. Němečtí vojáci byli všude, někteří leželi na

zemi a stříleli z pušek na britská letadla, ostatní se shromažďovali na

některých místech pod dohledem důstojníků a poddůstojníků. Nikdo

z nich si ho nepovšiml.

- 120 -

Biggles se náhle rozhodl, popadl konev s benzínem do každé

ruky a pospíchal ke skladišti střeliva. Za každou cenu chtěl zabránit

tomu, aby se dostalo Němcům do rukou. Dveře skladiště byly

zavřeny, jak ostatně předpokládal, on se však do nich opřel ramenem

a vyrazil je.

Všechno bylo dílem okamžiku. Odšrouboval víčka obou konví,

mrštil jimi dovnitř skladiště a do bublající kapaliny, která se z nich

řinula, vhodil zapálenou sirku. Až dosud to vyšlo, říkal si a mazal co

nejrychleji pryč.

Kterou cestou se dát? Vyrazil směrem k vesnici Maranique,

která byla dříve pěkně daleko za britskými zákopy, avšak pohled na

valící se houf německých vojáků a náhlý třeskot výstřelů z pušek ho

přiměl k tomu, že svůj úmysl změnil. Chvatně zamířil k jedinému

možnému místu, kde se mohl schovat – k troskám důstojnické

jídelny.

Biggles se k ní dostal, aniž ho někdo zastavil, a podíval se

dovnitř. Německý důstojník ležel stále ještě na místě, kde spadl, oči

měl však otevřené, a jakmile spatřil svého bývalého zajatce, rychle

reagoval.

Biggles hbitě uskočil stranou, a tak se kulka, již Němec vystřelil

z pistole, zaryla do nedaleké zdi. Biggles se shýbl, popadl uraženou

nohu židle a bez váhání praštil německého důstojníka do hlavy.

„Tu máš a teď lež pěkně zticha!“ dodal.

Náhlý hluk a pokřikování vojáků Bigglese přimělo, aby rychle

uskočil k oknu. Po letišti se valily mraky černého kouře z hořícího

skladiště střeliva, k němuž utíkal hlouček Němců pod velením

poddůstojníka. Chtěli to zřejmě uhasit, pokud to půjde. Z jiného

konce letiště se sbíhal další shluk vojáků a hnal se k důstojnické

jídelně.

„Je se mnou amen!“ hrklo v Bigglesovi, a tak se zoufale

rozhlédl kolem sebe. „Jestli sem přijdou, jsem vyřízenej!“ Jen jedno

místo mu zbývalo ještě k úkrytu – velká, zející díra ve stropě, jíž sem

vrazila bomba. Značnou část stropu sice zničila, ale také odhalila

velkou dutinu mezi stropem místnosti a krovem sešikmené střechy.

Bez dalšího váhání Biggles skočil, chytil se okraje stropu, který

se přitom moc ošklivě houpal, a pak se vytáhl do svého úkrytu.

Nebylo to ani o vlásek předčasné. Sotvaže se Biggles protáhl až

ke koncové stěně domu a natáhl se v nejtmavějším místě pod

- 121 -

střechou, vpadl dovnitř houf německých vojáků a zaujal postavení u

oken.

V témže okamžiku se však ozval děsný třeskot výstřelů odkudsi

zcela blízko. Bigglesovi chvilku trvalo, než si uvědomil, že to

bouchají náboje v hořícím skladišti střeliva. Za chvilku se ozval

obrovský rachot, to když celé skladiště střeliva vyletělo do povětří,

až vzduch zčernal kouřem.

Biggles byl těmi výbuchy i křikem dole pod sebou téměř

omráčen, ležel však zcela tiše a byl zvědav, co se bude dít dál.

Nemusel čekat dlouho! Náhle se ozval dlouhý skučivý zvuk a hned

za ním zlověstné huknutí, za chvíli se pak celý barák rozhoupal při

rachotu jiného výbuchu. Pak se ozývaly další a další výbuchy,

vzduch se naplnil rachotem šrapnelů a dalšími ranami.

„To střílejí britská děla!“ řekl si Biggles. „Střílejí teď sem na

nás!“ Nemohl však podniknout nic, nezbývalo mu než zůstat ležet na

místě a doufat v lepší.

„Tohle je ale prašivá válka!“ zanadával a bylo mu z toho randálu

a úzkosti skoro nanic. ,,To je ale všivá válka!“

Křik pak dole ještě zesílil a rovněž i palba z pušek nabyla takové

síly, že v Bigglesovi zasvitl záblesk naděje. Britové podnikají

protiútok! Kdyby se zase zmocnili letiště, byl by zachráněn!

* * *

Povyk v místnosti pod Bigglesem se nedal popsat. A potom

zaslechl cosi, při čemž se mu divoce rozbušilo srdce. Cítil, jak se

střecha prohnula pod nějakou těžkou vahou, a za chvíli už viděl

vojáka, který vylezl do jeho skrýše, položil se na podlahu půdy a

díval se do místnosti pod sebou. Pak se objevil další, ale žádný z nich

se ve směru k Bigglesovi nepodíval.

Oba Němci se přitiskli k podlaze a tahali cosi, co jim někdo

podával zdola. Ale to už se objevilo ústí Maximova kulometu, a za

chvíli vytáhli nahoru celou zbraň. První Němec rychle prorazil díru v

měkké plstnaté střeše. Kulomet vystrčili tím otvorem a začali dštít

zlověstný oheň.

Občas zavolal na oba vojáky obsluhující kulomet zespoda čísi

velitelský hlas, Biggles však neměl ponětí, co ten Němec povídá.

Jedna bedna se střelivem za druhou putovala na půdu a kulomet je

hbitě zpracovával. Po chvíli začala palebná vřava slábnout.

- 122 -

Po několik minut se Biggles snažil pochopit, co se to venku

děje, a potom se mu konečně rozbřesklo. Tím kulometem byl zdržen

postup vracejících se britských vojáků!

„Tak je to tedy, tak je to!“ zajásal potichu. Vědomí, že ten

kulomet patrně kosí desítky britských chlapců, však jeho radost

zchladilo. Na útěk teď momentálně zapomněl, především je třeba za

každou cenu umlčet ten kulomet! Biggles však moc dobře věděl, že

se nemůže pustit do boje s celým tím houfem německých vojáků,

kteří vtrhli do haly.

Mohl by ten kulomet aspoň na několik minut umlčet tím, že by

ho poškodil nebo že by ho vlastnoručně shodil tou dírou dolů.

V nejbližším okamžiku se už plazil jako had k oběma

kulometčíkům, kteří nic netušili a právě se chystali nabít nový pás.

Cestou popadl Biggles kus trámku, který urazila bomba, a křečovitě

ho stiskl.

K oběma kulometčíkům se dostal dříve, než si ho povšimli.

Nebylo tu dost místa, aby se svým improvizovaným kyjem pořádně

rozmáchl nad hlavou, ale klekl na kolena, rozmáchl se jím vodorovně

a ze vší své síly praštil.

První kulometčík se instinktivně ohlédl právě v okamžiku, kdy

dostal ránu. Ostrý úder do obličeje ho povalil a srazil dírou ve stropě

dolů.

Úder byl tak prudký, že se dřevo v Bigglesových rukou

roztříštilo, takže mu zbyl jen asi půl metru dlouhý kus zoubkovaného

dřeva. Než se však druhý kulometčík vzpamatoval, co se stalo, použil

Biggles své zbraně jako bodáku, bodl ho prudce do jamky nad

žaludkem a ještě ho praštil do hlavy, až to zazvonilo.

Německý voják se bezvládně zhroutil nad kulometem a Biggles

ho bez dalšího povyku srazil dírou dolů. Propadl na podlahu, kde

málem zasáhl německého důstojníka, který se přiběhl podívat, co se

to děje.

Biggles zprudka oddychoval a na chvíli ustal, ale pak se podíval

rovnou dolů do zděšených tváří tuctu německých vojáků a uvědomil

si, že to musí dokončit. Sotva popadal dechu, ale skočil ke kulometu,

odtáhl ho a srazil ústím do místnosti.

Asi dvě vteřiny tápal v přípravě toho neobvyklého kulometu k

palbě, zatímco náboje z pušek provrtávaly chatrnou dřevěnou

- 123 -

konstrukci kolem, ale pak jeho palce nahmataly kohoutek kulometu a

zuřivě ho stiskly.

Výjev zmatku, který to dole způsobilo, nelze popsat. Bigglese

posedla bojovnost jako zimnice, takže prostřílel podlahu od jednoho

konce ke druhému. Dole pod ním se ozýval pekelný řev a výkřiky

lidí se mísily s třeskotem výstřelů a praskáním dřevěné podlahy.

Vtom se ozvaly zvuky, které Bigglesovi vehnaly krev do tváře.

Bylo to divoké, jásavé volání britských vojáků.

Němci, kteří ještě zůstali naživu, do jednoho horempádem

utekli, a když se do místnosti vhrnula řada vojáků v známých

britských přilbách, khaki blůzách a v krátkých vojenských pláštích

skotského pluku s rotmistrem v čele, Biggles klesl vyčerpáním

bezvládně na kulomet.

„Hele, Angusi, mrskni tam do té díry ruční granát!“ zařval

rotmistr. „Tam bude někdo z nich určitě ještě zalezlý.“

Biggles byl tak zmožen, že ani nebyl schopen se ozvat. Až když

uviděl svalnatého Skota, jak vytahuje z kapsy černý vejčitý předmět

a chystá se rozmáchnout, probral se z mrákot a zařval:

„Haló, počkejte!“

Účinek jeho výkřiku byl komický. Rotmistr údivem otevřel ústa

a vykulil oči jako na zjevení.

„A hele, pozdrav tě pánbu!“ řekl čísi hlas.

„Tady nepomůže pozdravování!“ ozval se Biggles. „Pomozte mi

dolů!“

Britský důstojník vrazil do dveří s pistolí v ruce, ale když uviděl,

jak na něj špinavá Bigglesova tvář pokukuje shůry, zarazil se.

„Tak sem pojď z té díry!“ osopil se na Bigglese skotský

důstojník. „Rád bych s tebou mluvil!“

Biggles sklouzl nohama přes okraj díry dolů a začal se houpat

nad podlahou místnosti.

„Takhle to stačí?“ zeptal se podrážděně. „Chtěl bych ti jen

připomenout, že ty jsi hostem v mé jídelně, ale já jsem přece rád, že

tě vidím. Jen pojďte dál! A zdá se mi, že jídelna pro tuhle místnost

není zrovna tím nejvhodnějším pojmenováním,“ dodal Biggles a

rozhlížel se po díle zkázy. „Matičko skákavá, tady to ale vypadá!“

„Kdopak jste?“ zeptal se důstojník zvědavě a pokročil dopředu.

- 124 -

„Jmenuji se Bigglesworth, ale říkají mi zkráceně Biggles. Tady

je moje letiště, či spíš trosky letiště. Němci mě zajali, ale já jsem jim

upláchl.“

„To vy jste umlčel ten kulomet tady nahoře?“ zeptal se Skot.

„Ano, já!“ přisvědčil Biggles. „Musel jsem s tím něco udělat.

Jak vidíte, jdu dnes na dovolenou a měl jsem strach, že bych mohl

zmeškat vlak. Ať žije Skotsko!“

Kapitola jedenáctá

Profesor

Slabý sněhový poprašek pokryl v noci letiště 266. letky

královského britského letectva tenkým bílým pláštěm, a nízko visící

baldachýn indigově tmavého mraku, který se táhl od jednoho konce

obzoru ke druhému, sliboval, že toho sněhu napadne ještě víc.

Kapitán Bigglesworth se nudil a nejméně po padesáté přistoupil

k oknu znovuzřízené důstojnické jídelny a netrpělivě sledoval tu

zimní idylu. Pak se obrátil k hloučku důstojníků sedících u krbu a

debatujících o odborných věcech jako jsou kulomety, střelivo a

vůbec o střílení na letadla.

„Říkej si, co chceš, Macu,“ přerušil populárního velitele

letového roje B MacLarena, „ale já jsem si zcela jist, že ani jeden

pilot nestřílí dost dopředu, když míří. Podívej se na kterékoli letadlo

po střetu zblízka a uvidíš, že skoro všechny průstřely jsou za

kulometnými kruhy. Totéž se stává při ostřelování zákopů z letadel.

Když se podíváš z letadla stranou a sleduješ sto Němců, kteří na

tebe míří vším možným, co kde vyšťárali – kulomety, puškami a

pistolemi, kam lítají jejich koule? Bůhvíkam. Vsadím se s tebou

nevím o co, že dopadají kilometry za letadlem. Rozhodně je

nezasáhne ani jeden náboj z tisíce. A proč? Protože je k tomu třeba

trošku fantazie. Člověk musí mířit sto padesát metrů před cíl. Jen tak

může doufat, že něco zasáhne!

Na pěšákovi nemůžeš chtít, aby se posadil ke stolu a pomocí

matematiky vypočítal, že letíš rychlostí asi šedesáti metrů za vteřinu

a že tudíž v době, kdy jeho kulka dosáhne místa, kde bylo letadlo,

když stiskl spoušť, bude letadlo už dávno někde jinde. A totéž je u

- 125 -

protiletadlového dělostřelectva. Pozoruj letadlo na obloze, kdy je

ostřelováno děly. Kde bouchají všechny ty šrapnely? V devíti

případech z deseti je to asi půl kilometru za letadlem.

Tu a tam najdeš střelce, který zná svoje řemeslo, jenže takových

moc není. Jen se podívej! Dejme tomu, že se letadlem šineš rychlostí

dvou set padesáti kilometrů za hodinu ve výšce šesti tisíc metrů. Dvě

stě padesát kilometrů za hodinu znamená šedesát devět metrů za

vteřinu. Šrapnel potřebuje asi dvacet vteřin, než dosáhne šesti tisíc

metrů, takže míří-li dělostřelec na letadlo bez předstřelu, uletí letadlo

skoro čtrnáct set metrů, než šrapnel praskne,“ dodal letec s důrazem.

„To je vysloveně matematický úkol,“ řekl klidně čísi hlas

nedaleko nich.

Biggles se po tom hlase ohlédl stejně jako oči všech přítomných.

Patřil mladíkovi s kulatým obličejem, který se houpal v rákosové

židli. Když si uvědomil, že se na něj všichni dívají, obřadně přikývl.

„Říkal jsi něco?“ zeptal se Biggles se zvídavým pohledem.

„Říkal jsem, že předstřely se dají vypočítat jako úkol z

matematiky,“ odpověděl mladík a zamžoural očima jako sůva.

Následoval mohutný řehot, protože Henry Watkins, který to

řekl, nastoupil službu u této letky ve Francii přímo z letecké školy.

Přijel sem asi před hodinou a toto byla první slova, která od něho

letci uslyšeli.

„A proč si to myslíš, mladíku?“ zeptal se Biggles a mrkl na

MacLarena, když veselí poněkud opadlo.

„No, já jsem tohle desideratum rozebral čistě teoreticky,

rozumíte?“ přiznal se Henry. „A už dávno jsem dospěl k závěru, že

Euklidova přesnost u kulometu může být určena prostě

matematickým nebo spíš algebraickým vzorcem.“

„Fakt? Takže ty se dáš ve vzduchu nejdřív do počítání, než

začneš střílet, že ano?“ rozesmál se Biggles.

„Proč ne?“ odpověděl Henry klidně. „Aritmetika z hlavy je

vždycky zábavná věc a logaritmy taky, kdykoli přemohou náhodu.

Vyvodil jsem si malou teorii, svou vlastní, která patrně

zrevolucionizuje veškeré umění leteckého boje, a nemůžu se dočkat,

až ji při první vhodné příležitosti vyzkouším v praxi.“

„To je fajn. A na to nebudeš muset ani dlouho čekat!“ řekl

Biggles vážně. „Budeš k tomu mít příležitost, jen jak se tohle

- 126 -

svinstvo zdvihne!“ A Biggles se rozmáchl rukou a ukázal ven na

mraky.

„Dobrá!“ odpověděl Henry klidně. „Zajímalo by vás, abych vám

to vysvětlil? Takže dejme tomu, že nepřátelské letadlo nebo Hun,

pokud tomuto běžně užívanému kolokvialismu dáváte přednost, letí

podél dráhy, kterou názvem A – B, a že odbočí pod úhlem řekněme

třicet stupňů – tak. Tyhle dva šálky na kávu nám budou naznačovat

onu imaginární čáru,“ pokračoval mladík a postavil na karetní stolek

před krbem dva porcelánové šálky.

„Tak poslouchejte, já se blížím ve svém velbloudu směrem,

který názvem C – D; další dva šálky, prosím. Děkuji – a to pod

úhlem sklonu šedesáti stupňů. Takže kombinací činitelů, které vám

hned vysvětlím, vám ukážu, že prodloužené úsilí hlavně mého

kulometu protne geometrickou čáru A – C v X vteřinách plus třetí

odmocnina ze čtverce tětivy B – C – je to zkrátka velmi jednoduchá

rovnice. Jestliže se tedy já rovnám Y …“

„Cože?“ přerušil ho Biggles udiveným hlasem.

„Ano, řekl jsem Y.“

„A pročpak?“ dotazoval se Biggles.

„No tak mě nazvěte třeba Z, jestli se vám to líbí. Na tom

nezáleží.“

„Počkat, počkat, mladíku!“ zarazil ho Biggles. „Copak to má

všechno znamenat? Co je to za bláboly, X – Y – Z? Já přece nejsem

nějaký pitomý trojúhelník! Ty si ze sebe udělej třeba celou potrhlou

abecedu, když tě to baví, pro mě a za mně, ale jestli si myslíš, že

můžeš sestřelit Huna rýsováním nějakých imaginárních čar, tak jdi

do háje!“

„Ano, je to tak, a to je všechno, co se tu dá říct,“ dodal Henry a

pokrčil rezignovaně rameny. „Ta celá věc je čistě matematická

záležitost.

„Matematická záležitost, jdi někam! Jestli mi tady začneš

čarovat s nějakými čísly na mé vzdušné hlídce, ukážu ti novou dráhu

letu třetí odmocninou vlastní nohy, jakmile se zase ocitneme na

pevné zemi,“ vyhrožoval Biggles a mračil se jako deset čertů.

Dveře se otevřely a vstoupil major Mullen, velitel letky.

„Bojím se, že se tohle svinstvo asi hned tak nezdvihne,“ řekl a

ukázal směrem k oknu. „Ale budeme nuceni pokusit se uspořádat

nějakou přehlídku, jinak by velitelství peruti udělalo pěkný kravál.

- 127 -

Což abychom shodili několik Cooperových bomb na letiště Jerry –

letiště 32. Co vy na to, Bigglesworthe?“

„Dobrý nápad, pane majore. To se mi docela líbí,“ odpověděl

Biggles. „Je to příspěvek ke spokojenému životu. Já bych se bránil,

kdybych se tu měl pořád takhle potloukat a nahřívat si nohy u krbu.“

Henry vyskočil a hnal se ke dveřím.

„Hele, ty, kampak myslíš, že poletíš?“ křikl na něj Biggles.

„Já myslel, že poletíme bombardovat letiště 32. Copak já s vámi

nepoletím?“ zeptal se Henry zklamaně.

„Ty? Zbláznil ses? Sedni si a seď tady pěkně!“ usadil ho

Biggles. ,,Ty bys zmizel ze světa za pět minut, kdyby ses dostal do

téhle omáčky. Jen si vem tužku a papír a hraj si s těmi svými čísly!“

„Že bych se ztratil? Ale to je nesmysl!“ odsekl Henry. „S

dobrým kompasem se člověk nemůže ztratit. Lítat v mračnech je věcí

ryze matematickou!“

Major Mullen se zasmál.

„Kdopak vám tohle řekl?“ zeptal se ho překvapeně.

„Prosím vás, pane majore, nezavádějte ho zase k těm jeho

výkladům s písmenky A – B – C!“ zasáhl Biggles rychle. „On vám

vypočítá, že půjde na Huny algebraicky.“ Biggles se obrátil k

Henrymu. „Poslechni, hochu, já ti rozhodně nechci brát odvahu, ale

ty si fakt myslíš, že bys mě neztratil s očí, kdybych tě vzal s sebou?“

„Jestli bych vás neztratil s očí?“ opakoval po něm Henry.

„Samozřejmě že ne!“

„Nejspíše k tomu použiješ matematiku, jestli se nemýlím, že

ano?“

„Zajisté!“

„Výborně, profesore. Ale svůj zápisník a tužku nech doma, a

hlavně mě nespusť z očí! Kdybys mě v té mlze přece jen ztratil,

nedřep tam nikde, aby ses zabýval matematikou a těmi svými X – Y

– Z se pokoušel zjistit, kde jsem. Leť rychle domů, protože jinak bys

mohl narazit na někoho, kdo kreslí čáry – ale ne pomyslně, nýbrž

kulometem Spandau! Tak pojď! Algy, pojď taky! Tři docela

postačí!“

* * *

Za deset minut nato vzlétli tito tři letci za sněhové chumelenice

a rychle šplhali vzhůru. Brzy dosáhli zasmušilé výspy mračen. Ve

výšce tisíce dvou set metrů vyrazil Biggles na vrcholu mračné vrstvy

- 128 -

do báječného slunečního jasu, a to tak náhle, že ho to překvapilo, a

rychle se rozhlédl kolem po dalších dvou velbloudech. Algy se

vynořil z té neprůhledné páry asi padesát metrů od něho a ihned

zaujal postavení těsně u konce pravého křídla Bigglesova letounu. Po

Henrym však nebylo ani stopy!

Po několik minut kroužil Biggles a klel nad tím zdržováním a

potom vyšpehoval pohřešovaného velblouda mezi vrcholky mraků ve

vzdálenosti asi dvou kilometrů, jak letí v kursu pod úhlem asi

pětačtyřiceti stupňů k jeho vlastnímu kursu. Biggles se k němu

rozletěl, ale právě když ho dosáhl, zmizelo letadlo v chladné šedé

mlze znovu. Biggles hlasitě zaklel a přitáhl k sobě řídicí páku, aby se

vyhnul srážce. „Řekl bych, že nejspíš sestavuje ty svoje pitomé

výpočty,“ zabručel.

Watkinsův velbloud se však hned zase objevil daleko na

východě a směřoval stále ven do nepřátelského území. Biggles

skřípal zuby, ale nechal ho letět dál. Ostatně ho ani nemohl zadržet.

Udělal zoufalý posunek na Algyho v sousedním letadle, ale potom se

oba obrátili a společně zamířili k německému letišti.

Několik minut dodržovali svůj kurs, avšak potom se objevila

silná hlídka albatrosů, která si vznešeně plachtila pod modrou

oblohou v ohromné výšce. Uháněla nad své zákopy. Biggles je však

měl bedlivě na očích a byl připraven kdykoli se ponořit do mraků,

aby se dostal do bezpečí, kdyby náhle zpozoroval, že si ho Němci

povšimli.

Nepřátelská letadla s černými kříži však brzy začala klesat dolů

a zmizela v mlze v nevelké vzdálenosti před nimi. Další čtvrthodinu

kroužili Biggles a Algy nad vrcholy mraků a pozorně sledovali

oblohu. Oba byli připraveni okamžitě zmizet, kdyby se ta německá

letadla objevila znovu.

„Už bychom měli být tady nebo někde poblíž,“ usoudil Biggles

nakonec a podíval se na hodinky a poté na kompas. Pak zamával

výstražně na Algyho, přiškrtil plyn a klouzal mezi těmi šedými

mlhovými parami stále dolů. Teprve když byl necelých sto padesát

metrů nad zemí, vyletěl z mračen a důkladně zkoumal zasmušilou

zemi pod sebou.

Po tom skvělém slunečním jasu tam nahoře bylo dole takové

šero, že v prvních okamžicích vůbec nic neviděl. Pak ale zahlédl asi

sto metrů od sebe Algyho, jak prudce mává křídly letadla, obrací se

- 129 -

doprava a letí střemhlav dolů, přičemž chrlí z kulometu blýskavé

čáry střel.

Biggles zahnul dokola podél své svislé osy a uháněl za Algym.

Přitom se vyklonil z kabiny hodně doleva, aby se podíval, na co Algy

vlastně střílí. Když to zjistil, projel jím záchvěv rozrušení a tiše

zaklel. Obě letadla se vynořila z mraků skoro bezprostředně nad

nepřátelským letištěm. To však nebyla ta pravá příčina, proč Biggles

ztuhl, vypjal všechny nervy a schoulil se do kabiny.

Na letišti totiž bylo dvanáct albatrosů zajíždějících do hangárů.

Byla to nepochybně ona hlídka, kterou zahlédli tak vysoko ve

vzduchu a která právě přistála. Bylo mu hned jasné, že byli spatřeni,

protože na letišti byl pekelný shon. Několik hloučků těch šedých

vojáků uhánělo k čemusi, co Biggles správně odhadl jako pojízdné

kulomety.

Několik pilotů vyskočilo ze starých letadel, když však trávník

kolem nich začaly rozrývat koule z Vickersových kulometů, vrhli se

na zem a rukama si chránili hlavu. Dva z albatrosů se pokoušely

obrátit proti větru, aby vzlétly, ale srazily se s takovým třeskem, že to

přehlušilo i hukot Bigglesova motoru.

Jiné letadlo s černým křížem vířilo slepující metelici sněhu nad

skupinou leteckých mechaniků, když se vleklo po letišti, aby vzlétlo.

Biggles viděl, jak první Algyho bomba vybuchla na startovací

dráze a druhá asi tři metry od modrého albatrosa, na něhož dopadla

tříšť. Biggles se s úšklebkem obrátil, aby si vybral svůj vlastní cíl.

Letěl rovně podél řady hangárů a rytmicky tahal za spouště

bomb, až nakonec opustilo závěry všech osm desetikilových

Cooperových bomb. Na konci hangárů stočil Biggles velblouda

dokola podél jeho svislé osy a zamířil jeho nosem dolů na letadla,

která se stále snažila uniknout, a pokropil je deštěm olova. Hangáry

vzplanuly a zuřivě dýmaly na dvou či třech místech.

Několik postav bylo nataženo na zemi a Algy se zabýval tím, že

svými kulomety rozprášil další skupinu letců. Třetí albatros se zapletl

do těch dvou, které se srazily, a Biggles začal ostřelovat všechna tři

letadla dohromady. Dva z pilotů vyskočili ze starých kabin a snažili

se z té ničivé smršti uniknout. Mračna kouře z požárů a vybuchlých

bomb se táhla po tomto obraze zkázy a stoupala nahoru k mračné

výspě, která zrcadlila oranžovou výheň toho pekla dole na zemi.

- 130 -

„Řekl bych, že by to už mohlo stačit,“ usoudil Biggles. „Určitě

jsme jim pořádně zatopili. Škoda jen, že se ten osel Henry ztratil.

Opravdu škoda! Byli bychom jim zatopili ještě mnohem lip.“ Biggles

pokropil startovací dráhu poslední dávkou střel, zamával na Algyho a

přitáhl letadlo do strmé svíčky směrem do neprůhledné mlhy.

Když zase vyrazili do slunečního jasu, stočil se Biggles prudce,

aby se vyhnul srážce se zeleně pruhovaným albatrosem – zřejmě

oním, jemuž se podařilo odstartovat po větru – a Biggles mu provrtal

dřevěný trup pěknou řádkou průstřelů dřív, než se pilot dokázal

vzpamatovat ze svého překvapení.

Algy se vynořil z mraků o několik metrů dál a pokropil ho z

druhé strany. Letadlo s černým křížem se pomalu převrátilo na záda

a ztratilo se v mlze.

Bok po boku uháněli oba velbloudi zpátky směrem k anglickým

zákopům, a oba piloti na sebe jen tak z rozmaru a také z radosti

každou chvíli mávali.

* * *

Henry však zatím neměl takový úspěch. Jeho pečlivě připravené

plány se pro to či ono nevyvíjely tak, jak si pošetile představoval.

Jeho potíže se dostavily brzy – vlastně již v tom okamžiku, kdy

ztratil z dohledu své druhy v té slizké a neproniknutelné mlze.

Po prvním úleku, když letec shledal, že svého vůdce už sotva

najde, upřel oči na palubní desku s přístroji a chtěl udržovat letadlo v

jeho kursu, dokud se nevyšplhá nad sněhová mračna. Rychle však

zjistil, že to není jen tak snadné, jak mu chtělo namluvit pečlivé

studium jeho Letecké školní příručky.

Ať dělal, co dělal, střelka kompasu lítala sem tam a Henry své

úsilí brzy vzdal a soustředil svou pozornost na výškoměr, aby letadlo

udržel aspoň vyrovnané. To bylo opět mnohem obtížnější, nežli

očekával, protože bublina neustále plula z jedné strany na druhou.

Jednotvárný šustot mlhy, která vířila kolem jeho kabiny, v něm začal

vzbuzovat pocit zmatenosti a Henry se usilovně modlil, aby se

nesrazil s některým ze svých kolegů. Nikdy totiž nepřestal

pochybovat, že letí souběžně, ačkoli je vůbec neviděl.

Henry řídil letadlo v nestálém kursu, ale nakonec se přece jen

vyšvihl nad mlhu, jako velryba z moře, která lapá po vzduchu, a

rozhlédl se dychtivě kolem sebe po obou letadlech. Ta však nikde v

dohledu nebyla. Letcova čelist poklesla v přihlouplém výrazu, a on

- 131 -

hleděl v komickém úžasu na všechny čtyři značky kompasu. Zmocnil

se ho strašlivý pocit osamocenosti, když si pomalu uvědomoval, že je

v těch mracích dočista sám!

Popadl mapu a s velkými potížemi zjistil kurs na německé

letiště. Doufal, že tam další dvě letadla najde. Tak letěl s unavenou a

zamračenou tváří dál a vyhlížel případného nepřítele nebo obě

anglická letadla.

Henry právě uvažoval o tom, že se to nebezpečí válečného

letectví ve vyprávění jiných pilotů příliš přehání, když k jeho uším

dolehl podivný hluk, který nepřehlušil ani jeho oběžný motor značky

Bentley.

Znělo to, jako když někde klepe kladívkem na kámen, ale jako

když klepe neuvěřitelnou rychlostí! Henry by byl rád věděl, co by to

mohlo být. Sledoval výškoměr, ale ten se náhle s hlučným třeskotem

rozletěl na sto kousků v pršku roztříštěného skla a kovu.

Letec sebou tak prudce škubl, že sebou samočinně hodil dozadu

v sedadle, a tak bezděky zatáhl za řídicí páku. Tento pohyb mu

pravděpodobně zachránil život, protože když se v následujícím

okamžiku podíval přes okraj své kabiny, zahlédl dvě čáry jisker

směřujících na místo, kde ještě před zlomkem sekundy seděl. A

potom uviděl něco, co ho tak vyděsilo, že mu srdce málem poskočilo

do krku.

Ještě před chvílí byl ochoten odpřísáhnout, že tam na obloze

vedle něho nikdo jiný není, a teď viděl necelých padesát metrů od

sebe velký zelený letoun s černým křížem na boku. Byl to

dvojplošník, a když se na něj Watkins s hrůzou a úžasem zadíval,

střelec na zadním sedadle právě klidně odstraňoval prázdné

vystřílené kotouče a vkládal místo nich jiné.

Henrymu cosi říkalo, že by měl něco podniknout, ale za živého

boha si nedokázal vymyslet, co by to mělo být. Mozek mu dočista

přestal fungovat! Matně si uvědomil, že v nejbližších třech vteřinách

ta klidná, bezcitná zachumlaná postava na zadním sedadle

nepřátelského letadla na něj namíří smrtonosnou dávku střel. Henry

přesunul zrak na pilota a upřeně, jako uhranut, se podíval do

Němcových očí, které na něj zíraly velkými kulatými skly brýlí nad

vlajícím světlým knírem.

Henry déle nemeškal. Sotva by byl mohl později popsat, jaký

obratný přemet provedl v tom záchvatu pudu sebezáchovy, ale

- 132 -

upřímně připouštěl, že tahal, strkal a šlapal na všechno, co měl v

dosahu. A právě když se v tom ztřeštěném přemetu řítil nahoru,

napadlo ho, že má taky kulomet a že by mohl střelbu opětovat.

Letec se zachvěl rozčilením, vyrovnal letadlo, uchopil spoušť

svých kulometů a zamířil na zelené letadlo. Ale to už bylo pryč.

Letec si odsunul brýle, aby se ještě jednou podíval, a nechtěl věřit

svým očím. Kde bylo ještě před chvílí ono zelené letadlo,

rozprostírala se nyní nekonečná plocha bílé lesknoucí se mlhy a nad

ní zářila bleděmodrá zimní obloha.

„Tohle není žádné létání, to je šaškárna,“ postěžoval si. „Ksakru,

kam se to letadlo jenom podělo?“

Henry se vyklonil daleko přes okraj kabiny a pátral po svém

útočníkovi v prostoru nahoře i dole. A právě když s úlevou usoudil,

že jakýmsi nevypočitatelným způsobem zmizel, ohlušil ho pronikavý

štěkot, hlasitější než předtím.

Henry až nadskočil a ohlédl se na druhou stranu. Zelené letadlo

bylo skoro nad ním a zamířilo chvost oranžových plamenů

šlehajících z pilotova kulometu v krytu motoru rovnou na něj.

Při tomto pohledu ho zachvátila nesmírná zuřivost.

„Co si vlastně myslíš, ty chlape – že jsem nějaký tajtrlík?“

zavrčel, strhl velblouda do oblouku kolem jeho svislé osy a současně

nahmatal rukojeť své zbraně. Štěkavý jekot jeho vlastního kulometu

ho div nevyděsil.

Henry si byl zcela jist, že se obě letadla srazí. Připadalo mu to

naprosto nevyhnutelné. A vtom si vzpomněl na Bigglesovo poučení,

aby se neodvracel od útoku čelem vpřed, a neuhnul se svého místa

ani o centimetr. Letmo zahlédl dvě kola, která o pouhých patnáct

centimetrů minula jeho vrchní nosnou plochu, když se nad ním druhé

letadlo přehnalo. Henry se stočil dokola jako blesk, neboť

momentální zuřivost potlačila všechny jeho ostatní pocity.

„Ty jeden pse prašivá, ty se tady chceš potulovat, abys lidem

rozbíjel výškoměry?“ houkl Henry, když viděl, jak se německé

letadlo strmě vzneslo směrem k mrakům.

Henry postrčil řídicí páku dopředu, aby to letadlo dohonil, ale

dříve než se mu to podařilo, vnořil se protivník do mraků a zmizel

mu z očí. Tam bylo zbytečné ho pronásledovat, to moc dobře věděl, a

proto se znechuceně obrátil.

- 133 -

Když se rozhlédl kolem sebe, s leknutím si uvědomil, že vůbec

neví, kde je, třebaže původně vyrazil směrem na německé letiště,

který podle svého uvážení pokládal za správný. Bedlivě pozoroval

oblohu a velice se poděsil, když uviděl tři letadla S.E.5, která

vyrazila z mraků právě před ním. Piloti na něj vesele mávali, ale on

byl zděšením málem bez sebe.

„Podle mých propočtů nemůže být to německé letiště moc

daleko!“ uvažoval Henry, přiškrtil plyn a proletěl dolů nepřetržitým

mořem mraků. Když se z nich dostal, podíval se pln naděje dolů.

Byla už téměř tma, ale tam dole, tím si byl zcela jist, stála řada

šedožlutých hangárů na okraji letiště.

„A Biggles se mi posmíval, že bych nedovedl najít správnou

cestu!“ poškleboval se spokojeně a sklonil nos letounu do strmého

letu střemhlav dolů. „Vždyť oni to sami ještě ani nenašli!“ říkal si,

když sledoval tam dole na zemi ničím nerušený klid.

Henry se snášel sem a tam nad hangáry, rychle tahal za spoušť

bomb, až všech svých osm bomb spustil. Pak se s opravdovým

zájmem podíval dolů na cestě do mraků, ale byl nesmírně zklamán,

protože mu dým z třeskajících bomb zastřel pohled. Mohl jen matně

rozeznat skupinky lidí, kteří se dole hemžili jako mravenci, hrnuli se

z hangárů a zuřivě na něj mávali pažemi.

„Ha, ha!“ usmál se Henry. „Sedlo to!“ pochvaloval si, ale pak si

uvědomil, že nebylo moudré ještě jednou pokoušet štěstí a zdržovat

se u toho letiště dlouho, a tak se vznesl vysoko do slunečního svitu a

nad mraky zamířil domů.

Nebyl si dost jist směrem, ale věděl, že v jihozápadním kursu

dříve či později dosáhne britských zákopů a tím i bezpečí. A od

zákopů už to nemůže být daleko na jeho letiště v Maranique. Henry

si tiše hvízdal a srdce mu pleskalo radostí nad dobře vykonaným

dílem. Pak se znovu ponořil do té strašné mlhy, aby vyhledal svůj

domov.

Biggles a Algy rovněž uháněli domů nad mraky s onou

podivnou orientační schopností, jež je, jak se zdá, některým letcům

dána. Když konečně proklouzli clonou mraků, která jim zahalovala

rozhled, spatřili letiště, přistáli na něm a ujížděli směrem k čekajícím

mechanikům.

„To jsme z nich udělali kaši!“ smál se Biggles, když vylezl ze

svého letounu. „A hele, profesor se už vrátil – tamhle je jeho koráb.“

- 134 -

Když pák Biggles otevřel dveře do předsíně, otočil se k Algymu a s

prstem na ústech mu dal znamení. Uvnitř kdosi mluvil. Byl to

Henryho hlas.

„Ne, pane,“ říkal Henry. „Já jsem je už potom neviděl, od té

doby, co jsme vletěli do mraků, a tak jsem pak sledoval svůj vlastní

kurs. Našel jsem letiště těch Hunů a spustil jsem na ně svoje bomby,

ale viditelnost byla tak špatná, že jsem nebyl s to udělat si spolehlivý

odhad škod.“

Biggles otevřel dveře dokořán. Henry a major Mullen stáli

uprostřed pokoje obklopeni hloučkem pilotů.

„Tak ty jsi to letiště fakt našel?“ ptal se Biggles a ze všech sil se

snažil, aby nepohnul ani brvou.

„Samozřejmě! Vypátral jsem je matematicky, bylo naprosto

nemožné, abych je nenašel,“ odpověděl Henry nenucené.

Biggles se raději otočil k oknu a sledoval, jak přistává jeden

S.E.5 a jak roluje s ocasem nahoře směrem k jídelně. Za okamžik

nato vešel velitel 287. letky major Sharp, zastavil se na prahu jídelny

a nakoukl dovnitř. Ukázalo se, že mu to dalo hodně práce, než

dokázal promluvit. Biggles, jehož mezitím už leccos napadlo, obrátil

svůj zpytavý pohled na Henryho a zašklebil se.

„Kdo z vás byl takový blázen, že mi rozryl letiště!“ vyjel major.

Rozhostilo se ticho, které se dalo téměř nahmatat.

„Mám tam osm zatraceně velikých kráterů po celém letišti!

Naštěstí nebyl nikdo zraněn. Mým lidem to zabere celý den, než je

zasypou. Byl to velbloud – viděli jsme ho – žádné námitky! Jeho

číslo bylo – é – é –“

„J-7743,“ zašeptal Biggles bezděčně.

„Jakpak to víte?“ vykřikl Henry nakvašeně. „To je přece číslo

mého letadla.“

„Tak, matematicky – je to ryze matematická otázka!“ řekl

Biggles mírně.

Zařinčel pronikavě telefon a major zvedl sluchátko.

„Haló!“ ozvalo se. „Ano, copak je? Dobrá přehlídka – okamžik,

já se jich zeptám,“ Pak se otočil k oběma pilotům.

„Bigglesi, měli jste dneska co dělat se zeleným letadlem značky

Hannover? Hovoří se mnou dělostřelci a hlásí, že se u nich asi před

půl hodinou rozbilo při přistání zelené letadlo značky Hannover

- 135 -

nedaleko osady Saint. Motor letounu byl rozstřílen na cucky a

kulometčík mrtev.“

„Ne, já jsem takový dvouplošník neviděl,“ odpověděl Biggles

udiveně.

„Ani já ne,“ připojil se Algy.

„Je to úplně v pořádku, já jsem ho dostal,“ přihlásil se Henry

jakoby mimochodem.

„Cože? Ty ses dneska odpoledne utkal s tím zeleným

hannoverákem?“ nemohl Biggles věřit svým uším.

„Ano,“ odpověděl Henry skromně, „a poslední, co jsem viděl,

byly jeho kotrmelce dolů z mračen.“

„Panebože! Při obráceně se točící vrtuli mé nebožky tetičky!

Vždyť tys je asi zasáhl! Jak jsi to, prosím tě, dokázal?“ divil se

Biggles.

„Tak, matematicky – byla to ryze matematická úloha,“

odpověděl Henry a zubil se za všeobecného chechtotu ostatních

přítomných letců.

„Matematická úloha – jdi do háje, prosím tě! Jak jsi to jenom

dokázal?“ opakoval Biggles.

„No dobře, bylo to tak,“ odpověděl Henry nejistě. „Ten Prušák

myslel, že je bůhvíjak mazaný. Nejspíš si myslel, že jeden

hannoverák plus jeden velbloud rovná se jeden hannoverák, což je

nesmysl, jak by řekl Euklides. Dostal jsem vztek a rozhodl jsem se

mu dokázat, že je na omylu, a že naopak jeden velbloud plus jeden

hannoverák rovná se jeden velbloud!“

„No dobře, to je mi jasné!“ poškleboval se Biggles. „Takže ty jsi

umístil bod A nad bod B tak, že přímka A – B vypadla vedle přímky

– ale, dejte mi s tím pokoj! Mě na to povídání o A – B – C

nenachytáš! Na kterém místě zákopů ten Němec zhruba spadl? To by

mě zajímalo!“

„To nevím, ale je to pravda!“ připustil Henry a rozesmál se.

„Naše postavení do mých údajů nebylo zahrnuto. Abych vám pravdu

řekl, já vůbec nevěděl, kde jsem – a tak jsem se o to moc nestaral.

Jediná věc, která mě zajímala, bylo to, že ten Němec kolem sebe

práskal tak rychle, že jsem na teorii ani moc času neměl.“

„Já myslel, že sis to nejdřív propočítal,“ dobíral si ho stále

Biggles. ,,Ale jak jsi ho nakonec dostal?“

- 136 -

„No, jestli mám povědět pravdu,“ ušklíbl se Henry, „vyhodil

jsem svůj zápisník do mraků a vrhl jsem se na toho Germána hlava

nehlava. Rozehnal jsem se po něm svým kulometem, no a on spadl

dolů. Tak to bylo! Já ani nevěděl, že jsem ho zasáhl. On jenom

zabzučel do té šedivé omáčky, kde jsem ho už nemohl sledovat, a to

bylo naposled, co jsem ho zahlédl. Potom jsem poletoval dokola, až

jsem našel to letiště a složil jsem tam svoje bomby …“

„Řekl bych, že čím míň o tom budeš vykládat, tím líp pro tebe,“

radil mu Biggles přátelsky a po očku mrkl na majora.

„Hlavní je, že jsi dostal nepřítele. Pokud příště necháš svůj

zápisník doma, budeš mě následovat a budeš při svých bojích užívat

metody hlava nehlava, můžeš se mnou zítra zase letět. Platí?“

„Ano, platí!“ prohlásil Henry s důrazem.

Kapitola dvanáctá

Se srdcem divno hrát

Biggles si vesele pobrukoval nějakou melodii, když křižoval nad

frontou ve svém novém letadle, které si právě přivezl z leteckého

skladu.

„Ještě pět minut a budu zase doma,“ pomyslel si, ale osud tomu

chtěl jinak. Motor prskl, pak opět prskl a nakonec naposledy vybafl a

zhasl, přičemž Bigglesovi ,chcípla vrtule’.

Letec potichu zaklel, postrčil řídicí páku dopředu a rozhlédl se

rychle kolem dokola, kde by bylo nejvhodnější místo k nouzovému

přistání. To se teď zdálo být nevyhnutelné.

Na pravé straně se rozprostíral Clarmeský les. „Tam to

nepůjde,“ zabručel mrzutě a podíval se dolů levými křídly letounu.

Ach, tamhle! Skoro na okraji lesa byla velká pastvina, kde nebyly

žádné překážky. Pilot k ní začal klouzat po křídle s jistotou, která

byla výsledkem jeho dlouhodobé zkušenosti, pak nad jakýmsi

křovím vyrovnal a provedl dokonalé tříbodové přistání.

Zůstal ještě minutu dvě sedět v řidičské kabině a zkoumal své

stanoviště. Potom zívl, odsunul brýle a chystal se prozkoumat

nejbližší okolí. A když si prohlédl nádhernou lesní scenérii,

přimhouřil oči.

- 137 -

Na jasné modré obloze, kde nebylo mráčku, zářilo slunce. Přímo

před ním obklopovala nízká, lišejníkem obrostlá zídka ovocnou

zahradu, v níž právě zahlédl tmavě červenou střechu jakéhosi domu,

opatřenou okapy. Na pravé straně se prostíral chladivý a vábný les.

Po levé straně se mezi dvěma řadami vrb vinula v mírných zákrutech

bystřina.

„Kdopak by tady řekl, že se válčí!“ pomyslel si Biggles a zapálil

si cigaretu. A pak si vylezl na hrb svého velblouda, aby ten

okouzlující výjev mohl lépe pozorovat. „No dobrá, podívám se, jestli

je někdo doma.“

Biggles pružně seskočil na zem, kožený kabát hodil na trup

letadla a loudal se směrem k domu. Otevřel starou kovovou branku

vedoucí do zahrady. Když vstoupil, na chvíli se zastavil, protože

hledal pěšinu.

„Hledáte mě, Monsieur?“ řekl čísi hlas, který Bigglesovi

připadal lahodný jako cinkot ledu ve sklenici koktejlu.

Biggles se otočil a spatřil světlovlasou krásku v modrém

hedvábí, která se na něj usmívala. Na okamžik se zarazil, jako by byl

vychován v klášteře a nikdy předtím neviděl děvče. Pak přivřel oči,

zatřepal hlavou a zase je otevřel, ale zjevení nezmizelo, bylo stále na

stejném místě a culilo se na něj.

„Hledáte snad mne?“ znovu se ptala dívka.

Biggles zasalutoval jako náměsíčný.

„Mademoiselle,“ oslovil ji vážně, „hledal jsem vás po celý svůj

život. Nemyslel jsem, že bych vás kdy skutečně našel.“

„A pročpak jste tu přistál?“ zajímala se dívka.

„Přistál jsem tu proto, že můj mag vypověděl službu,“

vysvětloval Biggles dívce.

„A co by se bylo stalo, kdybyste nebyl přistál, když váš vak

vypověděl službu?“ vyptávalo se zjevení zvědavě.

„Ne vak – ale mag! To je zkratka pro magnet, rozumíte?“

vysvětloval Biggles a zubil se. „Víte, že jsem ještě nikdy nemyslel

usilovněji na nic jiného, než jak přistát, když mag vypoví službu?

Kdybych to neudělal, zřítil bych se z výšky a narazil bych na něco

tvrdého.“

„A co teď hodláte dělat?“

„Nevím, budu o tom muset přemýšlet. Bude asi nutno, abych tu

nějaký čas zůstal. Buď jak buď, válka zatím ještě neskončí, než se

- 138 -

vrátím. Ale promiňte, pokud to není ode mne příliš smělé, vy jste

Angličanka? Ptám se vás proto, že tak dobře mluvíte anglicky.“

„Ne tak docela, pane. Moje matka byla Angličanka a já jsem

chodila v Anglii do školy,“ vysvětlila dívka.

„Děkuji vám, slečno – “

„Jmenuji se Marie Janisová.“

„To je roztomilé jméno, mnohem roztomilejší než toto zákoutí,“

řekl Biggles nadšeně. „Máte tedy telefon, slečno Janisová. Není to

sice příliš naléhavé, ale pokud nezatelefonuju ke své letce a neřeknu

jim, kde jsem, sotva mě najdou,“ vysvětloval Biggles dívce.

Pomyšlení, že by Mahoney mohl jeho letadlo zahlédnout shora a

že by tu mohl přistát, nenaplňovalo Bigglese za těchto okolností

nijakým nadšením, jak by se mohlo očekávat.

„Prosím, pojďte dál a zatelefonujte si, pane kapitáne,“ řekla

dívka a vedla ho dovnitř. „Mohla bych vám nabídnout sklenku

likéru?“

„Zda byste mohla?“ odpověděl Biggles a velice ožil. „Řekl

bych, že ano.“

Za pět hodin nato usedl Biggles zase do řidičské kabiny svého

letadla, jehož poruchu zatím opravila četa leteckých mechaniků.

Odlétal a zakroužil nízko nad ovocnou zahradou a vesele mával na

modrou štíhlou postavu, která se dívala nahoru a rovněž mávala.

Růžové mráčky se valily přes obzor, když se Biggles vznesl na

svou nedlouhou zpáteční cestu na letiště.

„To je dívka, o které jsem už někde četl,“ říkal si pro sebe. „To

je onen strážný anděl letců a začíná se mi náramně líbit, pokud se v

sobě trochu vyznám. Ať už je to jakkoli, určitě bych byl

nevychovaný mamlas, kdybych se k ní ještě jednou nevrátil a

nepoděkoval jí za její pohostinství.“

Za týden nato seděl Biggles na staré kamenné lavici v ovocné

zahradě a spokojeně si hvízdal. Mihotavé záblesky vzdáleného

světlometu, který olizoval oblohu zmučenou válkou, ho už nijak

nevzrušovaly, zdálo se, že rachot děl na frontě je velice vzdálen.

Letcova ruka byla položena na opěradle a čísi drobná hlava, jejíž

vlasy se ve svitu měsíce leskly, byla opřena o jeho rukáv. Je třeba

uznat, že za tu krátkou dobu, která uplynula od jeho nuceného

přistání nedaleko zahrady, učinil Biggles pozoruhodný pokrok.

- 139 -

„Povězte mi, Marie,“ řekl letec, „slyšela jste už o svém otci?“

„Ne, pane kapitáne,“ odpověděla dívka smutně. „Říkala jsem

vám, že byl na návštěvě na severu Francie, když byla vyhlášena

válka. V tom divokém zmatku před příchodem Prušáků zůstal pak

můj otec za územím, které je teď Prušáky obsazeno. Je zakázáno

cestovat do této části Francie, ale já jsem od něho dostala dva dopisy,

které mi doručili naši angličtí přátelé. Ještě jsem mu ani nemohla

oznámit, že maminka – zemřela!“

V dívčiných očích se zaleskly slzy a Biggles na okamžik pocítil

jakousi nevolnost.

„Je to pekelná válka,“ řekl soucitně.

„Kdybych mu jen mohla poslat dopis, abych mu sdělila, že

maminka nežije a že já se starám o domácnost a čekám, až se zase

vrátí. To bych byla šťastna. Chudák tatínek!“

„Myslím, že ani nevíte, kde váš otec je?“ řekl Biggles s výrazem

účasti.

„Ach ne, to já vím,“ řekla dívka rychle. „Vím, kde se zdržuje. Je

stále na zámku našich přátel, tam, kde byl v době, když přišli

Prušáci.“

„A kde to je?“ zeptal se překvapený Biggles.

„Ve Vinardu, nedaleko města Lilie, na zámku Boreau,“

vysvětlila dívka, „ale mohl by být stejně dobře i v Berlíně,“ dodala

smutně a pokrčila rameny.

„Kristepane!“ vyrazil ze sebe náhle Biggles.

„Co jste to řekl, pane?“

„Ale to nic, jen mě něco napadlo. To je všechno,“ řekl Biggles.“

„Jen mi to povězte!“

„Ale ne, to je šílenost. Nejlíp na to zapomenout.“

„Prosím vás, povězte mi to!“

Biggles zaváhal. „No dobrá,“ souhlasil konečně. „Řekněte,

prosím, Bigglesi, a já vám to povím!“

„Prosím, Bigglesi!“

Letec se její výslovnosti usmál. „Tak když už to tedy musíte

vědět,“ řekl, „napadlo mě, že bych vám mohl dělat posla.“

„Ach, Bigglesi! Ale jak, prosím vás?“

„Dostal jsem takový ztřeštěný nápad, že bych totiž dopis mohl

shodit z letadla,“ vysvětloval Biggles.

- 140 -

„Mon Dieu!“ dívka vzrušeně vyskočila, ale Biggles ji zadržel za

ruku a přitáhl ji k sobě.

„Bigglesi, prosím!“

„No dobrá, dobrá,“ zašeptal Biggles. Potom ji však lehce

odstrčil stranou, protože mu srdce náhle začalo bít prudčeji, než je

kdy dokázalo rozbušit protiletadlové dělostřelectvo. Letec povstal a

podíval se na svítící ciferník svých hodinek.

„Je čas, abych se vrátil zase na letiště,“ řekl nejistě.

„Ale, Bigglesi, vždyť ještě není tak pozdě!“

Biggles se posadil, rukou si přejel přes obličej a pak se

rozesmál. „Teď málem vypověděl službu můj vlastní mag!“ řekl.

Oba mladí lidé se usmáli a na chvíli se odmlčeli.

„Řekněte mi, Bigglesi, je možné shodit takový dopis pro mého

tatínka?“ řekla dívka po chvíli.

„Nevím,“ odpověděl Biggles poněkud nejistě. „Já nevím, jaká

jsou v těchto věcech ustanovení, to opravdu nevím. Snad to nebude

velké provinění a nahoře se o tom asi vůbec nedozvědí. Dáte mi ten

dopis a já uvidím, co se dá dělat.“

„Bigglesi –, vy …“

„Copak?“

„Nic už. Pojďte se mnou dovnitř a napíšeme ten dopis

společně.“

Drželi se za ruce a šli směrem k domu. Dívka si vzala psací

podložku a dala se do psaní. Pak se tiše otevřely dveře a v nich se

objevil Mariin sluha Antoine.

„Zvonila jste, slečno?“ ptal se.

„Merci, Antoine.“

„Poslyšte, Marie,“ řekl Biggles, když muž zase odešel. „Pohled

toho pitomce se mi ani trochu nelíbí. Nikdy v životě jsem neviděl

stvoření, které by vypadalo nechutněji.“

„Ale co bych si bez něho a bez jeho ženy Lucilly počala? To

jsou jediné dvě bytosti, které tu se mnou po celý ten čas zůstaly.

Antoine je milý člověk a báječně se o mě stará!“ řekla vyčítavě

dívka.

„Já vím,“ řekl Biggles. „Tak pokračujte v tom psaní.“

Dívka psala rychle.

- 141 -

„Podívejte se,“ řekla, když byl dopis napsán, a usmála se.

„Přečtěte si to a pak mi povíte, jestli je to dost roztomilý dopis pro

otce, kterého tak dlouho postrádám.“

Biggles přečetl několik prvních řádek, zbytek dopisu však

přeskočil a začervenal se. „Já nechci číst vaše dopisy, broučku,“ řekl.

Marie dopis zapečetila, napsala adresu a přivázala k němu

malou zátěž. ,,A kdepak bychom vzali nějakou vlajku?“ zeptala se.

„Myslíte praporek?“ usmál se Biggles.

„Ano, praporek. Podívejte, tohle by se hodilo.“ Dívka sňala

červenobílou hedvábnou šerpu s opěradla křesla a přivázala ji k

zátěži.

„Tady to máte, můj letče,“ řekla a smála se. „A dejte pozor,

abyste tatínka neuhodil do hlavy, aby pak na mě nehuboval, že jsem

ten dopis poslala.“

Biggles vsunul balíček do kapsy svého leteckého pláště a s

milou dívkou se rozloučil.

Když se vrátil na letiště, odešel do svého pokoje, odhodil kabát

na postel a pak se šel do jídelny něčeho napít. Když zavřel dveře a

odešel, vstoupili do jeho pokoje dva muži – jeden v důstojnické

uniformě a jeden v civilu. Muž v civilu ani na chvilku nezaváhal,

vzal Bigglesův kabát a vytáhl z kapsy onen dopis.

„Víte, co máte dělat,“ řekl pak přísně.

„Vím. Jak dlouho se zdržíte?“

„Jednu hodinu, ne déle. Zdržte ho až do jedenácti třiceti

stranou!“ řekl muž v civilu.

„Spolehněte se,“ odpověděl důstojník a šel pak za Bigglesem do

jídelny.

* * *

Biggles si vesele broukal nějakou melodii a zamířil do svého

pokoje. Jeho výlet, jak se ukázalo, se odbyl bez zvláštních příhod, a

shození dopisu Marie Janisové bylo směšně jednoduché. Letec našel

snadno onen zámek, a když se snesl nízko nad něj, sledoval, jak se

červenobílá šerpa třepotá nad trávníkem. Když se pak dostal

bezpečně zpátky přes zákopy, blahopřál si k výsledku svého poslání.

Sousední 287. letka s letadly S.E.5 byla pod ním, a Bigglese napadlo,

že by tam mohl přistát a zastavit se u svých kolegů.

Uvědomoval si, že ho bude pozorovat mnoho očí, takže sklouzl

po křídle a potom to zase vyrovnal, aby přistál co nejbravurněji.

- 142 -

Náhle však narazil na zem; letadlo se prudce stočilo a postavilo se na

nos. Biggles divoce zaklel, vylezl z budky a zkoumal, do jaké míry

se letoun poškodil.

„Kruci, proč sem na ten hluboký úvoz nedáte nějaký praporek,

chlapi zatracení?“ křičel rozčileně na Wilkinsona a na ostatní piloty,

kteří se sbíhali k místu nehody. Pak ukázal na příčinu svého

nezdárného přistání.

„Jen se podívejte na tohle svinstvo!“

„No jo, tenhle úvoz zná spousta lidí,“ omlouval se Wilkinson.

„Vědět, že sem přiletíš ty, dal bych to úplně zasypat. Ale to nic,

zařvala jen jedna pneumatika a vrtule. Naši mládenci ti to do zítřka

dají do pořádku. Pojď se u nás napít, já se postarám, abych tě nějak

dopravil domů. Náš velitel je na dovolené, takže můžeš použít jeho

auto.“

„Výborně, ale já u vás nezůstanu na večeři,“ zdůraznil Biggles,

,já mám dneska v noci službu,“ dodal, když pomyslel na měsícem

ozářenou zahradu a starou kamennou lavici.

Bylo už skoro osm hodin, když Biggles opustil letiště a posadil

se k volantu vypůjčeného automobilu. Zatelefonoval majorovi

Mullenovi a oznámil mu, že se opozdí; teď se však chvěl

nedočkavostí a uháněl k domu dívky, která se stala příčinou toho, že

se mu zase život zdál hodným žití a válka hodnou bojování.

Noc byla tmavá, protože měsíc zastřely nízké mraky. Řada

vzdálených výbuchů protiletadlových šrapnelů ho přiměla, že se

podíval zamračeně nahoru. Nálet bombardérů, který přerušil průběh

jeho úspěšné cesty, mu byl pramálo vhod. A když se nepřátelská

letadla a provázející výbuchy protiletadlových šrapnelů blížily,

ustaraně svraštil čelo.

„Ta letadla letí rovnou nad ten dům, parchanti jedni!“ řekl si

Biggles, zhasl světla a uháněl dál k zahradě.

„A hrome, ti jsou nízko,“ zavrčel, když ujížděl dolů po cestě a

byl ohlušen řevem motorů těžkých bombardovacích letadel. „Oni

sledují stejnou cestu jako já.“

Biggles by byl rád věděl, kam ta letadla mají namířeno, a snažil

se vzpomenout si, co by tu mohla mít za cíl. Že by se sám mohl

ocitnout v nebezpečí, to ho ani nenapadlo.

Od domu byl vzdálen už jen asi osm kilometrů a zoufale se

snažil; aby ta letadla dohonil.

- 143 -

„Ten ubohý brouček se vyděsí k smrti, když letadla přeletí tak

nízko nad domem!“ říkal si ustaraně.

V Bigglesovi hrála každá žilka, když uháněl tou cestou. Ale

náhle se v něm zatajil dech. Co to je? Ohlušil ho hvízdavý hluk a

ledová ruka mu sevřela srdce. Tyhle zvuky až příliš dobře znal.

Vhúúm! Vhúúm! Vhúúm! Tři prudké záblesky oranžového ohně

vyšlehly k obloze. Vhúm! Vhúm! Vhúm! – následovaly další tři

rány.

„Panebože, co to ti šílenci dělají? Vždyť tam je přece les, říkal si

Biggles, když zahýbal do poslední zatáčky a byl celý ztuhlý hrůzou.

Ozvalo se dalších šest hromových výbuchů, které se zdály být

vzdáleny jen několik set metrů od něho, a které mu málem protrhly

ušní bubínky. On však jel stále dál. Pokoušel se uvažovat, ale nebyl

schopen, ztratil všechen smysl pro čas a veškerou rozvahu. Měl

dojem, že takhle pojede navěky. Nepřetržitě klel. Světlomety

prohledávaly oblohu ve všech koutech a Biggles podvědomě tušil, že

hluk motorů už slábne v dálce.

„Už odletěli,“ řekl si a snažil se jasně uvažovat. „Bože, jestli tak

zasáhli ten dům!“ hrozil se. Sešlápl brzdy, až to zaskřípalo, protože

nějací dva muži mu skočili před auto, když zahýbal do brány, ale on

se na ně nepodíval. Jedním pohledem zjistil, že ten dům je pouhou

hromadou hořících a dýmajících sutin. Vyskočil z automobilu a hnal

se směrem k hořícím troskám, ale čísi ruka mu sevřela rameno jako

do svěráku. Biggles, celý bledý, se vztekle vytrhl. „Krucinál, je tam

moje děvče!“

Řízný vojenský hlas se zabodl do jeho zmateného mozku.

„Ani krok, kapitáne Bigglesworthe!“ zmrazil ho ten hlas.

„Pusťte mě, krucinál!“ vybuchl Biggles a zápasil s tím mužem

jako zuřivec.

„Ještě jedno slovo, kapitáne Bigglesworthe, a dám vás

zatknout!“ řekl ten hlas drsně a neúprosně.

„Co že uděláte?“ nechápal Biggles slova, která slyšel. „Co

uděláte?“ vykřikl nechápavě.

V tom zahlédl, jak se žár požáru odráží na napřažených

bodácích čety anglických vojáků. Nedaleko něho stál plukovník

Raymond z hlavního leteckého velitelství a ještě jeden muž. Biggles

si přejel rukou přes oči a kroutil hlavou.

- 144 -

„Já sním,“ řekl, „ano, já skutečně sním. Bože, co tohle je za

příšerný výjev? Kéž bych se probudil!“

„Napijte se, Bigglesworthe, a vzmužte se!“ řekl plukovník

Raymond a podal mu polní láhev. Biggles ji vyprázdnil a vrátil

plukovníkovi.

„Já teď odejdu,“ řekl plukovník, „uvidíme se zítra ráno. Tento

důstojník vám poví všechno, co si přejete vědět,“ dodal plukovník

Raymond a ukázal na muže v černém civilu, který stál nedaleko.

„Dobrou noc, Bigglesworthe.“

„Dobrou noc, pane plukovníku. A vy – poslyšte, je ta dívka

tam?“ zeptal se Biggles muže, na něhož ho plukovník odkázal.

Muž přikývl.

„Tak to je všechno, co jsem chtěl vědět,“ řekl Biggles a pomalu

se otočil.

„Je mi líto, ale jsou tu ještě jiné věci, které se musíte dozvědět,“

podotkl ten muž.

„Tak? Řekněte mi aspoň, kdo jste.“

„Major Charles od britské Intelligence Service.“

„Intelligence Service!“ opakoval si Biggles a vysvitl mu první

záblesk poznání.

„Pojďte sem na chvíli!“ Major Charles rozsvítil světla u letcova

auta. „Včera vás požádala jakási dáma, abyste někam odevzdal její

zprávu, že ano?“ ptal se major.

„No ano!“

„Přečetl jste si ji?“

„Ano.“

„Byla to tahle zpráva?“ ptal se major Charles a podal pilotovi

dopis.

Biggles si přečetl několik prvních řádek a byl ohromený.

„Ano, to je ten dopis,“ přisvědčil potom.

„Obraťte to!“

Biggles uposlechl. Až sebou trhl, když si povšiml směsice čar,

které zřetelně prosvítaly papírem. V jejich středu byl kroužek.

„Poznáváte to?“

„Ano.“

„Co je to?“

„Je to náčrtek letiště 266. letky,“ odpověděl Biggles jako dítě,

které odříkává z katechismu.

- 145 -

„Vidíte ten kroužek?“

„Ano.“

„To je důstojnická jídelna. Snad jste teď pochopil. Dopis, který

jste měl na žádost té ženy dopravit, byl předem zpracován

chemickým roztokem, neviditelným inkoustem, a obsahoval takové

údaje, že kdybyste jej byl doručil na místo určení, byla celá vaše

letka dnes v noci smetena s povrchu zemského. A vy ovšem také! Ta

dívka vás poslala na smrt, kapitáne Bigglesworthe!“

„To se mi nechce věřit,“ řekl Biggles zřetelně. „Ale vždyť já

jsem ten dopis doručil!“ vzpamatoval se náhle.

„Ne však tenhle,“ řekl major a podivně se usmál.

„Vy jste odevzdal dopis, který jsme vám vyměnili za tenhle.“

„Vyměnili!“

„My jsme tu ženu sledovali už dlouhou dobu. Vy jste byl pod

dohledem od toho dne, kdy jste tam nouzově přistál, ačkoli váš

vojenský výkaz z vás snímá jakékoli podezření.“

„A na tom podvrženém plánu jste zaznamenal její dům, aby byl

bombardován místo našeho letiště?“ poškleboval se Biggles. „Je to

tak?“

Major Charles pokrčil rameny. „Ta žena měla dobré spojení.

Kdybychom ji zatkli, vznikly by nám nečekané potíže, ale její

činnost jsme museli zmařit! Ta žena měla mocné přátele na vysokých

místech. No, už musím jít, nepochybuji, že se ráno dozvíte další od

velitele peruti.“

Biggles vyšel kousek nahoru po zahradní pěšině. Stará kamenná

lavička byla rozžhavena do temně rudé barvy. „Bože, jsem to ale

pitomec!“ řekl si a otočil se zpět. „To je ale pekelná válka!“

Pak ujížděl pomalu zpátky na letiště. Na jeho stole ležel dopis.

Když ho dychtivě otevřel, četl:

„Můj milý,

musím se tě zeptat na něco velmi důležitého – na něco, co pro

mě musíš udělat. Dnes večer v sedm hodin přijdu pro tebe. Je to

důležité. Setkáme se na cestě u letiště. Budu k tobě velice hodná, můj

Bigglesi. Marie“

Biggles se posadil na postel, ruce se mu zachvěly, četl znova a

znova ten dopis a snažil se vypátrat jeho smysl. „Nařídila nálet na

- 146 -

osm hodin,“ říkal si, „když budou všichni důstojníci v jídelně!

Věděla, že tam budu taky, a tak mi napsala ten dopis, aby mě dostala

ven. Věděla, že bych ji nikdy nenechal na té cestě čekat – tak to

bylo! Měla o mě starost, jinak by to nebyla udělala. Když jsem pak

nepřišel, odešla, vrátila se domů. Vůbec nevěděla, že jsem její dopis

nedostal – jak by to taky mohla vědět? Teď je mrtvá. Kdybych nebyl

přistál na letišti 287. letky, byl bych teď u ní. No, už se to nikdy

nedoví.“

Biggles unaveně vstal. V dálce zpívaly čísi hlasy, a pilot se

musel trpce usmát, když zaslechl slova dobře známé písničky: „Kdo

má strach, že v prach se změní, koho děsí hrobu chlad, kdo se bojí

zapomnění všeho, co měl kdysi rád? Proto líp se držet moku, tento

svět jen umí lhát – připijme mrtvému soku, tomu, kdo má umírat!“

Zaklepání na dveře ho probudilo ze zadumání. Vstoupila

ordonance od letištní stráže.

„Nějaká dáma vám tu nechala dopis,“ řekl ten muž a podal dopis

letci.

„Nějaká dáma? – A kdy?“ ptal se Biggles a s velkým úsilím se

ovládl, aby vypadal klidně.

„Asi před deseti minutami, pane kapitáne. Těsně než jste se

vrátil. Přišla kolem osmé hodiny a říkala, že s vámi musí mluvit,

pane kapitáne, ale já jsem jí řekl, že tu nejste.“

„Kde je teď?“

„Už odjela, pane kapitáne, byla tady vozem. Říkala, abych ten

dopis předal přímo vám, hned jak se vrátíte, pane kapitáne.“

„No dobrá – můžeš jít.“

Biggles vzal dopis, otevřel ho a četl:

„Sbohem, můj Bigglesi!

Nyní už to víš. Co bych ti ještě mohla říci? Snad jenom toto:

Naše osudy nebývají vždycky v našich rukou – to si provždy

zapamatuj a řiď se podle toho, můj Bigglesi! To je všechno, co bych

snad měla říci. Přišla jsem za tebou dnes večer, abych tě odvedla

anebo s tebou společně zemřela, ale nebyl jsi doma. A pamatuj si, že

jedna věc v tomto světě války a lži je pravdivá: moje láska k tobě.

Snad ti bude oporou, jako je mně. Dávej na sebe pozor! Budu se za

tebe stále modlit. Pokud se ti něco stane, já se to dozvím, ale stane-li

se něco mně, ty se to nedozvíš nikdy. Moje poslední myšlenka bude

- 147 -

patřit tobě. My se zase setkáme, když ne na tomto, tedy určitě na

onom světě. Proto nechci říkat sbohem, ale au revoir!

Marie.“

„A naši si myslí, že je mrtvá,“ řekl si Biggles potichu.

„Riskovala život, aby mi to sdělila,“ Biggles ten dopis něžně políbil,

pak ho podržel těsně nad svící a pozoroval, jak hoří.

Shořelé zbytky pak rozdrtil mezi prsty.

Vtom se otevřely dveře a vešel Mahoney. „Ahoj, chlapče, copak

je to s tebou? Něco ti tu hoří?“ vyzvídal Mahoney.

„Jo,“ odpověděl Biggles a velmi pomalu vyslovoval, „je to moje

ztřeštěnost, ještě jsem si přitom trochu popálil prsty.“

Kapitola třináctá

Poslední přehlídka

Ve dnech, které následovaly po této tragické příhodě, létal

Biggles s takovou nedbalostí a s takovým nezájmem o možné

následky, že jeho představený major Mullen usoudil, že kdyby to

takhle pokračovalo, mohlo by být jen otázkou času, že se jednou

zapomene vůbec vrátit. Velitel peruti se mu sice o příhodě s dívkou

nezmínil, Biggles však věděl, že major o hlavních okolnostech toho

případu asi ví, protože by se ho jinak vyptával, proč byl předvolán na

hlavní velitelství.

Ačkoli tedy major věděl hodně, neřekl nic, chování svého

velitele roje však sledoval s velkou úzkostlivostí. Zavolal si dokonce

McLarena a Mahoneye do své kanceláře, aby s nimi o té věci

pohovořil.

Mahoney starostlivě a chápavě pokyvoval hlavou, když

naslouchal velitelovým obavám.

„Pokud Biggles nedostane dovolenou, bude brzy vyřízen,“ řekl

pak. „Pije whisky i k snídani, a vy jistě víte, co to znamená. Velmi

rychle schází. Včera ráno vypil půl láhve whisky ještě před

rozedněním, ale do hangáru přišel střízlivý stejně jako já. Pořádný

- 148 -

chlap se neopíjí, když je v takovém stavu jako Biggles. A vůbec

nemá smysl mu domlouvat – vy to víte stejně dobře jako já. Dostal se

do takového stavu, že to považuje za osobní urážku, když mu člověk

dává rady ohledně lítání. Je to škoda, ale do těchhle konců se asi

dostane leckdo z nás, obávám se. Newland od 287. letky mi nedávno

říkal, naprosto důvěrně, že za ním všude lítá modrý holub. Kam se

prý pohne, všude vidí modrého holuba. A myslel to naprosto vážně!“

„Dobrá, musím ho tedy poslat domů, ať se mu to bude líbit,

nebo ne,“ pokračoval major, „ale kdybych k tomu nenašel vhodnou

záminku, určitě by ho to dorazilo. No, podívejte, mládenci! Co

kdybych poslal někoho domů, aby utvořil novou letku – například

letku sluk – a přivezl je pak na frontu. Vy dva jste starší než

Bigglesworth a oba jste na řadě k povýšení. Já odejdu za týden nebo

za dva k peruti, jak se domnívám, takže jeden z vás bude muset

převzít velení 266. letky. Máte něco proti tomu, kdybych poslal

domů do Anglie pro novou letku Biggleswortha?“ navrhl velitel letky

a podíval se omluvně na oba kapitány.

„Já ne, pane majore,“ řekl Mahoney obratem.

„Ani já ne, pane majore,“ dodal i McLaren.

„Děkuji vám. To jsem si přál vědět,“ řekl major. „Pošlu ho tedy

do Anglie. Kdepak je teď?“

„Je ve vzduchu,“ odpověděl Mahoney. „On skoro nikdy není na

zemi. Bůhví kde lítá, je to jistě na kilometry daleko. Na hlídce ho

nikdy nevidím.“

Velitel letky přikývl. „Dobrá, takhle to nemůže jít dál. Musí pro

něj někdo zaletět. Mimochodem, zítra letíme na velkou akci, dnes

večer to bude v rozkaze. Udělali byste dobře, kdybyste si náležitě

prohlédli stroje.“

* * *

Biggles kroužil ve výšce pěti tisíc metrů a potom se obrátil k

městu Lilie, aniž si to jasně uvědomil. Lhostejně si prohlížel prostor

kolem, zda by tam zahlédl stopy po nějakém nepřátelském letadle,

ale kromě šiku anglických stíhaček Bristol, které letěly domů

hluboko pod ním, byla obloha dočista prázdná. Kdepak je teď? Kam

odešla ta dívka v oné tragické noci rozčarování? Chytili ji snad?

To byly myšlenky, které Bigglesovi měnily dny a noci v peklo.

Zjevovala se mu za chladných šedivých svítání s páskou na očích a s

- 149 -

tváří obrácenou proti popravčí četě vojáků v nějaké pochmurné

francouzské vesnici.

Kdesi houkla salva střel a cosi třísklo do nožní řídicí páky

nedaleko letcovy nohy. To ho okamžitě vrátilo do drsné skutečnosti.

Biggles provedl poloviční výkrut a rozhlédl se. Zjistil, že se od

něho rychle vzdalovalo německé letadlo značky Hannover. Biggles

se zakabonil a znejistěl.

„Panebože! Byl bych do něj málem vrazil, a vůbec jsem o něm

nevěděl. Když letěli kolem, pozorovatel do mě našil dávku z

kulometu,“ říkal si. „Být to tak D.VII …“ Ale pak jen pokrčil

rameny. „No, a co na tom? Copak ještě snad na něčem záleží?“

Biggles se podíval dolů, aby zjistil svou polohu. Krajina mu

byla povědomá, protože ji během minulého týdne sledoval snad

desetkrát. Na levé straně bylo město Lilie, nejhorší pařeniště

protiletadlové činnosti v celé Francii. Po pravici vedla úzká zatáčející

se cesta do vesnice Vinardu a do zámku Boreau – jeho jediného

pojítka s Marií. Snad by tam dokonce mohla teď být – tato myšlenka

ho napadla dnes poprvé. Ale jak by se tam byla dostala? Vyzvědači

přece přecházejí přes hranice sem a tam, uvažoval Biggles, a přitom

nikdo neví jak, kromě těch několika lidí, jejichž je to nebezpečné

zaměstnání. Biggles se rozhlédl po obloze, ale nic neviděl; postrčil

proto řídicí páku dopředu a začal se snášet ve velkých spirálách dolů.

Ve výšce patnácti set metrů Biggles zaváhal. Smí se odvážit,

aby ztratil ještě víc výšky? Letec udělal přemet, poloviční výkrut a

vyrovnal. Pak udělal další přemet a poloviční výkrut z jeho

vrcholného konce. A potom sletěl do vývrtky. Letadlo vyrovnal ve

výšce šesti set metrů a pozorně si prohlížel zámek Boreau. Nikdo

nebyl v dohledu – ale ano – letcovy oči náhle postřehly jakýsi pohyb

na konci zahrady. Sklouzl níže. Věděl, že je to od něho ztřeštěná

odvaha, zvědavost však u něho zvítězila nad obezřetností.

Kdosi na něj mával – cože? Biggles sklonil nos svého letounu

dolů k rychlému letu střemhlav a potom zase vyletěl vzhůru jako

svíčka. Srdce mu prudce bušilo radostí. Klamal ho zrak, anebo

skutečně zahlédl modře oblečenou postavu, která mávala modrobílou

šerpou?

Biggles se ohlédl: modrobílá šerpa byla rozprostřena na

trávníku! Obrátil své letadlo směrem k zákopům a uháněl k domovu.

Hlava se mu točila.

- 150 -

„Teď jsem se určitě zbláznil,“ procedil Biggles sevřenými zuby.

„Ta dívka je určitě vyzvědačka, jinak by tam nebyla!“ Tato myšlenka

ho ohromila, jak si právě uvědomoval, protože vlastně stále ještě

doufal, že se velitelství ve svém předpokladu mýlí, že ta dívka do

vyzvědačství není zapletena.

Začaly ho přepadat pochybnosti. Viděl ji skutečně, anebo to byl

jen přelud jeho obrazotvornosti? Snad to byl docela někdo jiný.

Vždyť byl moc daleko, aby mohl rozeznat siluetu té postavy.“ Ona je

určitě vyzvědačka, a já jsem vyložený blázen,“ říkal si Biggles, když

kličkoval mezi palbou nedalekých protiletadlových děl.

Na poloviční cestě domů měl Biggles štěstí, že se setkal se

šikem letounů S.E.5, k nimž se připojil. Když se dostal bezpečně nad

anglické zákopy, zamával letadlům na rozloučenou a brzy se zase

ocitl na letišti v Maranique. Zamířil do jídelny a připojil se k hloučku

důstojníků, kteří se seskupili kolem návěstní tabule.

„Copak se stalo, hoši?“ zeptal se.

„Zítra je náramná přehlídka, Bigglesi,“ odpověděl Mahoney.

„Co je to?“

„Doprovod – dvojitá porce. Osmnáct devítek bude zítra ráno

bombardovat letiště 27, a táž parta oddělá odpoledne jiný objekt

nedaleko Lilie. My a 287. letka je doprovázíme. 287. letka bude

nahoře na galerii a my se přilepíme na bombometnou formaci.

Schůzku máme nad lesem Mossyface ve výšce tří tisíc metrů v deset

hodin dopoledne.

„Panebože! To jste snad vypátrali německý generální štáb nebo

co?“

„Nijak by mě to nepřekvapilo. Je to určitě něco moc důležitého,

protože se pořádají dvě přehlídky. Přehlídka letiště 27 je v pořadí

první – a ta druhá má přijít později. Nejspíš chtějí něco vymazat z

mapy. Není to špatný nápad, ale kdyby aspoň ty bombardéry cíl

zasáhly!“

Biggles zamyšleně pokyvoval hlavou, protože ho to nijak

nezaujalo. Takový doprovod je pitomé zaměstnání, zejména při jeho

současné náladě. Později odpoledne bylo na návěstní desce vyvěšeno

jiné oznámení, které bylo vítáno hlasitými výkřiky a všeobecným

veselím. Biggles se protlačil do přední řady a četl:

Povýšení.

- 151 -

Akt. kpt. J. Bigglesworth, velitel roje, se povyšuje na majora W.

E. F. 10. 11. 18.

Č. j. 243/117/18

Jmenování.

Major J. Bigglesworth od 266. letky je jmenován velitelem 319.

letky. H. E., W. E. F. 11. 11. 18. Č. j. 243/118/18.

Biggles se na to oznámení podíval nedůvěřivě. Obrátil se pak k

majoru Mullenovi, který právě vešel do místnosti.

„Tak tedy odejdu domů, pane majore,“ řekl Biggles stísněně.

„Ano, Bigglesworthe, velitelství peruti si přeje, abyste sestavil

319. letku. Myslím že dostanete sluky – budete pak moci kroužit

kolem velbloudů.“

„Velbloudi mi docela stačí,“ odporoval Biggles. „To je právě

neštěstí téhle prašivé války, že lidi nejsou s ničím spokojeni. Nechte

nám jen velbloudy a letouny S.E., a Němci ať mají svoje V. a VII.

Čert aby ty neustálé změny vzal! Slyšel jsem o tom novém letounu,

který se jmenuje Mlok a má prý brnění z pancéřových plátů. Nač to?

Já vám to povím. Nějaký lampasák nejspíš dostal ránu do zadní části

těla, a tohle je následek. Co s těmi pancéři nebo s kyslíkem, aby nám

spálil pajšl? A co s elektricky vytápěnou kombinézou? Aby člověku

spálila ledviny? Tak bude aspoň brzy po válce!“

„Vy budete mluvit jinak, až ty sluky dostanete,“ zasmál se major

Mullen.

„V rozkaze stojí, že mám odejít zítra.“

„Ano, je to tak.“

„No dobře. Tak ode mě pozdravujte Němce na letišti 27 a –

kterépak jsou ty další objekty, které se mají vyhodit do vzduchu?“

„Ale, to ani já sám nevím,“ odpověděl major Mullen. „Nějaké

místo nedaleko Lilie, zámek Boreau nebo něco podobného. Tak

nashledanou!“

Celou minutu stál Biggles na místě jako přikovaný. A majorova

slova mu stále zněla v uších.

„Zámek Boreau nebo něco podobného …“

Tak tedy zámek Boreau! Oni vědí všechno, aby do toho hrom

praštil! Jak to ti čmuchalové od výzvědné služby mohli vyslídit?

Biggles byl na nejvyšší míru rozčilen.

Mahoney ho plácl po zádech. „Pojď se napít, Bigglesi!“ houkl

na něj.

- 152 -

Biggles se otočil a zaklel.

„Ale houby,“ odsekl. „Byl jsem jen trochu naštván, že musím

opustit letku. Je mi to líto, zkrátka mě to štve. Co vy všichni děláte?“

zahlaholil jaksi strojeně. „Dneska večer se se mnou napijete.“

Večeře byla náramně hlučná. Pronášely se obvyklé přípitky na

rozloučenou a každý z přítomných byl hlučně šťasten. Biggles seděl

v čele stolu bledý v tváři a oči mu nepřirozeně žhnuly.

„Takže zítra podniknu poslední přehlídku,“ prohlásil.

Velitel letky rychle zareagoval.

„Vždyť já myslel, že odjedete zítra ráno?“ volal překvapeně.

„Odpoledne, pokud proti tomu nic nemáte, pane majore,“

odpověděl Biggles. „musím ještě vykonat jednu přehlídku s 266.

letkou.“

Major Mullen přikývl. „No dobrá,“ řekl, „ale nedělejte žádné

hlouposti!“ varoval ho. „Měl bych vás vyhnat zítra hned ráno.“

Biggles strávil neklidnou a bezesnou noc. Sotva si dovedl

vysvětlit, proč vlastně žádal majora, aby mu dovolit letět s ranní

přehlídkou, ledaže tak chtěl odložit co možná nejdéle svůj odjezd.

Namáhal svůj mozek, aby našel nějakou výmluvu pro ten odklad až

na odpoledne, aby se tak dozvěděl výsledek bombardování zámku

Boreau. Kdyby se mu nepodařilo zůstat, rozhodl se požádat

Mahoneye nebo Maca, aby se mu pokusili poslat kopie fotografií

vybuchujících bomb.

Když o tom všem déle přemýšlel, uvědomil si, že jeho první

obavy, že totiž zámek bude bombardován proto, že se anglická

výzvědná

služba

dozvěděla

o

Mariině

přítomnosti,

byly

neopodstatněné. Mnohem pravděpodobnější se zdálo, že se lidé od

výzvědné služby dozvěděli již před časem, že se v této budově

skrývá několik členů německého hlavního štábu nebo výzvědné

služby, a nedávná nepříjemnost je jen přiměla k urychlení jejich

rozhodnutí, aby ten zámek bombardovali.

„Co bych mohl podniknout? Nic,“ usoudil s pocitem beznaděje,

„zhola nic!“ Blesklo mu hlavou, že by tam mohl shodit varovnou

zprávu, ale okamžitě tu myšlenku zavrhl, protože takový čin by z

něho neodvolatelně udělal vlastizrádce. A přitom pomyšlení, že se

vrátí do Anglie a ponechá dívku jejímu osudu, aniž hne prstem, aby

jí pomohl, ho málem uvedlo do zoufalství. Ona se ho přece pokusila

zachránit, když jejich postavení bylo obrácené!

- 153 -

Když ráno sluha přinesl Bigglesovi čaj, byl rád, a vstal unaven a

s kruhy pod očima. V deset hodin byl už ve vzduchu a směřoval k

zákopům a k prušáckému letišti v Lille. Za ním letěli Cowley a

Algernon Montgomery. Po jejich levici letěla bombardovací letadla.

Slunce se odráželo na jejich lakovaných křídlech a pozorovatelé se

nonšalantně opírali a o své kulometné kruhy. Za nimi byl Mahoney s

letkou A, někde vzadu McLaren s letkou B, zatímco ve výšce šesti

set metrů nad sebou mohl Biggles sledovat letku S.E.5. To je ale

podívaná, pomyslel si Biggles, když přehlédl všech šestatřicet

letadel. „Hun, který by se do nás chtěl pustit, ten by musel mít nervy

jako provazy,“ říkal si.

Pozorovatel v nejbližší devítce na Bigglese zamával, zkřížil

prsty a na cosi ukázal. Biggles udaný směr na obloze sledoval a

zahlédl půl tuctu fokkerů trojplošníků, které s nimi letěly

rovnoběžně. Vzápětí se však obrátily a zmizely v dálce. Pozorovatel

na něj zase zamával, usmál se a ukazoval palcem nahoru.

„Ano,“ souhlasil s ním Biggles, „vyčmuchali letadla S.E., která

letí nad námi, a zřejmě předpokládali mnohem čistší vzduch. Ani se

jim nedivím, že to vzdali.“

Bigglesovi bylo líto, že Němci odletěli, byl by se rád s někým

porval. Celé tři čtvrti hodiny letěli letci do nepřátelského území, a

potom vůdce bombardérů, jehož letoun bylo možno rozeznat podle

vlajky, začal obracet.

„Otáčí se proti větru,“ řekl si Biggles, „určitě jsme už nad

cílem.“

Podíval se dolů a uviděl letiště. Pak zase vzhlédl nahoru a to

včas, aby ještě zahlédl, jak vůdce vypálil zelené světlo ze signální

pistole. Hned nato zasvištělo vzduchem osmnáct bomb.

První zásilku bomb následovala po chvíli druhá dávka, dalších

osmnáct. Biggles pozorně udržoval své místo v letovém šiku a občas

mrkl dolů pod sebou. Jak nekonečně dlouhé mu to připadalo, než ty

bomby doletěly na zem.

„Kruci, snad nejsou všechny slepé,“ nemohl se dočkat Biggles.

„A, tamhle už to bouchá!“ Na letišti se objevila skupina kouřových

oblaků a za chvíli nato druhá.

Druhá dávka bomb mířila lépe než první. Jedna bomba dopadla

přímo na hangár, druhá vybuchla mezi letadly na startovací dráze a

- 154 -

jiná zase zasáhla několik budov hned za ní. Zbylé bomby se

roztrousily po celém letišti.

„Tam se budou muset pěkně ohánět, než se bude moci někdo

pokusit o přistání v noci,“ pochechtával se Biggles, když si představil

ty díry, které bomby natropily na prostranství letiště.

Slabý štěkot kulometů dolehl Bigglesovi k uším i přes hukot

letadlových motorů. Ohlédl se přes rameno a v tom okamžiku se mu

zatajil dech. Uviděl roj fokkerů D.VII promíchaných s trojplošníky,

které mířily téměř svisle dolů na nejzapadlejší devítky. Kulometčíci

na zadních sedadlech se krčili za svými kulomety. Když se nepřítel

přiblížil na dostřel, vzduch se zaplnil blýskavými čarami střel, a pak

fokkery zase zmizely mezi anglickými bombardéry.

Pak Biggles zahlédl McLarenovo letadlo, jak se rozkolébalo a

potom se se zbytkem svého roje vrhlo rovnou dolů po stopě těch

nepřátelských letadel.

„Kristepane, těch je tam určitě třicet, to bude pro ně pěkná

fuška,“ pomyslel si Biggles, zahoupal křídly a odburácel dolů do

vířící míchanice letadel.

Před hledím kulometu mu přeletěl červeně natřený letoun.

Biggles stiskl spoušť, ale náhle musel otočit letadlo ve strmé zatáčce,

aby se nesrazil s prvním letadlem S.E., které se hnalo shora.

Biggles se rychle rozhlédl. Prostor kolem byl zaplněn letadly,

která se potápěla, vířila a vzlétala jako svíce vzhůru, ale bombardéry

pokračovaly ve svém kursu a byly již kilometr daleko.

Biggles strhl svého velblouda v patách za modrobílým

fokkerem, ale v témže okamžiku se ozval jakýsi třeskot a praskot,

jako by se cosi tříštilo na jeho palubní desce. Palčivá bolest mu

zachvátila nohu, ale on se snažil za každou cenu zahlédnout svého

protivníka. Kolem dokola byli samí Hunové a do jeho letadla stříleli

jako do terče. Biggles přitáhl řídicí páku zpátky až k sobě a divoce se

vznesl nahoru. Před hledím kulometu se mu zableskl nějaký fokker,

Biggles spustil palbu a pak už jen sledoval, jak se pilot nepřátelského

letounu zhroutil dopředu a jak se nos letadla sklonil dolů, protože se

letadlo pod náporem olova propadlo motorem dolů.

Cosi švihlo velblouda prudce jako důtkami, až se letadlo

zachvělo a v nejbližším okamžiku letělo ve vývrtce dolů, třebaže se

pilot zuřivě namáhal, aby stroj zase vyrovnal. A když si uvědomil, že

- 155 -

jeho velbloud už neposlouchá kormidla, zachvátil ho ošklivý pocit

bezmocnosti.

Bigglesovi se zdálo, že na konci jednoho křídla se cosi

podivného třepotá, ale pak zjistil, že je to křidélko visící pouze na

jednom drátě. Pilot srazil řídicí páku na protilehlou stranu a letadlo

se vzneslo vzhůru.

„Panebože, kdybych to mohl udržet aspoň takhle,“ blesklo mu

hlavou, ale to už druhý sled výstřelů, které vypálil neviditelný

nepřítel, prorazil střední část jeho trupu. Pilot bezděčně kopl pravou

nohou do řídicí páky, ale velbloud začal znovu kroužit ve vývrtce.

Byl už nedaleko země a všechno úsilí dostat nos letadla opět vzhůru

se zdálo marné. Biggles měl náhle dojem, že se mu cosi stalo s

nohou. Nemohl jí pohybovat!

Bigglese napadlo, že nadešel jeho čas. Věděl, že se v dešti olova

snáší dolů právě tak, jako vídal předtím tucty letadel a jak i on sám

sestřeloval nepřátele. Věděl, že se dole roztříští, ale příliš ho to

nevzrušovalo. Tisíce myšlenek mu za pouhou vteřinu proletělo

hlavou. A ona vteřina mu připadala delší než minuta. Za ten okamžik

promyslel tucty věcí, co v této situaci dělat.

Náhle se nos velblouda vznesl napolo vzhůru a letadlo se

pomalu vybralo z vývrtky.

Velbloud nyní klouzal po křídle, strmě do pravé strany nosem

dolů, na samém okraji další vývrtky, která by už určitě byla poslední.

Řídicí páka byla zasunuta dozadu až k levému letcově stehnu.

Biggles si nyní uvolnil popruhy a všelijak se v sedadle kroutil, aby

dostal pravou nohu na levou řídicí páku, ale nijak se mu to nedařilo.

Měl dojem, že řada topolů mu vyskočila naproti, proto

bleskurychlým pohybem vypnul zapalování motoru, koleno

nezraněné nohy zdvihl až k bradě, ruce sepjal na obličeji a očekával

náraz.

Ozval se třeskot a praskání, jako když veliký strom v lese

spadne na lesní podrost. Biggles se bál, že letadlo vybuchne, a proto

se zuřivě snažil dostat se co nejrychleji z vraku, kutálel se a rychle

lezl pryč. Měl dojem, jako by to všechno byl příšerný sen, z něhož se

nemůže probudit. Nejasně si uvědomil vedro od nedalekého požáru;

to hořel jeho velbloud a plameny šlehaly k obloze. Přibíhali k němu

podivně vypadající vojáci. Pilot si strhl brýle potřísněné krví, upřeně

se na ně zahleděl a snažil se pochopit, co se to vlastně děje.

- 156 -

„Jsem dole,“ pronesl k sobě hlasem, který se jeho hlasu vůbec

nepodobal. „Jsem dole,“ opakoval si, jako by mu to mohlo pomoci

pochopit, co se stalo.

Němečtí vojáci se shlukli kolem něho a Biggles si je zvědavě

prohlížel. Jeden z nich postoupil k němu.

„Schweinehund Flieger!“ zavrčel a vztekle kopl letce do boku.

Biggles až stiskl zuby, jak ho to zabolelo. Voják už znovu zdvihl

svou těžkou botu, když náhle zazněl čísi povel a voják poslušně

ustoupil dozadu. Biggles vzhlédl a uviděl důstojníka přibližně svého

stáří, v přiléhavé světlešedé uniformě, který se na něj docela soucitně

díval. Biggles si všiml, že má na krku vojenské vyznamenání Pour le

Merite, a také železný kříž první třídy.

„To jste měl smůlu,“ řekl Němec anglicky se sotva znatelným

cizím přízvukem.

„To ano,“ vypravil ze sebe Biggles s námahou. Přinutil se k

úsměvu a snažil se povstat. „A je mi to líto, že se to přihodilo právě

dnes ráno.“

„Proč?“

„Protože jsem si moc přál podívat se dnes odpoledne na jeden

nálet,“ odpověděl Biggles.

„Ale? Dnes odpoledne už žádný nálet nebude,“ odpověděl

Němec s úsměvem.

„Jak to?“

Němec se opět usmál. „Protože bylo před půlhodinou podepsáno

příměří. Vy jste to ovšem ještě nemohl vědět.“

- 157 -