WILLIAM EARL JOHNS

BIGGLES LETÍ

KOLEM SVĚTA

RIOPRESS PRAHA 1994

ISBN 80 – 85611 – 38 – 4

KAPITOLA PRVNÍ

Honba za zlatem

Když tropické slunce zvolna klesalo pod západní obzor,

začal se vinout z klidného, nehybného močálu kolem

kořenovníků se sukovitými kmeny, které vyrůstaly z

bahniska, tenký závoj mlhy prosáklé chorobnými zárodky.

Na jednom místě, které se nápadně lišilo od pochmurné

opuštěnosti okolí, vykvetla na štíhlých, převislých větvích

tříšť orchidejí podobných plamenům a zrcadlila svou rudou

krásu v ebenově černém povrchu vodní hladiny pod sebou.

Nic se nepohnulo; krajina byla bez života, asi tak jako

nějaká malba. I vzduch, zatěžkaný zápachem hniloby a

rozkladu, byl tichý, spočíval takřka hmatatelně nad celým

okolím, zahaluje jeho pravěkou opuštěnost závojem chmur.

V hlubokém stínu na okraji bažiny vznášel se na vodě

nehybný letoun a jeho nos se skoro dotýkal bujně

rozrostlých hub s nachovými skvrnkami. Na první pohled se

zdálo, že je to letadlo, ale blátem obalená kola, která se nyní

tyčila do výše pod spodními křídly větry ošlehaného trupu,

prozrazovala, že je to druh obojživelného letounu.

Odkudsi zcela nablízku prorazila rána z pušky skrze

sluncem prosáklé ticho a jakoby v odpověď povstala pomalu

na pilotově sedadle jakási postava a upřeně se zadívala

směrem, odkud se ozval výstřel. Zároveň se objevilo několik

předmětů, které se vznášely na vodě tak, jako by byly

spojeny mezi sebou neviditelnými pouty, a vypadaly jako

nějaké čluny, které se rychle zmenšovaly a zanechávaly za

sebou slabě zčeřené vlnky, jež vyznačovaly jejich cestu.

„Rád bych věděl, co to dnes má,“ řekl muž v řidičské

budce letadla ke komusi v kabině. Jeho hlas se nesl

podivnou ozvěnou nad vodou bažiny. Osoba, s kterou muž

hovořil, se objevila v kabině a posadila se na kraj trupu

nedaleko pilota.

„Já ti povídám, Algy,“ řekl ten člověk hlasem, v němž

nebylo místa pro pochyby, „to bude zas nějaká ještěrka.

Možná, že bude mít nyní pro změnu modré břicho, ale to na

věci nic nemění, žluté, červené, zelené – to je všechno

jedno. Za chvíli se objeví na kraji kalužiny Smyth: tamhle“

– letec ukázal na malou bahnitou výspu, vedle které bylo

zakotveno letadlo – „a řekne nám: Je mi líto, pane, ale to je

všecko, co jsem dnes mohl ulovit.“

„Nuže, bude to lepší než aligátor,“ odpověděl první

letec. „Já už mám těch aligátorů až po krk. Nechci už do

žádného ani kousnout.“

Major Jakub Bigglesworth, který před nedávnem

sloužil u britského vojenského letectva, podíval se zlostně

na svého společníka. „Jen si skoč někde do vody, a aligátoři

to kousnutí provedou pro změnu za tebe,“ podotkl suše.

„Tady se to těmi zvířaty jen hemží.“

Vtom se objevila celá zablácená postava třetího muže,

který si pozorně klestil cestu mezi stromy k okraji bažiny. V

pravé ruce držel pušku a v levé nesl velkou ještěrku, kterou

držel za ocas.

Muž řekl: „Je mi líto, pane majore, ale to je všecko, co

jsem dnes ulovil.“

„To není tak špatné. Copak jsi myslel, že ulovíš? Snad

ne párek koroptví?“ ušklíbl se Bigglesworth, který býval

svými přáteli nejraději nazýván Biggles. „Rozdělej oheň! Na

nadávání bude dost času. až ještěrku budeme nuceni jíst

syrovou. Mám totiž poslední dvě sirky.“

„Já syrové ještěrky nejím,“ zabručel s přesvědčivým

posunkem Algy, jinak Algernon Montgomery Lacey,

Bigglesův kamarád ze světové války.

„Jestli se ten člun zítra ráno neukáže, upláchnu odtud a

naše petrolejářská společnost v Britské Guayaně mi může

vlézt na záda a létat si sama.“ dodal zlostně Algy, uchopil

ještěrku, kterou Smyth stáhl, za ocas a vhodil ji usmažit na

pánvičku, která byla celá černá od sazí.

Biggles přikývl. „Souhlasím s tebou. Opozdili se už o

celý měsíc, jistě se jim někde něco přihodilo. Zítra si

zaletíme dolů do Georgetownu a podíváme se, co se stalo.

Nerad bych nechal tuto prácičku na půl nedodělanou, ale

naši lidé od nás přece nemohou žádat, abychom odletěli bez

zásob benzínu. Zbylo nám ho právě tolik, abychom se

dostali do Georgetownu, přece ho nemohu všechen

spotřebovat a pak odtud jít pěšky nazpět. Vždyť se nám zde

vypaří, zůstaneme-li tady ještě dřepět a tak bude lépe,

odletíme-li raději na pobřeží. Bude-li ten agent vyvádět

proto, že tu spotřebujeme drahocenný benzín společnosti,

řeknu mu, aby mi ihned vystavil šek na můj plat a aby si

létal sám.“

Opravdu, závazek těchto tří letců byl velmi vážný. Po

několika měsících nezaměstnanosti, když rozpustili firmu

„Biggles a spol.“, v kteréžto době se jejich dar či odbytné

scvrkalo s náramnou rychlostí, chytil se Biggles jakéhosi

inserátu v novinách a byl přijat jako pilot do služeb

petrolejářské společnosti v Britské Guayaně a měl za úkol

fotografovat z letadla území, v němž by mohl být petrolej, a

to ve vnitrozemí severovýchodní části tropické Jižní

Ameriky.

Petrolejářská společnost mu dovolila, aby si vybral

vlastní posádku a zařízení, a Biggles si vyhledal Algyho

Laceye, který sloužil za války v jeho letce, jako druhého

pilota a pak Smytha, svého posledního leteckého mechanika

a rotmistra, který měl i nadále zůstat v jeho službách.

Po rozličných proměnách občanského života se chopili

naši tři letci příležitosti, která se jím takto naskytla, a tak se

stalo, že asi za šest měsíců nato bylo je možno spatřit, jak

provádějí svůj úkol v obojživelném letadle značky Vickers

Vandal, s kterým mohli přistávat na řekách a v

kořenovníkových bažinách nedaleko pobřeží.

Jejich nynější místo schůzky bylo vybudováno v

jakousi základnu, kde měli být zásobováni vším potřebným

benzínem a olejem, a to zvláštním člunem, který jezdil z

města Georgetownu, a jehož kapitánovi měli odevzdávat svá

hlášení a také fotografické desky, které exponovali.

Po šest měsíců šlo všechno dobře, a člun připlouval

podle ujednání zcela pravidelně. Ale pak nastala dlouhá

přestávka, kdy museli omezovat dávky jídla, že div

nehladověli, konečně se člun zase objevil, ale s mnohem

menšími zásobami než obvykle. Dále jim nebyly jako až

doposud dodány k podepsání šeky na jejich plat, aby je pak

mohl zástupce společnosti proplatit v bance v Georgetownu.

To již trvalo déle než dva měsíce a naši letci byli nyní

odsouzeni k jakémusi zoufalému způsobu života, neboť si

museli shánět živobytí v zemi, kde – jak se zdálo – byli jen

hadi a hmyz. Ale naši letci byli obrněni filosofií, které

nabyli ve strastech světové války, a proto byli trpěliví a

denně očekávali příjezd člunu. I když nemluvili o příčině

toho, že člun zapomněl připlout se zásobami, kterých už

velmi potřebovali, přece rostlo v Bigglesovi zlé podezření.

Biggles měl zvláštní smysl, který ho vždy předem

varoval, a každé podezření bývalo skoro vždy správné.

Nijak ho tedy nepřekvapilo, když mu následujícího

večera jeho podezření potvrdil zástupce petrolejářské

společnosti.

„Ano, majore Bigglesworthe,“ řekl mu, „naše

společnost se octla v likvidaci před více než třemi měsíci – a

to je vše, co vám mohu říci,“ dodal ještě zástupce s

rozhodným výrazem v obličeji.

„Opravdu?“ otázal se Biggles a podíval se zlostně po

očku na zástupce, malého to mulata, podobaného od

neštovic. „Kdopak vám řekl, že je to všechno? A co bude s

platem?“

Avšak mulat učinil posunek, který byl výmluvnější než

slova.

„Rozumím,“ řekl Biggles pomalu, „peníze se

rozkutálely, že ano? Vy jste to věděl, že jsme uvázli na

proklatém, zimnicí zamořeném pobřeží, a při tom jste neměl

tolik slušnosti, abyste nám řekl slovo o tom, že k nám člun

nepošlete.“

„Snad si nemyslíte, že budu výlohy hradit sám –“

„Nikoli. Když jsem vás teď poznal, nemyslil bych to,“

odpověděl Biggles a zhluboka vydechl. „Proplatil jste naše

poslední šeky?“

„Ano, ale –“

„No, tak co?“

„Na neštěstí nebylo v bance dostatečného úvěru, aby

mohly být uhrazeny. Byly mi proto vráceny a mám je tady.“

„A co vaše šeky, ty byly proplaceny?“

„No – ano, pochopíte přece, že když je člověk na místě

–“

„Vy jste prostě zadržel naše šeky, až byly proplaceny

vaše, že ano? Nuže, co s tím teď hodláte podniknout?“

„Co s tím hodlám podniknout?“

„Nedělejte mi tady pitomého papouška, už toho mám

dost! Slyšel jste přece, co jsem vám řekl. Jakpak se teď

dostaneme domů?“

„Řekl bych, že to je vaše věc,“ odpověděl zástupce

příkře a obrátil několik papírů na svém stole, tak jako kdyby

byl rozhovor u konce.

„To se tedy náramně mýlíte,“ osopil se na něho Biggles

a začal si svlékati blůzu.

„Copak chcete dělat?“ vzkřikl zástupce celý ulekaný a

žlutá kůže v obličeji znatelně pobledla.

„Na to jsem se právě ptal vás,“ řekl Biggles drsně.

„Co si tedy přejete, abych udělal?“ otázal se zástupce.

„Pokud do toho mohu vidět, je pouze jedna věc, kterou

můžete udělat,“ procedil Biggles skrze zuby a postoupil o

krok dopředu, „a to je, abyste mi ihned místo platu odevzdal

letadlo, které je teď v přístavu.“

„To je pošetilé. Já k tomu nemám práva –“

„Čert aby vzal vaše právo, vy přece máte plnou moc

své společnosti. Dělejte honem a datujte odevzdací listinu o

den dříve, než společnost podala žádost o likvidaci, váš

písař může být svědkem. Jestli to neuděláte,“ pokračoval

Biggles a zaťal pěsti, „zjednám si zadostiučinění tím, že

vám zakroutím krk a hodím vás psům.“

Mulat otevřel ústa, aby něco promluvil, ale když se

podíval pilotovi do obličeje, změnil svůj úmysl, vzal arch

papíru s firmou a začal rychle psát.

Za pět minut nato měl již Biggles smlouvu v kapse a

odcházel do přístavu, kde Algy a Smyth byli horlivě

zaměstnáni drhnutím zabláceného letadla.

„Petrolejářská společnost se položila, nemá peníze, ale

dostali jsme letadlo,“ řekl jim Biggles stručně.

„U čerta, copak nám prospěje letadlo? Copak v něm

hodláš podniknout let do Londýna bez zastávky?“ osopil se

Algy jízlivě na Biglesse a utřel si obličej umaštěným

hadrem.

Bigless zavrtěl hlavou. „Nezbývalo mi nic jiného,“ řekl

potom a pokrčil rameny. „Mohli bychom s ním snad

podnikat zábavné lety s cestujícími, a tak se dostat až na

pobřeží u Nového Orleansu nebo až na Jamajku, kde

bychom mohli letadlo prodat a vydělat tak dostatečnou

částku peněz, abychom si zaplatili cestu do Anglie.“

„Letecká dopravní společnost Džungle s r. o., zábavné

lety pro černochy, ohňostroje pro lidožrouty,“ zubil se Algy.

„Tak je to,“ souhlasil Biggles. „Můžeš vymyslit něco

lepšího?“

„Nikoli, ledaže bychom si vypůjčili tady tohle.“ A Algy

ukázal směrem na zbrusu novou bíle natřenou parní jachtu,

která se kolébala na kotvách ve vzdálenosti asi jednoho sta

metrů.

„Nemluv nesmysly!“ řekl mu Biggles netrpělivě.

„Máme dost peněz, abychom za ně koupili trochu benzinu a

reklamních letáčků. Zkrátka se do toho pustíme a zařídíme

to všecko zítra ráno.“

„Promiňte pánové!“

Biggles se otočil na podpatku, aby se podíval na

člověka, který je oslovil a potom si ho zvědavě prohlédl,

neboť na první pohled bylo nesnadné uhodnout národnost

toho muže, který se vmísil do jejich hovoru. Mluvil

americkou angličtinou, ale s oním váhavým šepotem, který

je příznačný u orientálců, jeho obličej byl široký a spíše

plochý, a z něho zářily výrazné oči – jako korálky, jak je

popisoval později Algy.

„Prosím, co pro vás mohu udělat?“ otázal se Biggles

zdvořile.

„Vy jste pilotem tohoto letadla, že ano? Rád bych s

vámi mluvil soukromě,“ zněla rychlá odpověď.

„Prosím, pojďme!“ odpověděl Biggles, „jsme piloti a

máme plno času.“

„Ale ne zde,“ odpověděl cizinec a rozhlédl se dokola.

„Pojďte se mnou!“ řekl pak, obrátil se a odešel spěšně do

postranní ulice.

„Jaký je to podivný brach!“ zabručel Algy, „ale přece si

můžeme poslechnout, co má na srdci.“

Cizinec, jejich nový známý, věřil patrně ve staré

přísloví „Stěny mají uši,“ neboť se proti jejich očekávání

nezastavil u některé z tamních malých jídelen, nýbrž zmizel

za hloučkem stromovitých kapradin na okraji města, kde jej

našli, jak je očekává. Bigglesovi bylo nápadné, že cizinec

vypadá nervózně a nějak chorobně, neboť mu trvalo několik

vteřin, než mohl najít potřebná slova, aby se dal do řeči.

„Vy jste Angličané, že ano?“ řekl cizinec.

„Ano jsme,“ odpověděl Biggles. „Co jste si přál od nás

vědět?“

„Myslím, že se vám může věřit,“ zabručel cizinec,

který přehlédl jemnou uštěpačnost Bigglesovu.“Poslyšte,

mám jakési tajemství a vy byste mi mohli pomoci.“ Cizinec

snížil hlas až k šepotu. Chtěli byste zlato – mnoho zlata?“

„Mnoho? Víc než kolik ho máte? Zlato je pěkná a hutná

zátěž do letadla,“ zubil se Biggles, „Kdepak je máte?“

„I to vám řeknu – ale ne teď!“ zněla rychlá odpověď.

„Já jsem věděl, že je to chytačka,“ vzdychl Algy.

„Není to chytačka, mám mapu. Zlato je ve ztroskotané

lodi, v jedné Drakeově lodi na pobřeží Jižní Ameriky u

Karibského moře, řekl ten muž –“

„Kdopak vám to řekl?“ otázal se Biggles zvědavě.

„To nerozhoduje – já nevím,“ zabručel cizinec

nervosně a Biglesse hned napadlo, že slova, „řekl ten muž“,

uklouzla cizinci náhodou.

„Lodní vrak je na pobřeží. Mohl byste přistát se svým

aeroplánem na břehu?“ vyzvídal cizinec a podíval se

úzkostlivě na Bigglese, jehož zřejmě považoval za vůdce

malé letecké společnosti.

„Mohl bych tam přistát,“ souhlasil pilot.

„Dobrá. Tedy se o ně rozdělíme, jeden díl já a druhý vy

tři, ano?“

„To by bylo docela dobré,“ přikývl Biggles. „Kdepak je

to zlato a kdy máme odletět? Nemá přece smyslu, abychom

je tam nechali zrezivět.“

„Zítra ráno vám to ukáži – poletím s vámi.“

„Zítra ráno?“ opakoval po něm Biggles překvapeně.

„Jak daleko je tento žlutý neřád?“

„Sto padesát kilometrů či snad ještě trochu dále.“

„To dnes nedokážeme,“ řekl Biggles smutně a zavrtěl

hlavou. „Nemáme dosti benzinu a nemáme také peníze,

abychom jej koupili.“

„Já mám peníze,“ odpověděl cizinec ihned, „já mám

hodně peněz. Budete míti dosti benzinu, abyste mohli hned

ráno za svítání odletět. Vezměte si však lopaty a potřebná

nářadí pro kopání!“

„Počkejte chvilku, abych to mohl správně pochopit,“

zabručel Biggles. „Vy přece víte, že zlato je ukryto v

nějakém starém vraku?“

„Ano – ano.“

„A dáte nám polovinu, jestliže ho najdeme?“

„Ovšem – tak jsem to řekl.“

„Dobrá, jestli to zlato najdeme, rozdělíme je na dvě

půlky, vy zaplatíte výlohy a my jsme ochotní vyrazit ráno za

svítání. Je to tak?“

„Zajisté, přesně tak, ale zachovejte mlčení, neboť na

stopě tomu zlatu jsou ještě jiní lidé. Ale jak se říká, kdo dřív

přijde, ten dřív mele, že ano?“

„Ovšemže. Totiž, předpokládáme samozřejmě, že ta

práce je v mezích zákona,“ řekl Biggles vážně a podíval se

cizinci přímo do očí. „Nechci mít nic společného ani s

vyloupením banky ani s nějakým podloudnictvím lihovin.“

„Ne, ne, všecko je zcela v pořádku! Tady máte,

vezměte si to a přichystejte se k odletu za svítání. Přineste si

nářadí a potraviny. Zůstaneme venku jeden či dva dny.“

Cizinec vložil několik bankovek Bigglesovi do ruky a

kvapně odešel směrem k městu.

„Pověz mi,“ zabručel Algy tiše, „ zdálo se mi něco,

nebo opravdu zítra odletíme hledat nějaký poklad?“

„Ovšemže poletíme,“ zubil se Biggles, „a nikdy se nám

nenaskytne lepší příležitost. Já nejsem nijak oslněn tím

naším zákazníkem, vypadá trochu podivně, ale napadlo mi,

že dobře ví, o čem mluví. Pojďme teď a podívejme se, zda

bychom dostali benzin do letadla, za půl hodiny se setmí.“

„Už je to tady!“ Biggles se vyklonil z budky svého

letadla na stranu a prohodil tato slova přes rameno směrem k

Algymu, který upíral zrak do ranní mlhy na druhé straně

letounu. Vtom přirazilo jakési kanoe, v kterém připádloval

černoch k plováku letadla, a jejich známý z předešlého

večera se vyškrábal na palubu. Pak shodil člunaři jakousi

minci a obrátil se k Bigglesovi.

„Poletíme!“ řekl sykavě. „Neztrácejme času!“

Cizinec měl bledou tvář a prudce oddychoval, tak jako

by sem byl běžel. Biggles se podíval významně na Laceye a

usedl na své pilotní sedadlo.

„Smythe, roztoč vrtuli!“ řekl Biggles stroze ke svému

mechanikovi. „Zapalování je vypjato.“

Mechanik zatáhl za vrtuli, několikráte jí otočil dokola a

potom vlezl zase do kabinv a zvolal: „Kontakt!“ Pilot

roztočil samočinný startér a už přehlušil ranní ticho

mohutný rachot letadlového motoru. Biggles se naklonil

dozadu, aby počkal, až se motor ohřeje, podíval se přes

rameno na cizince a spatřil jak se starostlivě dívá z okna

kabiny na břeh, kde se rychle tvořily skupiny domorodců.

„Udělal byste lépe, kdybyste si sedl vedle mne,“ zvolal

naň Biggles, „budete mi muset ukazovat cestu.“

Cizinec poslušně přelezl malými dvířky kabiny na

prázdné sedadlo vedle pilota, na kterém obyčejně sedával

Algy.

„Budeš nucen zůstat v kabině se S mythem,“ řekl k

Biggles svému druhému pilotovi. Pak se podíval na

teploměr a na chvíli přidal plynu, až se motor rozběhl

vysokými otáčkami, a potom se rychle rozjel směrem na širé

moře k nedalekému výjezdu z přístavu. Když spatřil, že má

před sebou volnou cestu, postrčil plynovou páčku dopředu,

takže rozevřel škrticí klapku naplno a uháněl vzhůru mezi

křičící racky směrem k tyrkysově modré obloze. Několik

minut kroužil stále v širokých obloucích, aby nabyl výšky a

potom dloubl loktem svého společníka, který vyhlížel z

letadla s výrazem překvapení a zároveň obavy v obličeji.

„Kterým směrem?“ zařval Biggles.

Místo odpovědi vstrčil cizinec Biglessovi do ruky

náčrtek jakési mapy. Pilot vyrovnal letadlo a ponechal mu

na vůli, aby letělo bez řízení, a zatím zkoumal podrobně

mapu. S tamním pobřežím se již dostatečně obeznámil,

takže mohl ihned rozeznat místo, o které šlo, bylo to

deltovité ústí řeky Orinoko. V obrovských vodách tohoto

mohutného ústí bylo jedno místo vyznačeno červeně.

Biggles pohlédl na svého společníka, který ho starostlivě

pozoroval, a svraštil tázavě obočí, při čemž ukázal prstem

na místo na mapě. Cizinec přikývl. Biggles mu vrátil mapu,

kterou už nepotřeboval a namířil kurs letadla na

severozápad, aby mohl letět podél mořského pobřeží, které

už teď dobře znal. Pak přiškrtil plyn na tři čtvrtiny a uvelebil

se na svém sedadle, jsa připraven na dvouhodinový let.

Po pravici se rozprostírala hluboká zeleň Atlantického

oceánu, která ubíhala daleko vpřed, až kdesi v nekonečně

velké vzdálenosti splývala s obzorem. Dole pod ním

naznačovala nepravidelná bílá čára dráhu mořského příboje,

který vedl věčnou válku se širokým pásmem stříbřitého

písku. Na levé straně se rozprostíral velký, temný les, kam

dosud nevstoupila lidská noha, jako velikánská skvrna mezi

mořem a oblohou, která nakonec přecházela do nachové

mlhy zšeřelého pozadí. Nebylo valného nebezpečí, že by

pilot mohl zbloudit s pravé cesty, a proto Biggles měl málo

práce, ledaže občas přišlápl nožní řídící páku, aby udržoval

nos letadla na neklamné bílé čáře mořského příboje. Čas

pomalu ubíhal, ale nakonec se začal mořský příboj čeřit

směrem k východu, a když se před letci objevilo mohutné

ústí Orinoka, přiškrtil Biggles plyn a začal dlouze klouzat

směrem k vodě, kde bylo místo jejich určení.

Když tam doletěl, zakroužil Biggles jednou dokola

velmi nízko nad mořem, aby se přesvědčil, zda tam není

nějaké překážky pro přistání a potom se zlehka snesl na

tichou vodu a rozjel se ke stříbřitému písku do stínu hloučku

kokosových palem. Pak vypjal zapalování, odsunul letecké

brýle a přehodil nohy přes okraj pilotní budky. Nad nosem

letadla přeletěl v mžiku kolibřík a potom se vrhl směrem k

trsu exotických květin, které se prodraly z hustého podrostu

nedaleko lesního okraje.

„To je hezké místo,“ podotkl Biggles uznale, když se

rozhlédl kolem sebe. „Kdepak máme začít s kopáním?“

Tropická krása onoho místa zřejmě unikala cizincově

pozornosti, neboť sotvaže se kola letadla dotkla břehu, již

vyskočil křepce na zem, rozběhl se podél pruhu pobřeží a

dychtivě se rozhlížel doprava i doleva. Pak se náhle zastavil

a vítězoslavně kývl na naše tři letce.

„Tady je to!“ vzkřikl.

Letci se rozběhli k onomu místu a začali pochybovačně

zjišťovat příčinu cizincova vzrušení. Byl to kus

zuhelnatělého dřeva, který vyčníval z písku. Několik

podobných kousků dřeva tvořilo přibližně jakýsi oblouk.

„To jsou pozůstatky lodi, o tom není vůbec pochyby.

Vyhořela až k vodní čáře, jak to vypadá,“ podotkl Biggles.

„Chopíme se rýčů!“

Za dvě hodiny nato ustal Biggles v práci, aby si setřel

pot s obličeje a vyhrkl: „Fuj! Budeme muset zmírnit trochu

tempo. Tady je víc písku, než by se zdálo.“

Algy si narovnával ztrnulá záda. „Odkudpak se ten

všechen písek bere? Nikdy bych nevěřil, že na světě je tolik

písku,“ podotkl zasmušile.

Jediný pohled na místo jejich lopoty prozradil

pravdivost Biglesových slov. Kopali totiž dvě hodiny a

odhazovali zuřivě a bez přestávek písek stranou sotvaže

promluvili slovo, ale jediný viditelný výsledek jejich roboty

byly čtyři velké díry, v kterých bylo vidět ještě mnohem

více písku. Ona lodní žebra, kolem kterých kopali, se jen

trochu vynořila z písku, a to také bylo všecko.

„Nechme toho na chvilku!“ navrhl Biggles. Tenhle

krám tady leží už pět set let, takže nám nějaká minuta nebo

dvě už neublíží.“

Letci se vrátili k svému aeroplánu, vybalili něco ze

svých zásob potravin a s námahou přemluvili svého

společníka, aby ustal v práci a dal se s nimi také do jejich

střídmého jídla. Za několik minut nato se zase chopili

všichni práce a kopali zimničně do vydatného, ale těžkého

písku. Při západu slunce byly díry už značně prohloubeny,

ale dosud nebylo ani potuchy po něčem jiném než po písku.

„Haló! Copak je to?“ Algy se dychtivě shýbl a uchopil

malý, okrouhlý předmět, který ležel u jeho nohou. Druzí

letci se ihned kolem něho shlukli a začali zkoumat s

náramným zájmem jeho nález.

Algy otřel kotouček důkladně na sedací části svých

kalhot a potom jej zase zdvihl k očím, aby si jej prohlédl.

Byla to beze vší pochyby jakási mince a nápis na ní byl

slabě čitelný.

„Filipo IV, jeden šest dva jeden,“ četl Algy pomalu a

obrátil minci v ruce. Ve změti jakýchsi hieroglyfů bylo

možno zřetelně rozeznat dva zámky. „U čerta, copak je to?“

otázal se letec.

„Je tam osmička, to je osm reálů – stříbrná mince, která

byla ražena v Peru roku tisíc šest set dvacet jedna,“

vysvětloval cizinec ochotně.

„Zdá se, že vy o tom víte všechno,“ řekl Biggles

chvatně. „Já už jsem je viděl dříve.“

„Dobrá, hledejme tedy dále, stříbro je přece lepší než

nic,“ podotkl pilot a uchopil zase svůj rýč.

Ale vtom zapadlo slunce s tropickou rychlostí za obzor,

a tak neměli naši zlatokopi jiné volby než se vrátit k letadlu

a připravit se k přenocování. V tichém vzduchu se náhle

ozval slabounký bzukot, který pomalu sílil.

„Tady přichází nepřítel!“ řekl Biggles suše.

„Nepřítel? Kdepak je?“ Cizinec skočil celý ulekaný na

nohy a upřel zrak ven na širé moře.

„Myslíte snad, že přijde odtamtud?“ otázal se ho

Biggles nakonec. „Já jsem mluvil o moskytech,“ dodal pak

uštěpačně. „Bylo by lépe, kdybychom se raději namazali,

jinak nás moskyti sežerou.“

Bigglesovi se zdálo ve spaní, že byl uchvácen

aligátorem, a proto vyskočil a posadil se zpříma pod křídlem

svého letadla, kde si rozdělal jakési lože a zadíval se

nechápavě na řadu nepřátelských tváří, které si ho upřeně

prohlížely. Pak zívl a otočil oči směrem k vycházejícímu

slunci, které proměňovalo tuto chráněnou zátoku v jakousi

nádržku karmínu a zlata, a usmál se zlostně, když jeho zrak

spočinul na jakési jachtě, která kotvila těsně u břehu. Poznal

v ní hned onu jachtu, kterou viděli předtím v přístavu

Georgetownu, malý člun bvl vytažen na břeh.

„Tak už jste tady,“ usmál se Biggles.

„Přestaňte se zubit a už ať jste na nohou!“ osopil se naň

muž v námořnické uniformě, jenž byl patrně vůdcem této

čety na břehu.

Algy líně otevřel jedno oko a potom se rázem posadil,

jako by ho uštkl štír. „Pane Bože!“ vyrazil ze sebe. „copak

to vše znamená?“

„No tak, jen pojďte sem chlapečku!“ osopil se naň muž

v uniformě a vytáhl opakovací pistoli.

„Vy si s tím opravdu někdy ublížíte,“ podotkl suše

Biggles, vykutálel se zpod konce křídla a povstal, nemohl se

ubránit zívání. „Jaký to hezký den!“

Co následovalo potom, přihodilo se tak rychle, že ani

Algy, který byl připraven na nějaký náhlý zákrok Bigglesův,

nemohl tomu skoro ani uvěřit. Bigglesova pravice vyrazila

prudce dopředu, a plná hrst písku vlétla námořníkovi přímo

do očí. Biggles uskočil stranou jako kočka, neboť vtom

spustila námořníkova pistole, a potom vyrazil kupředu a

jeho levice zasáhla protivníka prudce do jamky nad

žaludkem. Když se námořník skrčil a začal stenat, otočil se

Biggles prudce na podpatku, aby se s pistolí v ruce postavil

na odpor zbytku tlupy mužů, kteří právě vyrazili kupředu.

Muži se zastavili na místě, když spatřili, jak na ně míří ústí

mohutné opakovací pistole.

„No, a teď mi řekněte, co to vše má znamenat?“ otázal

se Biggles chladně. „Koupili jste si tento pozemek nebo –“

Ale další slova mu uvízla v hrdle, když se podíval

stranou, a jeho oči spočinuly na jakémsi zjevení světlovlasé

krásky, která stála po boku staršího muže v bílém

kanafasovém obleku.

„Promiňte madame,“ pokračoval Biggles, když se

vzpamatoval ze svého překvapení, „že se tu tak neslušně

hašteříme, neměl jsem tušení –“ Biggles odhodil svou zbraň

ledabyle do porostu a pak se obrátil k muži vedle dívky.

„Protože jste vyrušil mou společnost, pane, mohl bych

vám navrhnout, abyste se nám představil a abyste zařídil své

chování způsobem, který by méně upomínal na metody,

jichž tady používali pánové, kteří kdysi navštěvovali toto

pobřeží,“ dodal Biggles ledově.

„Jmenuji se Hollinger, Cyrus P. Hollinger, a jsem z

Tonville ve státě Ilinoisu ve Spojených státech,“ odvětil

muž v bílých šatech a vypadal jaksi zmateně.

„Jmenuji se Bigglesworth – Jakub C. Bigglesworth, a

nejsem teď nikde domovem,“ odpověděl Biggles ledabyle.

„Dále se setkáváte s mým mladým a lehkovážným přítelem,

váženým pánem Algernonem Montgomerym Laceyem z

Meroinethu v hrabství Merionetshire, nevěříte-li mi, můžete

se ho na to sami otázat. Algy, dovol mi, abych tě představil

panu Hollingerovi a – smím to předpokládat? – děkuji vám

– také paní Hollingerové.

Mám obavy, že vám nebudu moci poskytnout valného

pohostinství,“ pokračoval Biggles, „avšak máme aspoň

trochu dobré kávy.“

„To je hezké,“ vpadl mu do řeči Hollinger, „ale kdepak

je ten můj lotrovský steward?“

„To byl váš steward!“ řekl Biggles a kývl hlavou.

„Abych vám řekl pravdu, nevěděl jsem, kdo to je. Odešel od

nás, aby si někde lehl, ale já soudím, že vás jistě zahlédl,

když jste přicházeli.“

Mr. Hollinger propustil svou lodní posádku a po skvělé

snídani na mořském břehu, kterou dodala lodní kuchyně, se

celý příběh se zlatem vysvětlil.

„Myslím, že mě jistě poslouchal, když jsem hovořil o

tomto vraku se svou dcerou,“ zvolal Mr. Hollinger, „a když

uzřel vaše letadlo, napadlo ho, aby si sem vyšlápl první – a

byl by s tím zlatem patrně upláchl, kdyby tady opravdu

nějaké bylo.“

„Ale což tady není zlato?“ otázal se Biggles chvatně.

„Mělo by tu být, ale mým koníčkem je, že se už celý

můj život honím za těmito zlatými poklady a ještě jsem

nikdy žádný nenašel.“

„Chcete tím říci, že jsme ten písek přehrabali zcela

nadarmo?“ otázal se Algy zděšeně.

„Nebyl bych tím nijak překvapen,“ usmál se Američan.

„Ostatně, copak vy, mládenci, děláte s aeroplánem v tomto

ztraceném koutě světa?“

Biggles Hollingerovi stručně vysvětlil, co se jim

přihodilo, a Američan udiveně naslouchal jeho příběhu a

zasmál se nahlas, když se do řeči vložil Algy s jadrnými

připomínkami o charakteru oné petrolejářské společností v

Britské Guayaně,

„No tak vidíte, to byla pro nás rána, když jsme přišli o

plat,“ dodal Biggles, „ale je mi to jakýmsi zadostučiněním,

uvědomím-li si, že jsme společnost připravili o letadlo.“

Mr. Hollinger se při tomto vyprávění, jak se dostali

letci k aeroplánu, trochu nevázaně smál, tak se aspoň zdálo

Bigglesovi. „Nuže, nechme toho a podívejme se, zda by to

stálo za to, abychom s tím vrakem něco podnikli,“ zvolal

Američan nakonec a povstal.

Mnoho rukou si dovedlo brzy poradit s prací na

vykopávce, a k večeru ležela už na břehu uvolněná a

vychrtlá kostra kdysi pyšné lodi. Ale nebylo v ní nic, ani

jedna mince nebo nějaká památka, která by stála za popis.

Osmireálová mince Laceyova byla celou náhradou za jejich

námahu.

„Hrom do toho, to jsem rád, že jste se tak náhle

objevili,“ vykládal Algy udýchaně a horlivě Isabele

Hollingerové, když se podíval na velikánskou jámu.

vykopanou v písku. „ Kdybych to byl provedl sám a

nakonec nic nenašel, byl bych se odtud vykradl a dal se

sežrat aligátorům.“

„Ano, to by bylo mrzuté,“ připustil Mr. Hollinger,

„zejména proto, že jsem pro cestu sem přišel o velký

obchod. Měl jsem už být v Peru kolem dvacátého tohoto

měsíce, a dnes už máme patnáctého. Nedá se však nic

dělat.“

„Kam jste si přál odcestovat?“ otázal se Biggles náhle.

„Do Limy.“

„Do Limy. Dovedu-li to správně posoudit, je to pěkný

kousek cesty odtud, ale dá se to dokázat,“ řekl Biggles.

„Vyloučeno. Má jachta urazí pouze dvacet uzlů za

hodinu.“

„Co na tom?“ řekl Biggles a ukázal na své letadlo.

„Hleďme! Na to jsem ani nepomyslel,“ zabručel Mr.

Hollinger. „Rád bych věděl, jak je to daleko.“

„Já bych si nedělal tuze z té vzdálenosti, jako spíše z

potíží, jak dostat dost benzinu na cestu,“ řekl Biggles, když

se oba mužové ubírali k malému člunu, aby si prohlédli

mapy v kormidelní místnosti Hollingerovy jachty, která se

jmenovala Mořský sen. „Mé letadlo má dolet asi tisíc jedno

sto kilometrů, a mimoto bychom si mohli vzít ještě něco

benzinu do zásoby. Můžeme letět podél trati letecké

společnosti Pan American směrem na Port of Spain,

Maracaibo a Panamu, a potom odtud na jih, na druhou

stranu pevniny přes Buonaventuru –, myslím, že by to tak

šlo. Je to asi pět tisíc šest set kilometrů podle hrubého

odhadu, a nebudeme-li mít nějakou nehodu, mohli bychom

to dokázat, odletíme-li zítra ráno za svítání.“

„Chci se toho odvážit, má jachta může plout za námi,“

zvolal Američan nadšeně. „Zaplatím vám všechny výlohy a

tisíc dolarů k tomu, doletíte-li tam se mnou.“

„Dobrá!“ zvolal Biggles radostně. „Pojď, Algy,

prohlédneme letadlo a hodíme sebou do Georgetownu pro

plný náklad benzinu a oleje.“

Právě před polednem, čtyři dni nato, dotklo se letadlo

Vandal svými koly zlehka letiště v Las Palmas v Barrancu

nedaleko města Limy.

„Nuže, mládenci, jsem vám velmi zavázán,“ řekl Mr.

Hollinger s úsměvem, vylezl z kabiny letadla a podal

Bigglesovi obálku. „Tady jsou ty dolary, které jsem vám

slíbil, a šeky na plat, které jste nedostali od petrolejářské

společnosti.“

„Šeky na plat!“ zvolal Biggles překvapeně. „Copak to

má s vámi co dělat?“

„Jsem vedoucím ředitelem oné společnosti,“ usmál se

Hollinger a couval raději dál od letadla. „Měl jsem našeho

zástupce v podezření, že je to podvodník, a proto jsem si

pospíšil do Georgetownu, abych se o tom přesvědčil. To je

pravý důvod, proč jsem tam byl. Na shledanou!“

KAPITOLA DRUHÁ

Dívka a hory

Biggles so pohodlně rozložil ve své lenošce v patiu

hotelu Guibert v městě La Pazu a díval se se zájmem na

řadu chrochtajících lam, které se lopotily po kostrbaté ulici

náměstí. Opačným směrem se vlekl mezek, za nímž kráčel

jakýsi arrieró1 a chrlil ze sebe nadávky, které se zdály

Bigglesovi povědomé, ačkoli jejich smysl byl zcela

neznámý. Náklad mezkův se neustále posunoval na jeho

zádech, a bylo jej třeba čas od času zastavovat a upravovat.

„To jsem rád, že tenhle chlapík není v mých službách,“

podotkl Biggles nakvašeně, když arriero zastavil své zvíře

po třetí, než ušel deset metrů.

Tenhle výjev mu už zevšedněl, neboť uplynulo víc než

měsíc od té doby, co přistáli na jihoamerické pevnině na

samém pobřeží Tichého oceánu. Čtrnáct dní létali s

Hollingerem rozličnými směry za obchody, až potom odjel,

rozplývaje se díky, na svou jachtu Mořský sen, která kotvila

v přístavu Pisco.

Biggles si vzpomněl, že Wilkinson, kdysi známý pod

jménem Wilks za světové války u letky 287 britského

vojenského letectva, je nyní pilotem-instruktorem u

bolivijského vojenského letectva, a že nechce ani slyšet o

tom, aby se Biggles vrátil do Evropy, aniž ho předtím

nenavštívil; tak tedy po provedení potřebných záležitostí na

tamním britském konzulátě odletěli naši letci se svým

Vandalem přes hranice na letiště bolivijského vojenského

letectva, v městě Alto de la Paz k velkému potěšení

bývalého pilota letky S.E.5. Letci se ubytovali v hotelu

1 poháněč mezků

Guibert, kde se každého večera shromažďovali, aby si

pohovořili o minulých svých činech a o vyhlídkách do

budoucnosti.

„Jak pokračuješ se svou španělštinou?“ otázal se

Wilkinson a mrkl na Algy ho.

„Muy bien, gracias. amigo2“ zubil se Biggles, neboť se

bavil tím. že se učil jazyku té země. „Dnes ráno jsem se

docela dobře domluvil na trhu a koupil jsem si poncha3 na

památku. Abych nezapomněl, copak je s tím povídáním o

jakémsi chlapíkovi který se jmenuje Esteban4. Nemohl jsem

dobře pochopit celou souvislost, ale když jsem se začal

vyptávat lidí, zavřeli ústa jako ústřice skořápku.“

„Pane Bože, člověče, neříkej mi, že jsi neslyšel o tom,

jak Martinez Esteban uloupil našemu prezidentovi dceru.“

„A co s ní zamýšlí?“ otázal sa Algy, který se vzpřímil

na sedadle a začal jevit velký zájem o rozhovor.

„Consuela Guardia má pověst, že je nejhezčí dívkou v

celé španělské Americe,“ odpověděl Wilkinson uctivě, „a

opravdu je to okouzlující dívka,“ dodal ohnivě, neudávaje

podrobnosti.

„Pane Bože! Pročpak ji nikdo nedopraví zpět? Pojďte,

poletíme pro ni!“ zvolal Algy a povstal.

„Neblázni, člověče – a sedni si!“ řekl mu rychle

Wilkinson, ztišil hlas a rozhlédl se kolem. „Budeš-li se tady

takhle rozkřikovat, dostaneš odněkud nůž do zad!“

„Pověz mi o tom!“ žebronil Algy docela vážně.

„Esteban je velký náčelník lupičů,“ zašeptal Wilkinson,

„náramně obávaný. Vypadá jako nějaký slavný zpěvák

2 Velmi dobře, děkuji, pane

3 Poncho je jakýsi oděv na způsob přikrývky, který má

uprostřed vyříznutý otvor, jímž se prostrčí hlava, takže pak

vypadá jako plášť. Nosí jej dělný lid v Bolivii.

4 Štěpán

komické opery, ale tady se končí zábavná stránka jeho

osoby, není nic žertovného v postoji Estebanově, věřte mi

to!“

„Kdepak se zdržuje?“ vyzvídal Biggles.

„To ti není nic platné,“ odpověděl Wilkinson a zavrtěl

hlavou. „Lidé vědí docela dobře, kde má Esteban své sídlo.

Podívej se, vidíš tamhlety hory?“ Wilkinson ukázal směrem

k obrovskému bílému vrcholu hory ve velké dálce. „To je

hora Illimani, značí to Velká Matka, a ta je uctívána všemi

Indiány v celé Bolívii. Nuže, sídlo toho Estebana je někde

za tou horou, ale nezapomeň, že tyhle hory se táhnou

dozadu asi pět set kilometrů a že spadají příkře do řeky

Amazonky. Esteban vládne v tomto okrsku jako nějaký

kníže, vybírá poplatky a výkupné od cestujících, kteří musí

projít apachetou do altiplanicie, to jest jeho průsmykem do

vysokého pohoří za ním, kterému se říká sierra. Kromě toho

je tam také několik dolů, ponejvíce na cín.“

„Pročpak nepošle president vojáky, aby ho odtud

vykouřili?“ otázal se Biggles s rozpačitým údivem.

„To nejde,“ řekl Wilkinson a zavrtěl hlavou. „Celá

britská armáda by se ztratila v těch horách a bylo bv třeba

druhé armády, aby ji tam několik měsíců hledala, než by ji

našla. Tyhle kopce nemůžeš překročit jinak než s

doprovodem lam nebo mezků, a Esteban by se dozvěděl, že

ses vypravil za ním, dříve než bys odešel z tohoto města.

Tady v La Pazu se to jeho zvědy jen hemží. Ten chlapík byl

už dříve několik let neštěstím celé země, ale ještě se nikdy

nepokusil o něco tak velkorysého jako nyní. Ubohý starý

Don Jaime, president republiky, takřka ztratil hlavu, vždyť

svou dceru zbožňoval. Esteban jej žádá o výkupné dvou set

a padesáti tisíc bolivianů, a Don Jaime říká, že je nemá. Já

nemyslím, že by měl tolik peněz – vždyť ještě není dlouho

presidentem. Proto nabídl lupiči za odměnu deset tisíc

bolivianů za svou dceru a vláda zase vypsala cenu deseti

tisíc bolivianů za Estebana ať živého či mrtvého. Jenže o ty

peníze se nemusí strachovat, byla by mohla stejně dobře bez

rozpaků nabídnout i milion bolivianů, protože naděje, kterou

má na polapení toho lupiče, je rovna nule. Nikdo z

Bolivianců by se nemohl přiblížit na vzdálenost patnácti

kilometrů k lupičově estancii5. Povídá se, že pro něho bude

uspořádána veřejná sbírka.“

„Ale vždyť snad má vláda tušení alespoň s přesností

dvou či tří kilometrů, kde ten Esteban asi dřepí?“ odpověděl

Biggles.

„Přijď za mnou zítra do mapovny na letišti a já ti tam

ukáži jeho sídlo s přesností čtyř set padesáti čtverečních

kilometrů, a nikdo ti to nebude moci udat přesněji,“ řekl mu

Wilkinson, „ale nepokoušej se o nějaký bláznovský

kousek,“ zabručel Wilkinson pochmurně. „Ani Indián z

Aimarda by nedovedl překročit ty hory, takže nemá vůbec

význam, aby ses o to pokoušel ty.“

Biggles žmoulal zamyšleně koneček zápalkového

dřívka.

„Zdá se, že je to škoda,“ poznamenal potom pomalu.

Následujícího rána prohlížel si Biggles s velkým zájmem

mapu v pilotní místnosti na vojenském letišti. Tužková čára,

kterou nakreslil Wilkinson na mapě, uzavírala podlouhlé

území, které bylo přibližně třicet kilometrů dlouhé a patnáct

kilometrů hluboké.

„Všeobecně se má za to, že Estebanova estancie je asi

někde tady, ale nikdo to přirozeně neví zcela přesně,“ řekl

Wilkinson.

„Rozumím,“ řekl Biggles jaksi nepřítomně. „Nuže,

tahle krajina vypadá divoce, a já nemyslím, že bych si vůbec

kdy vyšlápl do těch hor pro nějakou Consuelu. Pojď Algy,

bude lépe, prohlédneme-li si letadlo, bude jistě potřebovat

povšechné opravy než odtud odletíme.“

5 statek neb obydlí Jihoameričanů

„Kdepak je Smyth?“ hovořil dále Biggles změněným

hlasem, když se ocitli mimo doslech. „Čistí letadlo.

Pročpak?“

„Dobrá. Je naše fotografická komora ještě na palubě?“

„Ano.“

„Máme v ní ještě dost neexponovaných desek, že

ano?“

„Ano, dost.“

„To je dobré. Tedy provedeme malý výzvědný výlet.“

Za několik minut nato byl už letoun Vandal ve vzduchu

a šplhal nahoru, jak dovedl nejrychleji, aby nabyl potřebné

výšky. Ale stoupal jen pomalu, neboť letiště v La Paz je

umístěno ve výši čtyř tisíc dvou set metrů nad mořem, což je

značně výš než bývá obvyklý dostup civilních letadel. Z

toho důvodu nechali Smytha na letišti, aby se tak letadlu co

nejvíce ulehčilo, a Biggles si sedl k řízení, kdežto Algy měl

obsluhovat fotografickou komoru.

Když vyletěli do výše tisíce pěti set metrů nad letiště,

vyrazil Biggles rovnou ven z oblouku, aby zamířil směrem

tětivy k zasněženému hřebenu hory Illimani. Když se k ní

blížili, zahnul doprava k nižším horským vrcholkům, ale i

tak si nemohl dopřát větší výsky než asi sta metrů nad nimi,

a když klouzal nad vrcholky, zadíval se vpřed, co je před

nimi. Cosi udeřilo do křídla letounu a bylo slyšet třaslavý

zvuk, jako když šlehneme bičem, a hned potom se objevila

malá, kulatá dírka na spodní nosné ploše. Biggles se ušklíbl

a uvědomil si v duchu, že Wilkinson měl patrně pravdu,

mluvil-li o Estebanově tělesné stráži složené z dovedných

střelců.

Pojednou se nad hlavním horským hřebenem začalo

horstvo svažovat dolů v řadu nižších hřebenů, které však jim

přesto naháněly hrůzu, neboť pokud až mohly letcovy oči

dohlédnout, jevila se mu celá krajina jako jediné pásmo

zubatých skalních útesů, které byly pokrouceny a rozeklány

nesčetným zemětřesením. Biggles si po prvé uvědomil

nesnadnost svého úkolu. Cosi zaujalo jeho zrak, a pilot

změnil pomalu kurs letadla směrem k oné věci. Bylo to

jezero, takové příznačné jezero Andských hor, která bývají

ve výši několika tisíc metrů nad mořskou hladinou. Bylo

nedaleko okraje velké náhorní, sychravé a kamenité roviny,

která byla tu a tam porostlá hloučky zakrslých křovisk tola.

„Bože! Jaká je to krajina,“ zabručel potichu Biggles, a

vtom jakýsi pohyb dole na zemi upoutal jeho pozornost, a

proto se tam pilot zkoumavě zadíval. Jsou to ovce? – Nikoli,

lamy, pomyslil si a díval se upřeně na stádo zvířat, která se

pásla na okraji náhorní roviny nedaleko vchodu do úzké

úžlabiny. Biggles tam ukázal rukou a naznačil Algymu, aby

začal dělat letecké snímky.

Celou půl hodinu létal Biggles nahoru a dolů ve stejné

výši, až fotografická komora zachytila každý čtvereční

centimetr té náhorní roviny, jezero a jeho okolí, a potom

obrátil nos letadla nazpět směrem k letišti v Altu de la Paz.

Zbytek dne měli naši letci krušnou práci, Biggles a

Smyth vyvolávali desky a dělali snímky, a Algy je

upevňoval vedle sebe na veliké bílé lepence. Když to

skončili, byl zhotoven jeden snímek celého tohoto obrazu, a

tak dostali letci pohled s ptačí perspektivy na horskou

krajinu, který teď ležel před nimi.

„Je-li ten Esteban v onom území, které nám označil

Wilks, musí být zde!“ řekl Biggles a položil prst na snímek,

když asi minutu prohlížel celou leteckou mapu. „Ani

ještěrka by se tady nikde nemohla zachytit. Zde je ten

průsmyk“ – Biggles nakreslil tenkou vlnitou čárku hrotem

své tužky. „Z letadla se zdálo, že se v té náhorní rovině

ztrácí, ale na leteckém snímku jej můžete přece ještě slabě

zahlédnout. Tady probíhá rovnou přes tuhle horu. Nyní se

podívej sem nahoru do toho rohu! Všimni si, jak se všechny

malé stopy sbíhají do jednoho místa, tam právě byly lamy.

Svislá fotografie nám ukazuje pouze skály a malé

rozsedliny, ale já bych řekl, že skála je nad kaňonem

převislá a že podle všeho Esteban a jaho přátelé dřepí pěkně

v bezpečí. Myslíš, že by se dalo přistát s Vandalem na tom

jezeře, Algy?“ dodal Biggles náhle.

Algy se podíval s úžasem na Bigglese.

„Ovšemže ano.“

Biggles kývl hlavou. „Ale přece jen mě trápí víc druhá

otázka,“ řekl potom, „zda bys také mohl s jezera vzlétnout.

Nezapomeň, že je velmi vysoko, zatraceně vysoko, a z té

ploché hladiny, kde nezavane ani větříček, by se naše

letadlo nemuselo vůbec odlepit.“

„Odpoutá se od hladiny docela dobře, vždyť je tam

hodně místa, a potom můžeme z letadla odmontovat všecko,

co nepotřebujeme nutně pro svou práci. Co máš na mysli?“

Biggles se naklonil dopředu a šeptal Algymu cosi do

ucha po několik minut. Když skončil, Algy se na něho

tázavě zadíval.

„Já o tom nemám valného mínění,“ řekl potom a náhle

velmi zvážněl.

„Nuže, mně se to zdá náramně správná věc,“ odpověděl

Biggles, „pojďme se podívat na Wilkinsona!“

Naši letci vyhledali Wilkinsona v jeho úřadovně, kde

kontroloval a podepisoval palubní letecké knížky.

„Máš tady padák, Wilksi?“ otázal se ho Biggles klidně.

„Bůh uchovej, nemám. A nač?“

„Och, já jsem to chtěl vědět jen tak.“

„Počkej chvilku! Myslím, že tu máme vzorek padáku,

který nám před nedávnem poslali od Irvina. Byl to zvláštní

padák, značně veliký, jak myslím, pro létání ve velkých

výškách, ale my jsme přesto žádný nekoupili.“

„Ukaž mi jej!“ žadonil Biggles.

Wilks se na něho zvědavě podíval. „Jaký ti to vlezl

ztřeštěný nápad do hlavy?“ zeptal se ho Wilkinson.

„Nic zvláštního,“ odpověděl Biggles, „jen mi dej to

paraple, a uslyší-li tvoji lidé dnes v noci nějaké letadlo,

řekni jim, aby si nedělali starosti. Chceme se o něco pokusit,

bude-li hezké počasí.“

Algy se posadil k řídící páce letadla Vandal, které

zamířilo do noční tmy a razilo si v ní cestu ve výši tisíce

metrů nad mohutnými Kordilerami, a potom zamířilo k

náhorní rovině. Biggles se opíral o bok řidičské budky a

mohl jasně zahlédnout jezero. V zápětí dal pilotovi znamení,

aby se dal mezi jezero a ono místo, kde předtím viděl ty

lamy, potom povstal a přelezl boční stěnu budky, takže mu

nohy visely z letadla. Algy přiškrtil plyn, až se skoro

propadal a pokynul Bigglesovi rukou, aby mu dal tiché

sbohem. Biggles ještě chvilku váhal, ale potom zmizel v

černé prázdnotě pod letadlem. Pilot se otočil ve velikém

oblouku směrem k letišti.

Biggles padal dolů jako kámen, ale pak si oddechl s

pocitem úlevy, když se mu padák otevřel, a jeho postroj

vydržel náraz náhlého otevření. Po pravdě řečeno, pilot

nevěděl dosud nic o padácích a vzal si jeden s sebou zcela

nazdařbůh.

Biggles se rozhlédl zvědavě kolem sebe. Po jeho

pravici leželo jezero, dole byla náhorní rovina zahalena v

hlubokou temnoty a ztrácela se mezi horami, jejichž skalní

útesy, ostré jako břitva, se ostře rýsovaly proti obloze.

Všude vládlo příšerné ticho; pouze vzdálený bzukot letadla

Vandal doléhal mu v sluch a Bigglese se začal pomalu

zmocňovat strašlivý pocit, že už nepadá, nýbrž že je zavěšen

v prostoru na jakémsi neviditelném laně. Náhle se mu zdálo,

že černá země poskočila k němu, že mu letí v ústrety.

„Hrom do toho!“ vyrazil ze sebe Biggles, když dopadl

na zem, ale potom zavrávoral a rychle stál zase na nohách.

Nebylo tu však nebezpečí, že by ho padák někam zavlekl;

vzduch byl zcela tichý a hedvábí padáku se tiše vlnilo na

zemi kolem něho. Biggles si odepjal popruhy, sbalil padák

narychlo do jakési koule a vhodil jej do křoviska tola, aby

nebyl tak na očích. Potom si odepjal vak s ramen a vybalil z

něj poncho, které si koupil na trhu v Alto de la Paz. To na

sebe oblékl a dal si na hlavu kulatý klobouk, jaký nosí tamní

domorodci; pak si přichystal pistoli, aby byla schopna

okamžité činnosti, a vyrazil rychlým krokem směrem k

místu svého cíle. Nenamáhal se tuze, aby se ukrýval, ale

přesto se po několika minutách vždycky zastavil, aby

naslouchal.

Tak kráčel asi dvacet minut, když pojednou uzřel před

sebou jakési světlo a proto se blížil už opatrněji, až mohl

rozeznat, že světlo vychází z otevřeného okna velké budovy,

postavené z nepálených vepřovic, která stála u vchodu do

úžlabiny, kterou si vyznačil na letecké mapě. V nevelké

vzdálenosti za ní bylo ještě několik kalných světélek, a

kromě toho bylo vidět skupinu nízkých stavení, o kterých

Biggles usoudil, že to jsou ranchos neboli domky peonů či

sedláků. Biggles kráčel dále po špičkách a všechny žilky v

něm hrály; zamířil stranou k skalnímu útesu kaňonu, chvilku

tam stál, upíraje zrak do temnoty a napínaje sluch, aby

zaslechl i ten nejmenší hlásek či zvuk.

Z těch ranchů se ozývaly slabé hlasy a hluk zvířat, která

potichu přežvykovala; potom kdesi nedaleko něho začal

mluvit nějaký muž zcela nahlas. Biggles byl překvapen, že

tam nejsou stráže, a dospěl k úsudku, že lupič se úplně

spolehl na stráže, které měl v horách, aby tak zmařil přístup

cizincům. Proto se Biggles pokradmu plížil k otevřenému

oknu, jak nyní mohl dobře vidět, sahalo až k zemi a vedlo

do nevyhnutelného patia onoho domu. Biggles vzal do ruky

pistoli a nakoukl dovnitř. Uprostřed místnosti seděl u stolu,

na němž se povalovaly zbytky večeře, jakýsi muž a žena.

Muž byl k němu obrácen zády, zatím co dívka se dívala do

okna, a při prvním pohledu neměl Biggles vůbec pochyby o

tom, kdo ta dívka je. Měla na sobě černou hedvábnou

mantillu, která jí zakrývala vlasy a splývala na ramena a

zvyšovala tak hrdý postoj její kastilské hlavy.

Onen muž mluvil cosi o výkupném a o nepříjemných

důsledcích, které by mělo v zápětí odmítnutí jejího otce.

Bigglesovo chřípí se zlehka zachvělo, když to slyšel; potom

se bezhlučně plížil a přešel celou místností až k muži, který

nic netušil. Dívka se ani nepohnula; jistě ho spatřila, ale

nedala to ani jediným pohybem najevo.

„Jedno slovo, seňore, a budete mrtev,“ řekl mu Biggles

chladně. „Položte ruce na stůl!“

Bolivianec náhle otočil hlavu. Jeho oči se dívaly přímo

do ústí samočinné pistole, kterou držel Biggles v rukou a

zůstaly na ni upřeny tak, jako by jí byl ten muž očarován.

„Seňorito půjdeme,“ řekl Biggles klidně.

„Donde, seňor?6“

„K vašemu otci.“ Dívka poslušně vstala od stolu. „A

vy, pane, věru, jsem na vahách, zda vás mám zastřelit; bojím

se, že ano – ledaže byste dal přednost tomu, abyste nás

doprovodil?“

Esteban Martinez, který byl zvyklý, že prováděl

hrozby, které pronášel, nerozumněl prosté Bigglesově lži.

Zhluboka vydechl, otevřel ústa jako by chtěl promluvit, ale

uzřel, že Bigglesův prst svírá těsně kohoutek pistole, a proto

změnil svůj úmysl, pokrčil rameny, vstal od stolu a ubíral se

pomalu k oknu. Biggles mu ulehčil, odebrav mu nože a

pistole a vhodiv obě zbraně do křoviska.

„Jeden hlásek, seňor, a ihned střelím!“ zabručel znovu

Biggles, když se Esteban zamyšleně podíval směrem k

ranchu. „Pojďme k jezeru, vypadá dnes v měsíčním světle

čarovně.“

Lupič se uklonil a vydal se na cestu žádaným směrem,

kdežto Biggles a dívka byli těsně za ním.

Když ušli asi dva kilometry, vyšel měsíc a zaplavil

celou náhorní rovinu svým stříbřitým jasem. Náhle se

6 Kam, pane?

Esteban zasmál a tím jasně naznačil, že se nebojí žádného

nebezpečí v tom směru, kterým kráčeli. Nebyl to nijak

příjemný smích, a pilot doufal více než kdy jindy, že se mu

jeho plán podaří. Došli k okraji jezera a Biggles se zadíval

na světélkující ciferník svých náramkových hodinek. Byly

teprve tři hodiny. To znamenalo víc než dvě hodiny na

rozbřesk dne.

„Jak dlouho tu budeme stát?“ otázal se lupič za chvíli.

„Já jsem už takovou podívanou viděl dávno, už mě to začíná

nudit.“

„Já vám hnedle ukážu novou podívanou, jen mějte

strpení – takovou, kterou jste dosud nikdy neviděl,“ sliboval

mu Biggles s uštěpačnou zdvořilostí.

„Zítra mi to náležitě zaplatíte!“ odvětil lupič jedovatě.

„Vezměte si to na sebe. seňorito, začíná být chladno,“

řekl Biggles a podal dívce své poncho.

„Gracias, seňor,“ zašeptala dívka a podívala se

překvapeně na polovojenský kabátec, který měl Biggles na

sobě a který nyní poprvé odhalil.

Bledá záře falešných červánků zaplavila východní

oblohu, ale byla brzy vytlačena prvními pruhy světla

opravdového svítání. Jezero začalo pomalu měnit barvu z

černé v ocelově modrou. Zasněžené vrcholky skal Andského

pohoří, které se tyčilo nad nimi, zářilo růžovou barvou na

pozadí bledě tyrkysové oblohy. Světla stále přibývalo a

vrcholky hor dostaly trochu růžovější nádech v křišťálově

čistém ovzduší.

Biggles se podíval směrem ke kaňonu a spatřil, jak se

nedaleko vchodu pohybují jakési postavy. V téže chvíli

zaslechl vzdálený bzukot motoru svého letadla, a jeho

cvičené oko zahlédlo malinkou, rychle se pohybující

skvrnku, která se blýskala na zadní straně horského hřebenu.

Lupičovi se zatajil dech a náhle zasykl, když pochopil, co se

děje, neboť k nim dolehl vzdálený rachot výstřelů.

„Odměna vypsaná za vaši osobu je stejná, ať za živého

nebo mrtvého,“ řekl Biggles důrazně, když se lupič skrčil

tak, jako by chtěl skočit, „volba je tedy na vaší straně.“

Koutkem oka spatřil Biggles, jak k nim směrem z kaňonu

uhánějí jezdci na koních a poznal, že je už spatřili!

Ale Algy ve svém Vandalu je už také spatřil. Dosedl s

letadlem na vodní hladinu tak blízko nich, že kýl

obojživelného letadla zvířil dlouhou čáru smetanové pěny

na hladině tiché vody. Aniž vyčkal, až letadlo dokončí svůj

dojezd, stočil se Algy a zajel rychle k Bigglesovi.

„Vstupte dovnitř, seňorito!“ řekl Biggles stroze, neboť

peonové už byli vzdálení necelého půl kilometru. Dívka

přebrodila ledově studenou vodu, aniž na chvíli zaváhala,

směrem k letadlu, kde čekal Algy u dveří kabiny, aby ji

vtáhl dovnitř.

Estebanovy rty se rozestoupily, aby něco zavrčely, ale

lupič zůstal na svém místě.

„Jak si přejete,“ řekl Biggles chladně a pozdvihl ústí

pistole, zašilhav na její hlaveň.

„Počkejte, já půjdu! Já půjdu!“ zvolal Esteban a

následoval děvče do kabiny letounu, kdežto Biggles šel

těsně za ním. Letadlo se ihned rozjelo do hluboké vody,

právě když peonové dostihli břehu a zdvihli své pušky.

Ozvala se salva výstřelů, a jedna kulka se odrazila od

motorového krytu s kovově břeskným cvaknutím.

Algy postrčil zuřivě plynovou páčku dopředu, a

Vandal, který každé vteřiny nabýval větší rychlosti,

zaburácel po jezeře v obláčku vodní spršky. Algy si maně

uvědomil, že kdosi leze do sedadla vedle něho, ale

nepodíval se tam, kdo to je; s odhodlanou tváří pozoroval,

jak se protější břeh žene proti němu, ale letadlo se ještě

pořád neodlepovalo! Algymu zbělely rty úzkostí a přitáhl si

zuřivě řídící páku až k žaludku; Vandal se konečně pozdvihl

s velkou námahou z vody a kymácel se, jako by nevěděl,

zda má letět dále nebo zase padnout na vodu. V jednom

šeredném okamžiku si Algy myslil, že se mu letadlo

propadne, ale ono se pomalu vybralo a začalo půvabně

stoupat nahoru. Pilot se pouze zachvěl; vždyť věděl, jak

blízko měli k pohromě!

Když šplhali nahoru směrem k vrcholkům hor, které se

teď třpytily jasem proti sytě modré obloze, odvážil se Algy

pohledu na svého druha a trhl sebou, když se jeho oči

setkaly s očima dívky, která se schoulila nízko do řidičské

budky, aby byla chráněna před větrem. Oba mladí lidé se

usmáli, když se jejich oči setkaly, a Algy se podíval směrem

na horské hřebeny s oživeným zájmem.

Když přeletěli vrcholky hor, udeřilo do letadla několik

kulí. Jedna prorazila palubní desku s přístroji a výškoměr se

rozletěl na kusy v pršce kovových úlomků a rozbitého skla.

Dívka ani neucouvla; Algy se obdivně usmál, přiškrtil plyn

a začal dlouze klouzat směrem k letišti.

Když se kola podvozku dotkla půdy na letišti,

Wilkinson a několik bolivijských důstojníků se jim

rozeběhlo v ústrety, aby se však zastavili s úžasem a

překvapením, když spatřili, kdo sedí vedle pilota na předním

sedadle!

„Kávu pro čtyři osoby, ale honem!“ zvolal Algy, když

vypjal zapalování, „seňorita je celá zkřehlá.“

„Stačí jen pro tři,“ opravil ho Biggles a vylezl z kabiny.

Pročpak jen pro tři?“ otázal se ho Algy překvapeně.

„Esteban nepotřebuje kávu,“ odpověděl Biggles klidně.

„Dostal svůj díl v podobě olověného slimáka, právě když

jsme letěli nad horskými hřebeny. Jdi zatelefonovat

presidentu, Wilksi, bude mít jistě obavy o svou dceru.“

KAPITOLA TŘETÍ

MODRÁ ORCHIDEA

Biggles se podíval tázavě na svého společníka, když

srkal kávu v patiu hotelu Guibert v La Paz.

„To je všechno velmi pěkné,“ řekl pomalu. „V této

chvíli jsme hrdinové a Bolivie bude patřit nám, budeme-li si

toho přát. President nás požádal, abychom vstoupili do

bolivijského vojenského letectva s jakoukoliv hodností,

kterou si zvolíme, ale co potom, jakmile vypukne další

revoluce! Don Jaime přijde o svou práci a my rovněž; na

mou věru, patrně bychom také přišli o život, kdybychom se

ho pokoušeli hájit, protože jsme nebyli vychováni, abychom

pochopili, že takový president je pouze přechodným

úředníkem státu, a že je to pouze otázkou času, kdy ho

národ vyhodí, ledaže bude hrabati všemi čtyřmi a pak toho

nechá sám. A dále, Algy, můj synáčku, ty nemůžeš přece

flirtovat s Consuelou, aniž se s ní oženíš. Ne, udělali

bychom nejlépe, kdybychom odtud vyrazili, dokud ještě

hrají zvesela, místo abychom odtud odešli vzhůru branou s

kapelou, která bude vyhrávat smuteční pochod.“

„Ale kam máme jít?“ otázal se ho Algy bezútěšně.

„Odletět nazpět do Anglie a zahájit v Hestonu nějakou

dopravu taxíky nebo něco podobného? Ne, to není pro mne.

Já nebudu létat v londýnských mlhách s nějakými žáky,

kteří mají obě ruce levé, to ti mohu říci!“

Biggles se obrátil k číšníkovi, který vstoupil do patia a

zastavil se v uctivé vzdálenosti od nich. „No, copak je?“

otázal se ho.

Muž přiběhl k němu a podal mu navštívenku. „Profesor

J.T. Smilee F.R.H.S.7,7“ četl pilot. „Odkud přichází – ach!“

7 7 F.R.H.S – člen učené botanické společnosti

Biggles povstal, aby vyšel v ústrety staršímu muži,

který měl krátkou šedivou bradku a který k němu vykročil

ze stínu.

„Jak se daří?“ řekl mu Biggles s úsměvem. „Jmenuji se

Bigglesworth – vy jste chtěl mluvit se mnou?“

„Mé jméno je Smitee,“ odpověděl návštěvník. „Rád

bych si s vámi promluvil několik slov, dovolíte-li.“

„Ovšem, rozhodně ano!“ odpověděl Biggles. „Mluvíte

anglicky? Jestli ano, tím lépe. Sedněte si a vezměte si trochu

kávy – představuji vám pana Laceye, svého společníka.“

„Ano, právě jsem přijel z La Pazu a protože po celém

městě kolují pověsti o vašem nedávném hrdinském činu,

myslil jsem si, že sem k vám zajdu a promluvím s vámi o

jednom zajímavém plánu, který by se snad dal a snad nedal

uskutečnit.“

Biggles svraštil obočí. „Myslíte, že to má něco

společného s létáním?“

„Zajisté. Podívejte se, je to takové. Přicházím z Pary,

abych tu něco hledal, co jak myslím, se dá najít v džungli v

dosti velké vzdálenosti odtud. Kdybych tam odjel na mezku

a potom zas nazpět po proudu na balse8, trvalo by mi to

nejméně šest měsíců. Tedy za půl roku bych se dostal tam

na to místo a zase zpátky. Napadlo mi, že by bylo možné,

aby se letadlo dostalo tam a vrátilo opět sem za dva či tři

dni.“

„Myslím, že by bylo lépe, kdybyste nám pověděl celý

svůj příběh,“ navrhl Biggles, „a my pak budem mocí uvážit

váš návrh.“

„Velmi dobře, ale upozorňuji vás, že se vám to bude

zdát trošku fantastické. Budu tak stručný, jak to jen půjde;

podrobnosti mohou býti projednány, bude-li potřeba, někdy

8 lehký vor ( balsa je strom rostoucí v jižní Americe, má

lehké dřevo )

později ve chvílích oddechu.“ Profesor vytáhl velkou dýmku

ze šípkového dřeva, nacpal si ji, zapálil a rozdýmal ji ke své

úplné spokojenosti, a pak začal hovořit.

„Jsem lovec orchidejí, nebo snad lépe – sběratel,

protože pracuji pro své vlastní potěšení a ne pro výdělek;

velmi mnoho mých nálezů putuje do botanické zahrady v

Keu9“ začal profesor. „Můj příběh se začal před několika

lety, když se v Paře začaly trousit různé zprávy domorodců

o jakési modré orchideji, která byla spatřena kdesi uvnitř

této země. Domorodci se učí rozeznávat cenu takových věcí.

Myslím, že tento příběh se ve skutečnosti začal v Manáosu,

což je jak víte několik tisíc kilometrů daleko proti proudu

řeky Amazonky.“

Před šesti měsíci jakýsi míšenec, picator de goma –

sběratel kaučuku – který pracoval u řeky Beni, našel balsu –

což je místní plavidlo, kterého se používá pro dopravu na

řece – jež byla hnána dolů po proudu. V ní bylo – nuže;

pouze to, co zbylo z jakéhosi muže. Po bližším ohledání

jeho svršků se objevilo, že to byl Mr. F. Hutson, velmi

dobře známý lovec orchidejí z povolání, ale to nebylo

všecko. V mužově deníku byla poznámka, že se dověděl od

Indiánů Leco, kde roste podivuhodný květ modré orchidee.

Zhotovil si přibližný náčrtek mapy a popsal tam, jak lze ono

místo najít. To mělo být patrně pro jeho potřebu. Nuže, ten

muž našel modré orchidee!“

„Jakpak to víte?“ otázal se ho Biggles chvatně.

„V tom člunu byla vedle muže jedna taková květina –

totiž kdysi to byla květina. Mezitím se ovšem scvrkla a

pozbyla své barvy, ale správce botanické zahrady y Kew.

jemuž byla poslána, nemohl ji blíže popsat a nemohl ani

zjistit, že by patřila k některému druhu orchidejí.“

„A proto ji tedy sháníte?“

„Zajisté,“

9

„Ale já nemohu přistát v pralese!“

„Uvědomil jsem si to velmi dobře,“ odpověděl profesor

klidně, „ale dozvěděl jsem se, že vaše letadlo je takového

druhu, že může přistát na vodě. Je tomu tak?“ Biggles

přikývl.

„Velmi dobře. Tady je kopie náčrtku oné mapy, kterou

zhotovil Hutson. Zde pak máte to místo. Zde je řeka Beni.

Hutson se tudy vrátil – sem k tomu přítoku, který končí v

hezky velkém jezeře. Orchidea roste podle jeho záznamů

zcela blízko, na okraji jezera. Na neštěstí byly tyto záznamy

ubohého Hutsona učiněny dříve než se v ona místa dostal,

takže ve skutečnosti ani nevíme, zda tam nějaké modré

orchideje rostou. Patrně jím už silně lomcovala zimnice, ale

Hutson přesto pokračoval v cestě, až dospěl ke svému cíli, a

potom se zhroutil a zemřel dřív, než měl vůbec možnost

popsati svůj nález.“

„Hm. Já tedy pro svou osobu nemám rád místa, kde

umírají lidé,“ podotkl Algy a zavrtěl hlavou.

„Zajisté, rád připouštím, že je to podivná země a že

patří k těm, které velmi málo známe,“ podotkl profesor. „Je

ovšem zcela zamořena zimnicí, ale není pravděpodobné, že

by nás zachvátila v tak krátkém čase, pokud se tam budeme

zdržovat, rozhodneme-li se vůbec, že tam odletíme.

Kdybyste mohl přistát se svým letadlem na jezeře, mohli

bychom být zpátky za necelý týden.“

„Máte vhodnou mapu celé té krajiny kromě toho

náčrtku?“ otázal se Biggles.

Profesor vyndal mapu za své aktovky a podal ji

Bigglesovi, jenž začal cosi rychle počítat. „Zdá se, že jedna

cesta není delší než pět tisíc kilometrů,“ řekl potom.

„Můžeme si vzít dost benzinu, abychom ten let pohodlně

vykonali, ale uvědomil jste si, co by pro nás znamenalo

nouzové přistání?“

„To je nebezpečí, které jsem ochoten podstoupiti,

jestliže ovšem vy s tím souhlasíte,“ podotkl profesor.

„Předkládám vám to pouze jako ryze obchodní podnik. Jsem

celkem zámožný člověk a jsem ochoten zaplatit vám každou

částku za vaše služby. V případě, že byste přišli o své

letadlo, jsem ochoten vám je nahradit v čase co nejkratším.

Stálo by mě to jistě značně mnoho peněz, kdybych se chtěl

na ono místo dostat nějakým pozemním či vodním

vozidlem, a při tom nelze přehlédnout především úsporu na

čase při cestování letadlem. Kromě toho nemyslím, že by

nebezpečí nouzového přistání bylo horší než nebezpečí

zimnice nebo nepřátelských domorodců, jakož i plazů v

džunglí – neřku-li nepohodlí té cesty.“

„Dobrá, svoluji,“ řekl Biggles stroze. „A co je s tebou.

Algy?“

Algy kývl hlavou. „Kdypak odletíme?“ otázal se.

„Myslím, že Smyth poletí s námi?“

„Není pravděpodobné, že zůstane tady,“ řekl Biggles.

Když se čtyři dni nato snesl kýl letadla Vandal na

hladinu neznámého jezera, první věc, která byla Bigglesovi

nápadná, byl neobvykle veliký počet uschlých a

usychajících stromů na břehu toho jezera. Hladina jeho proti

Bigglesovu očekávání byla podivuhodně prosta vodních řas,

a to zbavilo jeho mysl jedné starosti, neboť pilot si nebyl

nijak jist, jak by se letadlo chovalo ve vodě zaneřáděné

těmito rostlinami, a neměl nijakou chuť to vyzkoušet.

Algy zdvihl hlavu a začal čichat okolní vzduch. „Tady

je ale podivný zápach!“ podotkl ledabyle, když pilot začal

ujíždět směrem k břehu a co nejblíže k místu, které měl

vyznačeno na mapě či na onom náčrtku. Letci minuli místo,

kde se jezero vlévalo jakousi zátokou do řeky, a potom se

stočili na stranu do jiné zátoky, která vypadala tak, jako by

vedla do jiného přítoku jezera, ale ukázalo se. že je to pouze

slepá zátoka. Pilot tedy zajel s letadlem rovnou k břehu,

vypjal zapalování, odsunul si letecké brýle a zadíval se na

prales, Koutkem oka mohl spatřit, jak si jej druzí mužové

také pátravě prohlížejí.

Místo bylo zcela bez života. Ani jediná špetka zeleně

nezaujala jejích zrak. Bezlisté stromy měly matně šedou

barvu, a byly ztuhlé a vyzáblé, tak jako by je sežehl blesk.

„To je prales smrti,“ podotkl Algy vesele, ale zdálo se,

že jeho žert zapadl.

Biggles si všiml něčeho jiného a rozhlédl se dokola s

výrazem podivu a překvapení, tak jako by nemohl hned

zjistit, co to je. Když Algy promluvil, poznal to. Bylo to

ticho, mrtvé, nerušené, naprosté ticho! Nebyl tam snad

nějaký menší hluk, který bývá někde na vzdáleném venkově

civilisované krajiny, nýbrž ticho, které přímo bolelo, úplný

nedostatek jakéhokoli zvuku, jenž trýznil ušní bubínky a

zaháněl vetřelce. Nic se nepohnulo, ba ani moskyti tam

nebyli! Biggles se podíval na břeh; země na něm byla

porostlá černým, zahnívajícím rostlinstvem, a zápach této

hniloby je obklopoval jako nějaký závoj.

„Nerad čichám tenhle zápach,“ řekl Algy, který náhle

změnil náladu. „Smrdí to jako nevím co – nemohu si honem

vzpomenout“ Jeho hlas se rozléhal podivnou ozvěnou a s

úděsnou zřetelností mezi mlčícími stromy.

Voda kolem nich byla černá a odrážela obrácený obraz

té pustiny na břehu s jakousi uměleckou důsledností. Asi tři

minuty stáli čtyři mužové nehybně na místě a zírali upřeně

na ten obraz.

„Fuj! Pojďme odtud!“ řekl Algy náhle, „tohle místo

páchne jako – –“

„Jako co?“ řekl Smilee podivným tónem.

„Tako – jako – smrt,“ odpověděl Algy přiškrceným

hlasem. Slova, která mu vyšla znenadání ze rtů, polekala ho,

jak se zdálo, samého až se zachvěl. „Pojď, Bigglesi!“ řekl

Algy znova, „pojďme pryč odtud; tady je cosi ve vzduchu,

co nemám rád, cosi – nečistého.“

„Vzal to ďas, Algy, musíme se tomu dostat na kloub,

když už jsme letěli tak daleko,“ zvolal Biggles popudlivě.

„Ostatně, co je nám do tohoto místa?“

Smilee vyskočil na břeh a zachytil se větve stromu, aby

se udržel na zemi. Ale ta se ulomila. Ani nepraskla, ani se

nezlomila, ale jak se zdálo, rozdrtila se mu v ruce na

kousky, jako kdyby byla zpuchřelá, takže ho poprášila bílým

práškem. Tlumený náraz větve, když dopadla na zemi,

přešel zase v ticho dříve, nežli mohl někdo promluvit.

„To je podivné!“ řekl profesor napolo k sobě, „to je

podivné.

Už

jste

někdy

viděl

něco

takového,

Bigglesworthe?“ dodal pak a obrátil se k pilotovi.

Biggles a Algy vyskočili také na břeh k profesorovi a

ponechali hlídání letadla Smythovi.

Algy sebral tyčku suchého dřeva a rozdrtil ji v prstech

na prach. „Tady se děje cosi divného,“ řekl zase.

„Co o tom soudíte?“ otázal se ho profesor tichým,

stísněným hlasem, neboť případ toho stromu, jak se zdálo,

utlumil jeho nadšení.

„Nevím,“ odpověděl Biggles, „zdá se, že tady bují

nějaká nákaza. Je to shnilé, to si můžete přičichnout. Ale já

zde cítím ještě cosi jiného – jakýsi divný zápach – už jsem

se ho nalokal. Můj Bože! Cítíte to?“

Asi na vteřinu prošel vzduchem závan jakési vůně,

která však náhle ztratila na síle. Bylo to, jako kdyby někdo

otevřel dokořán dveře voňavkářského krámu a potom je zase

zavřel. Ta vůně byla nádherně, podivuhodně líbezná, a tento

poslední závan měl do sebe cosi těžkého, chorobného a

takřka udolávajícího.

„Pojďte sem!“ zvolal profesor. „Hledejme, co to zde

tak voní,“ a vyrazil směrem – k lesu. Vtom se zastavil a

ukazoval na cosi na zemi. Byla tam kostra, vyšklebená

lidská lebka velikosti asi nemluvněte. „Opice,“ řekl profesor

stroze a šel dále.

Tak kráčeli tři mužové asi pět minut a občas k nim ještě

zavanula tato vůně. Pojednou se Algy zastavil a začal si třít

obličej kapesníkem.

Biggles se ohlédl zpět přes rameno. „Copak je ti?“

otázal se ho. „Vypadáš chorobně.“

„Je mi nějak na nic,“ odpověděl Algy stručně.

„To je podivné,“ řekl Biggles, „mně také. Myslím, že

se mi tenhle zápach dostal až do žaludku, a mimoto se mi

zdá, že se stále zesiluje.“

Profesor, který kráčel vpředu, ustal náhle ve svém

stopování a zíral rovnou dopředu.

„Bigglesworthe!“ vzkřikl, „pospěšte si – pojďte se

podívat!“

Biggles dohonil profesora, zastavil se a vykulil oči; i rty

se mu údivem zavřely. Rovnou před nimi se zelenal pruh

lesního porostu; nebylo na něm nic divného, ale byla to

barva toho porostu, která je překvapila. Byla to

nepochopitelně nádherná smaragdová zeleň, jakási jedovatá

zeleň, tak živoucí, že se jim zdálo, že stačí jen natáhnout

ruku a nahmatat ji. Bylo také možné, že ta bezbarvá

jednotvárnost kolem dokola zesilovala ještě tu barvu, ale na

chvilku zůstal Biggles přece jen jakoby očarován.

„Nuže, tady je to, ať už je to cokoli,“ zavrčel profesor a

vyrazil dopředu; jeho náhlý, pronikavý a radostný výkřik

přiměl Bigglese k tomu, že se k němu rozběhl, aby se pak

rázem zastavil a údivem otevřel ústa.

Neboť uprostřed tohoto porostu byla spousta orchidejí!

Bigggles nevěděl mnoho o těch květinách, kterým se učeně

říká Orchidaceae, ale přesto mu bylo tolik známo, že něco

podobného nebylo dosud nikde spatřeno. Tyto květiny

vypadaly spíše jako Cypripedium, až na to, že nedaleko

země měly mnoho falešných hlíz jako orchideje obyčejného

druhu Ceologyne, ale zase to byla jejich barva, která ho

překvapila.

Neboť orchideje byly modré! Spodní lístky okvětí byly

sytě, zářivě modré, jako královská modř, jež byla na

konečku lístků zředěna v nádhernou paví modř. Na dně

kalichu byly dvě oranžové skvrnky jako nějaké oči, a

dlouhá, nachově rudá jizva doplňovala tento ďábelsky

krásný květ, nejkrásnější, který kdy vyrostl na zemi. Květy

byly velikostí talířů – a na porostu jich napočítali celé

stovky – ba tisíce! Orchideje se rozlezly po zemi široko

daleko a nakupily se do velkých hromad. Natahovaly se v

dlouhých výhoncích od kmenů stromů a visely v jakýchsi

azurových kaskádách a jejich větví nad hlavami Angličanů.

Snad to byla jakási představa, ale Bigglesovi se zdálo, jako

by se všechny tyto květy vzpíraly směrem k němu, jako by

se na něho takřka dívaly! Pilot se podíval na Smileeho.

Profesorova tvář byla bledá jako křída a rty se mu

podivně škubaly. Pak natáhl ruku a utrhl jeden květ, ale

vtom mu ze rtů vyrazil ulekaný výkřik a profesor se prudce

zachvěl a zahodil ten květ, tak jako dítě zahodí hmyz, jenž

se mu znenadání dostal do ruky.

„Ten květ se pohybuje!“ vyrazil ze sebe profesor.

„Bigglesworthe, já vám přísahám, že se pohyboval –

podívejte se na něj!“ Profesorův hlas přešel až v ječivé

falsetto, a Biggles zíral vyjeveně, s hrůzou a ošklivostí na

květ u svých nohou, neboť ten se kroutil a otáčel jako kus

želatiny na vlhké podložce.

Náhle se vzduch zaplnil neodolatelnou záplavou vůně.

a Biggles se s chraptivým výkřikem zapotácel a chopil se za

hrdlo, neboť se ho zmocnilo zlé podezření.

„Pojďte sem, Smilee!“ zvolal. „To je jed – prchněme

odtud!“

Pak spatřil, jak se profesor otočil a jak se dal do běhu,

ale nohy se mu zapletly do velikánské změti hlíz, takže

upadl jak široký tak dlouhý do květů orchidejí. Ale zase se

vyklopýtal a vzchopil na nohy a vyrážel ze sebe podivné,

přidušené výkřiky, mlátil divoce rukama do vzduchu a vrhl

se slepě na cestičku, která vedla právě doprostřed záhonu

orchidejí!

„Pojďte sem!“ Biggles se namáhal křičet, ale jeho slova

se proměnila v jakýsi skuhravý šepot. Pilot cítil, jak ho

opouští vědomí; květy orchidejí se začaly závratně otáčet

před jeho očima v jakémsi vařivém pruhu modři. Biggles už

nemohl zřetelně vidět, obrátil se a zapotácel, kymáceje se ze

strany na stranu směrem k jezeru. Aby se uchránil pádu,

zachytil se stromu, ale ten byl tak měkký, jako bavlna a

zhroutil se se šustivým zvukem k zemi, při čemž ho zasypal

obláčkem zpuchřelé drti! Biggles povstal, namáhaje se

udržet na uzdě své vrávoravé smysly…vtom matně zaslechl

čísi hlas, který na něho zavolal…

Biggles otevřel ospale očí, když se mu začalo pomalu

vracet vědomí, a po několik minut ležel nehybně, dívaje se

nechápavě na změť spletených větví, které se mu šinuly nad

hlavou v jakémsi mlčivém procesí, ihned si uvědomil, že

jeho rty jsou suché, že ho prudce bolí hlava, a že se o něho

pokouší nějaká nemoc. Biggles se namáhavě vztyčil na

loktech a podíval se bezmyšlenkovitě kolem sebe, aby

zjistil, kde je.

Ležel na spodním křídle svého letadla, které bylo nyní

hnáno vodním proudem dolů po široké řece. A náhle se mu

vybavilo všechno, co se mu přihodilo předtím. Uvědomil si

ještě, že vylezl s velkou námahou do řidičské budky. První,

koho uzřel, byl Algy, s bledými rty a popelavou tváří, jakou

mívají mrtvi; jeho přítel seděl na pilotním sedadle. Smyth

měl tvář obrácenu dolů a ležel na Laceyovi. Biggles v první

chvíli myslel, že oba muži jsou mrtvi, ale při bližším

ohledání se ukázalo, že ještě slabě dýchají. Biggles si strhl

blůzu s těla, ponořil ji na chvíli do vody a potom ji položil

oběma mužům na hlavy. S velkou námahou odtáhl

bezvědomého Smytha na trup pod střední část křídel a

pokoušel se posadit druhého muže rovně na pilotní sedadlo.

Algy otevřel pomalu oči a zadíval se vyjeveně na

Bigglese. „Vodu!“ vyhrkl, a Biggles začal ždímat svou

blůzu, aby tak splynulo několik kapek vody do Laceyových

úst. Algy se pohnul a uvelebil se do pohodlnější polohy a

pořád se ještě díval na svého druha vyjevenýma očima.

„Copak to bylo?“ zašeptal potom.

„Zůstaň sedět, hochu,“ řekl mu Biggles, „dovol, abych

se podíval na Smytha.“

Za několik minut přivedl Biggles Smytha k vědomí,

zajel s letadlem ku břehu a uvázal je u vyčnívajícího kořene

stromu. Potom uvařil hrnec kávy a této vařící tekutině se

podařilo vzkřísit všechny tři muže, ačkoli byli silně zesláblí.

Až do této doby nikdo z nich se nezmínil o profesorovi.

„Kampak odešel?“ otázal se nakonec klidně Algy.

Biggles zavrtěl hlavou. „Bůh sám ví,“ řekl. „Ani nevím,

jak jsem se dostal sem.“

„Ani já to nevím,“ řekl Algy. „Viděl jsem, jak se

potácíš, jako bys byl opilý, a potom jak jsi upadl.

Vzpomínám si, že jsem k tobě přiběhl a začal tě odtahovat

pryč směrem k jezeru, a to je všechno, co vím.“

Smyth mu vpadl do řeči: „Já jsem vás viděl, jak jste

táhl majora, ale potom jste také sám spadl na zem. Mně bylo

sice také psovsky nanic, ale přece se mi podařilo přitáhnout

vás oba k letadlu a potom vás vtáhnout dovnitř. Právě si

vzpomínám, jak jsem uložil pana Laceye do řidičské budky

a přeřízl kotevní lano, ale potom jsem se asi také zhroutil.“

„Děkuji ti, Smythe,“ řekl Biggles klidně. „Bylo by už

po nás, kdybys to nebyl udělal. Pane Bože! Tak právě přišel

o život ten sběratel orchidejí – jakpak se jmenoval – Hutson.

Ale teď jde o to, kde to jsme? Budeme nuceni se vrátit a

podívat se, kde je profesor.“

Natočili tedy letadlo a rozjeli se nahoru proti proudu

řeky. „Potíž je v tom,“ řekl Biggles za chvíli, „že nevíme,

jak dlouho jsme byli v bezvědomí, nebo kterým z těch

mnoha přítoků jsme se dostali sem do řeky. Mohl by to býti

kterýkoli z nich.“ A Biggles ukázal na přítoky na obou

březích řeky, které se do ní vlévaly.

Byl už večer a našim letcům se dosud nepodařilo najít

ono jezero, a tak se pilot začal strachovat o benzin, kterého

už hodně spotřebovali.

„Nemůžeme takhle pokračovat,“ podotkl Biggles.

„Kdybychom se dostali na dlouhý, rovný vodní úsek,

pokusím se dostat s letadlem nahoru; ze vzduchu budeme

moci rozpoznat, kde jsme, ale upřímně řečeno, nemyslím, že

má velký význam pátrat po tom ubohém Smileeovi. Ale

přece ho nemůžeme opustit!“

Když zajeli na nejbližší ohbí řeky, objevil se před nimi

pěkný, rovný úsek vody, který končil ve vodopádu či

vodních peřejích. Biggles se naň zlostně zadíval a řekl:

„Nuže, teď už je to vyřízeno; přes ten vodopád nemůžeme.

My jsme na řece Beni a byli jsme sem patrně zahnáni z

některého jejího přítoku, který jsme minuli. Bůh sám ví,

který z nich to byl. Už se stmívá, proto bychom udělali lépe,

kdybychom letadlo někde uvázali, bude-li to možné, a

jakmile se rozední, zase odtud odletěli.“

Následujícího rána zajel Biggles s letadlem až k

vodopádu, aby se přesvědčil, že na vodní hladině nejsou

překážky, a potom se rozjel hlomozně dolů po proudu se

škrtící klapkou otevřenou naplno. Potom přivanula slabá

bríza, která se jím hodila, a letadlo se bez námahy odlepilo

od vody.

Naši letci spatřili skoro ihned to jezero, a Algy naň

ukázal nataženým prstem. Bylo vzdáleno několik kilometrů

směrem doleva. Všichni tři se zadívali vyjeveně a s

opravdovým zděšením před sebe.

„Kouřil jsi, když jsi upadl na zem?“ vzkřikl Algy na

Bigglese tak silně, že přehlušil řev motoru. Biggles přikývl.

„Tvá cigareta asi způsobila tenhle oheň – vždyť prales

byl suchý jako troud.“

Pilot zase přikývl a díval se na vyjev dole pod sebou,

kde na kilometry daleko zuřil požár v oblasti suchých

stromů. Jiskry padaly v celých prškách do jezera. Velké

začerněné oblasti, z kterých se ještě kouřilo, prozrazovaly,

kde se oheň již vyzuřil či pohasl, když se dostal do styku se

zeleným ještě lesem. Mohutný mrak kouře se zdvihal do

vzduchu a tvořil chumáče kolem vršků stromů.

Biggles zachytil pohled Algyho a zavrtěl hlavou; pak

smutně obrátil nos letadla směrem ke vzdálenému pohoří.

KAPITOLA ČTVRTÁ

PĚKNÝ NÁKLAD

„Haló! Copak to má znamenat?“ Biggles se podíval

překvapeně na pořádnou hromadu dopisů, které ležely na

stole, když vešel do pokoje v hotelu Guilbert v La Pazu.

„Vypadá to, jako bychom se ocitli na cestě k bohatství a

slávě,“ podotkl suše k Algymu, když otevřel namátkou

jeden dopis. „Poslyš! Tady jeden chlapík si přeje, abychom

s ním odletěli podívat se na zříceniny města Yucatanu.“

„Ne, pěkně děkuji; nabažil jsem se už pohledu na

kořenovníkové bažiny v Britské Guayaně,“ odpověděl Algy

rychle.

„A což tohle by se ti nelíbilo? Jakýsi majitel hotelu ve

Valparaisu si přeje dovážet náklady živých mořských raků s

ostrova Juan Fernandez.“

„Ani vidět,“ odpověděl Algy kousavě, „ještě by se mi

rozutekli; já netoužím nijak po tom, abych byl těmito

rozzuřenými korýši za živa roztrhán a ještě k tomu ve

vzduchu.“

„A což tohle! Jak by se ti líbilo hlídat pytláky na

guanových ostrovech ve službách chilské vlády?“

„To určitě ne; quano je mimoto tuze neromantické,

smrdí.“

„A což, nechtěl bys jít hledat hnízdo královského

kondora pro filmovou společnost; nabízí nám pět tisíc

dolarů?“

„To už vypadá zajímavěji. Je tam ještě něco?“

„Ano. Pane Bože! Tady je dopis od Sandyho

Wyndhama. Vzpomínáš si na Sandyho od letky 207 – spadl

tenkráte, když dostal toho pekelného Fokkera s modrým

nosem nad osadou Liamel, na tyč s větrným pytlem10 a

zlomil si obě nohy. Pak šel z vojny domů a od té doby jsem

o něm neslyšel. Poslyš, co píše!“

„Milý Bigglesi,

právě jsem četl o tvé příhodě v Bolivii; bylo to ve

zdejších novinách. To byl pěkný kousek! Přeješ si vydělat

snadno peníze? Zabývám se obchodem s kokosovými ořechy

a mám plantáž na Rarotayu, což je jeden z hlavních ostrovů

v souostroví Tonga. Nyní jsem doma na dovolené, ale vrátím

se cestou přes Panamský průplav, kam přijedu dne 4.

prosince t. r. Chtěl by ses tam se mnou setkat? Jestli ano,

tedy bych vystoupil z parníku a odplul pak dalším. Odpověz

mi jiskrovou telegrafií, protože budu již na moři, než

dostaneš můj dopis. Já pluji na lodi Antinous. Pozdravuj

ode mne Algyho. Všecko nejlepší!

Tvůj Sandy.“

„Co o tom soudíš?“ otázal se Biggles a podíval se

nahoru na Algyho.

„Nemá význam, abychom tady dřepěli a dohadovali se

o tom. Odleťme za ním pro každý případ. Sandy se přece

dost nalétal, aby věděl, o čem mluví. Chceme-li tam odletět,

nemůžeme ztráceti další čas.“

„Výborně, řekni Smythovi, aby nám připravil letadlo a

odletíme zítra ráno.“

Biggles se opíral zamyšleně o poněkud zchátralé

zábradlí v patiu své nízké noclehárny na letišti v

Buonaventuře, která byla postavena uprostřed změti kaktusů

a palem z nepálených vepřovic a přimykala se k

nedalekému, sluncem vyprahlému letišti v Buonaventuře,

10 Větrný pytel nebo rukáv ukazuje na letišti směr větru

kde musila posádka letadla Vandal přerušit svůj dlouhý let

do Panamy.

Noční vzduch byl tichý, voněl líbeznou vůní kaktusů

kvetoucích v noci, které zdvihaly své jakoby voskové lístky

k tropickému měsíci, jakož i vůní buganvilie, která

obepínala neúhledné, kamenné pilíře, jež podpíraly dlouhé

převislé okapy prejzové střechy domu. Biggles zívl a obrátil

se pomalu k místu, kde se nahýbal v dlouhém rákosovém

křesle Algy k nedaleko mdle svítící petrolejové lampě, a v

prstech se mu třepetaly noviny.

„Ještě se pořád soužíš pro Consuelu?“ dobíral si ho

Biggles.

„Ještě pořád,“ odpověděl Algy chladně. „Právě jsem si

myslil, jak to bylo dobré, že jsme tady nepřistáli před

několika dny, jinak nám mohli zabavit naše letadlo pro

vojenské účely. Zdá se, že republika Kolumbie se před

nedávnem svíjela v křečích jedné ze svých obvyklých

revolucí, ale nyní je už po všem. Buřiči byli zde zdeptáni či

spíše rozdrceni, a vrchní velitel presidentova vojska,

generalisimus Pedro de Aligante, se nyní oddává oblíbené

kratochvíli, že zmenšuje počet pozůstalých buřičů docela

prostým opatřením; dává je seřazovat naproti zdi a kosit

palbou z kulometu.“

„To je krásný drvoštěp.“

„Roztomilý. Zdá se, že Aligante je dopálen proto, že

mladý José Oliveira, náčelník vzbouřenců, vlastně už unikl

jeho krvelačné pomstě.“

„Nemohu pochopit, proč se musí lidé prát v takové

krajině, jako je tato,“ podotkl Biggles ledabyle a začal

znovu pozorovat černé, ale něžné mřížoví, které tvořily na

zemi stíny palem.

„Bah! Kdybys tady žil, zažil bys v téže době aspoň půl

tuctu revolucí,“ odsekl Algy, „ale co abychom si našli

nějaké místo, kde bychom si mohli zdřímnout, už se trochu

připozdívá – haló –“

Algy vyskočil z křesla celý překvapen, když jakási

dívka oblečená v tmavý přiléhavý šat a s nevyhnutelnou

mantillou přehozenou přes ramena vyběhla rychle nahoru po

schodech do stínu dveří a zastavila se celá udýchaná před

nimi; její hruď se dmula a křečovitě vlnila, buďto

rozčilením nebo námahou útěku. Její jižní krásu nijak

nerušily slzy, které se jí zachytily na řasách jejích tmavých,

výmluvných očí, které se obracely s jednoho letce na

druhého s ustrašenou váhavostí. Potom se se svižným

posunkem jihozemců obrátila k Bigglesovi a roztáhla ruce.

„Seňor!“ vzkřikla dívka a zajíkala se.

„Mírněte se lady, mírněte se,“ zabručel Biggles mrzutě,

když

se

tělo

dívčino

začalo

chvět

křečovitým,

neovladatelným vzlykotem a pak se obrátil k Algymu a řekl

mu: „Pojď sem hochu, a ujmi se díla, tobě to lépe sluší.“

Algy nepotřeboval druhého vybídnutí, „Qoe tiene,

seňorita11? otázal se jí svou nejlepší španělštinou.

„Zítra se mám vdávat,“ vzkřikla dívka ustrašeným

hlasem.

„A proto pláčete?“ řekl Biggles a svraštil obočí.

„Můj otec mě zaslíbil tomu šerednému – “ a dívka se

podívala bázlivě kolem sebe – „Donu Pedrovi de Aligante.

Ale já ho nechci, já raději umru svou vlastní rukou,“

zašeptala dívka ohnivě.

„Och, to neuděláte!“ odpověděl Biggles neomaleně,

„copak bychom mohli pro vás udělat?“

„Pomozte mi k útěku, seňor – vezměte mě s sebou –“

„Půjdete se mnou, seňorito,“ prohlásil Algy. „Já –“

„Ne tak rychle, hochu, ne tak rychle,“ vpadl mu do řeči

Biggles a potom řekl dívce: „Pročpak byste neujela sama, já

myslím na koni nebo vlakem nebo tak nějak?“

„Oni by mě chytili; pouze vy mě můžete zachránit –“

11 Copak je vám slečno?

„Ale vy přece nevíte, kam poletíme.“

„To mi nevadí – kamkoli –“

„Ale co řekne Don Pedro, až se objeví, že jsem mu

uletěl s jeho krásnou nevěstou?“ namítl Biggles. „My se

přece nemůžeme zaplést do nějakých nepříjemností –“

„Houby!“ odsekl Algy. „Nech tu dívku jít s námi,

přeje-li si to, vždyť se to nikdo nedoví.“ Pak se obrátil k

dívce: „Odletíme do Panamy; přistaneme asi v Cristobalu.“

„Já mám v Cristobalu známé, kteří mě budou chránit!“

zvolala dívka dychtivě.

Biggles pokrčil rameny, „Výborně,“ řekl pak pomalu,

„ale pro pána krále, nechte si to pro sebe! Nechci se zanic

zaplést do vašich domácích zmatků –!“

„Domácí, nedomácí!“ vyjel si naň Algy. „Přece

nemůžeš vhodit tu dívku do spárů toho krvežíznivého –“

„Měj se na pozoru!“ varoval ho Biggles a rozhlédl se

dokola a potom se opět podíval na dívku. „Ale teď odtud

utečte, seňorito! Podívejte se, tamhle je náš aeroplán,“

podotkl Biggles a ukázal jí na Vandala. „Tam se skryjte do

kabiny, a my o tom nebudeme nic vědět, sabe12 – Abych

nezapomněl, já jsem nerozumněl, jak se jmenujete?“

„Juanita.“

„Výborně, Juanito, teď pěkně cupitejte tam, kam jsem

vám řekl.“

Dívka přikývla a rty se jí otevřely touhou a vděčností.

„Gracias, seňor, gracias, já chci všecko udělat –“

„Ano, já vím,“ přerušil ji Biggles chladné, „ale teď

odejděte a oblečte si ještě nějaké šaty. my odletíme časně

zrána a to bude ještě zima.“

Dívka uchopila Bigglesovu ruku, přitiskla ji na své rty a

potom se obrátila a zmizela ve stínu, odkud přišla.

12 Rozumíte?

Obloha již začala blednout a halit se v mlčení, když

stříbřitý svit měsíce pomalu šedivěl v pobledlé svítání. Bylo

pět hodin ráno a slunce zabodávalo své první třpytné

paprsky do oblohy, když Biggles s Laceyem po boku přešel

letiště k Vandalu, který stál ve stínu hangáru letecké

společnosti Pan American Airways13 a kývl na Smytha,

svého leteckého mechanika, který stál u motoru.

„Je všechno v pořádku?“ otázal se stručně.

„Všechno, pane majore,“ zněla hbitá odpověď.

„Přišel sem někdo?“

Smyth jenom poťouchle zamžikal, což byla důvěrnost

odpustitelná při jeho dlouhé službě, a ukázal palcem ve

směru kabiny. „Už je uvnitř, pane majore,“ zašeptal Smyth

koutkem úst.

„Tedy to natoč!“ přikývl Biggles a vlezl do řidičské

budky. „Pojď, hochu“ dodal potom k Algymu, který se

obrátil ke kabině. „Sedni si na své místo! Co nevidíme, o

tom nic nevíme, a čím dříve budeme pryč, tím lépe pro nás.

Vypni zapalování!“

„Kontakt!“ ozvalo se Smythovo zvolání.

„Kontakt!“ Motor značky Lion rozrazil ranní ticho

svým mohutným hukotem, který potom zmlkl na rytmický

bzukot, když pilot přiškrtil plyn, aby se motor ohřál. Pět

minut stáli naši letci na letišti. Bylo opuštěné až na dva

americké mechaniky, kteří stáli u dveří svého hangáru a

dívali se zvědavě na Bigglesovo letadlo. Potom se z velké

dálky ozvala jakási směsice hlasů a křiku. Biggles obrátil

ledabyle hlavu ve směru zvuku a ztuhl v postoji napjatého

očekávání, když jeho zrak spočinul na oddílu jízdy, již vedl

důstojník, a která k nim tryskem přijížděla.

13 Velká letecká společnost v USA, jež létá i do Jižní

Ameriky

„Tady mívá vojsko časně zrána přehlídku,“ podotkl

Algy, kterého to zajímalo.

„Ano, ale spíš bych řekl, že je to ten náš přítel s

krvavýma rukama, jenž hledá svého miláčka,“ odpověděl

Biggles vážně. „Lépe bychom udělali, kdybychom se odtud

hnuli, jinak bychom se ještě mohli seznámit s nějakou jeho

popravčí četou.“ Biggles rozevřel škrtící klapku naplno

několika postupnými postrky plynové páčky, až se letadlo

natočilo kolem své osy a potom se vzneslo nad sluncem

vyprahlé letiště, vlekouc za sebou zvířené kotouče prachu.

Ve výši tří set metrů letadlo zakroužilo a Biggles se

podíval dolů. Vojáci zastavili své koně a upřeně se dívali

vzhůru; důstojník třepal vytasenou šavlí.

„Podívej se, Algy, ten chlapík nám mává na

rozloučenou,“ řekl Biggles s úšklebkem.

Za pět hodin přistálo již letadlo Vandal na kostrbatém

letišti V Cristobalu. Pilot pomalu ujížděl kolem živého plotu

z pichlavé divoké hrušky k úřadovnám americké letecké

společnosti, odsunul si brýle a otevřel nízká dvířka, která

vedla do kabinv.

„Takhle vypadá bludný rytíř, který vybírá výkupné,“

poškleboval se Algy.

„Jen nebuď hrubý!“ odvětil Biggles vyčítavě. „Haló,

kdepak je ta slečna, Smythe?“

„Odešla, pane majore.“

„Odešla?“

„Ano, otevřela dvířka kabiny a vystoupila hned,

jakmile jste zajel k hangáru, a odletěla odtud přímo někam

dozadu.“

„No, to je dobré. To je ženská vděčnost.“ Biggles se

ušklíbl, když spatřil, jak sklíčená Laceyova tvář nahlíží do

dveří kabiny.

„Představ si, že odtud takhle odmázla. aniž řekla aspoň

gracias,“ zabručel Algy trpce.

„A co jsi očekával?“ otázal se ho Biggles.

Algy se na něho chladně podíval, ale neřekl nic. „To

nic nevadí!“ řekl Biggles s úsměvem, „pojď se trochu napít

– něčeho méně jedovatého než jsou španělské seňority.“

Oba letci seděli ještě pořád v baru, když za hodinu

přistálo velké třímotorové letadlo společnosti Pan American,

značky Ford, které letělo na sever a zajíždělo k nástupišti,

aby tam mohli cestující vystoupit. Když se dvířka otevřela, a

první cestující vystoupil z kabiny, upustil Biggles svou

sklenici, až to zařinčelo, uchopil mosaznou tyč zábradlí a

jeho čelisti hloupě poklesly. Byla to Juanita!

V téže chvíli se oddělil od malého hloučku diváků

jakýsi muž olivové pleti a pospíchal dívce v ústrety. Bez

ohledu na vykulené oči a úsměšky diváků vletěli si oba

mladí lidé do náruče; roztoužená slova lásky v krásné,

plynulé španělštině zalétla až k uším letců v baru. Oba

milenci se pomalu ubírali kolem baru k východu letiště a

neměli oči pro nikoho jen pro sebe. Když se octli vedle obou

okouzlených pilotů, odpoutala se od šatu dívčina rudá růže,

kterou na něm měla připíchnutou a spadla na zem. Biggles

se díval, jak milenci zmizeli za rohem stavení a teprve

potom povstal a zdvihl ten rudý květ.

„Pověz mi, kdo to je?“ oslovil Biggles pilota

třímotorového letadla, který právě vešel do baru.

„Ti dva? To je proslulá seňorita Juanita Oliviera a

mladý Don José, její manžel, ačkoli vůbec nevím, jak se ten

mladík sem dostal. Byl totiž zapleten do té poslední

revoluce v Kolumbii, a tamní lidé ho hledají široko daleko

po celém státě. To je správná žena, že ano?“

„Ano – to je!“ odpověděl Biggles jaksi nepřítomně a s

podivným úsměvem si vstrčil růži do kapsy.

KAPITOLA PÁTÁ

LOVCI PEREL A CHOBOTNICE

„Ty si budeš patrně myslet, že jsem se zbláznil,“ řekl

Sandy, když se letci pozdravili na verandě hotelu Baltimore

v Panamě. Sotva jim byly předloženy ledem chlazené

nápoje, přichystali se na to, že vyslechnou Sandyův příběh.

„Především bych udělal lépe, kdybych vám řekl, že

když jsem opustil vojenskou službu, odplul jsem do

Malajska, abych pěstoval kaučuk. Ale šlo to špatně a já se

tam potuloval, až jsem nakonec dostal práci v jedné odbočce

obchodní společnosti North Eguatorial Company. Tam jsem

si nadělal trochu peněz v kopře a lasturách a před několika

lety jsem začal hospodařit na svém. Mám nyní pěknou

malou plantáž na Rarotayu.“

„Asi před osmnácti měsíci jsem se zmínil náhodou o

perlách svému prvnímu sluhovi, který mimochodem řečeno

je opravdový starý Polynésan. Sluha mi řekl dosti ledabyle,

že ví o místě, kde je jich hodně, ale že je nemožno se k nim

dostat. Můžeš si být jist, že jsem se ho dlouho nevyptával,

kde ty perly jsou. Sluha mi řekl, že jsou v Kaisioře, což mé

přimělo k smíchu, a řeknu vám hned, proč. Ta Kaisiora je

velký kruhový skalní útes, asi šedesát kilometrů daleko od

mé plantáže. Je to skoro úplný atol. Pokuste se představit si

ostrov dlouhý asi pět kilometrů a široký asi půldruhého,

který vyčnívá z moře na svém nejvyšším vrcholku sotva

jeden až půldruhého metru. Ve skutečnosti však ten ostrov

můžete spatřit, protože velké vlny mořského příboje se

smýkají rovnou přes něj, či alespoň se nám to zdá. Všecko,

co můžeš vidět i za klidných dnů, je velká bílá skvrna

pěnícího se mořského příboje, který je skoro úplně skryt pod

mráčkem vodní spršky; můžeš slyšet hučení mořských vln

na míle daleko. Zkrátka a dobře, tento ostrůvek je takový, že

by mohl nahnat strachu leckterému námořníku, a nemyslím,

že by se některá loď odvážila blízko k němu. Tento ostrůvek

je na mapě zakreslen jako britský majetek, ale jen Bůh ví

proč, neboť je zcela jisto, že tam dosud nikdo nepřistál.“

„Nuže, tohle je ten příběh Tauriho – můj sluha se totiž

jmenuje Tauri. Zacházel jsem s ním vždycky dobře a

myslím, že mi řekl pravdu. Před mnoha lety, když byl Tauri

mladý muž, vyplul z Tahiti jako člen posádky válečné

kanoe. Staří Polynésané mívali ve zvyku plavit se na sta

kilometrů daleko v těchto kanoích. Pak se dostali do tajfunu

a byli zahnáni do Kaisioiy, a to doslovně dovnitř. Neboť

tento ostrov není ostrovem v obvyklém slova smyslu. Tauri

mi řekl, že je to velikánský, oválový korálový útes neboli

atol, který má uprostřed naprosto klidnou lagunu. Jejich

kanoe bylo patrně jakýmsi řízením osudu nabráno se vším

všudy velkou mořskou vlnou a vhozeno přes vrcholek toho

korálového útesu rovnou do laguny. Zuřilo totiž strašlivé

vlnobití a já musím říci, že to nezní nijak nepravděpodobně.

Uvnitř té laguny byli Polynésané chráněni proti větru, a tak

se mohli vyhnout bouři. Když se vítr utišil, hleděli se

ostrované dostat zase ven z laguny. Ale nebyl tam žádný

průliv do moře. Byli uvnitř laguny zavřeni! Na všech

stranách hlomozilo mořské vlnobití přes řadu rozeklaných

korálových útesů. Polynésané tam zůstali celý měsíc a živili

se korýši, které chytali na dně laguny, jež není hlubší než

deset metrů, ale na jednom místě se svažuje do jakési

hluboké díry. Zdá se, jako by ten ostrůvek byl kráterem

vyhaslé sopky. Nyní se dostaneme na kloub celé věci.“

Sandy se dramaticky odmlčel, aby si zapálil novou cigaretu.

„Dno té laguny je pevné lože z lastur, netknuté lidskou

rukou, takové, o němž sní lovci perel, ale které nikdy

nenajdou. Perlorodky jsou vhazovány dovnitř laguny

vlnami, ale nemohou se dostat pryč, a tak se to dělo už bůh

sám ví kolik let. Jen si to představte! Nuže, perlorodky leží

v laguně a čekají jen na to, aby byly vyloveny.“

„Nakonec se posádka válečné kanoe pokusila o to,

dostat se pryč z laguny. Dvacet čtyři muži z dvaceti osmi se

utopili v mořském příboji; druzí čtyři muži se dostali

konečně pryč, neboť se drželi rozbitého, převráceného

kanoe, kdežto pádla jim odplavala. Žraloci chytili dva další

muže; jeden zešílel. Tauri byl vyloven jakýmsi škunerem,

jehož kapitán ho uvázal ke stěžni a tloukl hlava nehlava, než

ho pustil zase pryč. Tauri mi řekl, že měl u sebe pěknou

hromádku skvělých perel, ale že je ztratil v tom zápase s

mořským příbojem, když se chtěli dostat z laguny. Nuže,

mám motorový člun, a když mi Tauri vychrlil tenhle

dlouhatánský příběh, nemohl jsem se dosti rychle dostat do

té Kaisiory. Byl jsem rozhodnut, že nic mě nebude moci

zadržet, abych nevyzdvihl tento poklad perel, je-li tam jaký,

jenž by se dal vylovit, ale byl jsem zklamán. V tomto

korálovém útesu není nikde průlom a jenom šílenec by se

pokusil proplout mořským příbojem. Já bych se byl málem

zbláznil, když jsem se snažil vypátrat, jak bych se dostal do

laguny, ale což je dosti podivné, nikdy jsem nepomyslil na

letadlo, až jsem četl v novinách o tvém činu v Bolivii; pak

mě to jakoby osvítilo, že by se tahle věc dala velmi prostě

provést létacím člunem nebo takovým obojživelným

letadlem, jaké máš ty.“

„Jak myslíš, že bychom měli tu věc provést?“ přerušil

ho Biggles.

„Já navrhuji, abyste dopravili své letadlo nejbližší lodí

do Raratongy, kam ostatně také já musím odjet. Odtud pak

můžeme zaletět na mou plantáž. Použijete za leteckou

základnu mou vlastní lagunu a vše, co pak bude třeba

vykonat, jest zaletět na Kaisioru, přistát na tamní laguně,

naložit do letadla perlorodky a potom se zase vrátit. Tauri

obstará potápěčskou práci. Můžeme to provozovat tak

dlouho, až posbíráme lastury z celého dna laguny. Můj

motorový člun může hlídkovat mezi ostrovy a vylovit nás,

nebo vzít letadlo do vleku, kdybychom byli nuceni nouzově

přistát na moři,“ dodal Sandy nadšeně.

„To zní docela dobře,“ přiznal se Biggles. „Co tomu

říkáš ty, Algy?“

„Napřed se musíme podívat, jak bychom odmontovali

křídla svého letadla,“ zněla rychlá odpověď Laceyova, „to je

především třeba udělat. Můžeme je pak dopravit na místo

lodí jako palubní náklad, myslel bych.“

Letadlo Vandal stálo na klidné hladině laguny

Sandyho; jeho motor lahodně pobroukával, a bylo

připraveno k prvnímu letu na Kaisioru. Počasí bylo pro

takovou výpravu krásné a časné ranní slunce lilo své světlo s

modré bezoblačné oblohy dolů na malou skupinku lidí,

stojící venku před bungalowem, pokrytým palmovými listy.

Domek stál na mořském břehu nedaleko místa, kde bylo

zakotveno letadlo. Pyramida červeně natřených plechovek s

benzinem, které tam právě vyložil obchodní škuner,

představovala živou barevnou skvrnu na šedém pozadí

plantáže.

Tři bílí muži byli oděni pouze v krátké kalhoty, košili a

kanafasové střevíce, neboť bylo teplé počasí. Tauri, který je

doprovázel jako potápěč, byl natřen pouze hustou vrstvou

kokosového oleje, pod níž se jeho hnědá kůže leskla jako

satin. Mechanik Smyth byl pověřen úkolem hlídkovat s

motorovým člunem na vodě mezi oběma lagunami.

Jedinou výstrojí letců byl velký kámen uvázaný k lanu,

a pak košík, v kterém měly být zdvihány lastury na vodní

hladinu. V poslední chvílí přinesl Sandy ještě malou

sekyrku.

„Bude dobře, vezmeme-li ji s sebou pro případ, že by

byl Tauri připoután ke dnu laguny nějakou velikánskou

chobotnicí,“ podotkl Sandy. „Ta zvířata jsou nebezpečnější

než žraloci pro potápěče,“ dodal ještě a vhodil sekyrku do

kabiny, při čemž mu ani ve snu nenapadlo, že by tato malá

zbraň mohla v nejbližších hodinách zachránit všem život.

Všichni čtyři muži zaujali svá místa v letadle a pilot se

rozjel do postavení, z kterého by mohl vzlétnout. Motor

zaburácel, když Biggles otevřel škrtící klapku, a za chvilku

nato ležel již pod nimi celý ostrůvek i se svým pobřežím z

korálového písku, zkadeřeným palmovými stromy. Letci

kroužili několik minut ve vzduchu a šplhali do výše; potom

zase zamířili na širé moře podle kompasového kurzu k místu

svého určení, které bylo již brzy zcela dobře viditelné v

křišťálově čistém ovzduší.

Pilot zakroužil dvakráte nízko nad zpěněnými

korálovými útesy a pátral zblízka v laguně po skaliskách

nebo jiných překážkách, které by mohly poškodit křehký

trup jejich letadla. Ze vzduchu skýtal tento ostrůvek

neobyčejně zajímavý pohled, a bylo ihned zřejmé, že Tauri

mluví pravdu, alespoň tak dalece, pokud šlo o popis

ostrůvku.

V moři nejsytější ultramarínové barvy byl jakoby

zasazen skoro úplný oválový, sněhobílý mořský příboj,

z kterého tu a tam vyčnívaly rozeklané korálové útesy. A

uprostřed těchto útesů byla klidná, smaragdově zelená

laguna, která se dole odstiňovala v hlubší zeleň. Je to jako

smaragd zasazený mezi diamanty na velvetovém rouchu,

pomyslel si pilot, přiškrtil plyn a sklouzl na toto dokonalé

kotviště. Letadlo skončilo svůj dojezd, když pilot vypjal

zapalování, a potom se vznášelo bez hnutí na zelené vodě

laguny, kdežto letci byli u vytržení nad vybranou krásou

celého výjevu kolem nich. Byli ve středu velkého,

mistrovského díla přírody.

Byla tam zastoupena každá barva malířovy palety a

každá z nich představovala nános skvělé živosti; ale celek

byl oslnivě krásný, tak jako bychom jej pozorovali na matné

desce zatemněné fotografické komory, a přecházel do

odstínů

nepředstavitelné

jemnosti

a

do

tvarů

nesrovnatelného půvabu. Sytě fialové základy korálů

vystrkovaly jakoby dlouhá, půvabná, zarůžovělá tykadla do

vodní pršky. Ze souměrných, ametystově zbarvených,

houbovitých korálových základů tyčily se kuželovité, bledě

modré a slezově zbarvené útesy v podivných pravidelných

skupinách pod smetanově a citrónově zažloutlým krajkovím

neskonalého půvabu. Byly tam jakési vějíře ze starého zlata

a slonoviny, některé rozevřené, a vedle nich zase hřebeny

vykládané drahokamy, které byly krásnější starých

madridských hřebenů.

Bylo nesnadno rozeznat, kde končí korálové skály a

kde začíná dno laguny; její voda byla totiž průzračná a tak

průhledná jako vzduch kolem nich, takže byla viditelná

pouze tam, kde pleskala jemně do trupu letadla. Pod nimi se

vznášely zdánlivě v prostoru ryby neuvěřitelných barev a

neuvěřitelných tvarů, buď jednotlivě nebo v malých

hejnech, bez cíle a s lehkou nenuceností.

„Pane Bože!“ Tato slova pronesl s jakýmsi ustrašeným

šepotem Sandy, který s otevřenými ústy zíral vyjeveně dolů

do hlubiny, jeho tvář byla bledá a ruce, které spočívaly

zlehka na okraji řidičské budky, se mu chvěly. „Podívejte

se!“ řekl Sandy nepřirozeně fistulovým hlasem a potom

propukl v hlaholivý, hysterický smích. Biggles, který se

dychtivě podíval dolů, mohl tam spatřit strašidelně svítící

bílá místa, která se svítila na dně laguny. „Copak je to?“

otázal se Sandyho.

„Perlorodky – metráky perlorodek,“ odpověděl Sandy,

který se s velkým úsilím vzchopil.

„Ty myslíš, že to jsou perlorodky – tamhle dole, ano?“

Ale Sandy neposlouchal. V okamžiku se chopil onoho

zatíženého lana. Tauri měl na očích potápěčské brýle a zuby

se mu blýskaly rozdychtěným širokým úsměvem. Uchopil

lano jednou rukou a mezi dva prsty levé nohy a pohřížil se

do hlubiny i s kamenem.

Letci, kteří ho pozorovali z letadla, mohli spatřit každý

jeho pohyb zcela zřetelně; jak vytahuje lastury ze dna

laguny a jak je hromadí do košíku. Potom Tauri vyletěl jako

šipka na vodní hladinu, aby se nadýchal vzduchu; košík byl

vyprázdněn do kabiny letadla a znovu spuštěn do hlubiny.

Půl hodiny tak Tauri neúnavně pracoval a sbíral lastury;

zatím již měli tak velký náklad perlorodek v kabině letadla,

kolik si troufali uvézti.

„Zaletíme s tím domů a pak se zase vrátíme pro další

lastury,“ prohlásil Biggles a roztočil samočinný startér

motoru.

„Neber to příliš zhurta!“ řekl Sandy Bigglesovi a

vyklonil se na jednu stranu trupu. „Rozjeď se po laguně

pomalu ke druhému konci; mohli bychom se zároveň

podívat, jak daleko se táhne lože těch perlorodek… Tauri

měl pravdu, tady je voda hlubší,“ vzkřikl Sandy za nějakou

chvíli.

Algy se vyklonil na druhou stranu a podíval se se

zájmem na rychle se svažující dno laguny. Barva vody byla

stále sytější, a pak už letec nemohl dohlédnouti dna. Náhle

pocítil slabý záchvat závrati, když se tak upřeně díval do té

bezedné hloubky. Zdálo se mu, jako by letadlo viselo či

kolébalo se v prostoru na okraji nějaké propasti s

bleděmodrým nekonečnem nad sebou a se sytě modrou

prázdnotou pod sebou. Algy si povšiml několika ryb, které

sebou rychle mrskly ve vodě a zmizely a již se chystal, že se

obrátí, když jiný pohyb zaujal jeho zrak.

Zprvu se zdálo, jako by se dno laguny pomalu zdvihalo,

aby se k nim přiblížilo – ale ne celé dno laguny, nýbrž jen

velká kruhová jeho část. Zdálo se. jako by jim podávalo dvě

obrovské, otevřené lastury, dvě skořápky, které se kalně

rozhořely do opalisující bělosti.

Teprve když se od velikánského celku oddělilo jakési

hadovité chapadlo, které se sunulo hmatavě z vody nahoru,

uvědomil si Algy, že se dívá na chobotnici, na obludu a

postrach vodních hlubin, která svými rozměry převyšovala

všechno, co si až dosud Algy představoval. Chvíli se na ni

vyjeveně díval, jako by byl očarován, ohromen tak, že mu

zdřevěněl jazyk – a pak vykřikl.

Biggles, který seděl u řídící páky, po jediném pohledu

na popelavou tvář svého druha otevřel prudce škrtící klapku

naplno a kopl do nožní řídicí páky až ji stlačil úplně dolů,

aby tak stočil letadlo dokola proti větru. Ale bylo již příliš

pozdě. Letadlo se divoce zapotácelo a ani se nehnulo

s místa; jeho nos se vzepjal vysoko do vzduchu, a ocas byl

tažen dolů do vod. Biggles se podíval přes rameno a uzřel

cosi jako tlusté lano, jež bylo ovinuto na jednom konci

trupu, právě před stabilizační plochou. Jakási velká tíha

stáhla již půl ocasních ploch pod vodu.

Ve strašidelném úděsu několika nejbližších vteřin se

letcům zdálo, že události postupují s jakousi pomalou

rozvahou, která byla příšerná, a s takovou pronikavou

zřetelností, že jim neunikla ani jedna podrobnost. Zdálo se

mu, že jakýkoli strach se z něho vytrácí v tomto úporném

okamžiku, a Biggles se díval na zvíře s okouzlením pouhého

diváka. Pohyby, které teď dělal, byly ryze pudové.

Biggles spatřil, jak Tauri vyskočil z kabiny se sekyrkou

v ruce a jak svižně leze po trupu letadla směrem k ocasu.

Sekyrka se zableskla v slunečním světle, smýkla sebou

nahoru a dolů, prosekla mohutné chapadlo chobotnice a

zabořila se s hlučným žuchnutím do dřevěného obalu trupu,

kde uvízla a rozkmitala se. Ocas, který byl náhle zbaven

příšerné své kotvy, okamžitě vyskočil nahoru a potom

stranou. Tauri, který byl zbaven rovnováhy, učinil zoufalý

skok k náběžné hraně stabilisační plochy, ale minul se jí, a

zmizel letci s dohledu. Letadlo, které rozvířilo celé moře

pěny, stočilo se dokola kolem své svislé osy a poskočilo

dopředu pod plným náporem motoru. Tauri se zase objevil

nad hladinou a ploval, jak jen dovedou ostrované jižních

moří; jeho hnědé paže se blýskaly na slunci jako dvě tenké

vrtule a jeho nohy šlapaly a zpracovávaly vodu jako dva

písty; Tauri uháněl směrem ke korálovému útesu. Za ním se

vynořila z vodní hladiny velká vlna; pod ním se objevil

široký, černý stín.

Pilot přiškrtil trošku plyn a dotkl se zlehka nohou páky

směrového kormidla, aby uvedl letadlo do jedné čáry s

pronásledovaným člověkem a jeho stihatelem. Když se k

nim přibližoval, stočil se v divoké zatáčce dokola kolem té

velké vlny a zamířil k plovoucímu domorodci. Koutkem oka

spatřil Biggles velké chapadlo, které prorazilo vodní hladinu

a tápalo hrozivě po konci jednoho křídla, ale pilotovy oči

byly upřeny na muže před letadlem, který byl nyní vzdálen

asi třicet metrů od koráíového útesu. „Chytni ho!“ vzkřikl

Biggles na Laceye.

Algy se vyklonil daleko nad bok trupu a natáhl paže

směrem k Polynésanovi, aby ho uchopil. Deset metrů – pět

metrů – vtom se ruce obou mužů setkaly.

Co se vlastně přihodilo, když Algy uchopil mužovo tělo

a táhl jej do letadla, se nikdy nedověděl. Zda to byla

rychlost letadla nebo tah vody nebo snad pouze váha toho

domorodce, nemohl Algy říci, ale v nejbližším okamžiku

byl již letec ve vodě a zuřivě si v ní razil cestu ke

korálovému útesu.

Biggles hmátl zuřivě po jeho noze, když mu Algy

zmizel z letadla, ale minul ho. Za ním ve vzdálenosti

osmdesáti metrů kývala chobotnice svými chapadly. Před

letcem byl útes, a už neměl dosti místa, aby se s letadlem

otočil. Proto strčil do plynové páčky, až otevřel škrtící

klapku naplno a škubl řadící pákou až k žaludku. Letadlo se

nadzdvihlo z vody, chvilku se kymácelo při kritické

rychlosti, kdy se mohlo propadnout, a potom div že

neškráblo do vrcholku korálového útesu, ale vzchopilo se a

vzneslo se do vzduchu. Stočilo se dokola v zoufalé,

vzestupné zatáčce, a Biggles mohl teď celou situaci

pochopit jedním pohledem.

Algy a Tauri dostihli útesu a škrábali se zuřivě nahoru

na nejvyšší místo. Chobotnice, která vypadala jako veliký

naduřený pavouk, ležela ve vzdálenosti asi patnáct metrů v

mělké části laguny. Pilot pozoroval oba muže, jak se

škrábou na korálový útes, na odlehlou jeho stranu, kde se

skrčili pod dorážející prškou mořského vlnobití. Dvakráte

sklouzl dolů směrem k laguně, tak jako by chtěl přistát, ale

pokaždé se ta obrovská chobotnice pohnula směrem k němu,

a Biggles věděl, že se na něho dívá. Bylo zcela zřejmé, že se

nedá mluvit o přistání. Biggles náhle stočil letadlo dokola a

zamířil pryč z laguny na širé moře k ostrůvku Rarotayd.

Ačkoli Algy věděl, že by je Biggles neopustil, ledaže

by měl v hlavě jiný plán, pozoroval celý ulekán letadlo,

které jim mizelo v modré dálce.

„My zajít dohromady, boss14, že ano?“ podotkl Tahiťan

zcela klidně.

„Nic zajít,“ opakoval stroze a s přesvědčením, které

však sám nesdílel.

„Ten velký chlap nás oba kai – kai15“ zabručel Tauri

filosoficky. „Ten velký chlap neleze po skalách, že ne?“

otázal se Algy mrzutě.

„On lézt zatraceně rychle,“ odpověděl Tauri zlostně.

Algy neodpověděl, nýbrž lehl si na břicho a nakukoval

skrze korálové krajkoví tím směrem, kde ležela ve vodě

obluda jako velikánská tmavá skvrna; pahýl jejího

useknutého chapadla se kýval pomalu nad vodou.

Algy by byl rád věděl, jak se Biggles myslí pustit v

zápas s tou příšerou. Nedalo se dobře mluvit o tom, že by

jim poslal člun na pomoc, neboť mezi nimi a širým mořem

bylo padesát metrů zpěněné vody, kde mořské vlnobití

bušilo do vodní hladiny silou, která postačila k rozbití člunu

nebo lidské bytosti na kaši, a to za malý okamžik. Ale ať už

14 Mistr, pán

15 „Sníst“ v hantýrce „beche – de mer“

se mělo udělat cokoli, musilo by se to vykonat před

západem slunce, neboť kdyby musili strávit noc na onom

skalisku mezi lezoucími příšerami, které, jak Algy věděl,

vylezou z vody až se setmí, našli by za svítání místo nich

pouze breptající šílence.

Pomalu uplynula hodina. Přiletělo několik mořských

ptáků, kteří kroužili kolem nich a vyráželi plačtivé skřeky.

Několik minut se Algy díval na ptáky bez zájmu a potom se

vyšplhal ve strašné předtuše na vrcholek skaliska a podíval

se přes něj dolů.

Jeden pohled stačil, aby se splnila jeho nejhorší obava.

Chobotnice se blížila pomalým pobybem, který byl zpola

plazení a zpola kutálení. Byla k tomu nepochybně zlákána

počínáním mořských ptáků.

„My tu skončit společně,“ podotkl zase Tauri s

vášnivým fatalismem.

Po několik vteřin byl Algy vylekán až k smrti a podíval

se na pěnící se mořský příboj, jako by uvažoval, zda by se

do něho neměl střemhlav vrhnout. Potom však upoutal jeho

pozornost jakýsi slabý hluk v dáli, a Algy napjatě

poslouchal.

„Druhý boss přicházet moc brzy,“ řekl Tauri nadějně a

ukázal na vzdálenou, ale zato rychle se přibližující skvrnku

na obloze.

Ale vodní příšera se snad přibližovala ještě rychleji.

Oba muži vylezli tak blízko k mořskému vlnobití, jak se

mohli odvážit, a začali si razit cestu podél vody. Jejich

postup byl pomalý, neboť korálová skála byla kluzká a na

některých místech ostrá jako břitva. Když se oba muži

ohlédli dozadu, spatřili obludu, kterak leze vzhůru po útesu,

kde byli ještě před několika vteřinami. Zatím letadlo již

burácelo nad jejich hlavami; obluda se zastavila, patrně

proto, aby se na ně podívala.

Algy úzkostlivě čekal, že mu letadlo dá nějaké

znamení. Spatřil, že Sandy na ně kývá, když pilot letadlo

naklonil; potom se letoun narovnal a uháněl rovněž podél

útesu; letěl tak blízko, že se ho Algy mohl skoro dotknout.

Když zaburácel nad chobotnicí, spadl dolů jakýsi baňatý

předmět, a vtom se letadlo vzneslo kolmo vzhůru jako

svíčka.

Algy nebyl vůbec připraven na to, co se stalo. Z útesu

vyrazila vzhůru plamenná plachta; pak se ozval hromový

výbuch, který otřásl celým útesem, a ve vzduchu létalo plno

korálových úlomků. „Hrom do toho,“ vyrazil ze sebe letec,

neboť byl sílou výbuchu sražen k zemi. Algy si přikryl

hlavu rukama, až ustal padat déšť korálových úlomků, a

potom povstal a podíval se směrem k místu, kde ležela

předtím chobotnice. V korálovém útesu zela velká díra, ale

chobotnice plovala usilovně směrem do hlubokého kouta

laguny. Letadlo se zase stočilo nad vodu, a zase se vzneslo

vzhůru jako svíčka. Z vody vyskočil sloup vodní pršky a

hladina laguny se zčeřila.

Obojživelné letadlo sklouzlo na hladinu, a Biggles, aniž

vyčkal, až skončí svůj dojezd, rozjel se rychle k oběma

mužům.

„Pojďte sem!“ zařval pilot ze své budky.

Oba muže nebylo třeba po druhé pobízet, Žbluňkli do

vody, dorazili k letadlu několika rozmachy a vytáhli se do

kabiny. Motor zase zaburácel, když pilot otevřel škrtící

klapku, a letadlo se vzneslo vzhůru do blankytu.

„To je hezká hromádka!“ podotkl Sandy po několika

dnech, když seděli kolem stolu v jeho bungalovu. Předmět

jejich obdivu ležel na malém kousku sukna; byly to perly.

Sedm krásných perel; ostatní byly menší, tak zvané „perly

na semeno“.

„Právě jsem přemýšlel o tom, jakou cenu má ta

laguna,“ zabručel Sandy. „Jaká škoda, že jsem nemohl

zasáhnout tu obludu, bohužel se tak nestalo, a tak se nedá

nic dělat. Já jsem ji poranil, ale přece se jí podařilo dostat se

zpět do hlubiny. Teď snad je už mrtva, nemám ani trošku

chuti se toho odvážit znovu,“ dodal Biggles.

„A já bych tam už nechtěl po druhé přistát,“ podotkl

Algy důrazně. „Bylo to náramné štěstí, že jsi měl těch

několik dynamitových patron, neboť jinak nechci ani

pomyslet na to, kde bych nyní byl,“ dodal Algy klidně.

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITÁNOVA SKŘÍŇKA

Čtyři bílí mužové na pobřeží ostrůvku Rarotaya

pozorovali úhledný, bíle natřený škuner, který si pečlivě

razil cestu otvorem mezi útesy a potom spustil do vody

kotvu, která vystříkla z modré, křišťálově čisté laguny

nedaleko letadla Vandal, jež se tam mírně houpalo na

kotevním laně.

„To je škuner Sea Eagle16 a patří Sven Ericsonovi,“

prohlásil Sandy Bigglesovi. „To je tak asi jeho doba.

Ericson je dobrý starý slídil, jeden z těch starodávných lidí,

kteří ztrávili svůj život na jihomořských ostrovech. Má plno

peněz, vždycky jezdí domů, ale odtud se nemůže utrhnout.

Budeš ho mít rád. Nuže, tamhle přichází!“ dodal Sandy a

ukázal na člun, který byl spuštěn se škuneru na moře, a v

němž mocně veslovali dva statní domorodci směrem ku

břehu. „Musíš tady zůstat a setkat se s ním, už proto, aby sis

poslechl nejnovější zprávy ze světa.“

„My nemáme nijak naspěch,“ podotkl Biggles, „zítřek

se nám hodí stejně dobře jako dnešek, ovšem jen tehdy,

když se udrží hezké počasí.“

Uplynul už celý měsíc od oné příhody na Kaisioře, a

posádka letadla Vandal byla připravena odletět do Austrálie,

kde měli letci v úmyslu prodat své letadlo, nebo, kdyby se

jim to podařilo, provést na něm povšechnou opravu a odletět

pak nazpět do Anglie.

„Ahoj, Sandy!“ vzkřikl kapitán škuneru vesele, skočiv

do mělké vody a brodě se ku břehu. „Pěkná společnost, že

ano? Starodávní chlapíci jako já odjíždějí domů, když se na

ostrově ukazují takové věci“ – řekl kapitán a ukázal palcem

16 Mořský orel

vyčítavě směrem k letadlu. „Bože! Copak by tomu řekli za

starých dobrých časů?“

„A nechte na pokoji staré časy a pojďte se raději napít,“

řekl Sandy a usmál se. Pak vedl hosta do svého bungalowu.

„Tak. Vy tedy létáte v aeroplánu, že ano?“ otázal se

Ericson a prohlédl si zvědavě Bigglese od shora až dolů.

„Byl jsem zvědav, jak vypadají takoví aviatici. Pokud se mě

týče, zůstávám raději na vodě, abych se mohl kouknout, co

je pode mnou,“ dodal kapitán, uchopiv sklenici s nápojem.

Biggles se podíval na větry ošlehanou tvář obrovského,

červenolícího Švéda a usmál se. „To mohu vidět lépe než

vy, co je pod vodou,“ řekl mu.

„Ale? Jak jste to řekl? Že můžete vidět pod vodou lépe

než já ze svého škuneru?“ zeptal se Ericson.

„Ze vzduchu mohu vidět rovnou skrz vodu až na dno

moře – leda, není-li tuze hluboké,“ odpověděl Biggles.

Ericson se podíval na Bigglese nedůvěřivě.

„On má úplnou pravdu, kapitáne,“ přerušil ho Sandy,

„což nevíte, že za světové války se používalo aeroplánu

k vyhledávání ponorek na dně moře?“‘

Překvapený Švéd zhluboka vydechl, až to tiše hvízdlo.

„Pročpak jsem to nevěděl dřív?“ zabručel napolo k sobě.

Ericson byl za oběda velmi tichý. Jednou nebo dvakrát

spatřil Biggles, jak se Švéd podíval nahoru, tak jako by chtěl

něco promluvit, ale pokaždé změnil zase svůj úmysl a

zamračil se tak, jako by se potýkal s nějakým obtížným

problémem. Ihned po obědě si vzal Ericson Sandyho stranou

a mluvil s ním cosi polohlasitě.

„Optejte se ho sám!“ odpověděl Sandy nahlas a

pokynul Bigglesovi, když se usadili do rákosových křesel na

verandě bungalowu.

Ericson se podíval úzkostlivě na pilota. „Byl byste

ochoten uvažovat o jakémsi obchodním návrhu?“ otázal se

ho trošku ostýchavě.

„Zajisté,“ odpověděl Biggles. „My se pustíme do

všeho, co je trochu rozumné; copak je to?“

„Bylo by lepší, kdybyste mu pověděl celý ten příběh,

kapitáne,“ řekl Sandy a obrátil se k Ericsonovi, „a pak bude

s to pochopit celou souvislost věcí.“

Švéd si uřezal svým zavírákem trochu tabáku z

dlouhého svitku, potom jej mnul mezi rohovitými dlaněmi a

pak si pomalu a rozvážně nacpal dýmku.

„Už jste někdy slyšel o Robertu McKaneovi?“ otázal se

a vypustil obláček štiplavého modrého kouře do klidného

vzduchu.

„Nikdy,“ odpověděl Biggles stručně.

„Ne? Já myslím, že jste o něm opravdu neslyšel,“

odpověděl Ericson, „ale byl byste se o něm doslechl,

kdybyste byl žil v této končině před několika lety. My jsme

mu říkali Velký Bob. Nuže, Bob se odplavil na jihomořské

ostrovy právě tak jako já, a tomu bude již pomalu čtyřicet

let. Tehdy bylo všechno jiné. Mc Kane nebylo ovšem jeho

pravé jméno, ale to zde nic nevadí, my oslovujeme každého

jménem, které si vyvolí. Někteří lidé říkali, že Bob byl

důstojníkem v britském námořnictvu, a že pro nějakou věc

byl odtamtud pěkně vyhozen; druzí zase říkali, že ho

sužovala jeho žena a že ho vyštvala na moře. Ale ať je tomu

jakkoli, Bob také používal svého pravého jména, a já je

náhodou vím, protože –“ kapitán se na chvíli odmlčel a

zamyslel – „ale co je vám do toho?“

„Bob a jeho škuner Jižní hvězda byli brzy známi od

Singapuru až ke Čtvrtečnímu ostrovu,“ pokračoval kapitán.

„Bob se chápal všeho, co se mu dostalo do ruky, a pokud jde

o obchod s otroky, koprou a lasturami, jistě si nahromadil

pěknou hromádku peněz. Míval je ve své kabině, alespoň

jeho sluhové tak říkali, a vypravovali o jakési skříňce,

kterou tam Bob má a kterou často staví hlomozně na stůl,

aby se do ní podíval, ale nikdo z jeho lidí nikdy neviděl, co

v ní je.

Bylo to někdy v listopadu roku 1910, když Bob rozbil

dno svého škuneru na nějakém skalisku, které nebylo

zakresleno do námořní mapy, nedaleko ostrova Gospel.

Nikdy neplují kolem toho místa, aniž bych nemyslil na

Boba. Bob se náhle objevil v přístavu Port Moresby, a to asi

měsíc na to, co rozbil svou Jižní hvězdu, a už nikdy potom

nebyl tím starým Bobem. Neboť ztratil svou skříňku.

Kdekdo o ní věděl, a proto se Bobovi dostalo plno nabídek,

že mu ji pomohou hledat, ale Bob je nechtěl přijmout, patrně

proto, že se nechtěl dělit nebo rozloučit ani s částí svých

nepoctivě nabytých peněz.

Trvalo to jeden či dva roky než si zase shromáždil něco

peněz, aby si opatřil druhý člun s potápěčským zařízením;

abych mluvil pravdu, koupil starou džunku, kterou

přejmenoval na Lisbeth 17 , od jakéhosi čínského obchodníka

v Moresby a vyplul na širé moře, aby se podíval po své Jižní

hvězdě. Ztrávil tak asi dva roky tím díváním a nakonec

musel vyrazit na moře s poloviční posádkou. Neboť Bob byl

svárlivý muž, takže nikdo se s ním nechtěl nalodit.

Bob ztratil svou novou loď za velké bouře na podzim

roku 1913. Ale roku 1915 ještě pořád hledal svou Jižní

hvězdu, a začaly se trousit pověsti o velikosti jeho pokladu.

Předně prý tam je pytel perel o velikosti holubích očí, dále

prý ve skříňce zůstala mapa ztracených zlatých dolů krále

Šalamouna, a kromě toho je tam udáno místo, kde se nalézá

stará pirátská džunka plná kořisti – bozi vědí, co nakonec

všechno nebylo v té skříňce. Věta: „Už má Bob svou

skříňku?“ stala se jakýmsi příslovím a slova „Až dostane

Bob svou skříňku,“ znamenala: nikdy.

Světová válka neznačila žádnou změnu pro Boba;

pořád ještě pokračoval ve svém pátrání, jeden z jeho

námořníků ze Šalamounových ostrovů byl vyloven na

ostrově Gospel asi za šest měsíců potom, a ten měl za to, že

17 Běta

je jediným členem Bobovy posádky, který zůstal naživu.

Když se roznesly zprávy, že Bob zemřel, nastal všeobecný

shon na ostrov Gospel, a já jsem se ho také zúčastnil. Ztrávil

jsem šest měsíců hledáním škuneru Jižní hvězda a stejně tak

se vedlo celé hromádce jiných lidí, ale nemělo to vůbec

ceny. Potíž tkvěla v tom, že nikdo nedovedl říci ani s

přesností dvou či tří kilometrů, kde se asi Bobův škuner

potopil: tehdy byla tmavá noc a velikánské vlnobití a loď

byla napřed hnána kus po moři, než si sedla na mořské dno.

Voda tam není ve skutečnosti všude hluboká, na mnoha

místech není hlubší nežli deset nebo dvanáct fathomů18 a to

asi přimělo Boba k mínění, že musí svou loď najít. Ale

nenašel ji, a nenašel ji ani nikdo jiný. Teď už pochopíte,

proč jsem se tak zamyslel, když jste mí před chvílí řekli, že s

letadla lze vidět až na mořské dno. Je-li tam někde Jižní

hvězda, a my víme, že tam je, netrvalo by dlouho, než byste

zjistil její polohu na dně moře, co?“

Biggles přikývl a řekl souhlasně: „Máte pravdu.

Můžeme prohlédnout sto čtverečních kilometrů v téže době

jako potápěč sto čtverečních metrů.“

„Dobrá, jestliže najdete ten vrak, dám vám skříňku

vyzdvihnout,“ nabídl se Ericson. „Mám zde nejnovější

potápěčskou výzbroj a dobrého potápěče, jestli se vám tento

nápad zamlouvá, povím vám, co podniknu. Odpluji se svým

škunerem na ostrov Gospel a vezmu si hojně zásob; tam je

pěkná laguna, podobná zdejší, kde budete moci dobře

přistát. Vy najdete vrak, já zase skříňku a o výdělek se

podělíme. Jak se vám to zamlouvá?“

„To se mi líbí,“ odpověděl Biggles. „Jak dlouho vám to

potrvá, než se dostanete na ostrov Gospel? Budeme nuceni

odletět nejprve do Austrálie, abychom si tam provedli

povšechnou opravu celého letadla, a vy byste mohl pro mne

uschovat trochu benzinu na ostrovech, které leží na cestě;

18 1.829 m

myslím totiž, že ostrov Gospel není zrovna na dosah ruky;

ale to můžeme ujednat ještě později. Dejme tomu, že si

ujednáme, že se sejdeme ode dneška za šest týdnů na

ostrově Gospelu? Tak budeme míti oba hodně času k

potřebným přípravám.“

„To se mi dobře hodí,“ souhlasil Švéd. „já opravdu

dychtím zvědět, co je v té skříňce,“ prohlásil Algy.

Letci se opírali o lodní zábradlí na škuneru Mořský orel

a dívali se s velkým zájmem na dovedné výkony lodního

potápěče.

Jejich plány se docela dobře podařily. Když provedli již

potřebnou opravu letadla, zaletěli s Vandalem na ostrov

Gospel bez jakékoli nehody nebo zdržení, a dostali se na

místo schůzky den před ujednáním. Potom objevili Jižní

hvězdu na svém druhém letu. Ten neblahý škuner ležel na

vzdálenosti několika kilometrů na jih od skaliska, které bylo

příčinou jeho potopení, což patrně vysvětlovalo, proč ostatní

pátrači neměli úspěch a neobjevili sami tento škuner. Letci

si poznamenali místo tím, že shodili s letadla bóji a pak

všechno, co zbývalo učinit, bylo už věcí Ericsona, který –

měl nyní splnit svůj díl úmluvy. Jeho škuner byl rychle

dopraven na místo, potápěč byl spuštěn do vody a celá

posádka očekávala s velkým zájmem další vývoj věcí. Sotva

nějaká vlnka zčeřila hladinu oceánu. Ve skutečnosti bylo tak

tiché počasí, že Biggles přistál se svým letadlem na širém

moři nedaleko Švédova škuneru, k němuž bylo pak letadlo

připoutáno.

„Jsem rozechvěn až k smrti, abych už věděl, co je v té

skříňce,“ zabručel Algy, když se dívali na řadu bublinek,

které vystupovaly na vodní hladinu a naznačovaly tak místo,

kde potápěč pracuje.

„Já také, po všech těch povídačkách, které tu po celá

léta kolovaly,“ přiznal se Ericson. „Ať už je tam cokoli, jistě

to mělo pro Boba velikou hodnotu, neboť ztrávil polovinu

života hledáním svého škuneru. Haló, ano?“ zvolal Ericson

náhle do telefonu, který držel v ruce, a obrátiv se, řekl svým

společníkům: „Už ji našel.“ Ohlásil jim to hlasem, který se

snažil co nejvíce ztišit.

Naši letci museli ovládnout svou netrpělivost skoro na

půl hodiny, až se konečně potápěč vyhoupl nad vodní

hladinu s malou, mušlemi vykládanou skříňkou, kterou

svíral v ruce, a byl vytažen na palubu škuneru. Ericson

uchopil skříňku s vítězoslavným výkřikem, který opětovala

celá posádka, a utíkal do své kabiny, při čemž mu letci

běželi v patách. Tam položil skříňku na stůl.

Kapitán zkoumal těžký visací zámek, pak odkvapil z

místnosti a za chvilku se zase objevil s kladivem a dlátem.

„Stoupněte si stranou!“ zvolal kapitán a letci si stoupli

dozadu, aby se vyhnuli rozmachu kladiva. Tři údery

postačily, aby zámek povolil. Švéd nadzdvihl víko skříňky a

nahlédl dovnitř.

Pak vyndal kožený váček, v kterém cosi neklamně

zacinkalo, a rozvázal provázek, kterým byl zavázán. Pak

vysypal na stůl hromádku padesáti či šedesáti zlatých

sovereignů19.

„Pro tohle přece Bob neutratil všechny své peníze, aby

to našel,“ zabručel Ericson.

Potom vytáhl jiný malý váček, a z toho se vykutálelo

dvanáct nebo patnáct dosti velkých perel. „Ani pro tohle

neutratil své peníze,“ zabručel znovu kapitán s výrazem

překvapení v obličeji.

Nakonec vytáhl staré noviny.

„Ani pro tohle,“ podotkl suše Biggles s druhé strany

stolu, kde stál.

Ericson se podíval znovu do skříňky a až ze dna vylovil

složený arch papíru a upřeně se zadíval na cosi, co leželo

pod ním. Letci spatřili, jak mžoural, jak se ohnul a znovu se

19 Zlatá mince anglická = 20 šilinkům – 140 K

upřeně zadíval do skříňky. Podivný výraz se potom rozhostil

v jeho tváři, která nápadně zbledla. Čelistí kapitánovy

hloupě poklesly a Švéd do sebe vtáhl vzduch s prudkým

syknutím. Pak svraštil obočí a podíval se na ostatní muže.

Jeho rty se složily tak, aby vyslovily slovo poklad, ale

neozval se z nich ani hlásek.

„Copak –“ začal hovořit Biggles, ale vtom jeho řeč

přerušil pronikavý poplašný výkřik, který se ozval na

palubě. Do toho vpadla směsice různých hlasů, změť

rozličných zvuků, z nichž bylo slyšet zřetelně pouze jediné

slovo.

Ericson vyskočil, jako by ho někdo střelil, a vrhl se k

tlakoměru. „Gott!20“ vyrazil ze sebe. „Už se to na nás valí!“

vykřikl a skočil ke kajutnímu poklopu. Vyběhl na palubu a v

patách za ním Algy, kde začal vykřikovat jeden rozkaz za

druhým. Propukla naprostá panika.

Algy se zadíval nahoru k obloze a stočil se dokola, aby

se podíval po Bigglesovi. „Pojď sem!“ zvolal naň

pronikavě. Pak uslyšel, jak víko skříňky dole v kajutě bylo

přibouchnuto a jak se Biggles rozběhl nahoru po schodech k

němu. Na jeho tváři byl výraz, který tam nikdy předtím

neviděl.

„Copak bylo v té –“

„Chcete-li, odejděte do svého letadla, ale udělali byste

lépe, kdybyste je odřízli, nechali na pospas větrům a zůstali

tady u mne,“ zařval na letce Ericson. „Vytáhl jsem své

kotevní lano. Chytne nás to za pět minut.“

Biggles se rozhlédl kolem sebe. Slunce již nesvítilo,

nýbrž žhlo na obloze jako ambrově zbarvená koule. Mlha

zahalovala obzor, nad nímž uháněl z jihovýchodu

širokánský, indigově zbarvený pás po obloze směrem k nim,

20 Bože!

a to s neuvěřitelnou rychlostí. Na vodní hladině spočívalo

jakési zlověstné, olejnatě klidné ticho.

„Můj Bože!“ vyrazil ze sebe Biggles a vrhl se směrem

k lodní zádi, kde bylo připoutáno letadlo. Smyth je již

odrazil od lodi, ale uvízl v přídržném laně škuneru. „Natoč

vrtuli!“ vzkřikl na něho úsečně Biggles a skočil do řidičské

budky.

Algy skočil za Bigglesem a zařval na něj: „Copak bylo

v té skříňce?“

Bigglesova odpověď se ztratila v řevu motoru, když jej

Smyth probudil k životu. Biggles se už ani nepodíval na

škuner, vstrčil do plynové páčky tak, že otevřel naplno

škrtící klapku a vyšvihl se s lanem do mlhy, která stále

houstla, pak se stočil do strmého, vzestupného letu. směrem

k ostrůvku, který byl vzdálen osm či devět kilometrů. Letci

byli sotva tři kilometry od laguny, a černý pás tajfunu byl

skoro nad nimi, když Biggles zařval: „Připoutejte se!“.

Měli právě na čase. Pojednou se jim zdálo, že se cosi

hustého vztyčuje před letadlem a že je zdvihá celé nahoru o

nějakých tři sta či ještě víc metrů, a to rychlostí expresní

zdviže. Potom se jim zdálo, že neviditelná síla byla náhle

jaksi zlomena a letci se uvázali ke stěně řidičské budky,

protože letadlo začalo padat jako kámen. Bulo zřejmé, že se

octlo v obrovské vzdušné díře.

Biggles věděl, že je to první vlna stlačeného vzduchu,

stlačeného takřka do stavu kapalného, který vznikl

obrovským tlakem řítícího se tajfunu. Zatajil se mu dech,

když zase narazili na pevný vzduch. Byli na dně vzdušné

jámy, kam dopadli s takovou silou, že se celé letadlo

roztřáslo od hlavy vrtule až k ocasní ostruze. Pilot postrčil

oběma rukama prudce řídící páku dopředu a uháněl vpřed

směrem k chráněné laguně na závětrné straně ostrova.

Algy se podíval dolů a spatřil, že se moře zbarvilo do

šeda. Nebylo na něm vlnobití, ale zuřivý vítr čeřil jeho

hladinu a rozprašoval ji v hustou vodní tříšť. Bylo to zrovna

takové, jako kdyby se díval shora dolů na vrcholek mraku

nimbus.

Po Mořském orlu nebylo ani potuchy! Pak se ohlédl

nazad na ostrov, škubl sebou a zadíval se udiveně na

Bigglese.

Pilot zlostně kývl hlavou, nebylo třeba slov. Letci byli

dále od ostrova nežli před pěti minutami! Nyní letěli

dozadu! Jinými slovy, rychlost větru převyšovala jejich

vlastní rychlost letu, která činila sto šedesát kilometru za

hodinu. Činila-li rychlost tajfunu sto šedesát osm kilometrů

za hodinu, byli naši letci hnáni zpět na širé moře rychlostí

osmi kilometrů za hodinu! Slunce bylo teď úplně

zatemněno, a nad zemí i mořem se rozprostřel kalný šedivý

soumrak. Prška ledových krup udeřila do letadla jako salva

kulí z kulometu, a pilot dobře věděl, že tyhle ledové kroupy,

které letěly téměř vodorovně proti nim, by v tom vichru

rozbily vrtuli na kaši, asi tak, jako kdyby do ní praštil

šrapnel. Kopl proto do levého pedálu směrového kormidla,

mrštil zároveň řadící pákou na tutéž stranu a přitáhl ji potom

nazpět až ke své pravé noze. Letadlo Vandal se otočilo

kolem své svislé osy a potom uhánělo opačným směrem

jako list, který před sebou žene vichr.

Ostrov jim ihned zmizel z dohledu, neboť nyní letěli po

větru rychlostí více než tři sta dvacet kilometrů za hodinu.

Ihned nato přelétli nad škunerem, který se zmítal s holými

stěžni v zuřivém náporu vichřice. Hned potom se jim mihl

pod letadlem jiný ostrov ve vířící změti bíle pruhované

zeleni a hnědi; vysoko do vzduchu se vznesl mrak

palmových listí, větví a všelijakých trosek a uháněly jako

kouř na širé moře.

Pilotovi se zatajil dech. Ericson a jeho škuner byli

ztraceni, protože zrovna v cestě jim byl jakýsi ostrůvek s

rozeklanými útesy. Vypadalo to tak, jako by Bobova skříňka

měla změnit pouze místo na dně mořském. Biggles se

usilovně namáhal představit si v duchu mapu a snažil se

vzpomenout si, jaká země je teď před nimi.

Na štěstí nádrže jejich letadla byly skoro plné, a tak při

své nynější rychlosti mohli urazit tisíc šest set kilometrů a

více, bude-li toho třeba.

Hodiny pomalu míjely. Občas se pod nimi mihly

ostrůvky se skvrnami kroutících se palem a skalisek,

ošlehávaných pěnou, a pilot zkoumal úzkostlivě každý

takový ostrůvek, zda by se na něm dalo přistat, neboť věděl,

že je tuze vzdálen od ostrova Gospel, aby se mohl vrátit, i

kdyby ta bouře utichla. Velmi mnohé z těch ostrovů měly

uprostřed lagunu, některé na závětrné straně, ale poletující a

vzduchem unášené trosky znemožňovaly jakékoli přistání na

ostrůvcích. Biggles byl připraven přistati kdekoli, kde by mu

bylo možno trochu bezpečně zakotvit letadlo a kde by mohli

vyčkat, až tajfun přeletí nebo až se vyzuří, a potom se

podívat po nějakém obydleném ostrově, z něhož by se

dověděli, kde vlastně jsou. Již se zdálo, že bouře utichá,

nebo že změnila svůj směr.

„Copak bylo v té skříňce?“ zařval Algy do pilotova

ucha, ale Biggles ho neslyšel.

Pilot ukázal nataženým prstem dopředu tam, kde se

rozprostíralo dlouhé, temné pobřeží. Na jednom místě se

pobřeží prohlubovalo v širokánskou zátoku, do které se

vinula řeka jako stříbrná nit odkudsi zdaleka, z našedlé

dálavy. Dlouhý bungalow s několika přístavky stál na okraji

chráněné, stavené vody. Když Biggles přiškrtil plyn a spustil

se níže, mohl spatřit jakýsi motorový člun s vlajkou

Spojených států na přídi, který byl zakotven nedaleko.

„Kdepak to jsme?“ zařval Biggles, když přijížděl ku

břehu, kde stál jakýsi muž v bílém kanafasovém obleku s

několika domorodci v uniformě, kteří na ně čekali.

„Ve Fly Riveru, na Nové Guinei. Já se jmenuji

Davidson a jsem důvěrníkem zdejšího guvernéra. Pojďte se

trošku napít! Patříte snad také k těm pilotům, kteří lámou

dálkové rekordy?“

„Postavili jsme právě rychlostní rekord z ostrova

Gospelu až sem, který dá někomu pěknou práci, aby jej

porazil.“ podotkl pilot klidně.

„Co je mi do rekordů, chci vědět, co bylo v té skříňce?“

přerušil ho Algy netrpělivě.

„V té skříňce? Ach, ano – byl tam obraz.“

„Obraz?“ vykoktal Algy nechápavě.

„Ano, malý olejový obrázek ve zlatém rámečku,

obrázek děvčete – myslím, že Bobovy ženy. To byl jeho

poklad!“ dodal klidně a přejel si rukou unaveně po obličeji.

KAPITOLA SEDMÁ

DIVOŠI A KŘÍDLA

Drobounké narůžovělé mráčkv časného rána začaly

rychle blednout na tyrkysově modré obloze, když tropické

slunce stoupalo chvatně na obzor. Jeho první vystřelující

paprsky hladily již vrcholky palmových stromů a kopce za

nimi svými bílými tepelnými prsty, když Biggles a Algy

vyšli ze svého hotelu v Port Moresby na Nové Guinei, kam

se dostali za svého letu, když byli tajfunem zahnáni daleko

od svého kursu.

Oba muži se loudali bez spěchu na mořské pobřeží, aby

tam provedli za denního světla prohlídku svého letadla,

dříve než budou pokračovat v cestě do vládní budovy, aby

se tam ohlásili a poklonili guvernérovi ostrova.

V mřížovitém stínu skupiny palmových stromů ležel

jakýsi muž s bradou podepřenou o dlaň ruky a díval se na

jejich letadlo, jak se houpá v mírném vlnobití nedaleko

mořského břehu. Muž měl volnou bavlněnou košili

rozhalenou u krku, vojenské kalhoty, které byly kdysi bílé,

ale nyní byly umaštěny a ušpiněny dlouhým nošením. Na

nohách měl volné navlečeny kanafasové střevíce.

Laceye napadlo, že muž vypadal kdysi dobře, dokud

zhýralý život a zimnice nezanechaly své neklamné stopy na

jeho utrápené tvaři.

„To je ten chlapík, který včera večer dřepěl na pohovce

v hotelové předsíni, že ano?“ zašeptal Algy potichu k

Bigglesovi, když se octli naproti tomu muži.

Pilot přikývl. „Ano,“ řekl klidně, „a víš-li pak, že se

nemohu zbavit myšlenky, že jsem toho muže kdesi dříve

spatřil, ale ať mě husa kopne, vzpomenu-li si kde.“

Oba letci se chystali, že přejdou kolem něho, když muž

náhle povstal a zamířil rovnou k nim. „To je vaše letadlo?“

otázal se muž unaveným, ale dobře modulovaným hlasem.

„Ano, to je naše letadlo,“ přiznal se Biggles. „Proč se

ptáte?“

„Och, není to nic závažného. Zajímal jsem se o to, to je

vše; ještě nikdy jsem neviděl aeroplán tak zblízka. Býval

jsem tak trošku strojníkem dříve, než jsem – no vy už

pochopíte, jak to teď chodí na světě. Rád bych věděl, zda

byste mi je někdy také ukázali?“

„Zajisté, s největší radostí,“ odpověděl Biggles

ochotně. „Jdu teď do letadla, pojďte tedy se mnou a

prohlédněte si je! Ostatně, Algy,“ pokračoval Biggles

obrátiv se ke svému společníkovi, „nemáš-li nic proti tomu,

abys navštívil toho starouška sám, mohl bych zatím

prohlédnout celé letadlo, než vyjde slunce. Jsou tu dvě nebo

tři malé prácičky, které bych rád udělal, a není tedy třeba,

abychom oba odešli na ten kopeček.“

„Výborně,“ souhlasil Algy. „Vrátím se zase sem k tobě;

nezdržím se déle než půl hodiny. Nazdar!“

Papuán s huňatými vlasy, jehož kůže se leskla pod

čerstvým nánosem oleje, a jenž měl zastrčen rudý květ za

uchem, pádloval ve člunu s Bigglesem a jeho novým

známým k letadlu.

Cizinec se díval na letadlo s velkým zájmem. „K

čemupak jsou všechny tyhle věci?“ otázal se a ukázal na

řadu ciferníků na palubní desce s přístroji, a skoro půl

hodiny naslouchal s napjatou pozorností, jak mu pilot

vysvětloval s odborným zápalem funkci leteckých přístrojů,

a pak mu ukázal, jak se zachází se samočinným startérem a

řídící pákou.

„Pojďte se podívat do kabiny,“ vybídl Biggles cizince a

ukázal na nízká dvířka za řidičskou budkou, která vedla do

kabiny v trupu letadla. Cizinec se poslušně shýbl do dvířek a

v kabině se postavil zpříma. Biggles se také shýbl, aby ho

následoval. Když vstrčil hlavu dovnitř kabiny, vzpomněl si

v návalu vzteku, kde už toho cizince předtím viděl.

„Co –“ začal Biggles, a právě když se mu při tomto

slově rozprskla v hlavě záplava purpurových plamenů, které

zvolna přecházely v čerň, poznat Biggles, že ho ten cizinec

udeřil. Pilot spadl bezvládně dopředu na tvář a zůstal tiše

ležet na podlaze.

Algy, který se zvolna ubíral cestou dolů s kopečku, kde

stála vládní budova, spatřil, jak se letadlo pomalu zatočilo

dokolečka, až se octlo nosem proti slabé mořské brise a jak

lehce sklouzlo po modré vodní hladině a začalo stoupat jako

racek k prosluněné obloze. Jistě s ním podniká zábavný let,

ten velkodušný pitomec, promlouval k sobě Algy ledabyle,

ale jeho obočí se svraštilo ve velkém údivu, když se letadlo

stočilo dokola k pevnině a vyrazilo směrem k modrým

horám ve velké dálce. Algy byl tím uveden do rozpaků a

díval se, až z letadla zbyla pouhá skvrnka na obloze, a

potom pohřížen v hluboké myšlenky se vrátil na pobřeží,

kde sebou praštil do písku, aby vyčkal Bigglesova návratu.

Pomalu uplynula hodina. Smyth, jejich mechanik,

přišel k Laceyovi, ale nemohl nijak přispět k rozluštěni této

záhady. Uplynuly další dvě hodiny v pochybách a

neurčitých dohadech, a potom se Algy vymrštil prudce na

nohy.

„Už je po něm!“ řekl Algy stručně. „Vždyť neměl v

nádržkách benzinu ani na čtyři hodiny; udělal bych lépe,

kdybych odešel ke guvernérovi.“

První věc, kterou si Biggles uvědomil, když pomalu

otevřel – oči, byla, že ho bolí nemilosrdně hlava; hned nato

si povšiml, že leží na podlaze kabiny, ale teprve když se

pokusil zdvihnout ruku k hlavě, aby nahmatal rozsah

poranění, učinil bolestný a mrzutý objev, že jeho zápěstí a

kotníky jsou pevně svázány! V téže chvíli umlkl náhle hukot

letadla a podlaha se naklonila v úhlu, který mu prozradil, že

letadlo klouže dolů. Biggles se pokusil pozdvihnout tak

vysoko, aby mohl vyhlédnout z okna kabiny, ale nebylo to

možné, a rty mu náhle vyschly při pomyšlení, že jeho

únosce teď provede nouzové přistání při jeho nepříjemném

postavení.

Biggles

vydechl

s

pocitem

úlevy

a

vykřikl

překvapením, když se kola podvozku dotkla pevné půdy a

pomalu rachotila, až se zastavila. Motor letadla byl vypjat;

dvířka kabiny se otevřela a cizinec se octl vedle Bigglese.

„Copak máte v úmyslu, Dawne?“ otázal se ho Biggles

chladně, „Tak vy se na mě pamatujete, že ano?“ odpověděl

cizinec. „Vzpomněl jsem si na vás trošku pozdě,“ připustil

Biggles.

„Byl jste v Calshotu v Anglii před kárným vojenským

výborem, že ano?“

„Měl byste to vědět lépe, vždyť jste byl předsedou

vojenského soudu, který mě vyhodil z vojny.“

Biggles otevřel úžasem oči. „Ach ano, už si

vzpomínám,“ řekl zvolna. „Vy jste byl odsouzen vojenským

soudem, protože jste platil padělanými šeky. Tomu už je

dávno – já jsem na to zapomněl.“

„Já ne,“ odpověděl Dawne stroze. „Nuže, nechci vám

pro to nijak ublížit, ale poslyšte, nepotřebuji vám říkat, že

mám velmi dobrý důvod, proč jsem sem přiletěl. Cesta po

souši by mi trvala tři měsíce a stála by trošku víc peněz, než

já kdy seženu. Kromě toho si nepřeji mít někoho jiného

kolem sebe, a to je další důvod, proč jsem si nepřivezl

žádnou společnost. A nemohl jsem se sem dostat jinak, leda

touhle cestou, jak asi nepochybně víte, místní smetánka má

sklon k prohánění lidí. Skrývání se v těchto lesích není ani

zábavná ani výnosná kratochvíle. Přirozeně, že jsem nikdy

nepomyslel na to, že se mi naskytne příležitost zaletět až

sem. Včera večer jsem si vymyslel celou tu dlouhatánskou

povídačku, protože jsem měl opravdu naději, že se mnou

vlezete do letadla a byl bych vás dorazil, kdybych byl věděl,

že mě prohlédnete. Věděl jsem však, že mě nepoznáte.“

„Ještě děláte pořád podvodníka, že ano?“ podotkl

Biggles.

„Ano a už jím patrně zůstanu,“ připustil Dawne. „Ale

nebuďte osobním, neboť vám to nic nepomůže. Buďte

hezky zticha a já vás nechám upláchnout. Až to tady budu

mít hotové, potom vás propustím. Odletím zpátky, ale ne do

Moresby. Budete-li mít trochu štěstí, můžete se dostal zpět

do Moresby za měsíc nebo dva, a zatím já už budu pěkně za

horama. Dám vám pistoli, dáte-li mi čestné slovo, že jí

nepoužijete proti mně, dokud se neodlepím od země.“

„Vaše šlechetnost mě ohromuje,“ poškleboval se

Biggles.

„Já vás ohromím ještě něčím jiným, budete-li se

pokoušet dělat vtipy. Já nejsem vrah, a nevypravil jsem se

sem pro nějakou pitomost; tohle je první dobrá příležitost,

kterou mám od té doby, co jsem byl vyřazen.“

„Což abyste mi rozřezal tahle pouta?“ navrhl Biggles a

ukázal na svá spoutaná zápěstí.

„Udělám to, dáte-li mi čestné slovo,“ nabídl se Dawne.

„To bych musel být blázen, abych to udělal,“ procedil

Biggles skrz zuby –

„Jak si přejete,“ řekl Dawne a pokrčil rameny. „Já

odtud nyní odejdu a vrátím se za dvě hodiny nebo tak nějak.

Nazdar!“

Biggles neodpověděl. Chvíli ležel tiše a pokoušel se

vymyslet nějaký plán, ale zdálo se mu, že toho je

poskrovnu, co by mohl udělat. Jeho zápěstí byla pevně

spoutána, a ať se namáhal jak chtěl, shledal, že je nemožné,

aby je uvolnil. V celém trupu nebyl sebe menší výstupek, o

nějž by byl mohl drhnout svými pouty, aby je rozedřel.

Biggles neměl ani tušení, kde nyní je nebo jak je daleko od

Port Moresby, ani nemohl zjistit, zda je letadlo na břehu

nebo na nějaké pasece v lese, ačkoli pronikavé skřeky

papoušků nasvědčovaly spíše tomu poslednímu. Vedro v

kabině bylo už dusivé a hodiny pomalu míjely.

Pro Bigglese svitla jakási útěcha, když uslyšel kroky

svého únosce. Dvířka kabiny se otevřela, a bývalý anglický

důstojník vsunul dovnitř těžké břemeno. Pot se mu řinul po

tváři, která byla rudá vedrem a rozčilením.

„Víte, co v tom je?“ otázal se Dawne Bigglese a ušklíbl

se.

„Nevím, ale ani se o to nestarám,“ odpověděl Biggles

chladně.

„Já vám to ukáži.“ Když to Dawne řekl, otevřel vršek

pytle a vstrčil dovnitř ruku. Když ji vytáhl, propouštěl mezi

prsty blýskavý písek. „Zlatý písek!“ zaskuhral Dawne

vítězoslavně chraptivým hlasem.

Přes povážlivé postavení se na něho Biggles vyjeveně

podíval.

„Ještě jeden takový pytel a budu hotov,“ pokračoval

Dawne. „Nezdržím se dlouho.“ Dvířka kabiny se opět

zavřela a Biggles uslyšel, jak se Dawne vzdaluje.

Asi hodinu bylo úplné ticho, ledaže se ozval

příležitostný chraptivý skřek ptáků nabo žvatlání opic; pilot

v kabině pohřížen v myšlenky snažil se rozřešit ten zoufalý

problém. Jaksi v podvědomí zaslechl slabé žuchnutí zvenčí

na stěnu trupu, jako by na něj spadla nějaká větev, ale

nevěnoval tomu příliš pozornosti. Vyhlídka na to, že jej

Dawne ponechá v pralese, aby se lopotil pěšky nazpět do

Port Morsby, ho děsila. Biggles znal málo tamní krajinu, ale

přece natolik, aby věděl, že je krajně nebezpečna

cestovateli. Bez znalosti řeči domorodců, by se do ní jen tak

neodvážil. Džungle byla zcela nepřístupná až na stezky,

kterými chodili domorodci, a hemžilo se to v ní pijavkami,

jedovatými hady a velkými stonožkami. Domorodci,

lidožrouti a lovci lebek byli v té krajině nejzáludnější na

celém světě. Jedinými silnicemi byly řeky a těch používali

pouze domorodci pro plavbu v kanoích, nebo krokodili, až

na několik ozbrojených obchodníků, nebo vládních

úředníků, kteří tam konali řídké návštěvy.

Ano, vyhlídka do budoucnosti nebyla nijak uklidňující.

Návrh Dawneův, že Bigglese propustí, byl o něco lepší než

trest smrti, ač na druhé straně Biggles dovedl pochopit

nechuť bývalého důstojníka k návratu do Port Moresby, kde

by rameno spravedlnosti velmi rychle zmařilo jeho plány. V

malých přestávkách slyšel Biggles ono slabé žuchání

zvenku na stěnu trupu, které už slyšel před tím, a maně se

tázal sám sebe, zda si snad nějaká zvědavá opice neprohlíží

jeho letadlo. Náhlý tříštivý úder ho však rázem uvedl zpět

do říše skutečnosti; Biggles zkamenělý úžasem se vyjeveně

zadíval na cosi, co se náhle objevilo ve stěně kabiny zrovna

nad jeho tváří. Byl to konec oštěpu, jehož dva decimetry

blýskavé oceli se ještě chvělo! Druhé prudké žuchnutí do

protější kabiny přimělo Bigglese, že se rychle otočil k tomu

místu, kde projel tenkou dřevěnou konstrukcí trupu

neklamný hrot šípu. Biggles si povšiml špinavě hnědé

špičky šípu a vzpomněl si na pověstný zvyk Papuanců

otravovat jedem válečné šípy. Pilot se zachvěl, ale pak mu

bleskl v očích zásvit naděje. Bylo to dílem okamžiku

pozdvihnout nohy nahoru a přeříznout provaz, kterým byly

spoutány, na ostří hrotu toho oštěpu, který byl ostrý jako

břitva. Potom se Biggles přiškrábal po kolenou až k němu a

přeřízl si také provazy, kterými byla svázána jeho zápěstí a

mnul si rychle prsty, aby v nich obnovil oběh krve.

Odvážil se obezřetného pohledu z okna kabiny. Letadlo

stálo před velikým stromem na široké, zvlněné travnaté

planině. Biggles se obrátil a vyhlédl také protilehlým oknem

a spatřil, že je vzdálen asi padesát metrů od džungle. Nikde

nebylo ani potuchy po domorodcích. Nad ním se líně

houpali malí papoušci, tak zvaní parakíti, zavěšení buď za

zobák nebo drápy na větvích stromů, s kterých splývala

kaskáda buganvilií jako velká purpurová skvrna. Už nélétaly

žádné šípy, nemohlo být pokojnější krajiny, ač Biggles

dobře věděl, že ze stinné lesní stěny jsou na něho a jeho

letadlo upřeny četné zvířecí oči, plné strachu a zášti. Pilot se

obrátil směrem k otevřené planině na druhé straně, aby

zjistil nejlepší směr pro odlet, a ihned poznal, proč šípy

divochů přestaly najednou létat. Po planině uháněl ve

vzdálenosti asi sto metrů od letadla Dawne s těžkým pytlem,

jejž měl přehozen přes rameno.

Biggles se rychle pohnul. Shýbl se, skočil do řidičské

budky, roztočil samočinný startér a jakmile se motor

probudil k životu, sedl si na pilotní sedadlo.

„Mějte se na pozoru!“ zařval Biggles na Dawnea, který

se k němu přibližoval a který rázem ustal v běhu, když se

motor rozběhl. Rychle zahodil pytel a znovu se rozběhl

směrem k letadlu. Skrčil se mrštně jako hráč kopané, když z

křovisek zahvízdl celý roj šípů, skrčil se k zemi jako

závodní běžec a prudce se rozběhl k letadlu, které teď k

němu pomalu ujíždělo.

„Pojďte sem! Už máte vyhráno!“ zařval Biggles.

Dawne, který si teď byl vědom svého nebezpečí,

vyprázdnil zásobník své pistole do lesního porostu a potom

se shýbl pod křídlo letadla, aby skočil ke dveřím kabiny.

Právě když k nim dorazil, klopýtl a upadl na tvář. Mezi

lopatkami mu trčel oštěp až po rukojeť.

Biggles div nezkameněl úlekem při pohledu na Dawnea

a jednal ryze pudově z podnětu okamžiku. Strhl zpět

plynovou páčku, shýbl se a vletěl průlezem do kabiny,

otevřel její dveře a vtáhl dovnitř muže, který spadl pod

křídlo. Když přibouchl dveře za Dawneem, ozval se z lesa

velkv řev a do letadla se zabodla celá prška šípů. Vtom se

ozval druhý řev, když totiž domorodci viděli, že jejich kořist

jim skoro uniká. Vyrazili ze svého úkrytu na letadlo.

Biggles se vrhl do řidičské budky, vrazil do plynové

páčky, takže otevřel škrtící klapku naplno právě v

okamžiku, když vůdce domorodců dorazil k ocasu letadla a

rozpřáhl se k ráně svou sekerou, která kdyby stíhla svůj cíl,

byla by ocasní plochy rozsekla ve dví; ale domorodec se

zapotácel a zavrávoral se zvířecím, vyděšeným zavytím,

neboť prudký vzdušný proud od vrtule ho porazil na zem.

Několik dalších vteřin, kdy letadlo se rozjíždělo po

hrbolaté půdě se stále vzrůstající rychlostí, zdálo se pilotovi

celou věčností. Konečně se letadlo zdvihlo a vzneslo se k

obloze. Biggles zhluboka vydechl a utřel si čelo, jež se

lesklo potem. Nervová reakce způsobila jakési ochabnutí u

pilota.

Minutu či dvě se Biggles držel svého kursu a byl by rád

věděl, kterým směrem se má dáti. Dawne ležel v kabině,

patrně umíral, ale Biggles nemohl odejít od řízení, aby mu

pomohl nebo se ho otázal, kde jsou. Na všech stranách se

rozprostíral

les,

tmavý

a

zkázonosný

les.

Skoro

bezprostředně pod ním se vinula dosti široká řeka, která

vypadala jako nedbale pohozená stuha mezi stromy. Ve

velké dálce po pilotově levici se tyčily zubaté vrcholky

horského hřebenu, kdežto daleko po pravé straně se kroutila

širší řeka a tvořila na sta zákrutů, které se stáčely do sebe, a

vinula se směrem k moři. Ale kde vedla nejkratší cesta k

moří? Biggles to nevěděl, ale měl stále na myslí nouzové

přistání, jehož možnost se mohla kdykoli naskytnouti, a

zamířil jaksi bezděčně k té řece: ale dřív nežli k ní doletěl

přiměl ho náhle zápach benzinu, že se ohlédl dozadu a tvář

mu zpopelavěla úzkostí. Benzin totiž tekl po podlaze

řidičské budky a opeřený konec šípu, který vyčníval ze

stěny hlavní nádrže, mu prozradil, co se stalo.

Motor vyprskl a pak zhasl, právě když Biggles dorazil

nad řeku; pilot přepjal na spádovou nádržku, což mu

umožnilo získat dalších dvacet minut času. Bylo nemožné

říci, kterým směrem teče řeka. ale Biggles otočil nos letadla

k jejímu širšímu konci, neboť měl naději, že tak doletí k

moři, protože věděl, že čím bude blíže k moři, tím bude

bezpečnější. A když se hned nato moře vyhouplo na obzoru,

vydechl Biggles s pocitem úlevy, ač byl od něho ještě dosti

vzdálen. Stejnoměrný hukot motoru se změnil v přerývavý

praskot, aby nakonec ztichl úplně. Vrtule sebou ještě

naposled škubla a pak se zastavila.

Pilot se vyklonil za své budky a zkoumal řeku, aby si

vybral nejlepší místo, které bylo v dohledu, na němž by

provedl nevyhnutelné nouzové přistání: teď už se ozýval

jenom lahodný bzukot větru ve výztužných drátech letadla.

Pod ním bylo několik rovných říčních ramen, a Biggles si

vyvolil to nejdelší, které bylo šťastnou náhodou také nejblíž

k moři. Ve výši tří set metrů přeletěl pilot nad vesnicí

domorodců, která byla postavena na jakýchsi chůdách v

bahně řeky, a která, jak si pilot s uspokojením všiml, se

zdála opuštěnou.

Koruny stromů se ani nepohnuly, a Biggles usoudil, že

je jen docela slabý vítr a že jej nemusí brát v úvahu, a proto

letadlo důvěřivě vyrovnal na střed řeky. Pak sklouzl nad

velký peň stromu, který plul ve vodě, doufaje, že jich tam již

více nebude. Letadlo se hrnulo pomalu bahnitou vodou až se

zastavilo a začalo plout pomalu s proudem řeky. Pilot

nemohl víc učinit, neměl ani možnosti, aby je dostal na

břeh, takže když se rychle rozhlédl kolem sebe, odkvapil do

kabiny.

Dawne ležel na podlaze na boku, tak jak jej Biggles

před odletem opustil. Jeho tvář byla popelavá, ale oči měl

otevřeny.

„Nevytahujte to,“ řekl Dawne klidně, když spatřil, jak

se Bigglesovy oči kroutí směrem k oštěpu v jeho zádech.

„Bylo by hned po všem, kdybyste to udělal. Ostatně, bude

již beztak brzy po všem,“ dodal Dawne, „ale dříve, než se

odeberu na onen svět, přál bych si omluvit se vám,

Bigglesworthe –“

„Netrapte se tím, Dawne,“ řekl mu Biggles jemně,

svlékl si blůzu a složil ji pod hlavou zraněného muže. „Je mi

líto, že jsem nemohl doletět do Moresby, ale ti divoši mi

prostřelili benzinovou nádržku.“

„Kde jsme nyní?“ otázal se Dawne.

„Na řece,“ odpověděl Biggles.

„Myslíte tu velikou řeku na východ od místa, kde jsem

přistál!“ otázal se Dawne.

Biggles přikývl. V křovisku nedaleko nich začal bíti

zběsile buben.

„Tak vám bude docela dobře, jste-li tak blízko moře,“

pokračoval Dawne. „Zdejší vesnice jsou většinou pokojné.“

Pak bylo několik minut ticho, a pilot, který si dřepl na

podlahu, díval se soucitně na smrtelně zraněného muže.

„To je můj osud,“ zabručel trpce bývalý anglický pilot.

„Chtěl jsem to dostat, když už jsem na tom měl ruce.“

Dawneyovy oči vyhledaly pytel se zlatým pískem, který

ležel na podlaze. „Nikdy jsem neměl mnoho štěstí,“ dodal

potom žalostně.

„Připouštím, je to kruté, zatraceně kruté,“ souhlasil

Biggles, „ale vy jste nebezpečí přímo vyzýval, tím jak jste si

počínal.“

„Nebylo jiné cesty,“ zabručel raněný muž. „Jakpak jste

to poznal, že nebylo?“ otázal se ho Biggles zvědavě.

Dawneova tvář se zkřivila do strašidelného úšklebku.

„Poslyšte, povím vám to,“ řekl potom bývalý pilot.

Vtom ho roztřásla křečovitá bolest, a z koutku úst mu

vyhrkla krvavá bublinka.

„Nemluvte, jestli vám to škodí,“ řekl Biggles rychle.

„Povím vám to – chtěl bych raději, aby to dostal někdo

jako vy – někdo z naší staré posádky – vy mi rozumíte, co

míním. To mě dorazilo, když jsem byl vyhozen z vojny,“

pokračoval umírající muž vášnivě. „Nepadělal jsem ty šeky

pro sebe. Byla v tom dívka – ale, co na tom záleží?“ Dawne

se zamyslil a odmlčel a potom zase pokračoval. „Kelly našel

první to zlato tam nahoře; řekl mi, že řečiště je plné zlatého

písku. Prodal svůj nález britské společnosti na rýžování

zlata a ta vyklopila sto tisíc liber za velké hlubidlo. Dostal

jsem u ní práci jako zástupce ředitele, ne proto, že bych tu

práci znal, nýbrž proto, že tam nebylo nablízku jiného

bělocha. Ředitelem společnosti byl Angus McReady. Ten

znal svou práci, ale byl pořád opilý, aby se o ni tuze zajímal.

Ostatní osazenstvo tvořili sluhové – skoro všichni přišli

rovnou z pralesa. S počátku se zlato objevovalo, ale potom

se zas náhle ztratilo. Nemohl jsem to pochopit, ale nedalo se

od toho odejít; nebylo dosti peněz na zaplacení výloh. Po

nějakém čase společnost sbalila své švestky a bylo po

všem.“

„Dva roky nato, když jsem byl dole v Darwinu, setkal

jsem se s jedním z těch mládenců, kteří s námi tehdy

pracovali; ten podepsal pracovní smlouvu s jakýmsi zdejším

cukrovarem. Mluvili jsme o tom zlatém dole, a ten muž mi

řekl, jak každého dne ráno a večer oškraboval plechy. Zprvu

jsem nemohl pochopit, co tím myslí, ale po nějakém čase

jsem tomu přišel na kloub, co se tam vlastně přihodilo.“

Umírající muž se odmlčel. „Dejte mi cigaretu!“

zašeptal. „Měli bychom vyjít z letadla, kouříme-li, že ano?“

usmál se Dawne slabě. „Děkuji.“ Dawne chvilku bafal

cigaretu, než zase promluvil.

„Je vám známo, jak se těží zlatonosné bahno, které

potom klouže po rýžovacích deskách, aby se na nich

zachytil zlatý písek? Vy to neznáte? No, to nic nedělá. Ty

desky jsou vystaveny účinku roztoku rtuti, která má zlato na

ně přichytit. Nuže, ten ubohý nevědomec z džungle nevěděl,

oč tady jde. Myslel si, že ten stroj je jakýsi bůh, a proto

oškraboval zlatý povlak z desek, aby byly čisté. Takové věci

jsou domorodci schopni. Není tedy divu, že jsme nedolovali

žádné zlato! Pokaždé totiž ten muž oškraboval desky a smyl

s nich také hromádku zlata dolů do bahna. Nuže, tak to bylo,

a já jsem věděl, kdybych se mohl vrátit k tomu dolu, že bych

tam našel pořádné hromádky zlatého písku v tom bahně,

který by bylo docela snadné vyrýžovat. Hlubidlo a spousta

rozličného nářadí byla zanechána na místě, protože nestálo

za námahu, aby to bylo dopraveno nazpět.“

„Dorazil jsem do Moresby a tam jsem uvízl.

Neodvažoval jsem se povědět někomu, co jsem objevil; od

té společnosti bych nebyl dostal nic, protože by mi byli

řekli, že jsem si toho měl zavčas všimnout, což bylo vlastně

pravda. Ano, mým úkolem bylo, abych se zmocnil toho

zlata sám, což by bylo dosti snadné, kdybych byl měl trochu

peněz pro nosiče, ale já jsem je neměl. Potom jste se sem

přibatolil vy, a to mi vnuklo nový plán. Znal jsem podrobně

tamní planinu, na které jsem mohl přistát. Musel jsem použít

první příležitosti, abych prozkoumal řízení letadla, které mi

bylo nové, a proto jsem se potloukal kolem hotelu – abych

vám poskytl příležitost, abyste se se mnou dal do řeči. Ale

brzy jsem viděl, že mě nepoznáváte – a další už víte.“

Smrtelně raněný muž dýchal velmi ztěžka, a Bigglesovi

bylo jasné, že nadchází konec. „Výborně, starouši, jen se

nad tím netrapte; čert ať vezme to zlato!“ řekl Biggles

soucitně a podíval se na šeredný oštěp v zádech

Dawneyových.

„Kdybyste jej vytáhl – vykrvácím – za minutu – viděl

jsem to už dřív,“ sípal umírající muž. „Ostatně, již to nebude

dlouho trvat. Nuže – tak je to, to je celý můj příběh,“

pokračoval Dawne, „neměl jsem peníze – ani společníka –

neměl jsem – nic. Ale dokázal jsem to. Bože!! Už se

připozdívá – rychleji, než jsem si myslel – či –“

Biggles se podíval oknem kabiny ven na žhoucí polední

slunce, ale neřekl nic. Několik minut bylo v kabině ticho.

Zvenku se ozývalo pouze hluboké chrochtání krokodýla a

vzdálené bubnování.

„Už se stmívá,“ řekl znovu umírající muž, „nemohl

jsem jít sám – škoda – měl jsem jít – i s tím – zatracení

divoši!“ řekl Dawne slabým hlasem, začal stenat a mást se

na rozumu. „Vy jste ještě tady – Bigglesworthe –

neopouštějte mě – v té temnotě!“

„Zajisté, hochu, jsem zde,“ řekl Biggles jaksi

nemotorně.

„Nemohu vás vidět – postrašte ty divochy – jak se stmí-

vá – jak se stmí-vá! Nemohu nic vidět… Nebudu moci letět

dnes v noci – bylo by lépe, aby zapálili oheň – stoupám

příliš rychle… Pavlíno –“

Poslední slova byla již pouhým šepotem, a hlava

Dawneyova klesla bezvládně stranou.

Biggles povstal, přejel si rukou unaveně obličej a

zadíval se nepřítomně oknem na řeku. Ihned si povšiml, že

se letadlo zastavilo, neboť se zachytlo za převislé větve

stromu blízko břehu. Biggles se vyšplhal na strop a právě se

chystal, že se pokusí o vyproštění letadla, když mu do uší

zalehl jakýsi vzdálený zvuk. Byl to neklamný hukot

motorového člunu. Biggles chvíli pozorně naslouchal; člun

se stále přibližoval.

Hned nato si začal pobroukávat v záhybu řeky, a

Biggles zpozoroval, že k němu pluje Algy, guvernérův

tajemník a dva domorodí policisté ve vládním člunu.

„To je štěstí, že jste se tady tak znenadání objevili,“

podotkl Biggles, když motorový člun přijel až k letadlu.

„Není to štěstí, ani náhoda,“ odvětil vládní úředník a

usmál se. „Věděli jsme, kde jste, jakmile jste odletěl.“

Biggles se na úředníka vyjeveně podíval. „Jak to?“

odsekl nedůvěřivě.

„Poslyšte!“ řekl mu úředník a pozdvihl prst. Biggles

naslouchal.

Tom-tom-tom-tom-tom-a-tom-tom-ozýval

se

pochmurný, neurvalý hlas bubnu z křoviska nedaleko nich, a

potom se jako ozvěnou ve velké dálce ozvalo další

bubnování, a pak zase další: tom-tom-tom-tom-tom-a-tom-

tom-tom!

„To je divošský telegraf,“ řekl vládní úředník stručně.

„Každý domorodec ve vzdálenosti jednoho sta kilometrů

nyní ví, že jsme vás našli. Dawne je mrtev, že ano? Hm. Já

jsem si to myslel. Nevěděli jsme, kdo z vás to byl raněn,

když jsme dostali tuto bubnovanou zprávu.“

„To mi připomíná, že sám musím poslat jakousi

zprávu,“ řekl Biggles ledabyle.

„Zprávu! Komupak?“ otázal se Algy překvapeně.

„Své bance,“ odpověděl Biggles rozšafně. „Náhodou

jsem si povšiml ve starých novinách, že akcie britské

společnosti pro rýžování zlata na Nové Guinei klesly z jedné

libry na jeden šilink. Vyskočí hned na padesát, doví-li se

tato společnost to, co vím já!“

„Byla by to dobrá věc, kdybychom jich několik

koupili,“ navrhl Algy.

„Na to jsem právě myslel,“ zubil se Biggles.

KAPITOLA OSMÁ

ORIENTÁLSKÁ LSTIVOST

Z pohodlné řidičské budky svého letadla vyhlížel

Biggles klidně dolů na prosluněné vody Indického oceánu s

výšky šesti set metrů, když uháněl na sever z Penanu do

Rangunu, což je cesta dlouhá tisíc tři sta kilometrů.

Od jejich odletu z Nové Guineie uplynulo již čtrnáct

dní. Letci si rozdělili svůj let na pohodlné úseky do

Lomboku a do Surabaje, kterážto města proslula svými

letišti, na kterých přistávali piloti, kteří létali rekordní lety

do Austrálie a odtud do Batavie, konečné to stanice velké

holandské společnosti, která podniká lety do holandské

východní Indie. Odtud naši letci letěli dále do Singapuru,

kde byli pohoštěni letkou britského královského námořního

letectva, která je tam posádkou, kdežto letadlo bylo rychle

opraveno vojenskými mechaniky. Potom letěli dále do

Penanu. Po krátkém zdržení odletěli letci zrána do Rangunu,

nejbližšího to letiště, kde se chtěli zastavit na cestě domů.

Na pravé straně, ve velké dálce se rozprostíralo mořské

pobřeží zkadeřené palmovými stromy a omývané vlnobitím

Malajského poloostrova, jehož temně zelené lesy se táhly

daleko za ně. Po jejich levici byl oceán nekonečný rozlohou

své modré vody, která sahala až k dalekému obzoru; ani

vlnka nezčeřila jeho hladiny, aby letcům naznačila, že brzy

nastane zběsilý var a kolotání vody. V nevelké vzdálenosti

vpředu byly odlehlé přední hlídky, souostroví Mergui, ona

dlouhá řada ostrovů které leží jako řetěz smaragdů

zasazených do tyrkysové modři vody v délce přes šest set

kilometrů podél západního pobřeží Malajského.

Celou hodinu se drželi letci pevně svého kursu, a na

obzoru se stále vynořovaly nové svěží ostrovy, které jim

letěly v ústrety, kdežto jiné klouzaly dozadu. Na jednom

takovém trošku větším ostrově byla zakotvena džunka na

malé, skoro úplně uzavřené laguně. S mořské hladiny byla

jistě mimo dohled lodí plujících okolo, ale ze vzduchu se

její hladká, sírově žlutá plachta, blýskala jako pruh zlata

uprostřed modři, která džunku obklopovala kolem dokola.

Po těch několik minut, co letěli nad ostrovem, si ji pilot

zvědavě prohlížel; mohl spatřit, že posádka džunky stojí na

břehu, a že se na ně dívá, a napolo jí záviděl její prostý život

daleko od zmatků a povyku civilisace. Hned nato mu ostrov

sklouzl z očí, a letadlo burácelo dál křišťálově čistým

vzduchem. Když letoun přeletěl džunku, zbyla z jejího zjevu

jen prchavá vzpomínka.

Bylo to asi čtvrt hodiny nato, když si Algy, který se

najednou probudil ze svého snění, povšiml, že se pilot

vyklání na jednu stranu z letadla a dívá se upřeně vpřed na

cosi, co bylo dole pod nimi. Algy sledoval jeho pohled a bez

velkých obtíží zjistil předmět pozornosti svého druha na

průzračné mořské hladině. Zprvu se na to díval Algy bez

zájmu, ale když to chvíli pozoroval, rozhostil se v jeho

obličeji rozpačitý výraz, a letec si zastínil oči před

slunečním žárem a jal se předmět dlouze a zkoumavě

prohlížet. Pak se podíval nahoru a jeho zrak se setkal sa

zrakem pilotovým. Algy svraštil tázavě obočí a obrátil palec

dolů a jaksi se ušklíbl. Ihned nato zmlkl hukot motoru,

letadlo Vandal sa zakymácelo a začalo se snášet dlouhým

klouzavým letem dolů, směrem k tomu předmětu, který se

vznášel na vodní hladině. Zdálo se, že je nyní zcela

nehybný, ačkoli Algy si byl skoro jist, že spatřil, jak se

předmět pohnul právě v té chvíli, co pilot přiškrtil motor; a

opravdu zdálo se skoro, jako by se ten předmět pozdvihl nad

vodu a zamával na ně!

Letadlo se pomalu snášelo dolů, a ta věc se ještě pořád

nepohybovala, ale ve výši šedesáti metrů nad mořem již

nebylo pochyb o tom, co to je. Bylo to opravdu lidské tělo,

které plovalo na vodě; sotva tomu mohli uvěřit. Biggles

přeletěl velmi nízko nad tím tělem, aby si to opravdu zjistil.

Potom se stočil dokola ve strmé zatáčce a vyrovnal letadlo;

zlehka se snesl na vodu a přistál s letadlem ve vzdálenosti

asi třiceti metrů od plovoucího těla.

Algy vběhl do zadní části kabiny a otevřel dokořán její

dveře, když přijeli až k tomu tělu.

„Buď opatrný!“ napomínal Biggles Laceye, když

dorazili k vratkému voru, na němž ležel jakýsi muž. „Mohl

by se potopit, kdybychom ten vor převrhli. Bože! Ubohý

brach, v jaké se octl bryndě!“ zabručel Biggles soucitně,

když si povšiml kůže nahého muže, která byla samý puchýř

vlivem slunečního žáru. „Počínej si opatrně – dobrá –

vyndej ten koňak z mého kufříku, Smythe, a dělej rychle;

ten člověk je skoro hotov.“

Letci uložili muže, který byl v bezvědomí, opatrně na

podlahu kabiny.

Algy náhle vyhrkl: „To je Číňan!“

Biggles na chvilku ustal ve své práci s odšroubováním

zátky s konve s olejem, aby se udiveně podíval na toho

muže. „Máš pravdu, je to Číňan,“ řekl Biggles.

„Nuže, na tom se nedá nic měnit, to jsme mohli čekat;

já mu naleju trochu oleje na ramena, a ty mu nalej do úst

trochu koňaku – pomalu, nepřevracej tak tu láhev, jinak se

zalkne – to postačí, už nabývá vědomí. Nyní – mu podej

sklenici vody!“

Muž, který byl dosud v bezvědomí, sebou pohnul a

podíval se bezlesklýma očima nahoru na tři tváře letců, kteří

se nad ním skláněli.

„Napij se!“ vybídl Biggles Číňana, podal mu sklenici

vody a nadzdvihl hlavu.

Číňan uchopil dychtivě sklenici a vlil její obsah do

svého vyprahlého hrdla.

„To ti prozatím postačí!“ podotkl pilot a vzal mu

sklenici z rukou.

„Děkuji!“ vyhrkl zachráněný muž.

Biggles svraštil obočí. „Mlufiš englicky?“ vyzvídal na

něm. „Ne takhle!“ odpověděl mu vyčerpaný muž

kultivovaným hlasem a s pitvorným, úsměvem.

Algy se podíval udiveně a vesele na svého druha, ale

Číňan zachytil jeho pohled. „Byl jsem na universitě v

Oxfordu,“ vysvětloval letcům.

„Povídali, že mu hráli,“ odpověděl Biggles příkře. „No,

ale upokoj se na minutu, a potom se opět dáme do řeči.“

Brzy nato se zachráněný Číňan posadil tak, že se opřel

zády o stěnu trupu, a byl oblečen do Laceyova županu. „Čí

je to loď?“ otázal se Číňan zvědavě a rozhlédl se dokola.

„To není loď, to je aeroplán,“ odpověděl Biggles.

„Ach ovšem. Vzdával jsem se už veškeré naděje, že se

dostanu se svým vorem do bezpečí, když vtom jsem uzřel,

jak nade mnou letíte. Myslím, že jsem potom omdlel.

Kampak letíte?“

„Do Rangunu.“

„A musím s vámi do Rangunu?“

„Mám obavy, že ano,“ řekl Biggles.

Číňan chvilku uvažoval a potom řekl: „Neletíte

náhodou nějaký rekordní let?“

„Nikoli,“ odpověděl Biggles s úsměvem, „my se tady

jenom tlučeme směrem k domovu, to je všechno.“

„Rozumím,“ řekl Číňan a zase se zamyslel. „Rád bych

věděl –“ pokračoval pak váhavě, „zda by to bylo ode mne

přílišné, kdybych vás požádal, abyste mě co nejrychleji

vysadili někde na břeh. Kdybyste se uvolili dopravit mě do

Penanu, tím lépe. Nemyslete si, prosím, že jsem smělý, ale

jsem ochoten odměnit se vám za všechno nepohodlí nebo

změnu vašeho plánu, jestli připadá v úvahu.“

Biggles zavrtěl hlavou. „My to nemůžeme dělat,“ řekl

pak, „to je tuze daleká cesta a stálo by to jenom na palivu

hodně peněz.“

„Já mám trochu peněz,“ podotkl zachráněný muž

klidně. „Jde-li tady pouze o peníze –“

„A jak jste se dostal do této bryndy?“ přerušil ho

Biggles. „Li Chi!“ odpověděl Číňan stručně, tak jako by to

úplně postačilo pro vysvětlení jeho případu.

„Copak to má společného s vámi?“ zvolal Biggles

překvapeně. „Myslil jsem, že Li Chi je jakýsi druh ovoce;

něco podobného jsem jedl v Singapuru.“

„To je pravda,“ souhlasil Číňan, „ale jste patrně cizinec

v těchto končinách, jinak byste věděl, že je to také výlupek

nejhoršího charakteru, který se kdy plavil po zdejších

mořích, námořní pirát, podloudník a zloděj. Potopil mou loď

a vhodil mě do moře žralokům – jak myslel.“

„Je to tedy patrně gentleman, kterému je radno se

vyhnout,“ podotkl Biggles. „On tedy neprohání svou džunku

se žlutou plachtou jen tak nazdařbůh, že ne?“

Číňan se zarazil. „Vy jste spatřil takovou loď?“ otázal

se dychtivě.

„Ano, přeletěli jsme ji asi před čtvrt hodinou; kotvila na

laguně, na onom dlouhém ostrově, asi ve vzdálenosti

čtyřiceti kilometrů odtud směrem na jih.“

„To je ostrov Raffa; to je on!“ procedil Číňan mezi

zuby a zatínal střídavě pěsti. „Dovolte, abych vám to

pověděl,“ pokračoval Číňan chvatné. „Já se jmenuji Hoi Sin,

a můj otec je bohatý člověk; je obchodník v Šanghaji. Plavil

jsem se do Indie s cenným nákladem zboží na jedné ze

svých lodi, když jsem potkal nepřítele. Podnikl útok na mou

loď a potopil ji, když jsme odešli pro čerstvou vodu na

ostrov. Mnozí z mých lidí byli na břehu, ale já jsem byl zajat

a vhozen do vody s pirátské lodi, která vyplula na širé moře.

Měli mě napřed usmrtit,“ dodal Číňan s podivným smíchem.

„A co mi navrhujete, abych udělal?“ otázal se ho

Biggles sympaticky.

„Vezmete-li mě do Rangunu, nemohu nic podniknout,“

pokračoval Číňan chvatně, „protože by se ten pirát zatím

skryl mezi stovkami ostrovů, které jsou mezi námi a

Filipínami, jak to vždycky dělává, a kde bychom ho nemohli

najít. Kdybyste dovolil, najal bych si váš aeroplán na den

nebo na dva a přelstil bych ho. Nezáleží na tom, co to bude

stát, jen když dopadnu toho ničemu; tři tisíce – pět tisíc

dolarů, to nerozhoduje.“

Biggles začal v duchu rychle počítat a projevil svůj

souhlas. „To se mi úplně zamlouvá, ale nebudete mi

zazlívat, řeknu-li vám, že v této chvíli nevypadáte zvlášť

zámožně.“

Číňan se lehce začervenal. „To chápu,“ řekl ihned. „Já

vím, že jistě vypadám jako nějaký žebrák, ale není tomu tak

ve skutečnosti. Především musím dostat oblek a peníze.

Vezměte mě tedy do Penanu, kde mě můj strýc poskytne

vše, co budu potřebovat, a já vám zaplatím napřed. Potom

vás již jen budu žádat, abyste dopravili mne a mé muže na

druhý konec ostrova, kde kotví džunka toho piráta. Zbytek

můžete přenechat mně. V mé zemi máme zvláštní způsob,

jak zacházet s takovými lupiči.“

„Ano, rozumím,“ řekl Biggles suše. „Kolik mužů

máte?“

„Myslím, že čtrnáct nebo patnáct.“

„Dopravili bychom je tam na třikrát,“ řekl Biggles a

obrátil se k Algymu. „To by netrvalo dlouho; vzdálenost

mezi oběma ostrovy není velká. Můžeme se také střídat v

odpočinku, zatím jeden z nás poletí s nákladem.“

Za pět minut nato byli už letci vysoko ve vzduchu a

letěli nazpět do Penanu.

„Jsem nucen vás požádat, abyste mému strýci doručili

tuto zprávu,“ řekl Číňan omluvme, když po přistání zajížděli

do přístavu. „Nemohu přece na břeh takhle, jak vypadám.“

„Nikoli, to nemůžete,“ souhlasil Biggles. „Naškrábněte

tu zprávu a já ji vezmu vašemu strýci. Algy, ty se zatím

postarej, aby byly naplněny nádržky, než se vrátím; bude

lépe, vezmeme-li s sebou několik náhradních konví benzinu

do letadla, bude-li to možné. Já se nezdržím dlouho.“

Biggles se vrátil za hodinu a přinesl nejen šaty a dva

těžké kanafasové pytle, nýbrž přivedl i Hoi Sina, který trval

na tom, že chce spatřit svého nešťastného synovce.

V rychlé čínštině vysvětlil Hoi Sin, co se mu přihodilo,

a potom vysázel Bigglesovi částku peněz, která byla

dohodnuta za nájem letadla.

„No tak tedy odletíme,“ řekl Biggles potom, „máme

ještě trochu práce před sebou.“

Starý Číňan odběhl na břeh a naši letci se znovu

vypravili na místo, kde se přihodilo Hoi Sinovi jeho neštěstí.

Na své cestě přeletěli nad džunkou se žlutými plachtami a

Číňan se na ni díval chladnokrevně nepřátelskýma očima.

Pak je vedl k malému ostrůvku na obzoru, kde je požádal,

aby přistáli v jakémsi chráněném zálivu, který jim poskytne

možnost bezpečného přistání. Když vjeli do zátoky, nebylo

ani potuchy po posádce Hoi Sinově, ale když se ozvalo

zvláštní zahvízdnutí Číňana, který stál oděn v modrém

hedvábném kimonu na nápadném místě v zadní budce

letadla, bylo hned slyšet jakési hlasy, které se ozývaly z

nedaleké džungle.

Hned nato se vyřítila ze svého úkrytu řada mužů. kteří

ukazovali na letadlo, volali na sebe a potom se se zřejmou

radostí rozběhli dolů na pobřeží. Biggles si je prohlížel po

očku s jakousi nechutí, neboť ještě nikdy neviděl lidi, kteří

by více páchli než tito Číňané. Ze čtrnácti lidí, kteří se

brodili vodou k letadlu, byli skoro všichni Číňané, ale byli

tam také dva malajští Dajaci, kteří byli ozbrojeni

nevyhnutelnými krisy21, a pak jeden černoch. Biggles se

díval několik minut na tento výjev a nebyl s to porozumět

jedinému slovu z toho rozhovoru, ale byl s to sledovat

21 Malajská dýka

dramatické vysvětlení Hoi Sinovo podle jeho opakujících se

posunků. Povšiml si očí Číňanů vykulených údivem, když

jim Hoi Sin popisoval, jak byl zachráněn na moři, a pak

pochybovačné váhavosti těch mužů, když jim bylo řečeno,

že budou dopraveni na druhý ostrov letadlem, a konečně

jejich prudkého oddychování, když Hoi Sin vysvětloval

důvod zákroku.

Biggles upozornil Číňana na slunce, které již zapadlo

za obzor, a tak bylo prvních šest cestujících rychle umístěno

v kabině letadla. Biggles přenechal své letadlo Laceyovi a

odešel se Smythem na břeh, aby tam vyčkal návratu svého

letadla. Bylo třeba tří letů, ale k večeru byli Hoi Sin a jeho

posádka bezpečně dopraveni na druhý ostrůvek, a Biggles

přál šťastnou cestu svému prvnímu a jedinému orientálnímu

zákazníkovi.

„Nebudu vám moci být dosti vděčen za to, co jste pro

mě dnes udělal,“ řekl Hoi Sin zdvořile. „Mohl bych vás a

vašeho přítele požádat, abyste přijali tohle –“ a Hoi Sin

podal pilotovi malinký balíček, který byl zapečetěn. „Nikdy

nepochopíte, jak velmi jsem vám zavázán díky,“ pokračoval

Hoi Sin, „ale musím vás požádat, abyste tento dárek

nerozbalovali až v Rangunu. Sbohem!“

Biggles vstrčil balíček do kapsy a tiše se díval za

odcházející postavou Číňana. „To je podivná zátoka,“

podotkl potom. „Nuže, vysaďme teď letadlo přes noc na

břeh,“ dodal Biggles změněným hlasem, „a odletíme do

Rangunu zítra ráno.“

Právě před svítáním se Biggles probudil vzdáleným

rachotem střelby.

„Copak má znamenat ten povyk?“ zabručel ospale Algy

v noční temnotě.

„Vypadá to, jako by Li Chi byl vyrušen ze svého libého

spánku,“ řekl Biggles ospale.

„To mu patří,“ zavrčel Algy filosoficky a znovu upadl v

dřímoty.

Dva dni poté seděl Biggles na verandě hotelu Mandalay

v Rangunu ve stínu palem a načrtl si plán dalšího úseku

svého letu, kterým měla být Kalkuta. Vedle něho si

pohodlně hověl Algy v nedlouhém křesle z cukrové třtiny a

četl místní noviny. Biggles se náhodou podíval nahoru a

povšiml si, že v Laceyově tváři se rozhostil tak podivný

výraz, že se bezděčně k němu naklonil, aby se podíval, co

ho tak znepokojilo.

Div nezkoprněl ve svém křesle, když jeho zrak padl na

nadpis článku na první straně vysázený tučnými typy. Byla

tam jen dvě slova: LI CHI a Biggles se s velkým zájmem dal

do čtení:

„Bezdrátovou zprávou, kterou jsem právě dostali ze

Singapuru, byla nám odhalena námořní záhada, která jistě

patří k nejúžasnějším záhadám posledních let. Jak již bylo

uveřejněno v těchto novinách před několika dny, byly

nedávno úřady zpraveny o pobytu pověstného námořního

piráta Li Chiho, o kterém bylo známo, že se plaví do Indie s

nákladem opia. Tato zpráva byla dodána kapitánem Hoi

Sinem, jehož džunka s nápadně žlutými plachtami bývá

častou návštěvou v tomto přístavu.

Budiž připomenuto, že kapitán Hoi Sin byl kdysi

společníkem piráta Li Chiho, ale že se rozešli pro nějaké

neshody a že potom se mu dostalo od anglické vlády

amnestie jako odměny za rozličné služby.

V důsledku této zprávy byl kapitán Starkey na vládní

šalupě Cormorant22 s to zastoupit pirátovi Li Chimu cestu, a

po krátké bitvě se mu podařilo polapit Číňana i s džunkou.

Kapitán Starkey podal hlášení, že mnoho mužů z posádky Li

Chiho odplulo v posledním okamžiku v malém člunu, a že

se jim podařilo doplout k ostrovu, kde se uschovali v husté

22 Kormoran

džungli, takže nestálo za to, aby byli pronásledováni.

Kapitán Starkey zabavil podloudně dopravované zboží a

vzal pirátskou džunku do vleku, ale brzy potom se loď

potopila v hluboké vodě v důsledku poškození, které

utrpěla.

Téže noci, když byl Li Chi veden v doprovodu

námořníků do kabiny kapitána Starkeye, aby tam byl

vyslechnut, skočil pirát přes palubu do moře, patrně aby dal

přednost smrti před nevyhnutelným vězením. Šalupa byla

ihned zastavena a moře prozkoumáno, ale protože pirát

nemohl být nalezen, myslilo se, že se utopil, nebo že se stal

kořistí žraloků, kteří zamořují tamní vody.“

„Včera připlul kapitán anglického parníku Pacific23

Dupree k ostrovu Rafa pro čerstvou vodu. Hlásil

bezdrátovou telegrafií do Singapuru, že kapitán Hoi Sin a

celá jeho posádka byli povražděni a že jejich mrtvoly leží na

pobřeží ostrova. Pozdější zpráva, že džunka zavražděného

kapitána Hoi Sina, kterou lze snadno poznat podle jejích

žlutých plachet, byla spatřena, kterak pluje za příznivého

větru na severozápad, tak jako by směřovala do některého

indického přístavu.

Zdálo by se, že jakýmsi nevysvětlitelným způsobem se

posádce piráta Li Chiho podařilo přeplout na ostrov Rafa,

kde se jí podařilo přemoci kapitána Hoi Sina i s posádkou a

ukořistit jeho loď. Úřady nejsou ochotny uvěřit této

domněnce, neboť poukazují na to, že kdyby byla správná,

musely by čluny, jimiž se posádka Li Chiho přepravila na

ostrůvek, být ještě na ostrově, kdežto kapitán Dupree udává

zcela určitě, že nenalezl ani jediného člunu. Dále se úřady

nemohou smířit s tím, že džunka se dala směrem do Indie,

tak jako by piráti byli pořád ještě vlastníky svého

nezákonného nákladu, který, jak již bylo udáno, jim byl

23 Tichý oceán

zabaven kapitánem Starkeyem. Je skoro nemožné, aby jim

byla dodána nová zásilka opia.“

Biggles se podíval nahoru a zhluboka vydechl, když se

jeho zrak setkal s Laceyovým. „To mi připomíná –“ řekl

Biggles stísněným hlasem a navlhčil si rty. Pak si sáhl do

kapsy a vytáhl odtud malinký zapečetěný balíček.

Netrpělivě jej roztrhl. Dvě nádherné perly se mu skutálely

na dlaň z proužku papírku. Na tom papírku bylo úhledným

rukopisem napsáno: „Malá památka na mou vděčnost. Li

Chi.“

„Copak myslíš, že bylo v té krabici, kterou jsme

dopravovali z Penanu?“ otázal se Biggles Laceye.

„Já ti dám dvě hádanky,“ zubil se Algy.

„Já vím, že čím dříve budeme pryč z tohoto místa, tím

budu šťastnější,“ podotkl Biggles zlostně.

KAPITOLA DEVÁTÁ

PŘISTÁNÍ V PRALESE

Biggles se podíval uznale na modř oblohy, když se

rozjel se svým letadlem do vhodného postavení k odletu

venku za přístavem v Rangunu, aby provedl další „skok“

svého letu, který ho, jak doufal, dopraví až do Kalkuty, při

čemž by mohl Akjab sloužit za přechodné či nouzové letiště,

kdyby toho bylo třeba.

„Myslím, že bychom se měli odvážit toho krátkého

příčného letu,“ řekl Biggles důvěrně Laceyovi, při čemž

narážel na předchozí rozmluvu, zda by měli následovat

pobřeží Zadní Indie nebo přeletět Burmu v té části, kde

bludná řeka Irrawaddy se rozleje ve sto ústí a v bažiny

zamořené pijavkami, a kde nejednoho britského letce na

dálkovém letu potkala smrt. To byla nesporně zlá

skutečnost, kterou nesměli letci přehlížet.

„Pokusíme se o štěstí,“ odpověděl Algy filosoficky,

„ale já se docela rád přiznám, že nebudu spokojen dříve,

dokud zas nepřeletíme na mořské pobřeží. Kdybychom v té

krajině museli nouzově přistát, je po nás veta; tam právě se

ten ubohý Hook –“

„Výborně – já znám dobře ten případ,“ odpověděl

Biggles stručně. „Kdyby nebylo tak znamenité počasí,

neodvážil bych se toho,“ dodal potom a otevřel škrtící

klapku.

Rytmický bzukot motoru se změnil ve vyzývavý řev, a

letoun se rozjel prudce po jiskřící vodě zálivu

Martabanského v mračnu vodní pršky; potom pilot přitáhl

řídící páku k sobě, a zčeřená vodní stopa za letadlem opadla

vzad; letoun Vandal se vznesl půvabně k tropické obloze,

stočil se na bok při sešlápnutí nožní řídící páky, až střelka

kompasu ukazovala na severovýchod.

Biggles se vyklonil na stranu ze své řidičské budky a

zkoumal zemi pod sebou, kde se vinul tucet vodních toků

jako ledabyle pohozené předeno tenkých stříbrných stuh

napříč přes nezbytná rýžová pole. Ale obdělaná pole

ustoupila krajině, a hned nato se již letadlo Vandal vznášelo

nad tmavě zelenou džunglí a rozlehlými oblastmi

bambusových a kořenovníkovvch bažin.

Po nějakou dobu nikdo z letců v letadle nepromluvil

protože upadli do jakéhosi stavu, který lze popsat jako

„poloviční ztrnulost, ale úplnou bdělost,“ což je pocit

ostražitého odpočinku, který je tak dobře znám pilotům

dálkových letů.

Biggles, který se díval upřeně a zamyšleně vpřed, si

náhle odsunul letecké brýle na čelo a vyklonil se daleko ze

svého sedadla, aby měl vpřed jasnější výhled, v kterém mu

zabraňovalo ochranné sklo; vrásky mu zbrázdily čelo. Algy

sledoval Bigglesův pohled a stáhl koutky rtů s výrazem

mrzutosti v obličeji.

Předmět jejich pozornosti by nebyl hned patrný chodci

dole na zemi, a nikdo kromě snad námořníka nebo letce by

si ho nebyl povšiml. Vrcholky horského hřebene zvaného

Arakan Yoma, který se táhl ve směru jejich letu, nebyly teď

již tak výrazně jasné jako ještě před několika vteřinami; to

bylo všecko. Za pět minut nato jim ty hory zmizely zcela z

dohledu, ačkoli se k nim letci znatelně blížili.

Pilot otevřel naplno škrtící klapku a začal stoupat, aby

nabyl větší výšky a aby se tak dostal nad mlhu, do které, jak

se jim zdálo, teď uháněli. Vroucně si přál, aby se z ní

nevyvinula neprůhledná bílá mlha, které jsou tak zákeřné

pro lety do vnitrozemí Indie. Biggles povstal se sedadla a

ohlédl se dozadu nad ocas letadla, ale tím směrem nebylo

možno uhnout, neboť tamní stav ovzduší byl ještě horší.

Pilot pokrčil resignovaně rameny, když krajina pod nimi

byla pomalu smazána s povrchu země vlnícími se mračny

vodních par. Biggles tím nebyl nijak zvlášť znepokojen,

protože už urazili přinejmenším půl cesty směrem k

mořskému pobřeží na druhé straně poloostrova, kde se nad

teplými vodami indického oceánu tyto mlhy zcela určitě

ztratí. Prozatím byli letci nad mlhou a nepociťovali žádných

potíží s udržováním původního kursu.

Neměli

se

konečně

čeho

bát,

leda

snad

nepravděpodobné nehody, která by je mohla postihnout tím,

že by jim vynechal motor.

Pět minut nato se motor náhle zastavil, aniž předtím na

výstrahu aspoň vyprskl.

Pilot u řídící páky neprozradil ani nejmenším pohybem,

že

tohle

vynechání

motoru

za

tak

nepříznivých

povětrnostních podmínek může skončit hodně špatně. Nos

letadla poklesl, když Biggles postrčil řídící páku vpřed do

klouzavého letu směrem k neviditelné zemi pod nimi. A

potom tak rychle, jak se motor zastavil, se zase probudil k

životu!

Biggles se podíval na svého společníka, a rty se mu

zformovaly do tichého slova magneto. Algy přikývl, neboť

věděl náramně dobře, že při vadném magnetu je jejich další

let úplně v rukou božích. Takové magneto může vydržet, až

přiletí na pobřeží, ovšem také vydržet nemusí; vadné

magneto může natropit podivné neplechy. A letci nebyli

dlouho na pochybách. Dvakráte jim motor zase vynechal a

po každé opět zabral. Pak nastala krátká přestávka, a motor

zhasl po třetí a naposledy; vrtule se přestala točit! Pilot se

ponořil tak strmě, jak jen mohl, a držel plynovou páčku stále

vpředu, neboť měl chabou naději, že by se motor zase

rozeběhl, ale nadarmo. V nejbližším okamžiku byli naši letci

zase zavaleni rouškou husté mlhy!

Biggles přitáhl řídící páku nazad, takže klouzali při

takovém úhlu, že se skoro mohli propadnout, měl oči upřeny

na výškoměr a očekával nevyhnutelný náraz; dva tisíce

jedno sto – tisíc osm set – tisíc dvě stě – šest set metrů,

ručička výškoměru lezla neustále a neúprosně a pořád ještě

je obklopovala hustá, šedivá, chladná mlha. Ticho příšerné.

„Řekni Smythovi, aby nevyskakoval!“ řekl pilot

chladně a Lacey s odhodlanou tváří vstrčil hlavu do kabiny a

sdělil tento příkaz dále mechanikovi, který si už s

rozšafností zkušeného letce přitáhl kolena k bradě a složil

ruce na obličej v předtuše nadcházejícího nárazu. Ve výši

sto padesáti metrů podle výškoměru se pod tou mlhou začal

náhle rýsovat jakýsi nejasný tmavý předmět; za vteřinu nato

bylo již možno spatřit zemi. „Prales!“ řekl Biggles stručně.

„Ano – nikoli – voda!“ zvolal Algy a povstal napolo ze

svého sedadla. Pilot se s letadlem rychle otočil, až Algy

skoro vyletěl a umínil si, že za žádnou cenu nesmí ztratit s

očí to malé jezero, které pro ně značí spásu.

Několik dalších vteřin kroužil pilot v sevřené zatáčce

tvaru písmene S, mírně sklouzl po křídle a potom se klidně

snesl na hladký povrch vodní plochy, a letadlo skončilo svůj

dojezd ve vzdálenosti deseti metrů od tmavého pruhu

kořenovníků.

Chvilku nikdo z letců vůbec nepromluvil. Pak si

Biggles odsunul letecké brýle na čelo a přejel si unaveně

rukou obličej. „Zdá se, že dnes máme šťastný den,“ podotkl

stručně. Algy přikývl.

„Máš pravdu,“ připustil Algy mdle. „Nerad bych tenhle

strach zažil ještě jednou. Bylo by zajímavé vědět, kde to

vlastně jsme,“ dodal, jako by si na to dodatečně vzpomněl.

„To bych řekl,“ odpověděl Biggles, „ale domnívám se,

že je nám tady dole lépe, než by nám bylo nahoře. Můžeme

zde alespoň zůstat tak dlouho, dokud se mlhy nezdvihnou; je

tady nadbytek místa, abychom zase mohli odletět, až to

půjde. Haló! Unáší nás vodní proud. Pokus se někde

zachytit, abychom se zastavili, dokud se Smythem

neopravím to magneto.“

Za několik minut nato ustal Algy v práci, aby se

podíval na místo, kam byli zahnáni vodním proudem – byl

to druhý pruh stavené vody a na obou březích rostly

kořenovníky a hloučky mipasových palem, které mají rády

vodu a které se skoro nad jejich hlavami setkávaly. Nedalo

se vůbec hovořit o tom, že by mohli vystoupit na břeh, i

kdyby se na něj mohli dostat, protože půda na obou stranách

byla zaplavena kam až mohli dohlédnout, a poseta kmeny

zahnívajících stromů. Brčálově zelený mech přilnul ke

kořenům a spousta šedivých lišejníků visela dolů se stromů.

„Nespadni tam!“ varoval Biggles Laceye, který se

pokoušel zachytit převislou větev, „tam jsou jistě krokodili a

podobné nestvůry,“ dodal Biggles a ukázal na velkého

vodního hada, který se plazil podél jednoho stromu, jenž byl

zpola ponořen do vody a ke kterému se blížili.

„Ještě nás to pořád unáší,“ podotkl Algy.

„To nic nevadí,“ odpověděl Biggles, „nedostaneme se

nijak daleko při takové rychlosti a můžeme se zase vrátit,

jakmile bude magneto v pořádku.“

Než byla vada na magnetu opravena, bylo však pozdě

odpoledne. Motor se zase rozběhl naplno. Mlhy se odvalily

tak náhle, jak se objevily, a naši letci se bez nejmenší obavy

rozjeli nazpět ramenem jezera, kterým byli po několik hodin

unášeni dolů po proudu. „Stát!“

Byl to Algy, jenž promluvil, povstav na svém sedadle a

rozhlédnuv se po břehu se zvědavým výrazem v obličeji.

„Mýlíme se,“ pokračoval Algy podivně rozpačitým

hlasem, „touhle cestou se nedostaneme nazpět.“

„Jsi si tím jist?“ zeptal se ho Biggles, jehož se zmocnil

jakýsi bezútěšný pocit strachu.

„Ano! Přejeli jsme předtím kolem toho uschlého pně

stromu, na němž rostla ta orchidea. Měli jsme se dát tamhle

tím úzkým ohybem. Vraťme se!“

Letadlo bylo tedy otočeno a letci ujížděli pomalu

nazpět správným směrem. Dorazili k rozvodí, o němž Algy

mluvil, ale za několik minut dospěli k jinému trojitému

rozvodí, a aby jejich zmatek byl zvýšen, bylo tam ještě na

každé straně několik vodních ramen.

„Tohle nemám rád,“ zabručel Biggles mrzutě. „Měli

jsme se dívat, kam to plujeme. Ale myslím, že tohle je to

rameno.“

Letci se rozjeli do jiného vodního ramene a ujížděli ze

strachu rychleji, ale rameno se zužovalo tak, že se křídla

jejich letadla skoro dotýkala ztemnělých stromů na obou

stranách vody, a poznali tudíž, že se opět mýlí. Letci beze

slova obrátili letadlo a skoro hned nato se ocitli před

nepřehlednou směsicí vodních ramen a přítoků. Zkrácený

kmen stromu, který byl zpola ve vodě ponořen, jim pak

nadobro zabránil v dalším postupu v tomto vodním ramenu,

kterým se dali.

„Zabloudili jsme,“ podotkl Biggles chladně a vypjal

motor, „my jsme nadobro zabloudili! A jak to vypadá,

zůstaneme tady také přes noc,“ dodal ještě a ukázal na

slunce, které už zapadalo za obzor v rudé záplavě světla a

vrhalo nachovou záři na černé vody bažiny.

„Lépe bychom udělali, kdybychom tu rozbili stan,“

navrhl Algy, sáhl po převislé větvi stromu a přitáhl letadlo

ku břehu, který na tom místě skýtal dobrou oporu pro jejich

nohy, jak se jim zdálo. „Mohli bychom vyhledat lagunu tak,

že bychom odtud prošli džunglí,“ navrhl Lacey.

„A tak, že bychom nenašli zpáteční cestu k svému

letadlu. Ani mě to nenapadne,“ prohlásil Biggles zlostně.

„Rozděláme oheň a budeme jej udržovat po celou noc,

abychom měli nějakou ochranu proti moskytům; vezměte na

břeh konev benzinu a také kufry, abychom měli na čem

sedět.“

Tma nastala s tropickou náhlostí a zastihla naše letce,

jak dřepí pospolu u táborového ohně na malé lesní mýtině

ve vzdálenosti patnácti či šestnácti metrů od letadla. Půda

byla měkká a prohýbala se při chůzi pod jejích nohama, ale

bylo to nejlepší místo, které mohli najít. Bylo prosté

jakéhokoli podrostu a trávy, a sukovité kmeny okolních

kořenovníků, které se zdánlivě kroutily v plápolající záři

ohně, nabývaly podoby jakýchsi podivných živoucích tvorů

a vrhaly dlouhé, klikaté stíny na lesní mýtinu.

Tajuplné zvuky, mezi nimiž mohli letci pouze rozeznat

přitlumené chrochtání aligátora, ozývaly se z inkoustově

černé tmy venku za poloměrem ohňové záře; cosi těžkého se

vleklo bahnem u okraje vody.

„Tohle místo mi nahání husí kůži,“ zabručel Algy

potichu. „Nasbírejme ještě trochu dřeva a rozdělejme větší

oheň.“ Algy povstal a sáhl po suché převislé větvi stromu.

Ta se s praskotem ulomila a s ní se utrousila celá řada

malých živoucích věciček na zem pod stromem kolem nich.

Tito malí tvorečkové se štrachali pryč, při čemž tropili

slabounký šustot mezi suchými listy stromu. Biggles a

Smyth skočili na nohy.

„Ty blázne, podívej se, co to tropíš!“ vyjel si Biggles na

Laceye podrážděným hlasem a sáhl po spadlé větvi, aby ji

zatáhl do ohně, ale uskočil stranou a ulekaně vzkřikl:

„Podívej se na tohle!“ vyhrkl Biggles rozčileně a ukázal

na nabubřelou stonožku, dlouhou aspoň třicet centimetrů,

která se vybatolila z kůry stromu. Biggles se zasmál jakýmsi

neveselým smíchem. „Nechme to tady na pokoji,“ řekl

potom a sedl si opět k ohni.

Letci kouřili nějakou dobu mlčky cigarety. Velký

netopýr, mlčenlivý jako stín zakroužil jednou dokola kolem

mýtiny a potom zmizel ve tmě noci, odkud přiletěl.

„Copak je to?“ vyhrkl Algy náhle.

Biggles sledoval jeho vystrčený prst až na místo, kde

žhnuly kalně červené zřítelnice jakéhosi zvířete venku za

okruhem ohňové záře.

„Myslím, že je to hroch!“ odpověděl Biggles stručně. K

první dvojici očí se hned nato přidružila druhá a pak další.

Tu a tam se začaly objevovat menší dvojice nehybných

světélek, která byla upřena do ohně. Zanedlouho se ocitli

letci ve středu mlčenlivých pozorovatelů.

Algy skočil na nohy, uchopil doutnající oharek z ohně a

mrštil jím s pronikavým výkřikem ve velikém oblouku do

kruhu zvířat. Všechna světýlka ihned zhasla, tak jako by

někdo vypjal ústřední vypínač elektrických žárovek. Algy se

zasmál pronikavým falsetovým smíchem a zabručel:

„Proklaté svinstvo!“ Potom si zase sedl k ohni. Světýlka

hned nato znovu zasvitla! Byly to malé oči. velké oči, žluté,

zelené, červené, mlčenlivé oči, které se ani nepohnuly ani

nezamrkaly. Biggles náhle povstal. „Jdu si pro pistoli,“ řekl

stroze, „uvidíme, co tady spraví jeden či dva výstřely.“

„Půjdu s tebou,“ řekl Algy rychle.

Smyth také povstal a bez jediného slova se ubírali

všichni tři k místu, kde byl zakotven jejich letoun. Cosi

těžkého lezlo po zemi v noční tmě a celé hejno krabů na

tenkých chůdovitých nožkách se před nimi štrachalo do

vody, když dorazili na břeh.

Biggles zdvihl nohu, aby stoupl na můstek letadla, ale

uskočil stranou s pronikavým výkřikem úleku.

„Copak je to?“ zabručel hlasem, který chtěl být za

každou cenu klidný.

Algy nakoukl dopředu. V šedé záři ohně mohl spatřit

velký černý předmět, který dřepěl právě za pilotní budkou.

Ten předmět se pohyboval velice, převelice pomalu,

klikatým, klouzavým pohybem.

Algy rychle uhnul a sevřel Bigglesovo rámě. „Je to

had!“ řekl chraptivým, tichým hlasem. „A jakých rozměrů!“

Letci zůstali chvíli na místě a dívali se vyjeveně a

váhavě na hada. „Pojďme zase nazpět k ohni!“ vyhrkl

Biggles.

„Náš zatracený oheň bude brzy ten tam, jestli s ním

něco neuděláme,“ podotkl Algy. „Podívejme se, zdali by

tyhle listy hořely – ach!“ Algy div nevykřikl, když ho velká

noční můra udeřila do obličeje, kroužíc ve svém bludném

letu po lesní mýtině.

„Proklaté místo!“ zvolal Algy podrážděně a začal

shrnovat nohama napadané listí na hromadu. Potom ustal,

shýbl se k zemi a otázal se stísněným hlasem: „Bigglesi,

copak je to u sta hromů?“

Pilot škrtl sirkou a přidržel ji blízko u země. „To jsou

pijavice!“ řekl nezřetelně, „miliony pijavic. Bože! Budeme

nuceni odejít někam odtud.“

„Ale jak a kam?“ zvolal Algy zuřivě.

„To nevím,“ přiznal se Biggles, „jsme jistě vzdáleni

stovky kilometrů od nejbližšího – poslyšte!“

Naši letci nehybně ztuhli. Vypadali jako sochy vytesané

z kamene; ztrnuli v postoji napjatého očekávání. Biggles

vymrštil paži, tak jako by chtěl odrazit nějakou ránu. „Já

jsem se zbláznil, já jsem se zbláznil,“ zabručel pod vousy.

V tichu tropické noci ozvaly se náhle zřetelné zvuky

klavíru, úsečné jako zvuky zvonu; byly to chvějící se vlny

zvuku, které se ozvaly a opadávaly v majestátní kadanci

Elgarovy písně Salut d‘amour24.

Z Laceyových rtů vyrazil dlouhý, hysterický smích.

Hudba hlasu náhle uprostřed taktu umlkla. „Nech

toho!“ zavrčel Biggles na Smytha a otočil se k mechanikovi,

který cosi nesouvislého bručel. Rychle se shýbl, rozevřel

svůj kufřík a vytáhl z něj svou košili. Ulomil suchou větev

se stromu, přivázal košili na jeden konec, a potom ji polil

benzínem z konve, která ležela na břehu. Pak vstrčil tuto

24 Pozdrav lásky

improvizovanou pochodeň do ohně a hned ji zdvihl vysoko

nahoru jako nějaké plápolající výstražné světlo.

„Pojďte sem!“ vzkřikl a zadíval se upřeně a nedůvěřivě

na jakéhosi muže v bezvadném večerním obleku, který

vkročil do světelného kruhu.

„U všech všudy, copak tady děláte, mládenci?“ otázal

se jich klidný, pěstěný hlas.

Chvilku se letci na toho člověka jen vyjeveně dívali,

nehýbajíce se s místa. „No – é – já dobře nevím,“ blábolil

Biggles. „letěli jsme v aeroplánu a byli jsme nuceni nouzově

přistát. Sletěli jsme sem na jezero nebo řeku a byli jsme

unášeni vodním proudem. Pak jsme zabloudili.“

„Tamhle za těmi stromy je opravdu jezero – a tam je

také můj bungalow. Plantáž je trošku dále. Byl jsem právě

na plantáži, když jste přistáli; proto jsem vás neslyšel. Můj

sluha mi cosi povídal o aeroplánu v mlze, ale já jsem mu to

nevěřil. Mimochodem řečeno, kdepak máte své letadlo?“

„Právě tady,“ odpověděl Biggles unaveným hlasem,

„ale máme v něm právě velmi šeredného cestujícího.“

„Koho tím míníte?“

„Hada obrovských rozměrů, který se nám usídlil pěkně

za pilotní budkou.“

„Hada? Ukažte mi jej!“ řekl cizinec a uchopil pochodeň

z ruky Bigglesovy.

Letci ho následovali až k letadlu. Cizinec držel

pochodeň vzhůru a náhle se začal kuckat smíchem.

„Hleďme, vždyť je to naše Penelopa!“ řekl, a vykročiv

vpřed začal se něžně mazlit s plochou hlavou hadovou.

„Copak tu děláš, stařenko? To je můj had, můj mazlíček!“

vysvětlil letcům cizinec, „je krotký jako kotě. Obyčejně se

uvelebí v mém bungalowu; právě před chvílí jsem ho pustil

na noční procházku. Pojď sem, půjdeme domů a dostaneš

napít – pojď, Penelopo!“

KAPITOLA DESÁTÁ

TŘI TÝDNY

Slunce zapadalo v plápolavé šarlatové a zlaté září nad

Indickým oceánem, když si Biggles klestil pomalu cestu

různorodou tlačenicí lidstva na ulici Delhi v Karachi. Šel

směrem k hotelu Orient, kde zanechal Laceye, který se

usadil nedaleko punky25 a po ruce měl sklenici ledem

chlazeného ležáku, neboť odmítl Bigglesovo pozvání, aby si

s ním prohlédl město. Biggles se však nedal odstrašit a

prošel docela sám jednu ulici po druhé, a nyní se chystal

vrátit do hotelu Orient k večeři.

Na rohu náměstí Temple Square se Biggles díval spíše

na pouličního prodavače koberců nežli na směr své cesty; a

proto se prudce srazil s jakýmsi hubeným, bíle oděným

Evropanem, který přicházel opačným směrem.

Omluva, která se mu samočinně drala na rty, zůstala

však nevyslovena, když se Biggles octl s vykulenýma očima

před čísi unavenou tváří, na níž se zableskl úsměv

okamžitého poznání.

„To je dobré. U posvátného vousu svatého Patrika, že

je to Tim O’Neilson. Haló, Time!“

„Haló Bigglesi! Copak tě zaneslo sem do té části světa?

Slyšel jsem, že jsi odešel z vojny!“

Biggles přikývl a řekl: „Ano, odešel jsem. Už nelétám s

letadlem ozdobeným červenomodrobílým terčíkem. V této

chvíli si to šinu domů do Anglie a ke své krásce v trochu

zchátralém obojživelném letadle.“

„Pane Bože! Pak jsi to byl ty, jenž jsi se zamíchal do té

příhody s pirátem Li Chim v Rangunu; tam se vypravuje

25 Ventilátor

taková podivná povídačka po celém městě o jakémsi letadle,

které mu pomohlo pryč, a já jsem slyšel vyslovovat jméno

Bigglesworth, který prý byl pilotem toho letadla.“

„Já nevím, jak se to rozkřiklo, ale je to skutečná

pravda,“ přiznal se Biggles. „Byl jsem to já a mladý Algy

Lacey. Vzpomínáš si na Laceye od mého leteckého roje?

Ten je teď se mnou. Copak tu děláš? Nevypadáš tuze dobře,

mohu-li tak říci.“

Jakýsi stín se mihl v modrých, unavených očích

Irových. Byly to tytéž oči, které kdysi prohledávaly oblohu

ve Francii z pilotní budky letadla značky SE 5 u letky číslo

56. „Což abychom sebou mrskli zpět?“ navrhl Ir.

Biggles se usmál. „Šestapadesátníci byli vždycky

pověstní svým pohostinstvím; veď mě tedy, Time! Copak tě

trápí, Patriku?“ začal Biggles, když se usadili v klidném

koutě baru Teddy. „Vypadáš utrápeně.“

Tim pokrčil rameny a připustil to. „Ano, je to pravda.

Jsme tu všichni utrápeni.“

„Kdopak je to všichni?“

O‘Neilson ztišil hlas až do šepotu. „ Intelligence

Service26.“

Biggles našpulil rty a svraštil obočí. „A tak je to!“

zabručel. „To si mohu myslet. Nebyl jsi přidělen k výzvědné

službě hlavního štábu, když jsi byl sestřelen černožlutým

Fokkerem nedaleko osady Estree?“

O‘Neilson přikývl a pak řekl potichu: „Zajisté, to byla

má cesta k vyzvědačství, a jsem dosud vyzvědačem.“

„To je jistě choulostivá prácička zvláště dnes v Indii, na

mou věru, kdy se tu rozmáhá gandismus a všecko, co s tím

souvisí.“

„Máš pravdu, je tomu tak od té doby, co anglický

buldok přišel o zuby nebo zapomněl kousat,“ zabručel

26 Anglická výzvědná služba

O‘Neilson trpce. „Ale není to Gandi, jenž nás trápí, je to

spíš bílý medvěd.“

„Rusko?“

O’Neilson blýskl kolem sebe rychlým nevlídným

pohledem, jenž utkvěl na malém snědém mužíkovi s

mohutnými kníry, který právě vešel do baru. Skoro

nepozorovatelně pohnul Ir svým křeslem, až byl k svému

příchozímu obrácen zády. „Řeč o vlku!“ vyrazil ze sebe Ir

potichu.

„Co je to za chlapa?“ otázal se Biggles tiše.

„To je moucha v naší polévce, trn v našem mase;

jinými slovy človíček, který představuje kladivo a srp v teto

části světa. Říkáme mu Ivan Nikitov, protože myslíme, že je

to jeho skutečné jméno, ale on má ještě mnoho jiných

jmen.“

„Ale myslil jsem, že vy lidé od řemesla se dobře

vyznáte v odstraňování trnů a třísek?“ namítl Biggles.

O‘Neilson se ušklíbl. „Kdysi jsme se vyznali. Teď to

není tak snadné s těmito lidmi, kteří na zdejším kolbišti

pozorují každý náš pohyb. Tenhle muž je vyzvědač, který

patří k výstavním kouskům na dalekém východě, abych tak

řekl. Drží v ruce nitky mezi Bagdadem a Bombayí a když

zatáhne, začne to bzučet. Přišli jsme právě na kloub

velkému cirkusu kolem toho perského podniku, a tenhle Rus

by byl s to zatlouci naše děla – kdyby mohl. Jeho obvyklý

hlavní stan bývá v Teheránu v Persii, a jeho přítomnost zde

značí, že je právě v práci. Jestliže si přeješ znát pravou

příčinu vrásek na mém čele, nuže, je to tenhle člověk.“

„Opravdu?“ zabručel Biggles zamyšleně. „A pročpak

ho nevystrnadíte na bezpečné místo, až bude po všem?“

„Jak to?“

„Mne se neptej – to je tvá práce. Já bych ho vzal s

sebou na dalekou cestu, jak to dělávají v Americe.“

O‘Neilson se unaveně usmál a řekl: „Je to tak

nezáživné, jak si jen můžeš myslit. Dovedeš si snad

představit, že by ten Rus vstoupil do některého britského

vojenského letadla, nebo že by přijal pozvání, aby se

zúčastnil plavby na některé z našich válečných lodí? A

přece by to stálo za to, abychom se ho nějak zbavili.“

„Já bych rád věděl, zač by to stálo?“ řekl Biggles

mírně.

O’Neilson sebou škubl, zachytil Bigglesův pohled a

potom se rychle podíval stranou. Pak se podíval zamyšleně

na hodinky. „Což abychom si dali něco na zub v mém

klubu?“ navrhl. „Algy tě snad nebude postrádat.“

„To je dobrý nápad,“ souhlasil Biggles.

Následujícího rána byl Biggles neurvale probuzen

náhlým příchodem druha Laceye, který vešel do jeho pokoje

ještě ve spacím obleku. Držel v ruce hrnek s čajem a ve

druhé ranní noviny.

„Copak má znamenat tenhle celý zatracený nesmysl?“

otázal se Algy a podal Bigglesovi podrážděně noviny.

„O čem to mluvíš?“ otázal se ho Biggles nevlídně.

„Kdopak je odpovědný za tenhle žvást?“

Biggles uchopil podávané mu noviny a upřel zrak na

článek, jejž mu ukázal druh a četl:

„Letci kolem světa v Karachí. Major Jakub

Bigglesworth, bývalý vojenský pilot – letec, který prodělal

za světové války skvělou kariéru jako důstojník, přistál

včera v Karachi. Bude zítra pokračovat dále ve svém letu,

který už obepíná více než polovinu zeměkoule, do Anglie, a

to po nové letecké lince na města Istarain, Teherán a pak

přes přístavy Černého moře, Bigglesworth letí na

Vickersově obojživelném šestisedadlovém letadle se svým

pomocným pilotem a mechanikem. Letci se ubytovali v

hotelu Orient.“

„To je dobré,“ podotkl Biggles s úsměvem, když

přečetl potištěnou stránku novin, „copak o tom víš, Algy?“

„Nebyl jsi snad včera večer trochu podroušen?“ otázal

se Algy.

Biggles se podíval uraženě na Laceye. „Já že jsem byl

podroušen?“ ohradil se. „Nemluv nesmysly, Algy! Někdo

asi viděl naše letadlo na letišti a začal trošku šňupat, to je

vše; jen tak si to lze vysvětlit.“

„Nuže, teď musíme, pro pána krále, odprýsknout dříve,

než nám sběratelé památek strhají všechen potah s letadla.

Vždyť bychom byli za chvíli utaháni indickými fotografy,

kdybychom tady zůstali, a kdyby můj táta spatřil mou

makovičku v novinách, klepla by ho mrtvička; on nenávidí

novinářskou reklamu.“

„Já také. Výborně, jsem ochoten odletět, máš-li chuť.

Abychom zachytili mořskou brízu do Gwadiru – myslím, že

bychom mohli letět na lince letecké společnosti Imperial

Airways?“

„Zajisté. Dobrá, a teď se už, prosím tě, pohni!“ zavrčel

Algy, když odcházel z Bigglesova pokoje.

Biggles stěží dokončil oblékání, když přispěchal

hotelový sluha s půl tuctem navštívenek na podnose a se

zprávou, že ti pánové, kteří mu je dali, čekají dole v hotelu.

Biggles odběhl po chodbě k Laceyovu pokojí, otevřel dveře

a řekl mu; „Vypadni, Algy, jinak se odtud nikdy

nedostaneme. První lidé té útočné čety jsou už dole v

hotelu.“

„Kdo je tam?“

Biggles se zadíval ledabyle na kousky tvrdých papírků

na své ruce a četl: „H.F. Carruthers, 12. pluk Bengálských

střelců. Vypadá to, jako by to byl nějaký mládenec, který by

se chtěl dostat zadarmo domů. J.L. Browner, Bombay

Argus, F.L. Winters, West Indian Photographic Agency,

Sirdar Ali Shabar – já bych rád věděl, co mi chce?“

„Řekni jim všem, že se nedá nic dělat,“ řekl Algy drsně

a uchopil svůj cestovní vak.

„Já jsem to už řekl,“ odpověděl Biggles prostě, „či jsem

aspoň řekl tomu sluhovi, aby jim to pověděl.“

Vtom jim zalehla do uší směsice zvuků, které se blížily

po chodbě k nim; v nejbližším okamžiku byly dveře

rozevřeny dokořán a jakýsi zápasnicky vypadající mladý

muž vstoupil do jejich pokoje přes námitky domorodého

sluhy.

„Poslyšte, mládenci,“ začal mladý muž omluvně, „jsem

Carruthers od 12. pluku Bengálských střelců. Poslal jsem

vám svou navštívenku. Dostal jsem tříměsíční dovolenou,

která dnes začíná, a mám plnou hlavu toho, abych se dostal

co nejrychleji domů –“

„Pak byste udělal lépe, kdybyste odešel ke společnosti

Imperial Airwais, my odletíme až za čtrnáct dní.“

Důstojníkova tvář se protáhla. „Och, hrome! Vždyť

noviny psaly –“

„Ano, já vím, že tak psaly, ale noviny o tom čerta vědí.

Je mi líto.“

„Mně také,“ přiznal se sklíčený důstojník. „Tedy

nazdar, promiňte, že jsem k vám tak vpadl.“

„Nic nevadí,“ odpověděl Biggles a potom se obrátil k

Laceyovi. „Pojď, hochu, vypadněme, jinak budeme těmi

lidmi nadobro utrápeni.“

„Promiňte, pánové.“

Oba letci se rázem otočili, když k nim zalehla tato slova

z otevřených dveří a octli se tváří v tvář malému muži snědé

tváře s mohutnými kníry. Muž měl přes rameno přehozen

kožich.

„Promiňte, pánové, že jsem k vám tak vnikl,“

pokračoval cizinec, „ale mohly by mě ospravedlnit krajně

naléhavé okolnosti. Smím se představit? Jsem Sirdar Ali

Shabar.“

„Je mi líto pane, ale jestliže od nás chcete, abychom vás

vzali do letadla, mám obavu, že se tady nedá nic dělat,“

přerušil ho Biggles. „Odletíme za několik minut do Gwadiru

a pak dále do Anglie.“

„Tak tomu také rozumím,“ přikývl jejich návštěvník

klidně.

„Myslím však, že tam poletíte cestou přes Persii a

přístavy Černého moře?“

„To je naším úmyslem.“

„Mohl bych se vás otázat, zda máte svolení perské

vlády, abyste mohli přeletět její území?“

Biggles sebou škubl. „Nikoli, nemáme,“ přiznal se

Biggles cizinci, „ale nepředpokládáme nějaké obtíže.

Mnohé, ba přemnohé zahraniční aerokluby chovají se

zdvořile k cizím pilotům.“

„To může být pravda, ale jsou také výjimky. A tak se

náhodou stalo, že jsem dostal naléhavou zprávu, velmi

naléhavou zprávu z Teheránu, která vyžaduje mé

bezprostřední přítomnosti v tomto městě. Povšiml jsem si

toho článku v dnešních ranních novinách a navštívil jsem

vás, abych se dozvěděl, zda bychom se mohli nějak

dohodnout, jsem ochoten zaplatit vám každou rozumnou

částku za tento let a mimoto bych vám mohl opatřit doklady,

které by vám zajistily příjemné přijetí v Persii – a také v

Rusku – a to upřímnější než to bývá v jiných případech, Rád

bych také uvedl, že nejsem nijakým nováčkem v letectví.“

Biggles váhal a potom řekl: „Nuže, nebereme obvykle

cestujících a upřímně řečeno, nerad bych vytvářel nějaký

precedent27. Konec konců se přece přihodí rozličné nehody,

ačkoli my s nějakou svízelí na cestě nepočítáme, ale přesto

kdyby nás stihla nějaká pohroma, cítili bychom se mravně

odpovědni za každou újmu na zdraví, kterou byste mohl

utrpěti.“

27 Případ závazný pro vyřizování dalších podobných

případu

Jakýsi stín přejel mohutný obličej jejich návštěvníka, a

cizinec se díval chvilku zpytavě na oba piloty než zase

promluvil. „Ovšemže, ovšemže. Ale vy jste přece oba

zkušení piloti, a já jsem ochoten vzít na sebe tohle

nebezpečí. Opravdu, dám vám prohlášení, které vás úplně

očistí z každé viny v případě, že by se mi přihodilo něco

osudného.“

Ale Biggles ještě pořád váhal, až nakonec řekl:

„Výborně, jestliže můj společník svoluje a jestliže se

dohodneme o peněžní stránce, vezmu vás s sebou. Ale

musím vám znovu zcela zřetelně zdůraznit, že to děláte na

vlastní nebezpečí a že já vám nemohu přesně zaručit, kdy

dolétneme na místo.“

„To se rozumí samo sebou, ovšemže!“ souhlasil

cizinec. „Kdypak odletíme?“

Biggles se podíval na hodinky a řekl: „Nyní je osm

třicet. Dejme tomu, že si ujednáme, že odtud odletíme v

devět hodin třicet minut – hodilo by se vám to?“

„Výtečně.“

„Máte nějaké zavazadlo?“

„Pouze příruční kufřík.“

„Nuže, pak je to v pořádku. Setkáme se v devět hodin

dvacet minut na letišti a odletíme odtud v devět třicet. Naše

první zastávka bude ve Gwadiru a potom v Lingehu.“

Slunce pražilo silou toho odpoledne, když si letadlo

Vandal razilo cestu třpytící se mlhou, která visela nad

Perským zálivem; byla to mlha, která dodávala jak obloze,

tak moři barvy vyleštěné oceli. Obzor již existoval pouze v

představě letců; postupně stmívání oblohy právě pod nosem

jejich letadla ukazovalo matně, kde začíná moře a kde končí

obloha.

Biggles si bedlivě prohlížel desku s přístroji s pilotního

sedadla a občas se podíval před sebe, tak jako by očekával,

že se v té šedivé mlze ukáže nějaká půdní značka. Biggles

letěl podél mořského pobřeží v Persii až do města Jasku a

potom to vzal krátce přes úžinu Ormuzskou, a nyní letěl nad

oním výběžkem Arábie, kteiý se zove Oman; pak uháněl

přímým letem do Linehu, který podle jeho mínění byl teď

před nimi ve vzdálenosti asi osmdesáti kilometrů. Velká

tmavá skvrna se začala nejasně rýsovat v mlze před letadlem

malounko doprava; spočívala na vodní hladině jako nějaká

obluda, která vyvstala z hlubin oceánu a sluní se na hladině.

Biggles rýpl loktem do Laceye a potom mu ukázal

ukazováčkem levé ruky na jakousi bezvýznamnou skvrnku

na mapě, která měla jméno ostrov Tumb. V téže chvíli se

nepřetržitý hukot motoru poněkud zeslabil, ale to postačilo,

aby Smyth vstrčil hlavu do nízkých dvířek, která vedla z

kabiny do budky.

Bigglesovy oči vyhledaly počítadlo otáček na palubní

desce a spočinuly na kmitající ručičce tohoto přístroje.

Otáčky motoru poklesly a ještě pořád klesaly! Zároveň se

nos letadla tak naklonil, že ukazoval přímo k onomu

ostrůvku. Hukot motoru náhle ustal, pak se znovu ozval, ale

nakonec zase ztichl v pouhý bzukot. Nos letadla se vykývl

dolů a po několika dalších minutách vyrýval již kýl letadla

dlouhou bílou brázdu v hladké vodní hladině tohoto

přirozeného přístavu, který otevíral svou zátoku v písčitém

pobřeží ostrůvku přívětivě vstříc přístavnímu letadlu.

Když se letadlo po dojezdu zastavilo, podíval se Algy

na Bigglese vykulenýma očima a tázal se ho: „Copak se

stalo?“

„Nevím,“ odvětil Biggles stručně, a vtom již kýl letadla

zaskřípěl na mírně svažitém mořském břehu. Biggles vylezl

ze svého sedadla a vstoupil do mělké vody. Dvířka trupu se

otevřela, a Smyth a jejich cestující také vystoupili.

„Já myslím, že to magneto zase vypovědělo službu,“

podotkl Smyth.

Biggles přikývl a řekl: „Také si myslím. Není to

rozhodně nic vážného, ale myslil jsem si, že bude přece jen

lepší pokusit se přistát a dát letadlo tady do pořádku, než

abychom se vydávali v nebezpečí při dalším letu k pevnině,

která je vzdálena ještě osmdesát kilometrů nebo tak nějak.“

Poslední adresa byla adresována jeho cestujícímu, který si

zapálil doutník a prohlížel si nevrlým pohledem málo slibné

pobřeží ostrůvku.

„To je zcela v pořádku,“ zněla rychlá odpověď,

„bezpečnost je nade vše. Myslíte, že budeme moci brzy

odletět, až dáte věc do pořádku?“

„Och zajisté, také myslím.“ odpověděl Biggles

ledabyle. „Začneme na magnetu pracovat hned, jakmile se

ochladí dostatečně motor, a potom se podíváme, jak velký je

rozsah této vady.“

„Já myslím, že to není nic vážného,“ podotkl cizinec.

„Ale kdyby se ta vada nedala opravit, museli bychom tu

čekat hodně dlouho, než bychom byli zachráněni!“

„My s sebou máme vždycky dostatečnou zásobu

potravin, takže nemyslím, že bychom se museli v tom

ohledu něčeho strachovat.“

„Možná že ne, ale prosím, račte si vzpomenout, že mé

poslání je velmi naléhavé, takže věřím, že nebudete ztrácet

čas, abyste vykonali potřebnou opravu neprodleně.“

„Zajisté,“ odpověděl Biggles nejistě.

Ale slunce již zapadalo jako ohnivá velká koule na

západním obzoru, než byl zdroj této poruchy nalezen a

magneto dáno do pořádku.

„Za pět minut se setmí, a já mám obavu, že by se nám

nevyplatilo vydávat se v nebezpečí nočního letu do

Lingehu,“ řekl Biggles zklamaným hlasem. „Lingeh je

pouze malá osada, a mohli bychom ji velmi snadno minout.

Proto navrhuji, abychom se tu zařídili co nejpohodlněji na

tuto noc a abychom vyrazili teprve zítra ráno. Vyndejte těch

několik bedniček z letadla, Smythe; potřebujeme se trochu

najíst pro každý případ. Myslím, že tamhle ta malá skupinka

palem bude velmi dobrým místem k utáboření.“

Měsíc ztrácel tak pomalu svůj skvělý jas, že to bylo

stěží pozorovatelné. Bledé, třepotající se prsty ranního

stmívání ohmatávaly druhého dne pátravě východní oblohu

a rozlévaly šedivý tajuplný přísvit na vodní hladinu a na

pustý, písčitý ostrůvek se skupinou zakrnělých palem. Na

obzoru se ukázal okraj slunečního kotouče; proud světla

dopadl na mírně zkadeřené listy palem a také na postavu

ležícího muže, který byl zahalen do svého kožichu a ležel na

písku.

Když sluneční paprsky dopadly na jeho oči, muž se

probudil, zívl a pak se posadil, aby se protáhl. Rozhlédl se

kolem sebe. Slabounký hukot, který se chvílemi zesiloval a

pak zase opadával v ranní bríze, a který přehlušoval hukot

mořského vlnobití na pobřeží, přiměl toho muže, že jedním

skokem povstal tak, jako by ho vymrštila nějaká neviditelná

vzpružina. Rozhlédl se jedním pohledem po mořském

pobřeží a potom se obrátil směrem zvuku, a jeho tvář se

podivně zachmuřila, když jeho oči zpozorovaly malinkou,

rychle se pohybující skvrnku daleko na moři, která mizela

tím více, čím více se na ní díval. Dlouhou dobu se tak muž

díval na moře, dlouho potom, co hukot letadlového motoru

již zmlkl v naprostém tichu.

V mužových očích zaplápolal chladnokrevný vztek,

když se obrátil směrem k těm bedničkám, které zůstaly na

břehu tam, kde byly umístěny předešlého večera. Na

největší bedně ležela jakási obálka zatěžkaná kamenem, a

muž po ní sáhl pomalým pohybem ruky, který byl zoufale

rozvážlivý. Mužovo chřípí se zachvělo, když přečetl adresu

na obálce.

Velectěný pán p. Ivan Nikitov, ostrov Tumb, Persie

„Vážený pane Ivane!

Shledávám, že nemohu letěti dále vaším směrem po

tom, co se stalo. Všecko, čeho si budete přáti pro příští tři

týdny, vyjma naši společnost, najdete v těchto třech

bednách, které jsou na břehu. V případě, že by na vás tuze

dolehla tíha času, najdete tam knihu v bedně číslo jedna,

která vám poskytne trochu útěchy. Váš pospíchající Jakub

Bigglesworth.“

„To je mi divné, jak jsi se dozvěděl o zprávě, kterou

dostal ten Rus, a která ho zvala do Teheránu,“ zabručel

Algy, když se pozdě večer druhého dne letadlo Vandal

zastavilo nedaleko Bundu v Basře. Tehdy Biggles podal

Laceyovi některá požadovaná vysvětlení.

„Z toho jednoduchého důvodu, že jsem tu zprávu poslal

sám,“ odpověděl Biggles ledabyle. „Byla totiž upravena

mnou ve spolupráci s určitými lidmi, kteří zůstanou

nejmenováni, a bylo to zařízeno tak, aby Rus tu zprávu

dostal.“

„Ale u všech všudy, přece takový dopis byl jistě

sestaven v tajném kódu28 měl-li býti pravý?“

„To také byl – což myslíš, že naši lidé ten kód

neznají?“

„Ale co se teď stane s Ivanem?“

„Já jsem celou tu věc projednal s Patrikem. Všecko, co

jsme udělali, byl ten článek, který jsme vstrčili do novin, a

pak jsme poslali Rusovi zprávu v jeho vlastním kódu a

doufali jsme, že nyní na tu návnadu zabere. Nuže, on to také

učinil! Stane se, že anglická šalupa pojede kolem toho

ostrůvku asi ve třech týdnech, což je podivná shoda, neboť

právě v té době bude také dokončena Patrikova záležitost.“

„Zdá se, že jste to velmi dobře promysleli,“ podotkl

Algy, „ale mimochodem řečeno, jak se jmenovala kniha,

kterou jsi mu tam nechal?“ otázal se Algy zvědavě.

Biggles se na chvíli odmlčel, neboť sundával právě

leteckou přílbu s hlavy, a na jeho obličeji se pomalu

rozhostil slabý úsměv.

„Ta kniha měla název Tři týdny,“ řekl potom.

„Doufám, že náš muž pochopí ten vtip.“

28 Soupis tajné abecedy

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

ŠEJK A ŘEK

Biggles srkal před obědem svůj aperitiv před restaurací

na Avenue el Fontana v Alexandrii a byl hluboce zamyšlen.

„Mel bych vykonat jednu věc, než opustíme

Alexandrii,“ řekl Biggles důvěrně Laceyovi, „a to zjistit, co

bychom asi dostali za své perly. Zdá se mi, že Egypt je

považován za dobrý trh na perly. Lépe bychom pochodili v

Paříži, ale tam, nebo ještě dříve než se dostaneme do

Francie, budeme patrně řádně prohledáni celníky. Také

Italové v Benghazi budou nám asi do toho mluvit. Bylo by

lepší, kdybychom je raději tady prodali hezky potichu pod

rukou. Buď jak buď, ty perly nám dají hodně starostí, a

proto čím dřív je proměníme na peníze, tím lépe.“

„Souhlasím,“ odpověděl Algy pohotově. „Tady přes

ulici je klenotník – pročpak bychom tam nemohli zajít? Ale

neukazuj mu všechny najednou, jinak se bude snažit srazit

cenu. Ukaž mu napřed jen jednu!“

„To není špatný nápad,“ odpověděl Biggles a vyndal z

náprsní kapsy malý váček z mycí kůže. Rozvázal tkaničku,

vstrčil dovnitř ukazováček a palec a vyndal jednu ze dvou

velkých růžových perel, které mu daroval Li Chi.

Biggles přikývl a řekl: „Ano –“ ale vtom se odmlčel a

zlostně vykřikl: „Zatracená –“ neboť perla mu vyklouzla z

prstů, narazila o jeho botu a odkutálela se po dláždění, až se

zastavila u nohy blahobytného, bezvadně oděného muže,

který seděl u stolu o něco níže než naši letci. Vlastník té

nohy se hbitě shýbl, sebral perlu a když si ji uznale prohlédl,

vrátil ji jejímu starostlivému majiteli se zdvořilou úklonou.

„Děkuji mnohokráte,“ řekl Biggles s pocitem úlevy.

„To je pěkná hračička,“ podotkl muž lichotivě; mluvil

trošku cizím přízvukem a dodal ještě s významným

úsměvem – „Zdá se, že ta perla věděla, kam má jít.“

Biggles chvíli váhal a pak se zvědavě otázal: „Jak to

míníte?“ Cizinec zdvihl dlaně po známém židovském

způsobu obvyklém na Blízkém východě. „Já kupuji takové

klenoty,“ řekl muž potichu. „Kdyby ta perla, kterou jsem

teď viděl, byla kdykoli na prodej, doufám, že se mi dostane

té cti, abych ji získal.“

„Lituji, ale tahle perla není na prodej,“ odpověděl

Biggles nedůvěřivě, „avšak jestli byste si laskavě sedl, –

ukáži vám druhé perly –“

Biggles vyklopil perly, které získal na ostrově Kaisiora,

do dlaně. „Jakpak se vám zamlouvají tyto?“

Cizinec pokrčil rameny a našpulil rty k pohrdlivému

úsměvu. „To jsou pouze perly,“ řekl potichu, „ale já –“

Vtom se odmlčel, vykřikl jakési cizí slovo a zadíval se

vyjeveně na druhou růžovou perlu, kterou Biggles položil

vedle té, která už ležela na stole. A pak zhluboka vydechl,

až to zasyklo. „Vy máte ještě jednu takovou perlu?“

zabručel chvatně, zdvihaje v údivu oči k Bigglesově tváři.

Pilot vpustil obě růžové perly do váčku, vstrčil jej zase

do kapsy a pomalu řekl: „Ano, ty by se krásně vyjímaly v

náušnicích nějaké princezny. Dejme tomu, že by byly na

prodej, jakou by měly cenu?“ otázal se pilot ledabyle.

„Stály by mnohem větší částku než mám u sebe,“

přiznal se cizinec ochotně. „Nekoupil bych je pro sebe –“

cizinec ztišil hlas až do šepotu, “– jsem nakupovač

vznešeného

šejka

Abd-el-Ahmuda,

který

vlastní

nejvelkolepější sbírku perel v celé Arábii. Ten by je musel

vidět, aby rozhodl o jejich ceně, a já vás ujišťuji, že ta cena

by byla velmi hezká, mnohem lepší, než byste dostal od těch

lupičů zde v Alexandrii nebo v Kahýře, kteří si říkají

obchodníci perlami.“

„Kdepak je ten šejk?“ otázal se ho Biggles, který se o

něho začal zajímat.

„Ve svém paláci v Hedžesu – na východním pobřeží

Rudého moře,“ odpověděl cizinec.

„Hrom do toho! Tím je to vyřízeno, my se přece

nemůžeme vléci takový kus cesty až na pobřeží Rudého

moře,“ řekl Biggles rozhodně.

„Proč ne? Slibuji vám, že cenový rozdíl, který tak

docílíte,

vynahradí

vám

všechnu

námahu,

kterou

podniknete. Mimoto je šejk pověstný svou pohostinností –

vínem a krásnými ženami –“

„To nás nezajímá,“ přerušil ho Biggles chladně, „my

mluvíme o perlách. Jak je daleko k tomu šejkovi?“

„Osm set kilometrů, snad o něco méně, ale mám rychlý

člun.“

„Já mám aeroplán, přijde-li na to,“ podotkl Biggles a

začal rychle přemýšlet.

Cizinec sebou škubl a náhle mu zableskly oči. „Vy

máte aeroplán?“ opakoval pomalu.

Biggles přikývl a řekl: „Podívejte se, nechte nás

chvilku přemýšlet. My vás neznáme a vy neznáte nás, ale

mohu vás ujistit, že musím dostat skutečně dobrou cenu –

takovou cenu, aby mě přiměla odcestovat s těmi perlami.

My si to ještě rozmyslíme. Mimochodem řečeno, jak nám

bude zaplaceno?“ otázal se Biggles zvědavě.

„No, ve zlatě, jak jinak?“ odpověděl cizinec rychle.

„Takoví lidé, jako je můj pán, nepoužívají papírových

peněz. Šejk je tak bohat, že evropané si nemohou ani dobře

představit, jak veliké je jeho jmění,“ dodal cizinec.

„Výborně. Promyslete si celou věc, my to také učiníme,

a setkáme se tady večer, abychom vám oznámili, na čem

jsme se rozhodli,“ řekl Biggles a povstal.

Cizinec vyndal navštívenku ze zlatého pouzdra, podal ji

s malou úklonou Bigglesovi a řekl: „Děkuji vám: bude mi

velkým potěšením vás očekávat.“ Po těch slovech nazdvihl

klobouk a chvatně odešel.

„Nuže, co si o tom muži myslíš?“ otázal se Biggles.

když se cizinec vzdálil z doslechu.

„To je těžké říci,“ odpověděl Algy, „co myslíš, jaké je

národnosti?“

„Bozi vědí. Já myslím, že je to Eurasiat; snad to bude

Řek nebo arménský žid.“ Pak se podíval na navštívenku ve

své ruce a četl nahlas: „Constantin Stampulos, nuže, to zní

dosti řecky, ale já mám hluboce zakořeněné podezření proti

lidem takového typu, ačkoli ten muž jistě vypadal zámožně.

Může mít pravdu, že ten šejk zaplatí dobrou cenu za naše

perly. Všichni tihle chlapíci kolem Rudého moře jsou

nadšenými sběrateli perel, jak mi bylo řečeno. Nejlepší perly

z Perského zálivu putují právě tam. nebo do Indie, nemluvě

vůbec o perlách, které jsou vyloveny v Rudém moři.

Pojďme se naobědvat a pohovoříme si o tom.“

Bylo ráno druhého dne poté, kdy se letci setkali se

Stampulosem, který ochotně souhlasil, že s nimi podnikne

cestu letadlem; ve skutečnosti předběhl sám Bigglese tím, že

mu ji navrhl ihned, když se sešli toho večera, jak bylo

ujednáno. Stampulos je ujistil, že bude možno přistát buď na

vodě v přístavu nedaleko šejkova paláce nebo na otevřené

sabce29, která se táhne na kilometry daleko kolem něho.

Letci se po krátké poradě rozhodli, že tuto výpravu

podniknou, neboť důvěřovali své schopnosti uhájit své

zájmy v této věci. Byly ujednány rychle všechny

podrobnosti s tím výsledkem, že Řek si sedl se Smythem do

kabiny, a nepochybně se teď kochal krásnou vyhlídkou na

krajinu.

Biggles se opřel zády o sedadlo ve své pilotní budce a

pozoroval v tichém nadšení s výšky tisíce pěti set metrů

29 Kamenitá rovina

nádherné panorama pod sebou; pak zamířil na jih. do Tuary,

ve které byl postaven šejkův palác. Pod letadlem se

rozprostíralo deltovité ústí Nilu s nesčetnými vesnicemi,

které s té výšky vypadaly jako nějaký krajkový vzorek a

táhly se až k Středozemnímu moři, které teď bylo daleko za

letci. Vpředu byly minarety, mešity a citadely Kahýry a dále

hory Mokattamu, které se zřetelně rýsovaly v křišťálově

průzračném vzduchu.

Po krátké přestávce v Heliopolis, kde naplnili nádržky,

a kde si Algy vyměnil místo se Stampulosem, aby Řek mohl

vést pilota na místo určení, octli se zase brzy vysoko ve

vzduchu a zamířili východnějším kursem, kterým by se

dostali na západní pobřeží Arábie. Brzy se pod nimi objevilo

Rudé moře, a letadlo uhánělo rychle kupředu; Biggles se

zadíval se smíšenými pocity na vyprahlou, nehostinnou

poušť pod svým levým křídlem a byl by rád věděl, zda je

moudré, že doprovázejí toho cizince na místo tak vzdálené

od veškeré civilisace.

Trochu se mu ulevilo, když viděl čilý ruch dole na

moři, kde malé černé torpedoborce vyrývaly občas dlouhé,

bílé brázdy v modré vodě, neboť tam nepřetržitě hlídkovaly

v onom tak životně důležitém a žádoucím úseku moře, který

se končí nahoře Suezským průplavem.

Letci letěli déle než tři hodiny podél opuštěného

mořského pobřeží nad hlubokými wadi a skalnatými

pahorky. Za nimi se vlnila obávaná a nepřístupná poušť Rub

al Chalí, až splývala s purpurovou mlžinou ve veliké dálce.

Jednou či dvakrát zahlédli letci velbloudy na pradávných

karavanních cestách, které se vinuly pomalu na sever k

trhům v Egyptě po stezkách, kudy už Mojžíš vyváděl děti

Israela ze země faraónů.

Stampulos náhle dloubl pilota loktem a ukázal mu

nataženým prstem směrem k lesíku vysokých datlových

palem, v jejichž středu stála budova podobná pevnosti, která

byla korunována dvěma zavalitými věžemi. Byla vzdálena

asi půldruhého kilometru od konce hlubokého zářezu do

mořského pobřeží, a proto Biggles přiškrtil plyn a prohlédl

si zkoumavým okem celé okolí. Povšiml si také jakési hnědě

natřené jednostěžňové lodice, která kotvila nedaleko skalisk,

ale teprve tehdy, až slétl asi na sto metrů nad moře; tak

dokonale se její barva přizpůsobila pozadí. Biggles

zakroužil jednou nad palmovým lesíkem, potom spustil kola

podvozku a škobrtavě přistál na rovné štěrkové půdě v

nevelké vzdálenosti od budovy.

„Nyní vás opustím, abyste si mohli zařídit, co je třeba

na letadle, kdežto já půjdu k emirovi, abych ho zpravil o

vašem příchodu,“ řekl Stampulos a odběhl směrem k paláci,

který teď viděli uprostřed skupiny nízkých arabských

stavení.

Letci zajeli s letadlem do stínu palmy a zanechali u

něho na stráži Smytha. Pak se ubírali za Řekem. Dorazili ke

špičatému maurskému podloubí, kolem něhož lelkovalo

několik arabských Wahabitů30, kteří byli ozbrojeni puškami

a hrozivě zakřivenými noži. Arabové si je pochmurně

prohlíželi, když letci kráčeli kolem nich do malého nádvoří,

na jehož protilehlé straně byl hlavní vchod do paláce. Palác

byl dosti špinavý, alespoň po vnější stránce, a byl pramálo

podoben tomu, co letci očekávali.

Šejk, který přerušil svůj zdánlivě velmi horlivý

rozhovor se Stampulosem, když je spatřil, jak přicházejí,

vyčkával jejich příchodu, aby je uvítal. Jeho chování, jakož i

zjev byly dokonce ještě méně půvabné než jeho palác. Šejk

byl oblečen ve špinavý bílý šat, přes který měl přehozen

pruhovaný haik31, utkaný ve vzorku střídavých černých a

červených pruhů a obroubený po krajích podivnými

kabalistickými postavami.

30 Sekta mohamedánská

31 Spodní šat arabský

Biggles se octl před dvěma temnýma očima, které se

naň dívaly z hnědého obličeje. Ihned vycítil jakési

nepřátelské ovzduší, které vynucený úsměv nijak nezmírnil,

ale v odpověď na šejkův pozdrav Alláh hadik se Biggles

hluboce uklonil a pak se tázavě obrátil k Řekovi.

„Šejk se chystá nedočkavě na delší cestu,“ řekl

Stampulos omluvně, „a tak prosí, abyste mu ty perly ihned

ukázali.“

Biggles položil perly na nízký stůl mezi nimi; šejk je

hrabivě zkoumal a zabručel cosi k Řekovi v jazyku, kterému

pilot nerozumněl.

„Šejk říká, že vám zaplatí jeden tisíc anglických liber

za ty perly,“ řekl Stampulos.

„Tisíc liber!“ zvolal Biggles nedůvěřivě. „Vždyť ty

perly mají třikrát vyšší cenu na volném trhu!“

Řek to zase tlumočil šejkovi.

„Šejk říká, že nemají dobrou barvu a nechce dát více,“

překládal Řek.

„Vraťte mi ty perly!“ řekl Biggles přísně, „ztrácíme tu

nadarmo čas.“

Stampulos přeložil tuto Bigglesovu žádost. Šejk

uchopil váček, který Biggles položil na stůl, vložil obě perly

zase do něho a podal je beze slova pilotova.

„Okamžik, než odejdete,“ řekl Stampulos rychle, když

Biggles vložil váček do kapsy, ohmatav jej předtím potají,

aby se přesvědčil, že perly v něm jsou. „Je mi líto, že s toho

obchodu sešlo, ale –“

Řek pokrčil rameny – „emir není dnes dobře naložen.

Má starosti, aby se už vydal na cestu, a táže se vás, zda

byste ho nevzal do svého letadla.“

„Nikoli, nevezmu,“ odpověděl Biggles stručně.

Šejk, jak se zdálo, úzkostlivě očekával pilotovo

rozhodnutí, porozumněl, jak Biggles usoudil, že odpověděl

záporně a řekl cosi chvatně Řekovi.

„Šejk říká, že zaplatí dvě stě padesát liber, vezmete-li

ho s sebou do Aziru,“ řekl Stampulos.

„Kdepak to je?“

„Je to malý přístav na protilehlém pobřeží.“

Biggles byl na okamžik zváben částkou a měl pokušení,

že k tomu přivolí, neboť tato nabídka byla tak štědrá jako ta

první byla skoupá, ale jeho podrážděnost nabyla přece

převahy, „Nikoli.“ zavrčel skoro nevlídně, „pojďte, můžeme

se dostat zpět ještě dříve než se setmí.“

„Nikoli, zůstanu už zde,“ odvětil Stampulos chladně.

„Mně se zdá, že jste se sem chtěl lacino dostat,“ vyjel si

naň Biggles v náhlém podezření, které se v něm probudilo.

Pak se obrátil na podpatku a řekl stručně: „Pojď, Algy!“ a

odešel pyšným krokem z paláce, jsa si jist, že tak či onak byl

tím Řekem napálen. Vlezl do pilotní budky a beze slova

odletěl.

Letci byli už ve vzduchu asi dvacet minut, když Biggles

přenechal řízení Laceyovi a vyndal cosi z kapsy. V

nejbližším okamžiku vytrhl však řídící páku z rukou svého

společníka a začal klouzat strmě po křídle nazpět, a to

směrem k jednomu z mnoha malých ostrůvků, které se kupí

kolem pobřeží. Sletěl na vodu na závětrné straně jednoho z

nich.

„Pane Bože, copak se ti stalo?“ vzkřikl Algy ulekaně a

upřel vyjeveně oči na Bigglesovu tvář, která zbledla jako

křída, a ze které žhly očí jako dva řeřavé uhlíky.

„Co se mi stalo?“ zavrčel Biggles. „Ten podvodník, ten

odporný lotr nás napálil!“

„Že nás napálil? A jak?“ zvolal Algy zděšeně.

Místo odpovědi natáhl Biggles ruku, a na dlani ležely

dvě perly. Měly skoro týž rozměr jako dvě růžové perly,

které Biggles dostal od Číňana, ale byly matné a bez lesku.

Byly to tak zvané mrtvé perly, která se často najdou ve

škeblích.

Oči Laceyovi se zúžily. „Bože! To byl prohnaný

kousek!“ vyrazil ze sebe. „Copak si teď počneme?“

„Co si počneme? jdu nazpět k šejkovi,“ řekl Biggles

drsně, „já mu to jen tak nedaruji.“

„Ale vždyť sami nemůžeme napadnout tuhle sebranku

hrdlořezů. Haló – copak to všechno znamená –“ Algy se

náhle odmlčel a zadíval se upřeně Bigglesovi přes rameno.

Šedožlutý torpedoborec uháněl plnou parou k letadlu a

před jeho přídí ostrou jako nůž odskakovaly dvě vodní pršky

v podobě pštrosích per. Když byl ještě sto metrů vzdálen,

stočil se prudce dokola a potom zvířil spoustu pěny, když

začal couvat. Skoro dříve než se zastavil, byl spuštěn s

paluby torpedoborce lodním jeřábem malý člun a začal

klouzat na vodní hladině směrem k nim pod rychlými údery

půl tuctu vesel; na zádi člunu seděl důstojník.

„Kdopak jste?“ řekl stroze důstojník, když člun přijel

až k letadlu.

Biggles se zamračil a řekl: „Hádejte! Kdopak jste vy?“

„Loď J.V.Scud. Kapitán Watkins si s vámi přeje

mluvit. Přineste své papíry – a vstupte prosím do člunu!“

zněla rozhodná odpověď.

„Třesky, plesky, komupak tady poroučíte?“

„Vám,“ osopil se na něho lodní poručík. „A poskočte,

nechcete-li býti vyloven z vody.“

Biggles s námahou polkl slinu. Třásl se vztekem, ale

vstrčil palubní letadlovou knížku, skočil do člunu, a za

chvilku nato už lezl po lodním žebříku, který byl spuštěn s

torpedoborce, aby se dostal nahoru. Biggles se začervenal,

když přiběhli dva námořníci, postavili se mu po bok a vedli

ho bez okolků do kabiny, kde ho očekával kapitán.

„Vaše jméno?“ otázal se kapitán chladně a natáhl ruku

pro letadlovou knížku.

„Bigglesworth,“ odpověděl Biggles ledově. „Major J.

H. Bigglesworth.“

„Kapitán sebou škubl. Nejste náhodou nějak příbuzný s

tím chlapíkem, který sloužil v letce 266 za světové války –“‘

Biggles přikývl. „Ano, to jsem. Byl jsem v letce 266,“

řekl udiveně.

„Pane Bože. Můj mladší bratr sloužil také ve vaší letce.

Vyprávěl mi hodně o vás, než odešel –“

Biggles se podíval vyjeveně na kapitána, a pak zjihl,

„Watkins – ovšemže. To byl hodný hoch,“ pokračoval

Biggles. „Říkali jsme mu profesor. Lacey – který je teď se

mnou – profesor a já, my jsme provedli mnoho pěkných

bojů pospolu. Byli jsme s ním také nahoře, když odešel – na

věčnost.“

Kapitán povstal a natáhl ruku. „Těší mě, že se s vámi

setkávám,“ řekl s úsměvem, „ale copak tady děláte? Což jste

nevěděl, že je to zakázané pásmo?“

Biggles vykulil oči. „Ať mě husa kopne, vím-li to,“

přiznal se kapitánovi a ihned stručně vypravoval, co se mu

stalo od té chvíle, kdy se setkal v Alexandrii se

Stampulosem.

Kapitán vyměnil rychlý pohled s poručíkem, který

právě vešel do jeho kabiny. „To mi připadá jako velmi

závažný případ,“ podotkl kapitán. „Povězte mi, jakpak

vypadá ten Stampulos?“

Biggles ho popsal a kapitánovy oči vyhledaly svého

podvelitele.

„A tenhle šejk – jakpak jste říkal, že se jmenuje, Abd-

el-Ahmud

– jak vypadal?“

Pilot zase podal jeho přibližný popis a kapitán našpulil

rty. „To je divné,“ řekl potichu, „to je divné!“ Pak otevřel

nedobytnou pokladnu, vybral z ní jakýsi spis a z něho

vyjmul fotografii. Přikryl na fotografii hořejší část hlavy

jakož i tělo svým ukazováčkem a palcem, a kývl na pilota.

„Nevypadal ten muž takhle?“ otázal se kapitán.

„To je ten muž,“ vyhrkl Biggles, ale odmlčel se, neboť

se v něm zatajil dech překvapením, když kapitán nadzdvihl

ruku a ukázal mu zbytek té fotografie. Byl to muž středního

věku, oděný v bezvadný evropský šat.

„Kdopak je to?“ otázal se pilot.

„Ten muž má mnoho jmen,“ odpověděl Watkins, „ale

jeho skutečné jméno je Lafoix, René Lafoix; naši lidé

dostali tenhle snímek v Paříži. Lafoix přijel odtamtud asi

před dvaceti lety jako agent tajné francouzské služby. Ještě

dnes ovšem pracuje pro Francouze, ale zařídil si také

výnosný obchůdek s perlami, s hašišem a s otroky.

Stampulos je jeho zástupcem v Alexandrii, mimochodem

řečeno. Měli jsme toho muže v rukou asi desetkráte, ale

vždycky nám uklouzl pod rukama; úhoř je svitek

smirkového papíru u srovnání s tímto mužem. Potíž je v

tom, že Lafoix si tak dlouho hrál na Araba, až se jím

konečně stal!“

„Když ho chytneme, mívá na palubě docela počestný

náklad surových koží, když dopadneme jeho plachetnice s

nákladem hašiše nebo otroků, nikdy na nich není. To nás

však tak příliš nemrzí, jako spíše jeho pekelná odvaha, s

kterou Lafoix napsal knihu o své činnosti, kde vypravuje,

jak nás napaluje. Francouzi se mohli po četbě popukat

smíchy. Naši lidé neřekli Francouzům nic, ale zato to

pověděli důkladně nám to mi můžete věřit. Musíme ho

polapit, a až se tak stane, uvidíme, kdo se bude smát

naposledy. Zrovna teď na něho číháme,“ pokračoval kapitán

rychle. „Víme, že je někde nedaleko pobřeží a že čeká na

příležitost, aby uklouzl do Řecka pro náklad hašiše, který

přichází vesměs odtamtud. Aby dovezl hašiš do Egypta, kde

je po něm teď velká poptávka jako u nás po tabáku, nalodí

jej ten Francouz do Sýrie; pak jej doveze po souši

velbloudími karavanami až sem na pobřeží a pustí se s ním

rovnou na svých plachetnicích přes tenhle vodní příkop.

Zpět se plachetnice vracejí s nákladem otroků. Hašiš zmizel;

rozdělen na malé balíčky, putuje do Kahýry tisíci rozličnými

cestami. Vidíte, potíž je v tom, že i když ho chytíme, že se

nám prostě vysměje, protože už má svůj lodní náklad pěkně

v suchu. Zahlédneme-li ho však tentokrát, nespustíme s

něho vůbec oči, a to ten Francouz dobře ví.“

„Teď tam má svoji plachetnici,“ přerušil ho Biggles,

„ale přece si přál, abych s ním zaletěl do Aziru.“

„Hrom do chlapa! Začínám chápat účel toho všeho.

Stampulos dostal vítr, že na něho dáváme pozor, a přiletěl

sem, aby ho varoval. Vsadil bych se o jakoukoli částku, že

ten Řek věděl všecko o vašem letadle už dříve, než se s

vámi dal do řeči; perlový obchod, to byla pouze záminka,

aby se s vámi dostal do styku. Řek dobře věděl, že by se

nedostal sem dolů jinak než letadlem. Síť, kterou jsme

rozestřeli kolem tohoto místa, je příliš hustá a pevná. Proto

také pojal šejk úmysl, aby odletěl – což je dosti chytré. Ti

muži mají všude své zvědy. Každý Arab na obou stranách

vody je s nimi ve spojení. Copak chcete udělat s těmi

perlami?“

„Právě jsem o tom přemítal,“ odpověděl Biggles

pomalu. „Máte na palubě kulomet?“

„Ale vždyť nemůžeme ty lidi postřílet. To by mohlo

vyvolat novou mezinárodní zápletku – –“

„Nemyslel jsem na nic tak ukrutného,“ přerušil ho

Biggles, „ale chcete-li mi pomoci, abych zase dostal své

perly, pak vám zase já na oplátku pomohu zmocnit se toho

člověka. Poslyšte –“

Biggles přistál se svým letadlem nedaleko palmového

lesíku, odevzdal řízení Laceyovi a skočil křepce na zem.

Motor znovu zaburácel a letadlo se vzneslo vzhůru k modré

obloze.

Biggles se ubíral rychle směrem ke stromům, nevšímaje

si zevlujícího hloučku Arabů, kteří se loudali směrem ke

vchodu paláce.

„Jste tady, Stampulosi?“ zvolal Biggles nahlas. Tucet

Arabů se rozběhlo směrem k Bigglesovi, ale ihned se

zastavili, když se podívali do ústí pilotovi pistole. Vstoupil

Stampulos, který byl oděn v arabský šat.

„Copak si přejete?“ otázal se Bigglese a jeho oči

záludně zablýskly.

„Za prvé chci své perly,“ odpověděl Biggles,

přendávaje pistoli do druhé ruky a zapaluje si cigaretu.

„Je to všecko?“ vyjel si na něho Řek.

„Pro tuto chvíli všecko,“ odpověděl Biggles chladně.

„Kdepak je šejk? Mám pro něho návrh – ach, tady je! Nuže

poslyšte, Stampulosi,“ pokračoval Biggles, „přeložte mu to,

co teď budu povídat. Nemám rád společnost, ve které jsem

se právě octl, a čím dříve se z ní dostanu, tím bude pro mě

lépe. Vy máte mé perly, dobrá! Byl jste náramně mazaný, i

to připouštím! Ale poslyšte, vraťte mi – ne, počkejte ještě

chvilku, ještě jsem neskončil – vraťte mi perly a sto liber ve

zlatě, a já neprodleně zaletím s vámi i s vaším šejkem do

toho Aziru,“

Řek se usmál krátkým protivným smíchem. „Myslíte,

že jste v takovém postavení, abyste si mohl diktovat?“ utrhl

se na Bigglese.

„To si myslím, neboť bych byl učiněný blázen, abych

se vrátil sem do toho zlodějského doupěte.“

„Co mi zabrání, abych vás teď zabil?“ otázal se Řek s

jízlivým úsměvem.

„Pojďte sem a já vám to ukáži,“ řekl Biggles

neohroženě a poodešel k oknu. Oba mužové šli za ním.

„Ukáži vám teď, co se stane, nebudu-li za půl hodiny ve

svém letadle,“ dodal Biggles a zamával kapesníkem z okna.

Letadlo Vandal hned zakroužilo nad palácem, pak

sebou smýklo dolů ve strmém letu střemhlav k nedalekému

palmovému lesíku. V zápětí vyšlehl vzhůru oranžový

plamen a ohlušující výbuch otřásl palácem až v základech.

Letadlo pak provedlo odvážnou zatáčku, a bylo možno

spatřit Smytha, jak se krčí nad Vickersovým kulometem v

zadní budce letadla.

Ra-ta-ta-ta-Ra-ta-ta-ta-ta. Písek vyletěl nahoru v dlouhé

čáře, když mechanik vystřílel půlku kulometného pásu právě

v okamžiku, když letadlo zaburácelo nad palácem.

Biggles spatřil kterak Arabové prchají do úkrytu. „Moji

přátelé mají trošku zkušenosti v této věci,“ podotkl Biggles

ledabyle, „a kdyby se mi něco přihodilo, mohu vám slíbit,

že ani tahle budova ani jediný muž na celé oase nezůstane

bez úhony, jakmile moji přátelé skončí své dílo. I ta

plachtnice na širém moři bude velmi vhodným terčem pro

střelbu. A dále,“ pochlubil se Biggles, tak jako by si na to

teprve vzpomněl, „já jsem jim řekl, kdyby potřebovali

pomoc, aby si zavolali bezdrátovou telegrafií britská

vojenské letadla buď z Adenu nebo z Chartumu. Každý

dělový člun až do vzdálenosti osmi set kilometrů zachytí

jejich volání a okamžitě přijede, aby se podíval, co se tu

děje.“

„Kdepak jste vzal ten kulomet?“ vyhrkl Řek a škaredě

se zamračil, „není to –“

„Třesky plesky!“ utrhl se Biggles. Myslíte, že

ukazujeme cestujícím svou výbavu? Nuže, copak teď

hodláte podniknout?“

„Zmínka o britských vojenských letadlech a o dělovém

člunu polekala Řeka, jak se zdálo, neboť jeho tvář nabyla

olivově zelené barvy. Stampulos hovořil rychle několik

minut se šejkem.

„Tedy dobře,“ řekl Řek nakonec, „přijímáme vaše

podmínky. Kdypak budete ochoten odletět?“

„Hned teď,“ odpověděl Biggles, „setmí se totiž dříve,

než se tam dostaneme, nebudete-li si počínat zčerstva.

Položte perly na tento stůl a vysázejte peníze a já vám

dávám své slovo, že s vámi odletím hned do Aziru bez

dalších podmínek a bez hašteření. Upravte se tak, abyste

vypadali nezávadně, můžete-li – nechtěl bych mít nějaké

opletačky s úřady, kdybychom se jim náhodou dostali do

rukou.“

„Ani já ne,“ řekl Řek jaksi bezděčně.

„Také jsem si myslel, že ne,“ pravil Biggles. „Nuže,

pojďte, ať se odtud hneme!“.

Dvě hodiny nato rozhlížel se pilot pátravě v záři

zapadajícího slunce po pobřeží Egypta. Perly spočívaly v

jeho náprsní kapse a vedle něho na sedadle ležel váček se

sto sovereigny. Pak se obrátil s letadlem malounko na sever,

když se objevilo pobřeží v dohledu, a nedlouho potom zočil

už bílé báně, minarety a mešity v Aziru. Mimoto spatřil ještě

něco, co ho přimělo, že se slabounce usmál koutky úst. Byl

ro malý torpedoborec, který kotvil u zchátralé mořské hráze.

Biggles přiškrtil plyn, přistál na vodě, zajel směrem ke

hrázi a vypjal zapalování motoru. Z kabiny se ozval šumot

čilého rozhovoru. „Copak je?“ otázal se Biggles, když se

shýbl do nízkých dvířek kabiny.

„Pročpak je tu ten britský torpedoborec?“ otázal se Řek

jedovatě.

„To bude nejlépe vědět jeho kapitán,“ odpověděl

Biggles ledabyle. „Máte snad něco proti tomu?“

„Nikoli, ale ten kapitán se může na všelicos vyptávat,“

namítl Stampulos znepokojeně.

„Nuže, tomu já nemohu nijak zabránit,“ odpověděl

Biggles vážně. „Museli jsme přistát u břehu, protože mi

právě došel benzin. Bude-li kapitán někomu klást nějaké

otázky, bude to nám, ne vám, a naše papíry jsou zcela v

pořádku,“ dodal Biggles. „Ale abychom si počínali opatrně,

bylo by lépe, kdybychom řekli, že jste naši sluhové. To se

bude zdát dosti pravdivým; copak o tom soudíte?“

„To je dobrý nápad,“ zvolal Řek rychle.

„No dobrá, tak tedy my vyjdeme první a vy půjdete za

námi s našimi kufříky; tady jsou klíče.“

Slavnostně vypadající Egypťan čekal na ně u své

úřadovny postavené z hlíny na konci přístavní zdi.

„Máte něco proclít, effendi?“ otázal se Egypťan

s vábným úsměvem.

„Nic,“ odpověděl Biggles a šel dál.

Šejk a Řek se již chystali přejít se svými kufříky, když

z úřadovny vykročil jakýsi důstojník oděný v bílé uniformě

se dvěma námořníky.

„Máte něco v těch kufrech?“ tázal se důstojník

ledabyle. „Nic, odpověděl Řek, vstrčil klíč do zámku a

odhodil s posměšnou úklonou víko kufru. „Podívejte se!“

řekl potom a mávl divadelně rukou. Jeho úsměv měl v sobě

cosi výsměšného, což se nedalo zatajit. Tento úsměv však

odumřel Řekovi na rtech, kdyř sledoval pohled důstojníkův

do svého kufříku. Řek sebou škubl a jeho čelisti hloupě

poklesly.

Neboť kufřík byl napěchován jakousi tmavou hmotou,

z které se linula slabá, ale zvláštní vůně.

„Říkal jste, že tam nic nemáte?“ zvolal Watkins

nedůvěřivě. „Dvacet pět kilogramů hašiše, to už pro mně

něco znamená – chopte se toho!“

Šejk, který se letmo podíval na obsah kufru, skočil s

nožem po Bigglesovi jako tygr, ale jeden námořník mu

nastavil nohu a šejk se natáhl, jak široký tak dlouhý na zem.

Z úřadovny se vyřítilo půl tuctu námořníků a vrhli se na

šejka.

Stampulos mohl jen stát na místě a dívat se vyjeveně na

obsah dalšího kufru, z kterého se vyklubal druhý náklad

hašiše. Zdálo se, že je zmaten, ale následoval námořníky bez

odporu.

„Dostal jste své perly, Bigglesworthe?“ otázal se ho

Watkins.

„Ano, a vy jste dostal své lidi,“ zubil se Biggles.

„Vyprázdněte si svůj hašiš z našich kufrů; poletíme zas

kousek. Na shledanou!“

KAPITOLA DVANÁCTÁ

ŽLUTÝ NÁKLAD

Biggles se pomalu procházel s Algym po přistávací

ploše vyprahlého letiště v Heliopolisu, a na prstu levé ruky

se mu zlehka houpaly letecké brýle. Ubíral se k místu, kde

stálo ve stínu hangáru jeho letadlo, u jehož vrtule stál Smyth

a připravoval letadlo k odletu do Benghazi, nejbližšího to

letiště na jejich cestě domů do Anglie.

Než dorazili letci k letadlu, byla jejich pozornost

upoutána jakýmsi mechanikem, který k ním běžel.

„Ten muž nás hledá, jinak ať se nejmenuji

Bigglesworth,“ podotkl Biggles zvědavě. „Rád bych věděl,

co asi chce?“

„Jste major Bigglesworth, pane?“ otázal se mechanik,

když k nim dorazil.

„Uhodl jste.“

„Prosím za prominutí, pane majore, ale nechtěl byste si

promluvit s plukovníkem Grivinem? Čeká vás ve své

úředovně.“

„V které úřadovně?“

„V úřadovně společnosti pro leteckou dopravu v

severní Africe, pane majore.“

Biggles svraštil obočí. „Zaveďte nás tam, jdeme za

vámi,“ řekl pilot.

Hubený, vysoký muž s prošedivělými vlasy a se

sklíčenou tváří povstal a šel letcům v ústrety, když vstoupili

do úřadovny známé letecké společnosti v Egyptě.

„Pojďte dále, Bigglesworthe, pojďte dále,“ řekl

plukovník stísněně a vedl letce do své soukromé kanceláře.

„To jsem rád, že vás poznávám,“ pokračoval plukovník

rychle, když si sedli. „Slyšel jsem již o vás trošku ve Francii

za světové války; byl jsem u hlavního leteckého velitelství,

když vy jste sloužil u letky 266.“

Biggles kývl hlavou. „Ano. Vzpomínám si na vaše

jméno, pane plukovníku. Čímpak bych mohl posloužit?“

Plukovník Grivin začal nervosně bubnovat prsty po

stole a teprve za chvíli odpověděl: „Nevím,“ zabručel

starostlivě. „Je to těžké – zatraceně těžké. Jsem totiž v

bryndě, na mou věru, a už mi dochází rozum.“ Plukovník

povstal, odešel náhle ke kredenci a vrátil se s lahví whisky a

sodovkou. „Poslužte si!“ pobídl je plukovník.

„Já ne, pro mě je ještě tuze časně,“ odpověděl rychle

Biggles, „ale vy si poslužte a nedbejte na nás.“

Plukovník si nalil skleničku silné whisky, vypil ji

jedním douškem a potom se zase posadil do svého křesla.

„To jsem potřeboval,“ řekl napolo omluvně. „Jsem v

pekelné bryndě.“

„To jste už řekl předtím, pane plukovníku,“ připomněl

mu Biggles trošku netrpělivě.

„Ovšemže, ovšemže,“ zabručel plukovník a stále

bubnoval prsty na stůl. „Promiňte, já sotva vím, co dnes

ráno dělám.“ Plukovník se náhle naklonil dopředu.

„Bigglesworthe, vy jste se ve Francii velmi vyznamenal; vy

jste si osvojil –é– zručnost, jak se vykroutit z různých věcí.

Přál bych si, abyste tuhle věc promyslil. Až skončím své

vypravování, můžete mi buď přispět nebo můžete odejít a já

vám neřeknu ani slovo. Znal jste Trevora Dawlishe?“

„Slyšel jsem o něm, ale nevzpomínám si, že bych se s

ním byl kdy setkal. Sloužil v letce 56, že ano?“

„Ano. Až do nedávné doby byl Dawlish můj nejlepší

pilot. Odletěl odtud před měsícem se zvláštním nákladem do

Benghazi s cílem Paříž. Už se však nevrátil. Vojenská

letadla našla jeho vrak v horách před čtrnácti dny nedaleko

El Faroši, asi 6 kilometrů na druhé straně od Karumy, což je

první nouzové letiště na této cestě. Dawlish to byl – no byl

to pekelný náraz a letadlo shořelo.“ Plukovník se na chvíli

odmlčel, než začal hovořit dále.

„Před třemi dny odletěl můj druhý pilot Bert Makins

směrem na východ se stejným určením a stejným nákladem.

Zdá se, jako by se byl pokoušel dostat se do Karumy, ale

minul se jí. Skončil tak, že ztroskotal ve skalách na severní

straně tamního letiště a shořel dříve, než se mohl dostat z

letadla.“

„To byla asi šeredná podívaná.“

Plukovníkovi čelisti zlostně poklesly. „A je to ještě

horší, Bigglesworthe,“ řekl Grivin stísněným hlasem.

„Ubohý Trevor a Bert byli zavražděni!“

Oba piloti se podívali na plukovníka zděšeně.

„Zavražděni? Co to povídáte?“ vykoktal Biggles.

Plukovník Grivin přecházel po pokoji dlouhými,

rychlými a tichými kroky a pak rozevřel dveře. V chodbě se

opíral o stěnu jakýsi domorodec s rudým fezem, v němž

Biggles hned poznal benzinářského effendiho, který mu

právě před chvílí pomáhal naplňovat nádržky letadla

benzinem.

„Copak si přeješ?“ vybafl na něho plukovník. „Copak

tu stále civíš?“

„Bakšiš,“ zabručel muž bázlivě.

„Kliď se odtud!“ zavrčel plukovník. Pak se zadíval na

toho muže, až zmizel z dohledu, než se vrátil ke svým

návštěvníkům, utíraje si obličej velkým kapesníkem.

„Copak jsem to říkal?“ zabručel plukovník roztržitě.

„Vy jste říkal cosi o tom, že Dawlish a Makins byli

zavražděni,“ upamatoval ho Biggles.

„Ano, byli zavražděni. Byli zavražděni pro ten náklad,

který měli na palubě letadla.“

Biggles svraštil obočí. „Zlato,“ řekl plukovník podivně

klidným hlasem. „Dopravujeme zlato do Paříže. Mám

smlouvu, která může naši společnost postavit na nohy.

Rychlé střídání cen zlatých prutů je příčinou toho, že každý

sebemenší zlomek času, který představuje doprava zlata, je

tu velmi důležitý. Tyhle zásilky jsou pro Brity, ale my je

dopravujeme pouze do Paříže. První nebo dvě zásilky byly

dopraveny bez potíží. S třetí však Dawlish ztroskotal. Musel

jsem pozvat vojenská letadla, aby ho našla, ale jejich piloti

nevěděli tak jako nikdo jiný kromě mne, jaký náklad

Dawlish vezl. Když jsme se dostali k vraku, bylo zlato to

tam. Pojal jsem hned podezření, že tu jde o něco nekalého a

řekl jsem to Bertovi, který byl na řadě, aby odletěl s druhou

zásilkou. Ale Bert se pouze usmál, přesto že věděl dost

dobře, že to je pravda, že někdo číhal na první zásilku zlata.

Nuže, také Berta chytili a sebrali zlato, které měl v letadle.

Ale jak? Proč se Bert pokoušel přistát v Karumě, to bych si

přál tak rád vědět! Jak ho ti lotři přinutili, aby tam přistál?

„Někdo se asi vloudil za tím účelem do letadla,“

podotkl Algy.

„To jsem si zpočátku taky myslel, ale jak by v tomto

případě mohl ten člověk vědět, že to letadlo neztroskotá již

při startu? Jak mohl ten chlap nařídit přesný čas na

ztroskotání letounu na jediném nouzovém letišti, mezi

zdejším letištěm a Matruhem, kde se mluví anglicky a kde je

poslední benzinová stanice s anglicky mluvícím personálem,

na cestě odtud do Tripolisu? Nuže, hodlám dopadnout tu

svini, která zabila mé dva hochy, i kdybych na to měl

obětovat zbytek svého života. Vzývám jedině Boha, abych

mohl sám létat, ale nemohu! A teď jsem dostal další zásilku

zlata, která má býti dopravena dnes do Paříže.“

„Ale vždyť máte několik letadel a pilotů?“

„Ano, ale kdo u všech všudy poletí na jistou smrt?

Zbyli mi dva piloti. Jeden je Thomson, ale ten ulehl, protože

má zimnici, jinak by snad letěl. Druhý pilot je Lorne, a ten

se staví na zadní nohy. Říkal mi, že je ženatý a že je ochoten

letět kamkoli a s čímkoli – vyjma se zlatem. Odmítl letět s

tím letadlem, bude-li do něho naložena i jedna unce zlata.

To mi všechno řekl a míní to doopravdy. A já ho proto

nemohu kárat.“

„A co čekáte ode mne, že udělám?“ otázal se Biggles

plukovníka.

„Já vás žádám, abyste vzal do svého letadla tuhle třetí

zásilku zlata,“ řekl plukovník Grivin prostě. „Kdyby to

nebylo možné, společnost ztroskotá, až se po ní zapráší; tak

je to. Nehledě k tomu, existuje-li nějaký muž, kterého znám,

a který by mohl přijít na kloub tomu, co se tu děje, jste vy.“

„Chcete tím říci, že si přejete, abychom to zlato vzali

do svého letadla?“

„Do svého nebo do mého, to je mi lhostejné. Tady v

hangárech máme tři letadla, z kterých si můžete vybrat. Jsou

to vesměs uzavřená kabinová letadla. Nemohu vám

nabídnout nic velkého v odměnu za tuto práci, protože

nejsem tak bohat, ale odměním se vám za vaši námahu a

ztrátu času. Jsem ochoten vám dát vše, co mám, jen abych

udržel dobrou pověst své firmy, která je národním

podnikem, a abych vypátral, kdo zabil ty dva hochy.“

„Tomu rozumím,“ řekl Biggles. „Máte něco proti tomu,

pohovoříme-li si napřed se svými druhy? Dejte mi, řekněme,

půl hodiny času a já vám pak sdělím své rozhodnutí.

Mimochodem řečeno, bylo pro ten let vybráno nějaké

zvláštní letadlo?“

„Ano, tamhle to letadlo; právě je vytlačují z hangáru,“

odpověděl plukovník a ukázal jim na kabinový jednoplošník

s hvězdicovým motorem, který byl pomalu vytahován z

jednoho hangáru letecké společnosti.

„Děkuji,“ odpověděl Biggles. Venku si pak sedl do

stínu budovy a podepřel si bradu o dlaně.

„No, copak tu děláš –“ začal Algy.

„Nemluv na mně asi minutu; nech mě přemýšlet!“ řekl

mu Biggles.

Uplynulo asi čtvrt hodiny v naprostém mlčení; potom

Biggles povstal a odebral se pomalu k letadlu, které teď

stálo na startovací dráze připraveno k odletu. Biggles se

díval na letadlo dlouhou dobu a prohlížel si je důkladně z

rozličných míst. Pak vlezl do pilotní budky, prohlédl řídící

páku, přístroje a zařízení pro krátkovlnné vysílání. Potom

zavřel dveře, nazdvihl malou rohožku a prohlížel si

důkladně palubu letadla. Pak zase vylezl z letadla a byl

pořád hluboce zamyšlen a také trochu bled.

„Já poletím s tímto letadlem,“ prohlásil Biggles stroze.

„Ty chceš říci poletíme, že ano?“ opravil ho Algy.

„Řekl jsem poletím,“ odpověděl Biggles pevně. „Ty

zůstaneš tady s Vandalem, s plukovníkem a se Smythem. A

nehádej se!“ dodal Biggles stroze a obrátil se zase k

úřadovně letecké společnosti.

„Poletím s vaším letadlem,“ řekl Biggles plukovníkovi.

„Kdepak je zlato?“

„V mé nedobytné pokladně.“

„Dobrá, nechte je tam! Připravte mi několik balíčků,

aby vypadaly úplně stejně a vložte mi je do letadla, až budu

připraven. Nejlepší bude, abyste tam dali něco odpadkového

olova, aby to mělo řádnou váhu. Buďte připraven, abyste

opravdové zlato naložil do letadla Vandal, jakmile vám k

tomu dám znamení. Jak daleko je letiště v Karumu?“

„Asi hodinu letu; tedy právě stošedesát kilometrů.“

„Kdopak je ředitelem zdejšího britského vojenského

letectva?“

„Bruton – skupinový kapitán.“

„Znáte ho?“

„Dosti dobře.“

„Dobrá, pojďme k němu; přeji si, abyste mě Brutonovi

představil. Budu potřebovat trochu pomoci, jestliže se z toho

vyklube to, co mám na mysli. A ty, Algy, sebou mrskni co

nejrychleji do Kahýry v plukovníkově automobilu a tam pro

mě něco koupíš.“

„Copak si přeješ?“

„Párek bílých myší v malé kleci.“

Algy se podíval nedůvěřivě na Bigglese a potom mu

zvolna v očích vysvitlo světlo poznání. „Pane Bože!“ vyhrkl

potichu, „tak je to tedy!“

„Tak si to představuji,“ odpověděl Biggles stroze.

„Ještě je tu několik věcí, kterým zcela nerozumím – ale brzy

jim už budu rozumět,“ dodal Biggles zlostně. „Pojďte, pane

plukovníku, odejdeme k velitelství vojenského letiště.“

Modř Středozemního moře je příslovečná, ale vidíme-li

ji z výšky tisíce pěti set metrů, při čemž hloubky vody

kolísají od mělčiny při pobřeží až do nejhlubších vod dále

od pevniny, je hýřivost barev nepopsatelná. Je tam

zastoupen každý odstín zeleni, modři a nachu podle hloubky

a povahy mořského dna.

Ale Biggles byl příliš zabrán do jiných věcí, než aby se

kochal touto krásou přírody; jeho zrak se svezl s malé klícky

zavěšené na jeho palubní desce s přístroji, aby prozkoumal

okolní oblohu. Každý jeho nerv byl napjat, neboť Biggles

čekal – čekal, že se cosi přihodí. Nevěděl sice jistě, co by to

mohlo být, ale myslel si, že to ví. Byly-li jeho vývody

správné, musila by se kabina, ve které seděl, pomalu zaplnit

velmi jedovatým plynem, jenž patří k nejzhoubnějším

plynům na světě; kysličníkem uhelnatým. Je to zákeřný jed,

neviditelný, bezbarvý, ale velmi jedovatý; způsobuje

neodolatelnou ospalost, z které by se mohla rychle vyvinout

silná spavost, jež by mohla skončit pouze smrtí.

Biggles se podíval na hodinky na palubní desce a

spatřil, že je ve vzduchu skoro čtyřicet minut; bylo-li jeho

podezření správné, bylo už na čase, aby plyn projevil svou

přítomnost patřičným účinkem. Biggles nemusel dlouho

čekat. Za pět minut nato jedna z myší sklouzla pomalu se

svého bidélka na podlahu klícky a zůstala ležet bez hnutí.

Druhá se ještě minutu zoufale držela křehké tyčky a potom

se zhroutila vedle své družky.

Teprve když Biggles sáhl do plátěné kapsy vedle sebe,

pocítil, jak silně už i na něho jed účinkuje; jeho pohyby byly

netečné a jeho síla skoro ochabla. Biggles zoufale zadržel

dech, dokud nevytáhl z kapsy jakýsi objemný předmět, který

si přetáhl rychle přes obličej. Byla to zcela obyčejná

vojenská plynová maska. Bylo potřebí obou rukou, aby si ji

mohl přitáhnout, a letadlo se slabě zakymácelo, když

Biggles pustil na chvíli řídící páku. Tak je to vlastně lepší,

uvažoval Biggles. Neobvyklé kymácení letadla dodá

náležitého zabarvení úloze, kterou se chystal sehráti.

Zalomcovala s ním vlna vzteku, neboť nyní věděl zcela

určitě, jaká smrt stihla dva piloty letecké společnosti. Ubohý

Makins ucítil příliš pozdě přítomnost neviditelné smrti a

pokusil se přistát. Dostal se však s letadlem nad zem, narazil

tam na skaliska a zahynul, neboť nebyl s to vylézt z hořícího

letadla. A ještě něco – Biggles sebou škubl, když mu hlavou

bleskla nová myšlenka. Snad Makins bezpečně přistál! Lidé,

kteří byli tak bezcitní, aby otrávili pilota ve vzduchu, jistě

neváhali zničit případné stopy na zemi. Ano, tak tomu bylo.

Byli to titíž mužové, kteří vehnali letadlo mezi skaliska a

potom je zapálili a ponechali bezmocného pilota v budce.

Biggles se zatřásl chladným vztekem, který ho popadl, ale

přemohl se a podíval se dolů a dopředu. Karuma ležela dole

malounko k levé straně; jeho zrak se dychtivě smýkl po

okolní krajině a pak utkvěl na dvou jezdcích v mělké

proláklině nedaleko letiště, kteří seděli na hubených koních.

Byly to jediné lidské bytosti v dohledu, a na Bigglesově

obličeji se rozhostil výraz údivu, když si uvědomil, že to

jsou buď Arabové nebo nějací jiní domorodci. Biggles začal

pomalu pohybovat řídící pákou se strany na stranu, takže se

letadlo zlehka rozhoupalo; pilotovy nohy se pohybovaly

střídavě na pedálech nožní řídící páky, takže jeho let začal

být nestálý, a divák na zemi se mohl domnívat, že pilot

nechává letadlu naprostou vůli. Biggles přeletěl letiště a

potom se začal vracet širokým obloukem, právě tak, jak si

představoval, že si počínali ti dva mrtví piloti letecké

společnosti. Potom vypjal zapalování a jal se klouzat k

zemi. Jeho chřípí se znovu zachvělo, když spatřil, jak se ti

dva jezdci začali pomalu rozjíždět směrem k opuštěnému

letišti.

Bigglesův let byl stále strmější, a když se přiblížil k

zemi, sklouzl dolů nahodilým skluzem po křídle. Potom

vyrovnal letadlo a přistál tak špatně, jak jenom směl, aniž

však poškodil letadlo. Bump-bump-bump, poskakovalo

letadlo po kamenech a potom se zastavilo, když proběhlo

nemotorný okruh. Biggles si rychle strhl plynovou masku a

odhodil ji, aby ji nebylo vidět a potom se natáhl na podlaze

pilotní budky v poloze člověka, který je v bezvědomí. Skoro

hned uslyšel dusot koňských kopyt a pak tichý, jásavý

smích. Rasami přivřených víček zpozoroval Biggles, jak se

dveře kabiny rozletěly a jak se v nich objevila vousatá tvář,

která byla korunována turbanem. „Aha, Arabové,“ pomyslil

si Biggles, ale v nejbližším okamžiku poznal, že se mýlil.

„To je správný,“ řekl čísi hlas americkým nářečím, „už

je na podlaze.“

„Nestarej se o něho a vyndej ten krám z budky!“

opakoval druhý muž. „Nemá význam, abychom tady dlouho

dřepěli. Mohli by ještě čuchat čertovinu a poslat za ním

druhé letadlo.“

Domněle drahocenný náklad byl tedy rychle vynesen z

letadla a za neustálého klení naložen na poplašené koně,

kteří patrně neměli rádi blízkost vrtule, jež se ještě otáčela.

„Tak ten náklad už máme,“ řekl zase první muž ze

dveří kabiny. „Co teď?“

„Totéž jako posledně,“ zněla rychlé odpověď, „to bude

správný zakončení. Kdyby to nechtělo chytit, tak to

zapálíme; nikdo to nikdy nepozná podle toho, co z letadla

zbude.“

„To je dobrý.“

Biggles zadržel dech, když se ten první muž odebral do

pilotní budky, kde uchopil nad ním umístěnou plynovou

páčku, kterou otevřel naplno škrtící klapku, a potom, nežli

se letadlo jak se patří rozběhlo, odběhl dozadu a vyskočil

dveřní kabiny na zem.

Biggles se v mžiku octl na svém sedadle, uchopil řídící

páku a položil nohy na pedály nožní páky. Měl právě čas!

Smýkl ruční řídící pákou a sešlápl pedál doprava, takže se

letadlo rázem stočilo a uhnulo se o vlas skalním balvanům.

Potom přiškrtil trošku plyn, nařídil letadlo v opačném směru

a vzlétl nad hlavami koní, kteří zděšeně uskočili. Biggles

zachytil letmým pohledem výraz úplného zděšení na tvářích

dvou jezdců, když kolem nich přeletěl. Pak se ohlédl dozadu

a spatřil, jak z jejich pistolí vyšlehly plamínky, ale

nevěnoval tomu tuze pozornosti. Začal rychle stoupat a

vrazil rukou v rukavici do postranního okna řidičské budky,

aby vpustil co možná hodně čerstvého vzduchu, připjal si

opět plynovou masku a potom nahmatal tlačítko

bezdrátového vysílače. Hned nato začal vysílat do prostoru

Morseovými značkami svou zprávu.

Trvalo to dvě hodiny, co Biggles pronásledoval jezdce,

než spatřil podivný šik letadel, který uháněl směrem k

němu. Skládal se z letadla Vandala, dvou vojenských

letounů a z Vickersova dopravního letounu značky Viktorie.

Muži na koních spatřili rovněž ona letadla a přitáhli koním

uzdy, neboť měli velmi málo naděje, že by se dalo v této

otevřené krajině uniknout. Biggles spatřil, jak jejich ruce

vyletěly nahoru, když se jedno vojenské letadlo smýkl o k

zemi, a když jeho kulomety zaštěkali na výstrahu, kterou

nebylo radno přehlížet. Potom přistálo dopravní letadlo, z

něhož hned vyskočilo dvanáct mužů s puškami v rukou.

Biggles se díval dolů, jak se seřadili a obklíčili uprchlíky,

potom kývl na pilota Vandalu, aby ho následoval a otočil se

nazpět směrem k letišti v Heliapolisu.

„Nebylo to tuze nesnadné,“ řekl Biggles plukovníkovi,

který přispěchal k němu, jakmile se kola podvozku dotkla

půdy. „Jakmile jsem zpozoroval vadnou spojku výfukového

potrubí, vytušil jsem hned, proč se ubohý Dawlish a Makins

pokusili o nouzové přistání. Jen se na to podívejte!“ A

Biggles ukázal na krátký kousek trubky za výfukovým

potrubím. „Tohle vede zpět do pilotní budky. Má to pomalý,

ale smrtící účinek. Bylo to ďábelsky dovedně uděláno,

protože bylo skoro jisté, že pilot bude nucen zaletět na

nejbližší nouzové letiště a přistáti tam, kde ovšem už číhali

dva lotři. Bylo třeba, aby to přistání vypadalo jako nehoda.

Mohl jste vsadit tisíc ku jedné, že si nikdo nevšimne tohoto

malého kousku trubky v změti trosek letadla. Nyní však

bude rozhodně lépe, abychom jej odstranili a zaletěli s

letadlem nazpět do Kahýry. Má Algy to zlato v svém

letadle?“

„Ano.“

„Dobrá. Pak se tedy odtud hneme. Kdyby byly nějaké

pochyby o činu těch dvou lotrů, podejte nám zprávu, a my

sem zaletíme nazpět, abychom o tom vydali svědectví.“

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

POSLEDNÍ PŘÍHODA

Pod olověně zbarvenou oblohou klestil si stálým

létáním zaneřáděný obojživelný letoun cestu ve vichru,

který vanul rychlostí padesáti kilometrů za hodinu přes

Lamanšský průliv směrem k pobřeží Anglie. Občas mu

nízká uhánějící mračna smazala obzor s oblohy a obklopila

aeroplán lepkavou mlhou, která se srážela v malinkých

kapkách na jeho křídlech, které však byly hned nato

smeteny vzduchem zvířeným proudem vrtule.

Biggles seděl u řídící páky a vrhl letmý pohled na

Laceye, který seděl vedle něho a nutil se do jakéhosi

úšklebku. „Vítej nám, domove!“ zařval Biggles, až přehlušil

hukot motoru a potom se obrátil k řízení, aby věnoval

pozornost udržování letadla ve správném kursu. Vtom

zaujala jeho pozornost jakási šedivá pohybující se skvrnka v

mlze, v nevelké vzdálenosti před letadlem, a pilot s ní už

nespustil očí; poznal hned, že je to letoun značky Handley-

Page, třídy 42, který byl lépe znám pod jménem Herakles a

který zřejmě letěl z Paříže do Londýna. Biggles také poznal,

že pilot tohoto vzdušného dopravního aeroplánu má asi

přímé bezdrátové spojení s letištěm v Croydonu 32 , a změnil

malounko svůj kurs, aby dopravní letadlo sledoval.

Takovým bezdrátovým řízením směru letu dostane se totiž

velké letadlo nad nepříznivé počasí, které je před ním.

Velký letoun poletí jistě tak, aby se dostal z ruchu

dopravních letadel, která létají z Croydonu.

Obě letadla letěla nyní tak nízko, asi ve výši tří set

metrů, právě pod indigově modrou oblohou, a protože

Vandal byl o malounko rychlejší než Herakles, octl se už za

32 u Londýna

dopravním letadlem ve vzdálenosti sto metrů, když se

začalo v šeru soumraku nejasně rýsovat anglické pobřeží.

Biggles poznal vpředu před letadlem dlouhou, opuštěnou

převlaku Dungeness a byl rád, když si uvědomil, že letí

správně v patřičném kursu.

Potom se však přihodila divná věc, která se Bigglesovi

ještě nikdy nepřihodila za celé jeho dlouholeté činnosti. Od

dopravního letadla se totiž náhle oddělil jakýsi malý, plochý

předmět a padal jako kámen prostorem. Bigglesovi se zatajil

dech, když ten předmět sledoval, potom se podíval upřeně

na velké letadlo a skoro čekal, že se teď ve vzduchu

rozlomí. Ale druhým pohledem hned zjistil, že letadlo letí

stále s rovným kýlem, takže patrně nebylo nijak dotčeno

ztrátou této části své konstrukce. Pak se Biggles podíval

zase dolů, a to právě včas, aby spatřil, jak ten padající

předmět narazil do písku převlaky na samém kraji moře.

Biggles chvilku váhal. Nebyl si jist, co má podniknout.

Byla to část dopravního letadla, která uletěla, a bylo zřejmě

jeho povinností, aby pro ni zaletěl, aby si techničtí úředníci

společnosti Imperial Airways mohli alespoň přesně

uvědomit, co se stalo, ať už letadlo doletí na letiště bez

úhony nebo ne. Biggles však nebyl nijak potěšen, že musí

přerušit svůj let a opustit svého vodiče; ale nakonec zvítězila

povinnost. Biggles přiškrtil plyn a sklouzl dolů směrem k

opuštěnému úseku pobřeží, a spustil přitom kola svého

podvozku. Letadlo narazilo na zem a jednou či dvakrát

poskočilo, kola zaskřípěla na trošce oblázků a potom se

zastavila ve vzdálenosti sto metrů od místa, kde onen

předmět narazil na zem.

„Copak se stalo?“ vyzvídal Algy starostlivě.

„Nic,“ odpověděl Biggles stručně, „podrž mi řízení, já

se vrátím za vteřinu.“

Když to dořekl, vyskočil Biggles z pilotní budky,

přeběhl písek až k onomu předmětu, který bez potíží našel, a

když jej sebral ze země, převracel jej zvědavě sem a tam.

Byl to plochý balíček velký asi dvacet pět krát patnáct

centimetrů, o síle asi dva a půl centimetru nebo tak nějak a

byl zabalen do černého papíru, na němž byla uprostřed

nalepena široká bílá páska. Biggles si ihned uvědomil, že

právě tenhle podivný terčovitý vzhled balíku jej činil tak

nápadným v bezlesklém písku. Nebyla na něm vůbec adresa,

ačkoli balík byl pevně svázán motouzem, tak jako by měl

být odeslán poštou. Náhle se ozval nad hlavou letců zvuk

motoru jakéhosi letadla, který přiměl Bigglese, že se podíval

rychle nahoru; bylo to malé letadlo značky Puss Moth, které

kroužilo nad nimi, jako by chtělo přistát. Biggles zamával

rukama nad hlavou, neboť měl zato, že pilot druhého letadla

spatřil Vandala na zemi, a že se patrně docela oprávněně

domnívá, že se mu něco stalo. Ale buďto jej pilot Puss Moth

nespatřil, nebo neporozuměl jeho znamení, protože hned

vypjal motor a začal klouzat k zemi. Biggles, který nechtěl,

aby se letadlo nadarmo obtěžovalo zbytečným přistáním,

skočil ke svému letadlu, vylezl na sedadlo, stočil se dokola

do větru a odletěl.

Když byl nahoře, ukázal palcem ve směru letadla Puss

Moth, které zaujalo postavení velmi blízko nich.

„Ten pilot si myslí, že jsme nouzově přistáli,“ vzkřikl

Biggles Laceyovi do ucha.

Algy přikývl, že porozuměl a zamával pozdravný a

děkovný signál na pilota druhého letadla. Přesto však

zůstalo letadlo několik minut za nimi, když se zase dali

směrem k Londýnu a potom, když se blížili Oxtedu, náhle

sklonilo nos dolů, takže zůstali brzy daleko vzadu.

„Já to dám dovnitř,“ zařval Biggles a ukázal Laceyovi

na balík, který měl ležet na kolenou. „Převezmi na chvilku

řízení!“ Pak zmizel v kabině a vrátil se za několik minut,

právě když se octl v dohledu Purley Way, za nímž už stojí

stavení Croydonského letiště. Pozorovatel na kontrolní věži

zablýskl svůj signál, kterým dal letcům svolení k přistání, a

hned nato se letadlo dotklo koly zase po tak dlouhé době

domácího letiště.

„Nuže, už jsme tady,“ podotkl Biggles a odsunul si

letecké brýle. „Zdá se mi to už tak dlouho, co jsme opustili

Jižní Ameriku. Už je na čase, aby si náš starý Vandal

odpočinul; jistě vykonal kousek práce. Nuže, vyndejte

kufry! Budeme nuceni proclít obsah, jak myslím. Smythe,

zůstaň u letadla, než se vrátíme; pak si najdeme nějaké

přístřeší pro své letadlo.“

„Abych nezapomněl, copak jsi to, u všech všudy, sebral

na té převlace?“ otázal se Algy, který si náhle vzpomněl na

jejich přestávku v letu.

„Tohle,“ odpověděl Biggles a podal mu balíček.

„Buďto to vypadlo z letadla, nebo to bylo vyhozeno

nějakým pitomou. Já to odevzdám řediteli letiště; ten o tom

musí vědět. Pojď.“

Biggles držel v jedné ruce svůj kufr a v druhé balík a

vykročil směrem k celní ohradě.

„Odkud jste přiletěli?“ otázal se jich celník.

„Z Paříže.“

„Máte něco proclít?“

„Nic.“

Biggles poslechl výzvy celníkovy a už měl otevřen

kufr, když si uvědomil, že se k němu přiblížili zezadu dva

muži. Biggles se prudce otočil a shledal, že se mu dívá do

obličeje jakýsi přitloustlý, asi padesátiletý muž.

„Nu, copak je?“ otázal se ho Biggles.

Ten muž chvilku neodpovídal. Rychlým pohybem

vytrhl Bigglesovi balík zpod ramene a zdvihl jej do výše.

„Copak je to?“ otázal se stroze.

Nuže, bývají okamžiky, kdy každý člověk bez ohledu

na svou hodnost jaksi instinktivně vytuší, že má co dělat s

úřady, a takový okamžik nastal nyní pro Bigglese. Přesto

však se zarazil při této příkré otázce. „Co to má, u ďábla, s

vámi společného?“ vyjel si Biggles na toho muže.

„Jsem inspektor Myhew od Scotland Yardu,“ zněla

stručná odpověď, a rychlým pohybem strhl detektiv proužek

z obalu balíku, takže se pod ním objevila červená plátěná

skříňka, a na ní silně vypouklý šlechtický erb. „Já vás

zatýkám, protože jste zapleten do krádeže perel lady

Nunheatonové,“ dodal detektiv. „Já –“

„Je mou povinností varovat vás,“ přerušil ho detektiv

klidně, „že vše, co řeknete, může být použito proti vám.

Lépe bude, půjdete-li rychle se mnou.“

A levé rámě Bigglesovo sevřela čísi ruka jako do

svěráku.

Algy se díval vyjeveně a bezmocně na tento výjev.

„Ale vždyť já jsem ten balík našel na pobřeží –“

„Ano, zcela správně,“ souhlasil detektiv. „Půjdete po

dobrém nebo –“ a klepl si významně na kapsu.

„To je skandál!“ namítl Biggles pohoršeně. „Já jsem

právě chtěl tento balík odevzdat řediteli letiště.“

„Ovšemže, tomu rádi věříme!“ usmál se detektiv. „Teď

pojďte se mnou, hajdy!“

Oba letci byli jako zmámeni. Byli vyvedeni zcela

klidně hloučkem několika netečných diváků k hlavnímu

východu a posazeni do velkého krytého automobilu, který

stál u východu z letiště.

„Já –“ zakoktal Algy.

„Já bych nemluvil. Počkejte, až se dostanete na policii,

tam můžete povědět všecko, co máte na srdci,“ navrhl jim

detektiv stroze.

Byla už skoro tma, když se automobil proplétal

rušnými ulicemi v Streathamu a Brixtonu. Pak začalo silně

pršet a Laceyovi se zdálo, že ještě nikdy neviděl tak

skličující obrázek.

Nad Westminsterským mostem uháněli dále k

Whitehallu a potom poprvé ve svém životě se oba letci

dívali na ponurný portál pověstného policejního ředitelství v

Londýně; u dveří stál na stráži strážník.

„Běžte dovnitř!“ řekl detektiv stroze, a oba letci, kteří

byli dosud jako zmámeni, vešli pěkně husím pochodem

kolem vrátného do předsíně. Trvalo jim několik minut, než

si uvědomili, že jsou úplně sami!

„Kdepak je ten chlap, ten detektiv?“ otázal se Biggles

vrátného za několik minut.

„Říkal, že odjede pouze s automobilem, aby jej někde

postavil,“ zněla odpověď.

Bude se to zdát divné, ale Bigglesovi trvalo několik

vteřin, než si uvědomil, že tohle detektivovo jednání není

nijak v souladu s tím, co slyšel o tom, jak se zachází u

policie s podezřelými osobami. Obrátil se proto ke

strážníkovi, který měl službu a řekl:

„Copak jste povídal, že řekl inspektor Myhew?“

„Který inspektor?“

„Myhew.“

Strážník se podíval překvapeně na Bigglese. „Já jsem to

jméno nikdv neslvšel,“ řekl a zavrtěl hlavou. „Čekáte zde na

něho?“

Biggles div nepukl zlostí. „Kriste Pane, člověče, vždyť

my jsme byli právě zatčeni, že jsme ukradli perly lady

Nunheatonové,“ vyrazil ze sebe Biggles a náhle si uvědomil,

že tu není něco v pořádku. „Bylo by lépe, kdybyste nás hned

zavedl k inspektorovi, který má službu; nesmíme ztráceti

čas.“

Za dvě minuty vyprávěl již Biggles svou příhodu

uniformovanému inspektorovi v prostě zařízené kanceláři.

Když skončil, stiskl inspektor tlačítko zvonku, udělil

několik rozkazů rychlým tichým hlasem mužům, kteří se na

zavolání objevili, a potom se zase obrátil k oběma letcům.

„No, byli jste, jak se zdá, napáleni, a to jak se patří! To

byli mazaní lotrasi, kteří vás sem přivezli. Francouzská

policie zatáhla do své sítě celou Paříž minulého týdne, hned

potom, co byly ty perly ukradeny; takovou síť, že by jí

neproklouzl ani mravenec – jak říkali v Paříži. A my jsme

dávali pozor celý týden. Ale přesto se těm zlodějům

podařilo dostat své zbožíčko do letadla. Než by se vydávali

nebezpečí, aby byli dopadeni v Croydonu, shodili svůj balík

s perlami na místě napřed ujednaném a poslali tam jiné

letadlo, které se zdržovalo nedaleko toho místa, Náhodou,

která se vyskytne jednou v milionu případech, jste do toho

vlítli a sebrali jim tu bedničku, což byla věc, kterou nemohli

nijak předvídat. Ti chlapíci v letadle Puss Moth se dali

jedinou cestou, která jim zbývala, a věc se jim podařila.

Museli nějak vyspekulovat, že chcete přistát v Croydonu, ve

skutečnosti to již jistě věděli, protože vás pozorovali až do

Oxtedu. Pak pokračovali ve svém díle, předletěli vás,

napovídali něco celníkovi, který nemůže být kárán, protože

dobře věděl, že paseme po těch zlodějích – a potom si na

vás pěkně počkali. Přes to všechno to byl chladnokrevný

kousek vás zatknout, ale ti lidé museli něco podniknout.

Když dostali své zbožíčko nazpět, museli se vás nějak

zbavit; což nebylo nijak snadné. Kdyby byli udělali chybu,

byli byste hned zpozorovali, že něco není v pořádku a začali

byste jim klást hloupé otázky. Ostatně museli se také dostat

do Londýna, a tak byli tak smělí, že vás vyklopili tady, což

bylo nejlepší místo, jak se vás zbavit. Nuže, máte náramné

štěstí; myslím, že víte, že pojišťovna nabídla 2000 liber

tomu, kdo navrátí ten perlový náhrdelník,“ dodal inspektor.

Biggles sebou škubl. „Kolik?“ vyrazil ze sebe, „řekněte

to ještě jednou!“

„Dva tisíce liber šterlinků.“

„A ještě to platí?“

„Zajisté.“

Biggles vstrčil ruku do kapsy svých kalhot a vytáhl

odtud dlouhou, dvojitou šňůru perel, které se třpytila do běla

v umělém elektrickém světle. „Ty jsou krásné!“ řekl potom.

„Kdepak můžeme dostat tu odměnu?“

Inspektor zíral chvíli nedůvěřivě a vyjeveně na ten

poklad, potom se obrátil s výrazem podezření v očích k

pilotovi. „Co je to za nápad?“ řekl mu chladně. „Copak se

mi teď pokusíte namluvit?“

„Řekl jsem vám jen ryzí a čirou pravdu a hned to

dokáži, přejete-li si,“ odpověděl Biggles prostě. „Když byly

tyhle klenoty ukradeny, byl jsem v Kahýře, a svou palubní

leteckou knížkou a karnety mohu prokázat každou minutu

své cesty, kde jsem byl, než jsem odletěl z letiště Le

Bourgetu v Paříži. Můžete najít mnou vyjeté koleje v písku

na převlace v Dungeness. Jediná věc, na kterou jsem

zapoměl ve svém vyprávění je to, že když jsme letěli do

Croydonu, že jsem vešel do kabiny letadla, abych se

podíval, co jsem našel. Můj mechanik mi to může potvrdit;

byl tam se mnou. Tušil jsem, že tu cosi není v pořádku,

zejména když to letadlo Puss Moth nás stále pronásledovalo,

a tak jsem ten balík zase zabalil a perly jsem vstrčil do

kapsy. Ti lotři mě doběhli, to se přiznávám, ale náramně se

mýlili. Když spatřili koženou krabici, ani je nenapadlo v té

chvíli, že bych ji mohl za letu otevřít. Neboť věděli, že jsem

ji neotevřel na zemi, ani na té převlace, ani v Croydonu,

protože mě neustále po celou tu dobu pozorovali. Měli za

zcela zaručené, že perly jsou ještě stále v krabici. Ale nebyly

tam, a tak se ti lotři buďto umlátili k smrti, nebo na mne

někde venku čekají, až odtud vyjdu.“

Inspektor sebou škubl. „Hrom do toho! Mohl byste mít

pravdu!“ řekl a odešel ke dveřím.

„Udělali bychom nejlíp, kdybychom se postarali o to,

kam uložit na noc naše letadlo,“ podotkl Biggles k Algymu.

„Smyth již bude mít o nás starosti. A potom si musíme také

my odpočinout; vždyť si toho, jak myslím, zasluhujeme.“

W.E. Johns: BIGGLES LETÍ KOLEM SVĚTA

Z anglického originálu Biggles flies EAST

Vydalo nakladatelství RIO PRESS, 109 00 – Praha 10 –

Horní Měcholupy, Dýšinská ul. 279, jako svojí 69. publikaci

Náklad 10.000 kusů

Doporučená prodejní cena 53,– Kč

Zodpovědný redaktor Jaroslav Kalát