1

W. E. JOHNS

BIGGLESOVA LETECKÁ

SPOLEČNOST

TOUŽIMSKÝ & MORAVEC

PRAHA

2

W. E. Johns © GP Agentur Bratislava, 1993

Illustrations © Eva Hochmanová-Burianová et Ostrov, 1993

ISBN 80-85773-02-3

3

OBSAH

1. NÁVRH

2. PRVNÍ „KOLO“

3. DRUHÉ „KOLO“

4. TŘETÍ „KOLO“

5. CO SE PŘIHODILO LACEYOVI

6. GINGER SE POLEKAL

7. CO SE PŘIHODILO V BRUSELU

8. BIGGLES UTEKL Z KLECE

9. DO OHNĚ

10. JAK GINGEROVI UBĚHLA NOC

11. ZÁDY KE ZDI

12. ZPÁTKY V HARDWICKU

4

KAPITOLA PRVNÍ

NÁVRH

Major Jakub Bigglesworth – bývalý vojenský pilot, válečný

veterán a nositel vysokých vyznamenání, prostě ten pověstný Biggles

– dokončoval zkušební let nad letištěm Brookland v okolí Londýna.

Vyklonil se z kabiny nového letadla a zamával směrem k hangárům,

před nimiž stáli a netrpělivě na něho čekali jeho dva přátelé, Algy

Lacey a Ginger Hebblethwaite. Algy sloužil za války v Bigglesově

letce, Ginger byl jeho mladistvý chráněnec. Biggles s elegantní

5

nenuceností přiškrtil plyn a řídící páku posunul dopředu: ostrým a

krátkým obloučkem se snesl k zemi, nad známou automobilovou

dráhou letadlo vyrovnal a z klouzavého letu přešel do přistání tak

lehce, že by za to v každé soutěži musel dostat tři hvězdičky. Letadlo

zastavilo asi dvanáct metrů od místa, kde čekali Bigglesovi přátelé.

„Je tady kdosi – a chce s tebou mluvit.“ řekl Algy Bigglesovi,

který právě seskočil na zem, posunul si ochranné brýle do čela a

rozepnul první knoflík kožené kombinézy.

„A o čem, prosím tě?“

„S tím se mi nesvěřil.“

„A znáš ho? Kdo to je?“

„Nevím a neznám ho. Ačkoli jsem ho ujistil, že jsem tvůj dobrý

přítel, měl zájem jenom o tebe a rozhodl se, že tady počká. Působí

možná… poněkud neotesaně… Podívej; už jde.“

Biggles vykročil neznámému vstříc. Při chůzi si ho pozorně

prohlédl: snědý, ramenatý, zavalitý padesátník v perfektním fraku, na

hlavě cylindr, v ruce deštník. Obvykle se lidé tohoto typu a v

takovém oblečení na sportovním letišti nevyskytují.

„Vy jste major Bigglesworth, pane?“ zeptal se cizinec strohým,

téměř velitelským tónem, když došel k pilotovi.

„Ano, jmenuji se tak.“ odpověděl Biggles. „Co pro vás mohu

udělat?“

„Rád bych si s vámi promluvil,“ odpověděl cizinec.

„Prosím, jsem vám k službám. Tady nám v důvěrném rozhovoru

nic nemůže zabránit.“

„Je mi líto, ale –“ cizinec ukázal lehkým pohybem hlavy

směrem k oběma Bigglesovým přátelům, kteří stáli v doslechu.

„Z jejich strany žádné nebezpečí nehrozí.“ ujistil ho Biggles.

„Oba jsou mí dlouholetí osobní přátelé.“

„Můj problém je však velmi delikátní, řekl bych, že je to téměř

tajemství.“

„Já ale před svými přáteli žádná tajemství nemám.“ řekl Biggles

upřímně.

„Ale já bych přece jen raději mluvil jenom s vámi. Abych

nezapomněl, byl jste mi doporučen plukovníkem Raymondem.“

6

Biggles se lehce zachvěl a vyhrkl: „Plukovník Raymond, říkáte?

Pročpak jste to neřekl hned? Ale proč tolik spěcháte? Vždyť jste mi

mohl zatelefonovat a požádat mě, abych se s vámi sešel ve městě.“

„Jedná se o velmi naléhavou záležitost. S plukovníkem

Raymondem ze Scotland Yardu jsem mluvil sotva před hodinou.

Vyhledal v telefonním seznamu vaše číslo, telefonoval k vám do

bytu a tam mu bylo řečeno, že jste tady. Ihned jsem se vypravil za

vámi.“

Biggles se podíval přes cizincovo rameno směrem k parkovišti

před leteckou klubovnou. Stál tam nablýskaný Rolls Royce, za

volantem šofér v livreji. „Copak dělá Raymond ve Scotland Yardu?“

otázal se Biggles se zájmem. „Byl mým nadřízeným za války, a

nebylo toho málo, co jsme spolu prožili.“

„O tom nepochybuji. Nyní je Raymond zástupcem policejního

ředitele. Vy to nevíte?“

Biggles na cizince chvíli mlčky zíral a pak připustil: „To jsem

nevěděl, na mou duši ne. Ale mám z toho opravdovou radost, vždyť

Raymond dokázal vždycky všechno odhalit jako rozený detektiv.“

„Nuže, plukovník mi poradil, abych vás navštívil.“

„Pak to jistě bude velmi důležité.“

„Ano, je to velmi důležité.“

„Přejděme tedy k věci.“ Biggles se otočil ke svým kamarádům a

řekl: „Počkejte tady chvíli, já se hned vrátím.“ Potom se zase obrátil

k cizinci a vedl ho do klubovny. „Povězte mi prosím, co ode mne

potřebujete?“ pokračoval Biggles, když se usadili v tichém koutě.

Cizinec vytáhl z náprsní kapsy svou navštívenku a podal ji přes

stůl Bigglesovi.

Biggles si ji vzal a když ji přečetl, pohlédl na jejího majitele

poněkud tázavě. Stálo tam totiž:

PAUL CRONFELT

obchodník se zlatem a drahokamy

Cronfelt a Carstairs

Lombard Street E.C

7

Biggles vrátil navštívenku a pobaveně se zasmál. „Jestli jste

chtěl ode mne zlato nebo diamanty koupit, je mi líto, zklamu vás,“

poznamenal letec. „Nikdy jsem jich neměl nadbytek.“

„Já nějaké mám,“ odpověděl cizinec chladně, „a proto jsem

přišel za vámi. Chtěl bych si pořídit vlastní leteckou společnost.“

Biggles pokrčil čelo a zeptal se: „To přece nemůže být žádný

problém. Brání vám v tom něco?“

Cronfelt se tvářil, jako by tuto otázku přeslechl, a přešel přímo k

věci: „Byl byste schopen zařídit to pro mě?“

„Nikdy jsem se o nic podobného nepokoušel, ale kdybych to

chtěl udělat, nevyvedlo by mě to z míry,“ odpověděl Biggles.

Cizinec si trochu poposedl a potom se k Bigglesovi důvěrně

naklonil. „Vidím, že můj návrh neberete moc vážně.“ řekl klidně.

„Asi bude nutné, abych vám to vysvětlil podrobněji.“

„To je skvělý nápad. Rád si to poslechnu.“ řekl Biggles.

Cronfelt si vyndal z pouzdra doutník, zapálil si ho a při tom se

rozhlédl kolem sebe – asi proto, aby se přesvědčil, že ho skutečně

nikdo jiný neuslyší. „My, totiž firma Cronfelt a Carstairs,

obchodujeme, jak jste to černé na bílém četl na té navštívence, se

zlatem a drahokamy.“ začal vysvětlovat Cronfelt. „Jistě víte, že

měny mnoha zemí v Evropě i v Americe nejsou stabilní. K

vyrovnávání výkyvů v hodnotě měny se používají zlato a

drahokamy. Obchodování se zlatem může v těchto případech přinášet

značný zisk. Rychlost přepravy zásilek z jedné země do druhé hraje

zásadní roli, a to ze dvou důvodů. Za prvé: zlato nenese žádný úrok,

když je na cestě. Za druhé: změní-li se pohyb v kursu měny na

opačný, obchodník může prodělat. Proto se dnes k přepravě zlata

používají téměř výhradně letadla.“

„Ano, to je jasné.“

„Můžeme tedy pokračovat. Doposud – nebo abych byl přesnější

– donedávna naše firma dopravovala zlato prostřednictvím zavedené

letecké společnosti. Obvykle jsme zlato odesílali z letiště v

Croydonu. Jistě jste už někdy zahlédl v novinách zmínku o zlatě,

8

které je přepravováno letecky, novináři to asi považují za něco

nového, ale provádí se to tak už celá léta.

S dopravou zlata jsme v minulosti nemívali žádné problémy, ale

to se změnilo před osmi měsíci, když jsme poslali velkou zásilku

zlata – v ceně skoro čtyřiceti tisíc liber šterlinků – do Paříže. Jako

obvykle jsme chtěli využít velkého dopravního letadla, létajícího na

pravidelné lince. Osudného dne však bylo zaplněno cestujícími a

jejich zavazadly do té míry, že doprava zlata týmž letadlem byla

vyloučena. Proto byl na poslední chvíli uskutečněn zvláštní let. Ale

došlo ke katastrofě: letoun havaroval v severní Francii a v jeho

troskách zahynuli oba piloti i telegrafista. Jistě si na zprávu o této

události vzpomínáte.“

„Myslíte tu havárii, při které se zabil Geoffrey Lyle?“

Cronfelt přikývl a řekl: „Ano, právě tu.“

Biggles se zamračil. „Na žádnou zmínku o zlatě si

nevzpomínám – a to jsem tu zprávu četl velmi pečlivě, protože jsem

Geoffreye dobře znal.“

„Není divu. Je pro to jednoduché vysvětlení. Novináři nevěděli,

že se zlato přepravuje letadly – alespoň ne tehdy. Policie však měla

podezření, že jde o nějakou špinavost. Novinářům tedy poskytla

pouze dílčí a neúplné informace. O tom, že ve hře bylo i zlato, jsme

věděli jenom my, vedení letecké společnosti, pojišťovna a

samozřejmě také policie.“

„A na čem bylo podezření policie založeno?“ Cronfelt chvíli

soustředěně pozoroval žhavý konec svého doutníku. Potom se

podíval na Bigglese a řekl pomalu: „Na tom, že zlato zmizelo!“

„Proboha!“

„A dodnes nebylo nalezeno,“ dodal Cronfelt.

Biggles tiše hvízdl a připustil: „Tím se ovšem to neštěstí ukazuje

v docela jiném světle!“

Cronfelt se unaveně usmál a řekl: „Já jsem si to myslel hned od

začátku, ale pokračujme – neskončil jsem totiž své vyprávění. Podle

očekávání došlo v důsledku neštěstí k zdražení pojistných sazeb.

Vám na tom asi nezáleží, ale pro nás to má obrovský význam. Aby se

nám celá transakce se zlatem vyplatila, nesměly náklady na dopravu

9

a pojistné převýšit celkový zisk. Navzdory nepříznivé situaci jsme se

rozhodli, že budeme pokračovat v zasílání zlata. Podařilo se nám

přepravit několik menších zásilek, aniž se vyskytly nějaké problémy.

Když jsme chtěli po čase poslat větší množství zlata, dopadlo to jako

v prvním případě, zlato se na místo určení nikdy nedostalo.“

„Ztratilo se cestou, že ano?“

„To nevíme, protože letadlo na místo určení nikdy nedoletělo.“

„A co se s ním stalo?“

Cronfelt pokrčil rameny. „To bychom také rádi věděli. Několik

trosek letadla – kusy potahu a třísky – byly nalezeny na hladině v

Lamanšském průlivu, takže se mělo zato, že letadlo spadlo do moře.

Byl to dvoumotorový letoun, značku jsem zapomněl. Na palubě byli

čtyři cestující kromě pilota. Jejich těla však nalezena nebyla.“

„To je ovšem špatné.“

„Jistě, velmi špatné! V důsledku toho došlo k dalšímu zvýšení

pojistných sazeb, a co bylo ještě horší, piloti leteckých společnosti

začali pociťovat odpor vůči zlatu a nechtěli mít s jeho přepravou nic

společného. Zlato v podobě letecké zásilky získalo tak špatnou

pověst, že cestující začali mít strach a nechtěli s ním sdílet jednu

palubu.“

„To si dovedu představit.“

„Ano, je to tak. My sami jsme chápali obavy cestujících i pilotů.

Ale co jsme mohli dělat? A náhle se naskytlo zcela neočekávané

řešení našeho problému. Jakási nová soukromá letecká společnost se

sídlem v Německu, která zřídila linky mezi hlavními městy Evropy,

nám nabídla levnou dopravu našeho zlata. Nabídku jsme přijali – a

dokud jsme posílali jen malé zásilky, všechno se dařilo dobře. Ale

potom, asi před měsícem, jsme poslali balík prvotřídních diamantů se

zvláštním kurýrem do Amsterdamu. Letadlo doletělo, ale…“

„Nedoletěl kurýr?“

„Máte pravdu. Vidím, že našemu příběhu začínáte rozumět.“

„A co se tomu kurýrovi přihodilo?“

„To nikdo netuší. Domnívali jsme se, že vypadl z letadla právě v

době, kdy letělo nad mořem. Později byla nalezena jakási mrtvola,

kterou moře vyneslo na břeh. Je pravda, že toto tělo bylo

10

identifikováno jako tělo našeho kurýra, ale pravda je i to, že

identifikace nebyla úplně jistá, protože nebožtík byl účinkům mořské

vody vystaven déle, než aby jeho rysy zůstaly beze změn. Jisté je, že

na ten břeh se dostal nahý a žádné diamanty se u něj nenašly.“

„Tomu se říká hanebnost.“

„Ke stejnému závěru zřejmě došli i lidé v pojišťovně. Naše

nároky sice uznali, ale protože pojistná částka byla vysoká, pustili se

do vlastního pátrání. Na základě výsledků tohoto pátrání nám

oznámili, že už nepojistí ani jeden diamant nebo zásilku zlata, kterou

by dopravovala zmíněná letecká společnost.“

„Ale jsou snad i jiné pojišťovny?“

„Jistě, jsou, ale tahle byla největší a spolupracovali jsme s ní už

dlouho. Němci z toho moc velkou radost neměli, protože jim to

poškodilo pověst.“

„A jak se vedlo ostatním obchodníkům se zlatem? Měli nějaké

podobné nehody?“

„Ano, jejich zkušenosti jsou velmi podobné těm našim. Rozdíl

je jen v tom, že nikdo z nich neutrpěl tak velkou škodu jako my,

zřejmě i proto, že pouze jedna nebo dvě další firmy obchodují se

zlatem ve stejném rozsahu jako my. Jeden náklad zlata zmizel během

cesty, jindy byla zásilka ukradeno přímo na letišti!“

„Chápu.“ odpověděl Biggles pomalu. „Začíná mi být jasné, o co

vám jde. Chcete mít vlastní speciální linku pro přepravu cenných

zásilek.“

„Ano, trefil jste hřebíček přímo na hlavičku. Chceme mít

soukromý podnik, který budeme sami financovat a jehož hlavním

účelem bude doprava našich zásilek. Budeme ochotni brát i jiné

zásilky, ale to až podle okolností. Je pravděpodobné, že se na nás

obrátí i další obchodníci se zlatem. V žádném případě se však

nechceme zabývat přepravou cestujících.“

„Takže letecká společnost v pravém slova smyslu to nebude.“

namítl Biggles. „Máte v úmyslu koupit jedno nebo dvě letadla,

nebudete se bránit zásilkám jiných obchodníků, ale přednost budou

vždycky mít ty vaše.“

11

„Všechno k tomu směřuje. Ještě nedávno by nás něco

podobného vůbec nenapadlo. Došlo k tomu tak: když se o náš případ

začal zajímat Scotland Yard, rozhodl se můj společník Carstairs,

kterého, jak doufám, sám brzy poznáte, že půjde policii požádat o

radu. Mně o tom předem nic neřekl. Ale když se Carstairs vrátil, měl

toho nápadu zřídit vlastní leteckou společnost plnou hlavu. Muž, se

kterým se tam setkal, byl plukovník Raymond. Proto jsem se za ním

dnes ráno také vypravil a promluvil si s ním. Raymondovi se náš

plán velice líbil a doporučil mi – vřele mi doporučil – abych vás

vyhledal.“

„A vy byste si přál, abych to pro vás zařídil?“

„Ano, pokud budete mít zájem.“

„Máte ponětí, na kolik taková legrace přijde, nebo abych se lépe

vyjádřil, kolik stojí jedno letadlo?“

„Nemám ani nejmenší tušení.“

„Podle mého odhadu bude potřeba, aby podnik mohl začít

fungovat, vložit do něj alespoň padesát tisíc liber šterlinků. Běžné

nebo chcete-li provozní výdaje jsou veliké, nehledě na kupní ceny

letadel.“

Cronfelt se usmál a řekl: „Myslel jsem, že řeknete půl miliónu

liber. Padesát tisíc liber je zanedbatelná částka, srovnáme-li ji s

hodnotou přepravovaných zásilek. Ujišťuji vás, že s finanční

stránkou této záležitosti si nemusíte dělat žádné starosti. Pustíme-li

se do toho, uděláme všechno, jak se patří. Tak co na to říkáte?“

„Potřeboval bych několik hodin na rozmyšlenou.“

„Jistě. Není to zase až tak naléhavé, abychom nemohli počkat

den nebo dva. Doufám, že vy a my se staneme dobrými společníky,

majore Bigglesworthe. Potřebujeme muže, který je jak spolehlivý,

tak i odborník, a plukovník Raymond nás ujistil, že oba tyto

požadavky splňujete právě vy.“

„To je od něho velmi hezké.“ odpověděl Biggles. „Podívejte se,

pane Cronfelte, vyjasněme si tu věc hned na začátku. Jestliže se

rozhodnu pro tenhle podnik, budu mít tři požadavky, na kterých budu

bezpodmínečně trvat.“

„A které to jsou?“

12

„Za prvé: budu potřebovat pomocníky. Nemohu takový podnik

provozovat úplně sám.“

„Ovšemže.“

„Dále budu trvat na tom, abych mohl zaměstnat své lidi. Jistě

nemusím zvlášť zdůrazňovat, že to jsou lidé, o jejichž bezúhonnosti

nelze pochybovat, protože jsou mými dlouholetými přáteli.“

„To je rozumné. Pokračujte!“

„Za druhé: musím mít možnost vlastního výběru letadel.“

„Ano, to jsme očekávali a vítáme to, vždyť my leteckými

odborníky nejsme.“

„Za třetí: přeji si, abych všechny potřebné záležitosti mohl

zařídit podle svého, do mého rozhodování nebudete zasahovat vy ani

někdo jiný. Odevzdáte mi zásilku na letišti a já se postarám o to,

abych ji dopravil na místo určení – ale způsob provedení mého úkolu

nesmí nikoho dalšího zajímat.“

Cronfelt chvilku váhal a pak zabručel: „S tím bychom mohli mít

potíže.“

„Vy byste s tím snad potíže mít mohli, ale – u sta hromů –

mnohem větší potíže než vy bych mohl mít já sám, kdyby mé letadlo

například ztratilo ve vzduchu obě křídla a mělo přistát bez nich! Vy

sám – jistě bez přehánění – připouštíte, že tady kdosi provozuje

nějakou nekalou hru. Je-li tomu tak, budu postupovat podle svého,

nebo všeho nechám a do ničeho se pouštět nebudu.“

„Ale můj společník a já –“

„Nemíním už o tom dál hovořit, pane Cronfelte.“ vpadl mu

Biggles stroze do řeči. „Vidím to tak, že vy riskujete ztrátu určité

finanční částky, ale já při tom mám riskovat ztrátu života. Můj život

však pro mne jistou cenu má, a proto doufám, že budu úměrně

tomuto nebezpečí placen. Ale ještě důležitější než mzda je pro mne

skutečnost, že při tom všem si musím počínat podle svého, aniž se s

kýmkoli budu radit, včetně vás. Takové tajemství, o kterém dva nebo

tři lidé vědí, už není tajemstvím. Když mám jistotu, že jenom já sám

vím, co dělám, mohu s nezasvěceností druhých počítat. Říkám to

dost neobratně, že ano, ale vy mi snad rozumíte?“

13

„Zajisté, a musím se přiznat, že na vašem místě bych to viděl

stejně. Nuže dobrá, souhlasím. Nyní je třeba, abyste se rozhodl nejen

vy, ale i můj společník, a hned potom se dáme do práce. Budete mít

možnost opatřit si všechno potřebné. Účty mohou být zasílány přímo

k nám, my je proplatíme. V bance pro vás zřídíme konto a já na ně

vložím malou částku, řekněme tisíc liber, a z toho můžete čerpat při

menších vydáních placených hotově. Pak byste k nám nemusel běhat

pro každý šilink zvlášť.“

„Jste velmi laskav,“ uznal Biggles. „Já si to tedy promyslím a

ještě dnes večer vám své rozhodnutí sdělím.“

„Zatelefonujete mi vy, nebo vám mám zavolat já?“

„Zavolejte mi domů asi tak v deset hodin večer. Zde je má

navštívenka – číslo telefonu je na ní uvedeno. Nemáte-li námitek,

zmíním se o tom svým dvěma přátelům, kteří čekají venku. Oba jsou

piloti. Létali se mnou za každé nepohody, a jestli vaši nabídku

přijmu, stanou se mými společníky.“

„Oba budou ovšem považovat tuto věc za důvěrnou, že ano?“

„Co jim řeknu, nedoví se nikdo další, tím si můžete být zcela

jist.“ ujistil Biggles Cronfelta a potom vstal a doprovodil ho ke

dveřím.

Obchodník se zlatem usedl do svého automobilu. „V deset

večer!“ zvolal, než se vůz rozjel.

Biggles stál na místě a díval se za odjíždějícím automobilem tak

dlouho, dokud nezmizel v zatáčce. Potom se hluboce zamyslel a

pomalu se vracel ke startovací dráze.

* * *

Později, když se octl ve svém bytě, odsunul hrnek s kávou a

podíval se na hodinky. „Už je devět,“ podotkl. „Máme ještě hodinu

času, abychom se rozhodli.“

„Proč říkáš my?“ reagoval pohotově Algy. „Ty sám –“

„Vyprávěl jsem vám to všechno slovo za slovem, přesně tak, jak

jsme o tom s Cronfeltem mluvili, protože si přeji, abyste věděli, na

14

čem jsem – vždyť bez vás se do téhle švandy nepustím. Sám bych na

ni nestačil, a i kdybych to zvládl, ani bych nechtěl: přece se nebudu

trápit s nějakými cizími lidmi, bylo by to při takové práci šílenství.

Buď do toho půjdeme všichni – nebo nikdo. Co vy na to?“

„Chceš tím říct, že rozhodnutí ponecháváš na mně?“ zeptal se

Algy.

„Tak nějak. Jestli řekneš ne, nechám to plavat. Řekneš-li ano,

budem v tom oba až po uši.“

„Já bych to bral,“ ozval se Ginger.

„O tom nepochybuji, ale budeš muset počkat, až se rozhodneme

my,“ odpověděl Biggles.

„Zcela správně, veliteli.“ souhlasil bez zaváhání Ginger.

Algy se levou rukou opíral o stůl a prsty pravé ruky si prohrábl

vlasy: „Opravdu nevím, co na to mám říct.“ přiznal se. „Ještě nikdy

jsme nic podobného nepodnikli. Proč bychom se do toho měli

pouštět teď? Co můžeme získat? Jestli tomu rozumím dobře, žádné

zvláštní výhody nám to nepřinese. Nemůžeme žádat platy, ze kterých

bychom pro zbytek života zbohatli, a naše současná finanční situace

není tak špatná, abychom museli být vděční za jakýkoli plat bez

ohledu na rizika, která jsou s prací spojena. Zkrátka a dobře, na jedné

straně bychom museli přijmout blíže neznámé riziko, ale to riziko by

nebylo vyváženo žádnou zajímavou hodnotou. Teď nemám na mysli

nějaká běžná nebezpečí spojená s létáním, ale situaci, při níž bychom

se dostali do křížku s bandou padouchů, kteří se nezastaví před

vraždou pilota, chtějí-li získat náklad jeho letadla! To bychom

podstoupili jen proto, abychom se zavděčili pánovi jménem

Cronfelt? Tak si vhodné zaměstnání nepředstavuji: utrpěly by mé

nervy a rychle bych zestárl!“

Biggles přikývl a řekl klidně: „Můj názor se shoduje s tvým.

Celé odpoledne jsem se ptal sám sebe, jestli to má cenu. Upřímně

řečeno, myslím si, že pro mne tato nabídka není dost atraktivní.

Mohu přece z letectví vychutnat vše, co chci, aniž bych se musel stát

námezdním dopravcem, létajícím s chomoutem na krku. Půjde-li

všecko dobře, brzy nás to omrzí. A půjde-li to špatně, mohli bychom

se dostat do pěkné bryndy. Kdyby to záleželo na mně, odpověděl

15

bych: ne. A proto jsem – abych řekl pravdu – nechal rozhodnout

tebe.“

„Dobrá, naše názory se shodují.“ odpověděl mu Algy, „a proto

si myslím, že už se k tomu nemusíme vracet. Pokud jde o mne, i já

odpovídám: ne. Cronfelt snadno najde někoho jiného, kdo by měl o

tu práci zájem.“

„V pořádku, jsme s tím hotovi. Podejme –“ Biggles se odmlčel,

protože zaslechl náhlé zaklepání na dveře pokoje. Pak se ty dveře

otevřely a do pokoje vešla paní Symesová, Bigglesova hospodyně.

„Je tady nějaká mladá dáma, pane majore, a chce s vámi hovořit.“

řekla hospodyně.

„Nějaká mladá dáma?“ Biggles se zamračil. „Jakpak ta dáma

vypadá?“

„Ale celkem obyčejně, pane majore.“

„Vždyť já žádnou dámu neznám. Jistě si spletla adresu.“

„Ó to nikoli, pane majore. Ptala se právě na vás.“

„A jak se jmenuje?“

„To mi prosím neřekla.“

„No tohle, Bigglesi, ty necháš dámu čekat za dveřmi tak

dlouho?“ vložil se do toho Algy.

„Nikoli, myslím, že nenechám,“ souhlasil Biggles poněkud v

rozpacích a zmaten. „Výborně, paní Symesová, požádejte dámu, ať

vstoupí. – A vy dva, nečumte na ty dveře tak zvědavě, jako byste

znali živé ženské jenom z doslechu,“ dodal letec, když se obrátil ke

svým přátelům.

Potom se otevřely dveře a pokoj se celý ponořil do zvláštního

ticha: vešla pozoruhodně hezká dívka, oblečená do elegantních

večerních šatů a luxusního kožešinového pláště.

„Dobrý večer, majore Bigglesworthe,“ řekla dívka bez váhání a

dívala se při tom Bigglesovi do očí.

„Jakpak jste poznala, kdo z nás je Bigglesworth?“ zeptal se

Biggles překvapeně.

„Připravila jsem se: vaši podobu mi popsali lidé, kteří se s vámi

už setkali – a popravdě řečeno, už jsem vás několikrát viděla.“

odpověděla návštěvnice.

16

„Bohužel, tuto poklonu vám nebudu moci oplatit.“ řekl pomalu

Biggles.

Dívka se zasmála. „Vy si na vlastní galantnosti nezakládáte, že

ne?“ namítla mu. „Vy jste mne také už viděl, ale nevšiml jste si

mne.“

„A kdepak to bylo?“

∗/

„V Hestonu a v Hanworthu. Myslím, že jednou jsem vás

∗/

spatřila i v Brooklandu. Já totiž také trošku létám, abyste rozuměl.“

Biggles jí nabídl křeslo, které odsunul od stolu, a zeptal se jí: „A

přišla jste sem proto, abyste mi to řekla?“

Dívka zavrtěla hlavou. Zatvářila se úplně vážně a řekla: „Nikoli.

Já bych si raději přála s vámi mluvit – o samotě.“

„Hm, tak to jste dnes už druhý člověk, který si to přeje,“ řekl

Biggles dívce.

„Myslím, že ten první byl pan Cronfelt.“

Na chvíli nastalo ticho. „Pan Cronfelt? Kdopak to je, ten

Cronfelt?“ zeptal se Biggles poněkud drsně.

„Společník mého otce. Mé jméno je Carstairsová, Stella

Carstairsová. Jsem zaměstnána u svého otce jako jeho soukromá

tajemnice. Byla jsem při tom, když se pan Cronfelt vrátil dnes

dopoledne do kanceláře a vyprávěl o výsledku rozmluvy, kterou s

vámi měl na letišti v Brooklandu.“

Biggles se náhle posadil a řekl podezíravě: „No a?“

„A proto jsem přišla za vámi.“

„Když je to takhle, pomohu vám ušetřit čas a námahu. Řeknu

vám rovnou a bez okolků, že jsme se rozhodli nepřijmout tu

nabídku.“ řekl Biggles klidně.

Dívka prudce vydechla a vykřikla: „Ach, to jsem ráda!“

Biggles se zamračil a zvědavě se zeptal: „Byla by to ode mne

příliš velká smělost, kdybych se zajímal o důvod vaší hluboké

radosti?“

∗/ Letiště v okolí Londýna.

17

„Ó nikoli, pane. Raduji se, protože ta záležitost je mnohem

vážnější, než vám pan Cronfelt vysvětlil. Jsou tu v sázce velké částky

peněz – a hrají o ně muži, kteří jsou zcela bezohlední. S takovými

lidmi jste se patrně ještě nesetkal – a kdybyste se s nimi i setkal, asi

byste je nepochopil. Jsou to neznabozi! Pohani dvacátého století,

uctívající zlaté tele tak horlivě, že lidský život, smrt a muka pro ně

nic neznamenají.“

„I hleďme, to je trošku silná káva, že ano? Zapomínáte snad, že

váš otec je obchodník se zlatými pruty?“ zabručel Biggles.

Dívčino chřípí se zachvělo. „Můj otec je také obchodník, to

máte pravdu.“ připustila nikoli bez známky pohnutí. „Ale dá-li Bůh,

už dlouho obchodovat nebude. O většinu svých peněz přišel a já

doufám, že dá na mé prosby a vystoupí z té společnosti dříve, než

přijde o všechno, co nám ještě zbývá.“

„A co pan Cronfelt?“

„O stavu jeho majetku nevím nic, a mohu říci snad jen to, že na

rozdíl od mého otce má ještě jiné obchodní zájmy.“

„Vy ho nemáte ráda, že ne?“

„A jak to spolu souvisí?“

„Mě to teď jen tak napadlo, nic jsem tím nemyslel.“

„Vystihl jste to správně, musím však ještě dodat, že ke své

zaujatosti proti němu – ať už je tento výraz výstižný úplně nebo jen

zčásti – mám ryze osobní důvody.“

V Bigglesových očích se objevil tvrdý odlesk. „Ach tak je to

tedy, nyní vám rozumím!“ řekl potichu a potom rychle dodal: „Ale

poslyšte, slečno Cairstairsová, my se vůbec nehodláme zúčastnit té

švandy, takže opravdu nemá žádný smysl, abychom o těchto věcech

dále hovořili.“

„Ovšemže ne, vždyť já už půjdu. Zapomeňte tedy na mou

návštěvu i na její účel! Jedinou omluvou mého příchodu může být

fakt, že jsem právě nedávno měla s tím vším velké trápení a byla

bych velmi nerada, kdyby do našich záležitostí měli být zataženi

ještě další lidé. Znám vaše válečné úspěchy a proto jsem nemohla

dopustit, abyste se dostal do nějaké léčky, aniž bych vás varovala –“

Dívka se odmlčela, protože znenadání zazvonil telefon.

18

Biggles zvedl sluchátko a řekl: „Tady Bigglesworth.“

„Zůstaňte u telefonu, prosím,“ ozval se hlas spojovatelky. „Máte

meziměstský hovor… Haló, Berlín?… Mluvte, prosím!“

„Je tam major Bigglesworth?“ zeptal se čísi klidný hlas

dokonalou angličtinou.

„Ano, u telefonu. Kdo je tam?“

„Odpusťte mi mou zdánlivou nezdvořilost, neřeknu-li vám své

jméno,“ odpověděl ten hlas. „Považujte mě za přítele či za

obdivovatele, jenž má upřímné obavy o vaši bezpečnost. Telefonuji

vám, abych vás varoval před přijetím návrhu, který vám dnes byl

učiněn. Nepřijímejte ho za žádných okolností. Doporučuji vám zcela

otevřené a bez postranních úmyslů: vyhněte se tomu! Jestli tu

nabídku přijmete a pustíte se do toho, zaplatíte svou nerozvážnost

životem, který jste si dokázal – přes všechna nebezpečí – až dosud

zachovat. Sbohem!“

Bigglesova tvář ztvrdla, téměř zkameněla, když do telefonu

volal: „Haló, haló…“

„Spojení je přerušeno,“ ozvala se spojovatelka.

Biggles položil sluchátko a pomalu se obracel ke svým

přátelům, kteří se na něho mlčky dívali. Jeho tvář byla odhodlaná a

mírné sinalá.

„Kdo to byl?“ zeptal se Algy prudce.

Biggles jim zopakoval ten rozhovor přesně tak, jak se mu vryl

do paměti, a pak se obrátil směrem ke dveřím, u kterých stále ještě

stála Stella Carstairsová. „Jedno je jisté,“ řekl jí. „Výzvědná služba

nepřátel vašeho otce je dokonalá!“

„Zdá se mi, že tě to vylekalo!“ podotkl Algy směle.

„Jisté.“ přiznal se Biggles. „Jak vidíš… ostatně, zdá se mi –“

„No to jsem zvědav!“

„Zdá se mi, že jsem ten hlas už někde slyšel – je to však dávno,

velmi dávno.“ Biggles si položil dlaň na čelo: „Kde to jen bylo?… A

kdy?“

Potom se zase otočil o sto osmdesát stupňů, protože telefon

znovu prudce zazvonil. „Dnes večer tu máme rušno,“ zabručel

Biggles a zvedl sluchátko. „Haló – haló, ano,“ zvolal do telefonu a

19

podíval se na hodiny. „Tady Bigglesworth. Vida, to jste vy,

Cronfelte… úplně přesně, je právě deset hodin. Ano, já jsem si celou

tu záležitost promyslel a rozhodl jsem se. Má odpověď zní: ano!

Sbohem!“

20

KAPITOLA DRUHÁ

PRVNÍ „KOLO“

Přesně o čtrnáct dní později vystoupil Biggles z výtahu v

desátém poschodí budovy, kde byly úřadovny firmy Cronfelt a

Carstairs, spol, s r.o., a nevšímaje si hlavní informační kanceláře,

přešel přímo ke dveřím, na nichž byl upevněn v malém rámečku

nápis, skládající se z jediného slova: ŠÉF. Biggles zlehka zaklepal a

bez okolků vešel dovnitř. „Brýtro, slečno Carstairsová,“ zvolal vesele

na jedinou osobu, která byla přítomna v kanceláři. „Je tady starej?“

„Pan Cronfelt je s mým otcem ve své kanceláři,“ řekla dívka s

úsměvem. „Čekají tam na vás. Běžte rovnou, vždyť to tu znáte.“

Biggles šel ke dveřím druhé kanceláře tak nenuceně, jako by

tady byl doma. V průběhu minulých dvou týdnů považoval za

užitečné navštívit Cronfelta už několikrát, aby s ním projednal

nepředvídané výdaje, jež se mu vyskytly při plnění jeho úkolu. Ale

těsně u dveří se zastavil. „Teď už se váš pohled na věc změnil k

lepšímu?“ zeptal se klidně Stelly a ohlédl se na ni přes rameno.

Stella Carstairsová vzdychla a odpověděla záhadně: „Ano – i

ne!“ Náhle se přestala věnovat své práci a rychle přešla k němu.

„Naposledy vám říkám, nedělejte to!“ vyhrkla rychle a upřeně při

tom hleděla na dveře kanceláře. „Odřekněte to, ještě je čas. Vím, že

můj otec by proti tomu nic neměl.“

„Jakpak to víte?“

„Protože jsem mu řekla, co si o tom všem myslím. Jsem

přesvědčena, že tenhle projekt vyvolá odpor sil, o nichž nevíme nic,

ale jejichž vliv sahá daleko. Neuměla bych vám říci proč, ale mám

obavy…“

„Patrně o svého otce?“

„A také o vás. Nelibí se mi, že jste vtažen do téhle války, neboť

nic menšího než válka to není!“

„Já toho trošku o válce vím.“ připomněl Biggles dívce.

21

„Možná že ano, ale ne o válce tohoto druhu.“ odpověděla dívka

rychle. „V té válce, kterou jste prodělal, jste mohl svého nepřítele

vidět. Vždycky jste věděl, kde ho máte hledat, a když jste ho našel,

měl jste plné právo ho zničit. To bylo něco jiného. Teď už nebude

nepřítel tam, kde byste ho očekával. Nepřetržitě bude stát za vašimi

zády. A když na vás zaútočí, použije zbraně mnohem nebezpečnější

než ty, které znáte vy. Jsou totiž neviditelné a nevypočitatelné.“

„Dobrá, já to připouštím, ale ujišťuji vás, že ty zbraně, které

znám já, mohou kohokoli rozsekat na kaši,“ usmál se Biggles.

„Vy se smějete, ale k smíchu to není. Prosím vás, upusťte od

toho ztřeštěného úkolu – už kvůli mně! Podívejte se, odmítnete-li v

tom pokračovat, vystoupí můj otec z firmy. Zůstává v ní jen proto, že

jste se s námi spojil. Myslím, že plukovník Raymond mu o vás řekl

cosi, co v něm vzbudilo důvěru ve vaše schopnosti. Ale ať už je to

jakkoli, není pochyb o tom, že od té doby, co se setkal s vámi a ví, že

jste si vzal náš dopravní podnik na starost, dívá se na celou věc úplné

jinak.“

„A to všechno je další důvod, proč ho nemohu nechat na

holičkách,“ řekl Biggles vážně té dívce. „Ne, slečno Carstairsová, co

já jednou začnu, to také skončím. Váš otec byl postižen tvrdými

finančními ztrátami. Nikdy však neustupujte, dostáváte-li tvrdé rány.

Jde o to, pokračovat v práci a tvrdé rány také sem tam rozdávat – to

je zásada, kterou se řídím.“

„A to je vaše poslední slovo?“

„Ano, musí to tak být!“

„Pak tedy nemám, co bych dodala.“

Biggles chvíli sledoval dívku, která se vracela ke svému stolu, a

potom energicky zaklepal na dveře.

„Ach! To jste vy, Bigglesworthe, jdete právě včas.“ pozdravil ho

srdečné Cronfelt.

„To je starý zvyk, ještě z vojny.“ usmál se Biggles. „Dobré jitro,

pane Carstairsi.“ dodal a obrátil se ke staršímu štíhlému muži u

protilehlého konce stolu, v jehož vzhledu bylo cosi aristokratického.

„Dobré jitro, Bigglesworthe.“ odpověděl Carstairs. „Tuším, co

nám asi přicházíte sdělit. Jste připraven k odletu?“

22

Biggles odhodil svůj klobouk do rohu místnosti a přitáhl si

křeslo. „Ano, jsme připraveni,“ řekl vesele. „Pokud si ještě

vzpomínám, šlo vám o to, abychom byli připraveni již dnes, a proto

se domnívám, že pro nás budete mít práci.“

„Zcela správně,“ odpověděl Carstairs stručně. „Situace na

peněžním trhu odpovídá tomu, co jsem předpokládal, a to nás nutí,

abychom odeslali zásilku zlata do Paříže. Máte zařízeno všechno

potřebné, abyste mohli odletět?“

„Všechno. Neměl jsem žádné potíže, když jsem zajišťoval

povolení k letům na dopravních linkách, které jsem měl vyznačeny v

plánu. Jsme zaregistrováni jako soukromá letecká společnost s

vlastním hangárem na letišti v Hardwicku. Letadlo, které budeme

používat pro přepravu zásilek, je dvojplošník typu Kormorán, má

běžnou konstrukci se dvěma motory. Je v něm šest míst k sezení, ale

čtyři sedadla jsme vymontovali, abychom zvětšili nákladový prostor.

Kromě toho je vzadu ještě zvláštní místo pro zavazadla. To…“

„Podrobnosti nás příliš nezajímají,“ přerušil ho Cronfelt.

„Rozhodující je, zda jste spokojen vy. A jak to vypadá s posádkou?“

„Budeme celkem čtyři. Ve funkci druhého pilota se mnou budou

létat Lacey a Hebblethwait, a ten posledně jmenovaný bude zastávat i

funkci letištního mechanika. Dále je tu bývalý šikovatel z mé letky

Smyth, který bude dalším členem posádky a zajistí běžný servis

podle potřeby. V případě, že dojde k nějaké vážnější poruše, vrátíme

letadlo výrobci. Obvykle se to tak dělá.“

„Ano, dobře. Ještě jsem se vás chtěl na něco zeptat. Pod jakým

jménem jste dal zapsat naši společnost?“

Biggles se usmál, vytáhl z kapsy proužek lepenky a hodil ho na

stul.

Cronfelt ho sebral ze stolu a když ho přečetl, zatvářil se

starostlivě.

„Co to má znamenat.“ zeptal se. „Biggles a spol.?“

„Je to tak, jak to vidíte: černé na bílém. Je na tom snad něco

špatného?“

„Ehm… není, myslím, že ne. Jen mě tak napadlo, že to zní

trochu ledabyle.“

23

„Existuje na světě pár lidí, kterým na tom divného nebude

připadat vůbec nic,“ odpověděl Biggles pomalu. „Musel jsem udat

nějaké jméno a z určitých důvodů – můžete si myslet, že z

domýšlivosti – jsem si přál, aby v názvu naší společnosti figurovala

moje osoba. Ale slovo Bigglesworth je příliš dlouhé. Kromě toho by

se lidé ptali, kdo to vlastně je. Ale ti, na kterých mi opravdu záleží,

mě znají jako Bigglese.“

„Chápu. Jste tedy připraven dnes odletět?“

„Ano, třeba hned. Stačí, abych se vrátil na letiště.“

„To je skvělé! Pak bude nejlepší, když nebudete ztrácet čas:

odjeďte tam a čekejte u letadla. Přesně ve dvanáct hodin k vám

dorazí velká zásilka zlata. Dokud nebude uložena v letadle, nese za

ni odpovědnost banka, v jejímž automobilu bude přivezena na letiště.

Od toho okamžiku až do chvíle, kdy dostanete za předané zlato

stvrzenku od ředitele Francouzské banky na náměstí Opery v Paříži,

přebíráte za vše plnou odpovědnost vy. Francouzská banka pošle na

letiště v Paříži svůj automobil, který poznáte podle toho, že bude

zelený. Přijede s ním jeden úředník a dva četníci jako ozbrojený

doprovod. Po celou dobu, kdy se bude zásilka nakládat do

automobilu, budete na ni dohlížet a potom s ní pojedete až do banky,

kde dostanete stvrzenku. Tu nám hned po návratu do Londýna

odevzdáte. Je vám všechno jasné?“

„Dokonale.“ odpověděl Biggles. „Předpokládám, že zlato bude

uloženo v malých dřevěných bedničkách s provazovými držáky, jež

jste mi nedávno ukazoval?“

„Ano.“

„Ještě jednu otázku. Ví ještě někdo jiný – kromě nás tří a

úředníků z banky –, že bude vypravena tato zásilka?“

„Vůbec nikdo. Totiž… pokud víme! Ale na druhé straně

nemáme žádné důvody k tomu, abychom se domnívali, že o tom ví

ještě někdo jiný.“

„A mohl byste říci totéž o minulých zásilkách, které se

nedostaly na místo určení?“

„No – é – ano: myslím, že ano.“

24

„Tak to je vše, co jsem chtěl vědět, děkuji vám. Motory našeho

letadla budou spuštěny přesně ve dvanáct hodin.“ slíbil Biggles

oběma mužům, když vstal a připravil se k odchodu. „A v šest hodin

nebo tak nějak jsem tady zpátky s tou stvrzenkou. Přeji vám dobrý

den, pánové!“

* * *

Když se velká ručička přiblížila skoro až ke dvanáctce, natočil

Smyth oba motory. Nechal je běžet dvě tři minuty, aby se ohřály, a

potom – s očima upřenýma na palubní desku s přístroji – začal

pomalu otevírat škrtící klapku až na plný plyn. Jakmile zjistil, že

motory běží na plné obrátky, vylezl z kabiny a přistoupil k

Bigglesovi, Algymu a Gingerovi, kteří stáli připraveni v leteckých

kombinézách v blízkosti letadla.

„Tak tys mu neřekl vůbec nic o tom, že jsi byl za plukovníkem

Raymondem?“ zeptal se Algy.

„Neřekl, a měl jsem k tomu své důvody,“ odpověděl Biggles.

„Jednak bych mu to musel dlouze vysvětlovat – vůbec nepochybuji o

tom, že by Cronfelt rád věděl, co mi Raymond řekl –, a pak, co má

kdo vědět o našich plánech? Navíc, jak bych o tom jednou začal,

musel bych mu říci, že pro nás plukovník zajistil doprovod staré

válečné stíhačky typu Buldok, že propašoval do letadla dva kulomety

a tak dále. Konec konců, je to přece naše věc a ne Cronfeltova.

Ostatně, že nebudu s nikým mluvit o svých plánech, na to jsem ho

předem upozorňoval. Přeji si, aby ta věc s doprovodem stíhačky

zůstala pěkně pod pokličkou. Nikdo nesmí to letadlo na letišti vidět.

Je třeba důsledné dodržovat následující dvě opatření: nikdo nesmí

být vpuštěn do hangáru a vrata se budou otvírat jen tehdy, budeme-li

s letadlem zajíždět nebo vyjíždět. Protože máme přímo v hangáru

obytné místnosti, nebude pro nás těžké, abychom si každého

případného vetřelec pohlídali.“

„Za jiných podmínek bych ani nelétal.“ prohlásil Algy. „Jediná

věc, která mě děsí, je představa, že si někdo mohl tajně hrát s naším

25

letadlem. Konstrukční vada, která se projeví až za letu, je něco, co

nikdo…“

„Výborně, chlapče, už dost takových řečí.“ přerušil ho Biggles.

„O tom, že nenecháme hangár nikdy bez dozoru, jsme se již dohodli,

takže v tomto směru již nemůžeme udělat nic více. Tak vida, už se to

veze! Támhleten automobil vypadá přesně tak, jak mi ho popsal

Cronfelt,“ podotkl klidně Biggles a zadíval se směrem k letištní

bráně.

Na letiště vjel tmavý, uzavřený automobil. Zajel tiše až na

startovací dráhu a zastavil vedle čekajícího letadla. Potom se otevřely

zadní dveře a z nich vystoupili tři muži. První, v civilních šatech,

zamířil k pilotům, kdežto druzí dva muži, oblečení do vkusných

uniforem, začali vytahovat malé, ale zřejmě velmi těžké bedničky.

„Major Bigglesworth?“ zeptal se muž v civilu.

Biggles k němu přistoupil.

„Jsem Grant z Jižní ústřední banky. Mám příkaz předat vám tyto

bedničky. Podepsal byste mi laskavé tuto stvrzenku?“

Biggles nejprve spočítal bedničky, které byly jedna za druhou

ukládány na podlahu letadla. Když jejich počet zkontroloval,

podepsal stvrzenku a odevzdal ji bankovnímu úředníkovi, který mu

poděkoval a vrátil se do vozu.

Náhle z postranních dveří hangáru vykročili dva muži s tvrďáky

na hlavách. Když přátelsky kývli na Bigglese, nastoupili do

automobilu, který právě začal couvat.

Biggles zamyšleně sledoval, jak automobil odjíždí, a řekl přitom

potichu Laceyovi: „Tihle dva mládenci jsou jistě tajní policajti, ale

podle toho, co všechno už víme, by to spíš měli být dva zdatní

kulometčíci. Já jsem je vůbec nezaregistroval. Ani přijíždět jsem je

neviděl. Ty sis jich všiml?“

Algy zavrtěl hlavou a přiznal se: „Nikoho jsem neviděl.“

„To by pro nás mělo být varováním. Příště budeme muset být

ostražitější,“ podotkl uraženě Biggles a obrátil se k letadlu. „Tak

hochu, dáme se do toho. Svůj úkol znáš.“ dodal potichu. „Nespouštěj

nás z očí, ale nedrž se příliš blízko. Nepřeji si, aby někdo vytušil, že

řídíš letadlo, které nás doprovází. Kdybys spatřil jiné letadlo letící

26

směrem k nám, přibliž se také co nejrychleji a potom už se zařiď

podle okolností. Protože nevím, co se může stát, nemohu ti pro

případ mimořádných událostí dát předem nějaké podrobné instrukce

nebo rady. Budeš muset jednat podle vlastního úsudku. Pojď,

Gingere, poletíme.“

„To je legrace, co?“ pokračoval Biggles, když se oba muži

usadili na svých sedadlech. „Nedělali s tím žádné cavyky. Dali nám

to jako ošatku vajec. Očekával jsem, že při tom bude nějaká paráda,

že bude vyhrávat kapela a tak dále.“

Biggles sáhl po plynové páce. Letadlo se po rozjezdové dráze

pomalu vzdalovalo k odlehlému okraji letiště. Potom se obrátilo proti

větru, vzápětí dostalo signál z kontrolní věže, elegantně se vzneslo a

širokým obloukem se obrátilo směrem na jih.

Den byl jako stvořený pro létání: bezvětří a obloha jak

vymetená.

Po dvaceti minutách letu uviděli Ashdownský les, ten ale brzy

zmizel a místo něj se objevily chmelnice v okolí města Kentish, z té

výšky podobné vzorům na skotských tkaninách. Pak se před nimi

začal nejasně rýsovat Lamanšský průliv jako nízký temně modrý

mrak. Ginger, jenž postřehl Bigglesův pokyn, opustil své sedadlo a

zmizel uvnitř letadla. Ale vrátil se dříve, než se pod nimi objevilo

pobřeží Francie.

„Zahlédl jsi ho někde?“ zeptal se Biggles.

„Ano. Nějaké letadlo je v dohledu. Letí ve výši asi tak šest set

metrů. Udržuje si stálý odstup pěti kilometrů a letí stejným směrem

jako my.“

„To je jistě Algy,“ prohlásil Biggles. „Je ještě někdo jiný v

dohledu?“

„Nikoho dalšího jsem už neviděl.“

„Dobrá. Měj oči na stopkách a sleduj teď, není-li někde ještě

nějaké cizí letadlo. Kdybys něco spatřil, hned mi to řekni!“

„Provedu, veliteli.“ odpověděl Ginger a usadil se zase na své

sedadlo.

Kormorán právě letěl nad dlouhými pestrobarevnými poli

severní Francie, kde nerostlo ani křovíčko. Biggles několikrát

27

přenechal řízení Gingerovi a sám pozorné prozkoumával každý cíp

oblohy. Jako zkušený bitevní letec si zvlášť pečlivě všímal té části

obzoru, ve které oslňující sluneční paprsky znemožňovaly spatřit

jakýkoli objekt dříve než z bezprostřední blízkosti. Ale kromě

malinké skvrnky vysoko nad letadlem neporušovalo jasný blankyt

oblohy vůbec nic. Čas plynul jen pomalu, jak to už bývá, když se

nevyskytne žádná překážka, která by mohla narušit klidný a rychlý

pohyb vysoko v prostoru: ve skutečnosti letíte velmi rychle, vzduch

kolem vás jen hvízdá, ale krajina pod vámi jako by stála. Pak ale

začala dlouhá a úzká pole ustupovat menším zelinářským zahradám a

jednotlivým usedlostem obklopeným vysokými stromy. A potom už

z velké dálky spatřili oblak mlhy a kouře, skrývající pod sebou

hlavní město Francie. Vtom sebou Biggles trhl: z té mlhy se vynořila

tři letadla, ale šlo pouze o francouzskou vojenskou letku. Biggles se

na Gingera usmál a viditelně si oddechl, když se s rachotem přehnala

kolem nich a zmizela v dálce… Nebyli jejím cílem.

„Tak už jsme tady,“ podotkl Biggles, když se objevilo letiště Le

Bourget. „Takhle by to bylo jednoduché, že ano?“

„Ano,“ souhlasil Ginger. „Nevyskytne-li se nějaký jiný problém,

nemáme si nač stěžovat.“

Biggles přiškrtil plyn a klouzal kolem kontrolní věže. Když

dostal povolení k přistání, dotkl se koly jemně středu letiště a potom

začal pomalu najíždět k místu, které je vyhrazeno pro přistání.

„Podívej se ven, neuvidíš-li někde Laceye.“ nařídil Biggles

Gingerovi.

Ginger se zvedl a vyhlížel k letištním budovám. „Vidím ho, blíží

se k nám!“ řekl rychle.

„Výborně.“ řekl Biggles. „Běž k němu ihned, jakmile přistane.

Víš, co máš dělat.“

„Jistě.“

„Tamhleta kára je asi ta naše!“ podotkl Biggles a ukázal na

tmavozelený automobil, vedle něhož stáli tři muži v uniformě a

dívali se směrem k britskému letadlu.

„Dva z těch mužů jsou rozhodně četníci.“ poznamenal Ginger,

když se Biggles pokoušel dojet až k automobilu.

28

Jakmile vypnul zapalování, skupinka tří čekajících mužů se

pomalu pohnula směrem k nim. Jeden z nich oslovil Bigglese

dokonalou angličtinou: „Major Bigglesworth?“

„Zdá se, že čekáte právě na mě.“ odpověděl Biggles.

„Nemýlíte se. Jsem zástupce Francouzské banky.“ a s těmi slovy

podal Bigglesovi svou legitimaci – malý sešitek s velkou pečetí.

„Automobil čeká.“

Biggles si pečlivě přečetl doklad, vrátil jej muži a řekl: „Dobrá.

Zdá se, že je všechno v pořádku. Tady je naše zboží.“

S pomocí řidiče byly bedničky rychle přeneseny do automobilu.

Na celou akci sice dohlíželi četníci, ale nemohli zabránit dvěma či

třem mechanikům, aby tomu zvědavě nepřihlíželi. Vzápětí se řidič

posadil k volantu, zástupce banky si sedl vedle něj a četníci se

rozsadili na postranní sedadla v zadní části automobilu. Biggles,

který je následoval, si sedl naproti nim. Hledal si pohodlnou polohu,

aby vydržel čtyřicetiminutovou jízdu úzkými ulicemi, přeplněnými

lidmi, až do středu Paříže. Konečně se ozvalo poslední zabouchnutí

dveří automobilu a vůz se pomalu rozjel.

Jistě není třeba vysvětlovat a dokazovat, že mnozí piloti jsou

schopni orientovat se v prostoru a vnímat směr pohybu lépe než jiní

lidé. V tom se podobají poštovním holubům. Biggles mezi takové

piloty patřil: ani hustá mlha, znemožňující rozeznat jakékoli

orientační body dole na zemi, mu nikdy nemohla zabránit v tom, aby

udržel směr letu a dorazil ke svému cíli. Nyní sice Biggles seděl v

automobilu jedoucím po zemi, a proto se jeho orientační schopnosti

nemohly projevit v plné míře, přesto však brzy došel k názoru, že po

hlavní silnici, vedoucí přímo do centra Paříže, určitě nejedou. Jediné

okno, kterým by ze svého sedadla mohl vidět ven, však bylo příliš

vysoko v zadních dveřích. Poskytovalo pohled jen na nebe, a proto

nemohl zjistit, kudy to vlastně jedou.

Pocit, že něco není v pořádku, zaznamenal poprvé asi po čtvrt

hodině jízdy. Odhadoval totiž, že v tu dobu by měli projíždět kolem

Cotyho továrny, kde se vyrábějí světoznámé voňavky, a téměř

bezděčné zvedl hlavu, aby sledoval, co se objeví za oknem. Doufal,

že zahlédne velkou firemní značku, umístěnou na jedné z továrních

29

budov. Podle toho, co viděl, však bylo jisté, že kolem té továrny

neprojeli. Biggles její budovy neuviděl ani v dalších pěti minutách.

Podezření, že se děje něco nekalého, bylo stále silnější. Protože hned

potom přišla prudká zatáčka doleva, změnilo se Bigglesovo

podezření v jistotu!

Potichu vstal a podíval se z okna. Vůbec ho nepřekvapilo, že

místo známých rušných ulic s mnoha bohatými obchody spatřil jen

úzké a křivolaké uličky. Biggles se otočil ke svým spolujezdcům a

chtěl je požádat o vysvětlení, ale stačil jenom pootevřít ústa. Při

pohledu, který se mu naskytl, se mohl jen hořce usmát. Oba četníci

seděli na svých místech, oba drželi v pravé ruce pistoli – a těmi

pistolemi mířili přímo na Bigglese! Pilot lehce kývl hlavou a sedl si

tam, kde seděl před tím. Potom klidně řekl: „Tak takhle je to!“

∗/

„Oui, monsieur, cest ca!“ odpověděl jeden četník. „Dělejte,

co vám nařídíme, a nic se vám nestane. Ale běda…“ a četník

výmluvně pokrčil rameny. Biggles na to neodpověděl. Pustit se do

boje se dvěma pistolníky, kteří právě mířili na jeho hlavu a srdce, a

to z bezprostřední blízkosti, považoval za naprosté šílenství. To by si

mohl dovolit hrdina románu nebo filmu, dokonce bychom to od něho

očekávali, jenomže Biggles byl skutečný člověk z masa a kostí – a

skutečnost bývá střízlivější než romány a filmy. Biggles musel

vystačit se zdravým rozumem: nechtěl se pustit do ničeho, co by

mohlo skončit nezdarem.

∗/ Ano, pane, je to tak.

30

…Biggles ztratil rovnováhu a vypadl na dlažbu.

Nepochyboval, že by na něho ti dva bez váhání vystřelili, kdyby

se pokusil o odpor, a na tak krátkou vzdálenost by ho sotva minuli.

Když se podíval na bedničky na podlaze a potom zase na četníky,

nezbylo mu nic jiného, než se zlostně kousnout do rtu. Tady se

nedalo vůbec nic dělat, dokonce ani nic namítat!

Biggles by rád věděl, kam ho vezou, a uvažoval o tom, že se na

to svých spolucestujících zeptá, i když vlastně ani nepředpokládal, že

dostane odpověď. Vtom ale zaskřípěly brzdy a kola se zastavila tak

prudce, že automobil ještě několik metrů jel smykem. Za chvíli se

zadní dveře otevřely dokořán a objevil se v nich ten muž, který se

Bigglesovi na letišti představil jako úředník banky. Vybídl svého

zajatce, aby vystoupil z vozu, a při tom se na jeho tváři objevil

posměšný, ironický úsměv.

31

Biggles neměl jinou možnost než se podřídit. Vstal a došel ke

dveřím, ale když se mírně předklonil a pravou nohou došlapoval na

stupátko, udeřilo ho něco těžkého a tvrdého do týla. Prudká bolest a

nečekanost útoku způsobily, že Biggles ztratil rovnováhu a vypadl na

dlažbu. Než se mohl vzpamatovat, řidič automobilu šlápl na plyn a

prudce vyrazil vpřed. Letec rychle vstal, ale vůz už zahnul za roh a

zmizel mu z dohledu. Biggles se rozběhl k zatáčce, ale uviděl jen

prázdnou ulici.

Když se rozhlédl kolem sebe, zjistil, že se ocitl ve vilové čtvrti

kdesi na předměstí Paříže. Byli tu dva nebo tři lidé, ale ti si ho

nevšímali. Jediným svědkem celé příhody byl roznašeč novin – stál

přímo na rohu ulice, opíral se o svůj bicykl a chápavě se usmíval na

poněkud roztrpčeného cizince. Biggles si oprášil kalhoty, došel k

němu a při tom si pohazoval dvoufrankovou mincí. „Kdepak je tu

nejbližší stanoviště taxíků?“ zeptal se toho chlapce francouzsky.

„V ulici Michel Agne, pane.“ odpověděl kolportér.

„Jak je to daleko?“

„Půl kilometru.“

„Zajeď tam rychle a požádej prvního taxíkáře, kterého tam

zastihneš, aby sem pro mne ihned přijel. Pospěš si! Budu čekat tady.“

Za několik minut se objevil pařížský taxík a těsné za ním i

roznašeč novin, zuřivě se opírající do pedálů svého kola. Biggles mu

dal dva franky a nastoupil do vozu.

„Do Francouzské banky na náměstí Opery!“ nařídil řidiči.

Dorazili na místo za necelých dvacet minut, a když Biggles

vystupoval z auta, uviděl tam Laceye a Gingera stát vedle jiného

taxíku. Zaplatil jízdné a přistoupil k nim. „Na nic se mě neptejte.

Všechno si to povíme, až bude více času.“ řekl jim stroze. „Měli to ti

lumpové vymyšleno skvěle. Tady je všechno v pořádku?“

„Jak jinak, všechno je v pořádku,“ odpověděl mu Algy.

„Jestli je to tak, jak říkáš, počkejte tu na mne,“ usmál se Biggles

a odběhl do banky.

Hned mu bylo jasné, že se v tomto finančním ústavu o loupeži

zlata už dobře ví, neboť dva četníci stáli na stráži u vchodu a další

32

dva uvnitř v bance. „Musím okamžitě mluvit s ředitelem,“ řekl

Biggles nervózně vypadajícímu úředníkovi.

„Lituji pane, ale teď je to vyloučeno. Je zaneprázdněn,“ zněla

pohotová odpověď.

„Běžte a řekněte mu, že si s ním přeje mluvit major

Bigglesworth.“

Úředník překvapením div nespadl ze židle. Udiveně si Bigglese

ještě jednou prohlédl a potom rychle zmizel v další místnosti. „Tudy,

pane!“ zval ho po necelé minutě dál.

Biggles prošel předpokojem do ředitelovy pracovny a tam

zastihl muže, se kterým si přál mluvit, uprostřed vážného rozhovoru

s malým zavalitým mužem v tmavých šatech. „Kam s tím odjeli,

nevíte?“ zeptal se ředitel bez obalu.

Biggles se zatvářil překvapeně: „Kam by měli odjet, a s čím,

prosím vás?“ zeptal se.

„Se zlatem!“

„Se zlatem? Nevím, o čem to mluvíte. Já mám zlato tady.

Nechtěl byste si ho převzít a dát mi na něj stvrzenku?“

Ředitel se zapotácel a na čele druhého muže se objevily vrásky.

Ten ale popošel k Bigglesovi a zlehka ho plácl po rameni.

„Dovolte mi, abych se představil. Jsem detektiv Boulanger z

∗/

pařížské Sureté.“

„Těší mě, že vás poznávám, pane,“ odpověděl Biggles. „Čím

vám mohu být užitečný?“

„Tahle loupež…“

„O čem to mluvíte? Já o žádné loupeži nevím.“

Detektiv se podíval tázavě na ředitele a vyjel si na něj: „Co to

má znamenat?“

Ředitel si prohrábl vlasy nad čelem. „Ale vždyť vůz byl

unesen,“ bránil se. „Řidič a dva policisté, kteří měli obstarat

doprovod, byli uneseni. Jakmile to bylo možné, řidič nám

zatelefonoval, a tak jsme se dověděli, co se stalo.“

∗/ Pařížská policie.

33

„Lituji, ale o tom já nic nevím,“ přerušil ho Biggles. „Já jsem

zlato přivezl taxíkem až sem. Čeká před bankou. Snad by bylo lepší,

kdybyste ho dal přenést do banky. Venku najdete mé pomocníky.“

Ředitel se z místnosti rychle vzdálil a Biggles se obrátil k

detektivovi, jenž si ho velmi pozorně, ba podezíravě prohlížel.

„Mladý muži, vy o té věci víte víc, než dáváte najevo.“ oslovil

ho detektiv.

„Ano, to připouštím,“ odpověděl Biggles. „Chcete-li, abych byl

otevřený, budu od vás chtít, abyste všechno, co vám teď svěřím,

považoval za důvěrné. Nemohu vám nic nařizovat, vy jistě budete

muset nějak zakročit, ale jsem toho názoru, že naší věci jen prospěje,

když se o tom nebude psát v novinách. To by umožnilo těm lotrům

získávat čerstvé informace o tom, co se děje.“

Konečné to detektivovi došlo. „Ach tak! Nemusíte mít obavy,

m’sieur.“ řekl rychle policista.

„Chápete, jistě jsem se s nimi nesetkal naposled,“ vysvětloval

mu Biggles. „Ti chlapi pracují skrytě. Budeme se těmto metodám

muset přizpůsobit.“

„S tím, co jste teď říkal, zcela souhlasím. Pokud jde o mne,

zařídím se podle toho.“

Biggles mu pak stručně vysvětlil, co se stalo, a ve chvíli, kdy

své vyprávění končil, se vrátil ředitel. Celý zářil.

„Všechno je v pořádku!“ zvolal. „Tady máte stvrzenku. Ještě

jsem nestačil zatelefonovat vaší firmě do Londýna, ale hned to

napravím.“

„Dal bych přednost tomu, abyste to nedělal!“ přerušil ho

Biggles, prohlédl si stvrzenku a uložil ji do kapsy. „Já se okamžitě

vracím do Londýna a zprávu raději podám sám. Budete-li telefonovat

odtud a teď, mohl by váš rozhovor vyslechnout někdo nežádoucí, ale

já bych si spíš přál, aby si ti lidé, kteří v mém přepadení měli prsty,

museli trochu lámat hlavy. Po těch předchozích loupežích se zpráva

o nich hned všude roznesla. Pan Boulanger vám vysvětlí, co tím

mám na mysli.“

„Ano pane, budu respektovat vaše přání.“

„Děkuji vám. Přeji vám pěkný zbytek dne, pánové.“

34

Detektiv ne bez zvědavosti sledoval odcházejího Bigglese.

Potom se otočil k řediteli, mrkl na něho a zabručel: „To není žádný

hlupák, tenhle mladík! Myslím, že o něm ještě leccos uslyšíme.“

Přesně v pět hodin deset minut Biggles otevřel dveře do

kanceláře Stelly Carstairsové. Potichu si cosi pobrukoval, ale hned

přestal, když spatřil, že dívka je celá bledá a má zarudlé oči. „Co se

děje, slečno Carstairsová?“ zeptal se znepokojeně Biggles.

„Tak se jim to zase podařilo – ukradnout zlato.“ řekla dívka a

podívala se utrápeně na pilota.

„Ukradli, a co měli ukrást?“

„No zlato přece!“

Biggles se k ní naklonil. „Kdopak vám to řekl?“ zeptal se

potichu.

„Kdo mi to řekl? Jen se rozhlédněte, vždyť je toho plné město.

Copak jste nečetl noviny?“

„Abych řekl pravdu, ještě jsem se k tomu nedostal.“

Stella Carstairsová kývla na letce, aby šel k oknu. „Podívejte

se!“ a to bylo všechno, co mu řekla.

Biggles přistoupil k oknu a podíval se na ulici. Na protějším

chodníku stál pouliční prodavač novin s poutačem, na kterém bylo

napsáno velkými písmeny:

DALŠÍ VELKÁ LOUPEŽ ZLATA

„Vypadá to, že má někdo bujnou fantazii,“ podotkl Biggles.

Stella vyskočila ze židle a vyhrkla: „Chcete tím říci, že zlato

ukradeno nebylo?“

„Zlato jsem před několika hodinami odevzdal řediteli

Francouzské banky a stvrzenku mám tuhle v kapse, takže prostě

nechápu, kde tu loupež novináři vzali,“ odpověděl ledabyle Biggles.

Stella se musela posadit a pak se hystericky rozesmála.

Biggles se k ní naklonil, tvářil se však velmi vážně. „Řekněte

mi, slečno Carstairsová, nevíte, kdo tuhle kachnu vypustil do světa?“

zeptal se ji letec.

„Nevím. Někdo sem telefonoval, myslím, že byl z peněžní

burzy, a řekl to mému otci. Nesmírně ho to rozrušilo. Každému ve

městě je jasné, co taková ztráta s firmou udělá. Hodnota našich akcií

35

klesla do té míry, že můj otec je na mizině – a já s ním. Akcie firmy

Cronfelt a Carstairs, které měly hodnotu deset liber šterlinků a ještě

dnes ráno se prodávaly za osm liber, klesly po té zprávě na pět – a

doposud stále klesají! Z dálnopisných zpráv to je úplně jasné.

Všechny peníze mého otce, všechno, co mu zbylo, je ve firmě

Cronfelt a Carstairs.“

„Až se pozná, že k žádné loupeži nedošlo, akcie se zase zotaví.“

odpověděl Biggles a potom dodal: „Poslyšte! Máte plnou moc

nakupovat akcie na jméno svého otce?“

„Jistěže mám.“

„Pak tedy neztrácejte čas a rychle zatelefonujte svému bankéři.

Objednejte si u něj nákup pěti tisíc akcií za nejnižší cenu. Pospěšte

si! Jestliže se někdo snaží přivést vaši firmu na mizinu, a takové

podezření já mám, zaslouží si dostat řádně za vyučenou. Můžeme si

o tom promluvit později. Teď už bohužel musím jit.“

Biggles zmizel v úřadovně svých šéfů. Cronfelt seděl s lokty

opřenými o stůl a přitom si podepíral dlaněmi bradu. Carstairs se

choulil v křesle a zíral nepřítomné do ohně. Jakmile spatřili Bigglese,

jak vstupuje do místnosti, oba současně vyskočili.

„Kde se tady berete?“ vyhrkl Cronfelt.

Biggles odhodil do jednoho křesla svůj klobouk a do druhého se

posadil. „A kde bych měl být – podle vás? Mrzí mé, že jsem se o

několik minut opozdil, ale zdrželo mne plno aut v ulicích.“

„To je ale nadělení!“ řekl Cronfelt pochmurně. „Je to k vzteku,

Bigglesworthe, mrzí mě to i kvůli vám…“

„Mě litovat nemusíte, pane Cronfelte!“ přerušil ho Biggles

stručné. „Ostatně, mohu vědět, o čem to mluvíte?“

„O té loupeži zlata.“

Biggles se zamračil a řekl pomalu: „Jak vidím, už se toho

napovídalo o té loupeži dost! Až příliš mnoho! Rád bych věděl,

odkud jste to vzali? Kdo vám řekl, že došlo k loupeži, pane

Cronfelte?“

„Vždyť to ví kdekdo.“

36

„To je legrace, jak se takové povídačky rozšíří, že? Vypadá to,

jako by se ta loupež odehrávala v něčí režii, bohužel se zprávou o ní

si ten někdo poněkud přispíšil, nemyslíte?“

„Přestaňte mluvit v hádankách!“ osopil se na Bigglese Carstairs.

„Raději řekněte, jak se toho zmocnili, ti zplozenci pekla!“

„Ničeho se nezmocnili.“ řekl mu Biggles a hodil na stůl svou

stvrzenku. „Zlato bylo převezeno z letiště přímo do Francouzské

banky.“

Oba muži teď na Bigglese doslova zírali, úplně vyděšení tím, co

slyšeli. Pak se rozhostilo takové ticho, že tikot hodin na krbové římse

se rozléhal místností stejně naléhavě, jako se v mlze na břehu Temže

ozývá dunění Big Benu.

Cronfelt se vzpamatoval první. Vzal stvrzenku do ruky,

soustředěně ji pročetl, potom si ještě jednou pozorně prohlédl

Bigglese a potom stručné řekl: „Povězte nám, prosím, všechno, co

víte o té domnělé či nepodařené loupeži.“

Biggles se na chvíli zamyslel a pak klidně odpověděl: „Ano.

Snad bych vám to měl říci, ačkoli si jistě vzpomínáte, jak jsem vás

upozorňoval, že nerad odhaluji své plány. V tomto případě však máte

právo být informováni. Je to velmi jednoduché. Odpovědnost za

zlato jsem převzal, když bylo složeno v mém letadle. Nejprve jsem

udělal několik opatření, kterými jsem zajistil bezpečnost letadla na

letišti. Další opatření, která jsem učinil, zajišťovala bezpečnost

letadla při letu. Případný pokus o loupež tedy musel být proveden na

druhé straně průlivu. A k pokusu tam skutečně došlo. Na tuto

eventualitu jsem se připravil následujícím způsobem. – Za prvé jsem

si v letadle nechal udělat dvojitou podlahu. Vestavěli ji tam v továrně

ještě před dodáním letadla. Za druhé jsem v naší tajné skrýši uložil

prázdné bedničky, takové, v jakých se zlato obvykle převáží, a dal

jsem do nich olovo. Během letu nad průlivem je můj pomocník

vyměnil, takže když jsme přistávali v Le Bourget, bedničky naplněné

olovem byly v úložném prostoru letadla a ty se zlatem byly v tajné

skrýši mezi podlahami. V Le Bourget byly bedničky s olovem

složeny do automobilu, který vyslala banka. Jakmile odjel, pravé

bedničky se zlatem moji pomocníci naložili do obyčejného taxíku a

37

odjeli s ním do banky, kde na mě měli počkat. Vymysleli jsme si to

dobře, protože automobilu banky se zmocnili lupiči. Chtěl bych

vidět, jak se pak nad svou kořisti tvářili: mohou se pustit do výroby

plynových trubek. Nebo s ní skončili ve sběrně surovin? To je tak

zhruba všechno.“

„Vy jste, milý Bigglesworthe, liška podšitá. Dejme tomu ale…“

„No copak…“

„Vždyť vy jste všechno naše zlato naložil do obyčejného taxíku.

Snadno se mohlo stát, že byste o celou tu zásilku přišel!“

„Máte pravdu, na mou věru – mohl jsem o zlato velmi snadno

přijít,“ souhlasil Biggles. „Ale náhodou jsem o ně nepřišel, takže

nechápu, na co byste si mohl stěžovat.“

„Já si nestěžuji, ale jako obchodník…“

„Obchodník? O čem to mluvíte?“ odsekl Biggles. „S takovými

lotry nemůžete jednat v rukavičkách. K tomu, abyste je přelstil,

musíte používat takové metody, které na ně budou platit. Poctivé

obchodnické praktiky by na ně s největší pravděpodobností

nestačily.“

„Ředitelství pojišťovny ztropí pěkný povyk, jakmile se to doví.“

„A o tom já si myslím, že by ztropilo ještě větší, kdyby zlato

bylo ukradeno,“ namítl Biggles. „Ostatně, kdo jim to řekne, snad

vy?“

„To ne,“ odpověděl pomalu Cronfelt. „Ale takováhle léčka se

nedá nastražit víckrát než jednou,“ dodal. „Příště ti lotři prohledají

celé letadlo, aby to zlato opravdu našli.“

„Dovolíte-li, domnívám se, že není třeba vidět to tak černě.

Počkáme si, možná, že na vaše slova ještě dojde. Zatím si ale

myslím, že jsem dokonale splnil, co jste po mně žádali, takže tyhle

řeči, co by se mohlo stát, nebo se může stát v budoucnu, nejsou na

místě.“

Carstairs vyskočil ze svého křesla a zvolal: „Hrome! Teď jsem

si to teprve uvědomil. Vždyť vy jste nás zachránil, Bigglesworthe, a

já jsem vám za to vděčný, protože jinak by nás na burze roztrhali na

kousky.“

38

„To ano… pro pána krále.“ zvolal teď také Cronfelt. „Na to

jsem docela zapomněl. A když teď zakročíme, vyděláme pěkné

peníze.“ Cronfelt přiskočil k dálnopisu, ale když si prohlédl proužek

papíru s čerstvými zprávami z burzy, podíval se na oba muže tázavě i

nechápavě zároveň. „To je opravdu zvláštní,“ řekl tvrdě. „Před

necelou půlhodinou klesly naše akcie na pět liber, nyní jsou zase na

osmi. Burziáni už museli zjistit, že zlato ukradeno nebylo. Řekl jste

to někomu, Bigglesworthe?“

„Zmínil jsem se o tom slečně Carstairsové, když jsem procházel

její kanceláří, to je vše. Pokud jde o mne, není mi jasné, proč by se

zpráva, že loupež nebyla spáchána, nemohla roznést stejně rychle

jako pověst, že spáchána byla. Zdá se, že je tu pár lidí, kterým vaše

obchody nějak moc leží na srdci, pane Cronfelte.“

Carstairs zazvonil a všichni tři muži se obrátili, když vešla do

místnosti Stella.

„Říkala jste někomu, co vám pověděl Bigglesworth, když

procházel vaší kanceláří?“ zeptal se Cronfelt dřív, než stačil

promluvit její otec.

„Ani živé duši.“

„Viděla jste dálnopis?“

„Ano.“

„Pak jste tedy viděla, že naše akcie vyskočily z pěti liber na víc

než na osm? Čím si to vysvětlujete?“

„Mám pro to jednoduché vysvětlení,“ odpověděla upřímně

Stella. „Na základě toho, co mi řekl major Bigglesworth, jsem

zatelefonovala bankéřům mého otce a skoupila jsem pět tisíc akcií za

nejnižší cenu. Domnívám se, že sensálové na burze z toho usoudili,

že ta loupež byla pouze novinářská kachna, a tak si lze vysvětlit, proč

ceny akcií začaly stoupat. Měla jsem pokušení prodat je po osmi

librách, což by mi vyneslo výdělek v částce patnáct tisíc liber, ale po

dalším zvážení jsem se rozhodla ponechat si je a přenechat další

rozhodování svému otci.“

„To se ti povedlo,“ zvolal radostně Carstairs.

Biggles se zvedl a řekl: „Je-li to všechno, pánové, tedy si zase

půjdu po svých.“

39

Pak se ještě obrátil ke Cronfeltovi, který se na něho díval

poněkud kysele. „Abych nezapomněl, pane Cronfelte.“ dodal ještě

Biggles. „Dosud jste mi neřekl, od koho jste se dověděl, že zlato bylo

ukradeno?“

„Proč vám na tom tolik záleží?“

„Ale jen tak, trochu mě to zajímá,“ odpověděl ledabyle Biggles.

„Byl to přece ředitel Francouzské banky. Ten mi okamžitě

telefonoval.“

„Ach tak.“ vyrazil ze sebe Biggles. „Ovšem – ovšem! Na tuhle

možnost jsem docela zapomněl.“

„Začínám chápat, že plukovník Raymond nijak nepřeháněl, když

mluvil o vašich schopnostech,“ volal ještě Cronfelt za odcházejícím

Bigglesem.

„Abych nezapomněl,“ usmál se Biggles, který přeslechl tuto

dvojsmyslnou poznámku, „naši přátelé, kteří upláchli i s tím olovem,

budou toho zřejmě litovat.“

„Proč?“

∗/

„Pod víkem každé ukradené bedničky byla uložena jedna unce

∗∗/

amonalu. Chlápek, který otevře první bedničku, vyletí patrně do

vesmíru.“ Cronfelt sebou škubl a celý se zachmuřil. „Cože?“ zvolal.

„Kristepane, Bigglesworthe, takové věci přece nemůžete provádět!“

„Že nemohu? To mě ještě neznáte.“

„Ale vždyť je to barbarství!“

„Taková měřítka zde nejsou na místě. My jsme je přece nezvali,

nebo ano? A lidé, kteří si přivlastňují něco, co jim nepatří, musí

počítat i s nějakými následky, nebo se mýlím, pane? Měl jsem v

úmyslu trochu je odradit. Nechci, aby se pletli do našich záležitosti.

Neznám lepší obranu než vylekat nepřítele, chápete? Pokud mě

budete potřebovat, můžete mi zatelefonovat – sbohem!“

Když Biggles zmáčkl tlačítko, aby přivolal výtah, kdosi mu

položil ruku na rameno. Když se otočil, díval se přímo do Stellina

obličeje.

∗/ 28 gramu

∗∗/ výbušnina

40

„Děkuji vám,“ řekla dívka tiše. „Jsem opravdu ráda, že teď

pracujete pro nás a do budoucna máte moji plnou důvěru.“ dodala s

úsměvem.

„To je od vás hezké,“ odpověděl Biggles a nastoupil do výtahu.

„Ale abyste nepřecenila mé schopnosti. To bylo teprve první kolo, na

to nezapomínejte!“

41

KAPITOLA TŘETÍ

DRUHÉ „KOLO“

Druhý den ráno Biggles se Smythem důkladně prohlíželi letadlo

a úplně se do své práce pohroužili, takže se skoro vylekali, když na

ně Algy zavolal: „Mám tady na telefonu plukovníka Raymonda, chce

s tebou mluvit, Bigglesi!“ Biggles všeho nechal a odběhl do malé

komůrky, která byla vestavěna do hangáru a sloužila jako obytná

místnost.

„Haló, pane plukovníku, vy jste si dnes ráno ale přivstal,“

pozdravil Biggles zástupce policejního ředitele.

„Ranní ptáče dál doskáče, chápeš?“ vesele mu odpověděl

Raymond.

„Ne vždycky. Někdy si při tom také zlomí nohu,“ odporoval

Biggles. „Ale co je nového?“

„Proto tě tak brzy volám, abych se tě zeptal, co je nového. Co se

to včera přihodilo?“

„Všechno vám to povím, ale někdy jindy, a ne po telefonu.“

„No jistě. Ale teď poslouchej! Dnes dopoledne čekám jednu

návštěvu, jakéhosi chlapíka, s kterým bych tě rád seznámil. Měl bys

něco proti tomu, kdybychom za tebou přijeli?“

„Byl bych radši, kdybyste sem nejezdili, nebude-li vám to

vadit.“ odpověděl rychle Biggles. „Nebylo by moudré, aby se někdo

dověděl, že jsem s vámi ve spojení.“

„Co s tím tedy uděláme?“

„V kolik hodin k vám přijde ten člověk?“

„Smluvili jsme se na devět hodin patnáct minut.“

„To tedy máme nejvyšší čas. Co kdybych zaskočil já k vám?“

„To by bylo skvělé!“

„Tak platí, pane plukovníku. Budu u vás přibližně v půl desáté.“

„Výborně. Dám příkaz, abys byl uveden ihned do mé kanceláře.

Na shledanou.“

42

„Na shledanou, pane plukovníku.“ Biggles zavěsil sluchátko a

podíval se na své přátele, kteří ho celou dobu zvědavě sledovali.

„Je něco nového ve vzduchu?“ zeptal se Algy.

„Ale, nic důležitého. Raymond chce, abych se u něj setkal s

nějakým člověkem – zřejmé to bude souviset s naším jobem, to je asi

tak všechno, co jsem z našeho rozhovoru vyrozuměl. Vy byste tu ale

raději měli zůstat. Kdyby se ozvali Cronfelt nebo Carstairs,

zatelefonujte mi do Scotland Yardu – do kanceláře plukovníka

Raymonda – ale kdyby se po mně sháněl kdokoli, v žádném případě

mu neříkejte, kde jsem!“

„Dobře, dobře.“

Za několik minut bylo vidět Bigglese, jak jede v automobilu

značky Bentley přes náměstí Whitehall směrem k slavnému

policejnímu ředitelství. Krátce před sjednanou schůzkou vjel na

nádvoří, kde už na něj čekal strážník, jenž ho odvedl do kanceláře

plukovníka Raymonda.

Raymond potřásl Bigglesovi srdečně rukou a hned potom ho

představil poněkud malému, vybraně oblečenému muži, který si ho

prohlížel s netajeným zájmem. „Jsem moc rád, že tě mohu seznámit

se sirem Vítem Brunswickem,“ řekl plukovník na uvítanou.

„Brunswicku, tohle je major Bigglesworth.“

„Dobré jitro, pane.“ řekl Biggles a podal Brunswickovi ruku.

„Měl bych ti asi říci, že sir Brunswick je předsedou Všeobecné

společnosti pro pojišťování dopravy,“ vysvětloval mu plukovník.

Bigglesem to trhlo, nicméně nedal nic najevo a zvolna

odpověděl: „Ano. Chápu.“ V duchu se však divil, že tak nenápadný

člověk může zastávat tak odpovědné místo. Když však sir Brunswick

promluvil, Biggles to pochopil. Z odhodlání, které znělo v jeho hlase,

se dalo usoudit, že se jedná o bystrého a energického člověka.

„Myslím Bigglesworthe, že není třeba, abychom chodili dlouho

kolem horké kaše.“ začal Brunswick. „Já pojišťuji firmu, pro kterou

pracujete. Plukovník Raymond ví, že zásilky zlata, které

přepravujete, jsou pro nás důležité nejen z hlediska finančního, ale

abych tak řekl i z hlediska národního. Sledujeme s velkým zájmem

všechny události, které se týkají těchto zásilek, což mi jistě uvěříte.

43

Museli jsme dlouho čelit velkým nesnázím, ale nyní se domníváme,

že nastal čas, kdy by se s vaší pomocí mohly věci vyvíjet tak, jak jen

bychom si to přáli. Říkám vám to otevřeně: práci, kterou děláte, jste

nezískal náhodou.“ Stín úsměvu se – jako vážka nad řekou za letního

dne – mihl po jinak trochu bledém obličeji mluvčího. „Tip na vás

jsem dostal od plukovníka Raymonda. Když jsem vás chtěl do

našeho plánu zapojit, musel jsem nejprve navrhnout Carstairsovi, aby

se poradil s plukovníkem, a ten mu pak mohl jako nejvhodnějšího

kandidáta na tuto práci navrhnout vás! Přitom jsme mohli být bez

obav, že v Carstairsovi náš postup vzbudí nějaké podezření.“

„Vypadá to jako malé spiknutí proti mně,“ podotkl Biggles s

týmž lehkým stínem úsměvu na rtech.

„Jistěže, pane majore, v tom bych vám nemohl odporovat. My

jsme –“

„Dovolte, než budete pokračovat, mám jednu stručnou

poznámku,“ přerušil ho Biggles. „Doufám, že proti tomu, jak jsem až

dosud postupoval, nehodláte nic namítat: ani to, že riskuji a proto

ohrožuji zájmy svých zaměstnavatelů, ani to, že hraji nějakou dvojí

hru a při ní prozrazuji vnitřní záležitosti cizím lidem, například vám

nebo komukoli jinému.“

Sir Vít Brunswick vrhl kradmý pohled na plukovníka

Raymonda.

„A tak si můžete vybrat: buď pracuji pro tuto firmu vlastními

metodami – nebo pro ni nepracuji vůbec!“ řekl Biggles drsně. „A

jestliže pracuji pro ni, pak už nepracuji pro nikoho jiného.“

„V tom s vámi naprosto souhlasím.“ odpověděl sir Vít

Brunswick. „Ale teď už se dostanu k podstatě toho, co jsem vám

chtěl říci. Plukovník Raymond se mnou sice nesouhlasí, ale já si

myslím – ba dokonce jsem jist – že tyhle loupeže zlata jsou jenom

prostředkem, který má posloužit k dosažení mnohem velkorysejšího

plánu, než se domníváte. Dávám přednost hypotéze, že za loupežemi

je třeba hledat některý evropský stát, jenž nemá dostatek zlatých

zásob. Každý stát na světě se snaží shromažďovat zlato a většina se o

to pokouší čestnými prostředky, ale jsou i takové státy, které se na

své cestě za zlatem nezastaví před ničím a neštítí se ničeho.“

44

„Budeme-li nazývat věci pravými jmény, řekneme, že používají

zločinecké metody.“

„Ano, jedná se o zločinecké metody.“

Biggles se na chvíli zamyslel a mnul si při tom bradu. „Možná

máte pravdu,“ řekl potom a podíval se na Brunswicka. „Ale co s tím

vším mám společného já?“

„Právě tolik, kolik budete odhodlán přijmout,“ odpověděl ostře

Brunswick. „Poslyšte, Bigglesworthe, já vám teď předložím určitou

nabídku – a vy se rozhodnete podle svého: když se vám nebude

zamlouvat, zapomenete na ni. Nuže, Bigglesi, má nabídka zní:

rozdrťte tu bandu lupičů! Nebo zjistěte, kdo je jejich šéfem! Nebo

najděte jejich agenta u nás v Británii. Mám pro vás připraven šek na

deset tisíc liber šterlinků. To by byla odměna ode mne osobně. K této

částce přidá naše firma dalších pět tisíc liber.“

Biggles zhluboka vydechl a řekl klidně: „To už je pěkný

balík…“

„Máte pravdu. Získáte-li ho při této prácí, budou to jen poctivě

vydělané peníze.“ odpověděl mu Brunswick vážně.

„Zvážím to všechno a uvidíme, co by se dalo podniknout.

Jestliže…“ Biggles nestačil dokončit větu, protože zařinčel telefon.

„To je pro tebe, Bigglesi,“ řekl plukovník, když zvedl sluchátko.

Biggles ho od Raymonda převzal. „Ano? To jsi ty, Algy? Co se

děje?… Aha… Už jedu… Nazdar!“ Pilot okamžité vstal z křesla a

přitom si nasadil klobouk. „Musím se vrátit,“ řekl. „Mám jakousi

neodkladnou záležitost.“ dodal a už byl na cestě ke dveřím.

„Ano, napadlo mě, že by Parkinsonova banka mohla dnes

požádat firmu Cronfelt a Carstairs o přepravu zlata.“ řekl Brunswick

klidně a vyndal si z pouzdra cigaretu.

Biggles se otočil a aniž by skrýval svůj údiv, řekl: „Zdá se, že

máte velmi dobré informace, pane.“

„To bych také měl mít, uvážíte-li, že to zlato pojišťujeme.“

odpověděl vesele Brunswick. „Asi víte, že vaši zaměstnavatelé

rozeslali oběžník všem hlavním firmám a bankám v Londýně, které

se zabývají obchodováním se zlatem a drahokamy. V tom oběžníku

45

sdělují, že dopravní společnost Biggles a spol, přijímá objednávky na

přepravu zlata a drahokamů.“

„O tom nic nevím.“

„Těší mne, že jsem vás o tom mohl informovat.“

„Nepopírám, že něco podobného obsahovala už původní

ujednání mezi mnou a firmou Cronfelt a Carstairs, a proto nevidím

důvod, proč by to nemohli udělat.“ prohlásil Biggles.

„Já jsem ani nic takového neřekl.“

„A mohl bych vědět, jak velká ta zásilka zlata bude?“ bez

rozpaků se zeptal Biggles a při tom se tvářil, že předchozí narážku

přeslechl.

„Pojistili jsme zlato v hodnotě vyšší než třicet tisíc liber.

Pojistka byla uzavřena včera večer.“

Biggles jen pokýval hlavou a potom tiše řekl: „Je mi to úplné

jasné. – Teď ale už musím běžet. Sbohem pane – a připravte si šek!

Sbohem, plukovníku. Až dojde k něčemu zajímavému, dám vám

vědět.“

„A dej mi také vědět, kdybys potřeboval pomoc,“ odpověděl

Raymond starostlivě. „Nepodceňuj tu bandu, pamatuj si, že nevíš, s

kým máš tu čest.“

Biggles se na plukovníka záhadně usmál. „Možná, že máte

pravdu,“ řekl klidně, když otvíral dveře, „ale já mám svůj plán.“

Ve vjezdu do letiště se Biggles setkal se soukromým

dodávkovým automobilem, který právě vyjížděl, a dovtípil se, že

zlato z banky je již naloženo v letadle.

„Musels tam být tak dlouho?“ zabručel Algy, když Biggles

prudce zastavil před hangárem. Nedaleko stál k letu připravený

Kormorán, jehož vrtule kmitaly vzduchem s rozkoší téměř

živočišnou.

„V autě se létat nedá,“ odpověděl mu Biggles. „Zdržel jsem se u

Raymonda déle, než jsem předpokládal. Všechno se pak spiklo proti

mně, snad i ty semafory. Hlavní, je to, že už jsem tady. Vidím, že jste

všichni připraveni k odletu, nebo se mýlím?“

„Abych ti řekl pravdu, nejsme.“ vysvětloval mu Algy. „Došlo

totiž k nějakému nedopatření. Před chvílí znovu telefonovali z banky

46

a řekli nám, že tam ještě zůstala jedna bednička, neznámo proč.

Baliči patrně zjistili, že se zlaté ingoty nevejdou do předem

stanoveného počtu bedniček a proto jeden z nich uložili do zvláštní

bedničky, která později při nakládání do auta zůstala stranou. Nyní ji

vezou zvláštním automobilem sem. Říkali ale také, že si můžeš

vybrat, jestli chceš čekat, nebo poletíš hned. Není to prý až tak

důležité, a pokud by nám kvůli tomu zdržení měly vzniknout nějaké

nepříjemnosti, můžeme odletět i bez ní.“

„To je jasné. Ale my můžeme stejně dobře počkat. Jak je to

dlouho, co telefonovali?“

„Asi dvacet minut nebo tak nějak. Měli by tu být každou chvíli.“

„Tak jo. Zatím si do letadla uložím své věci. Ale vůbec se mi

nelíbí, že tu s tím zlatem musíme trčet. Raději se odtud ani nehněte a

– mějte oči na stopkách!“

„Myslím, že jsme tu v bezpečí, banka nic neponechává náhodě.

Podívej se!“ Když to Algy dořekl, šel k letadlu a otevřel dveře

kabiny.

Uvnitř seděli dva strážníci v uniformách.

Biggles na ně kývl a zase zavřel dveře. „A odkud bereš jistotu,

že tihle dva jsou těmi, za které je ty považuješ?“ zeptal se Biggles

ostře.

„Můžeš se se mnou vsadit, jestli jsou tohle lupiči, jsem já zas

Ikaros! Ale teď vážně… Ohlásili mi je z banky. S tou zásilkou

poslali jako doprovod dva strážníky, kteří tu mají zůstat tak dlouho,

dokud neodletíme. Seděli v autě, když přijelo. Úředník, který mi

předával dodací list, říkal, že nastupovali zároveň s poslední

bedničkou. Musel jim odemknout dveře, aby se mohli dostat ven z

vozu.“

„Podle všeho by to mělo být v pořádku. Podívej se, tamhleto

auto bude asi z banky.“

Netrvalo to dlouho a k hangáru se přiblížilo osobní auto, které

zamířilo rovnou k čekajícímu letadlu.

„Jste major Bigglesworth, pane?“ zeptal se uctivě řidič, když

auto zastavilo.

„Ano, jsem.“ odpověděl Biggles.

47

„Mám vám odevzdat tu poslední bedničku. Budete tak laskav a

potvrdíte mi, že jste ji přijal?“

Biggles si bedničku pečlivě prohlédl. Když zjistil, že je

zapečetěná, podepsal stvrzenku. Pak ještě dohlédl, aby byla uložena

k ostatním bedničkám do letadla. Nakonec zaujal své místo v pilotní

kabině.

„Motory jsou v pořádku, pane majore.“ volal na něj Smyth.

„Tak řekni těm policajtům, že mohou vylézt – ledaže by se

chtěli podívat z výšky na moře.“

Ale strážníci se smíchem vystoupili z letadla a pak se dívali, jak

zvolna stoupá vzhůru k nebi.

„Letí za námi Algy?“ zeptal se Biggles Gingera po pár minutách

letu.

Ginger vstal ze sedadla, otočil se dozadu a přes ocas letounu

pozoroval prostor za nimi. „Ano, vidím ho napravo od nás, právě

nabírá výšku,“ odpověděl Ginger. Potom se usadil tak, aby mohl

pohodlně sledovat celou oblohu. Měl zůstat na hlídce až do přistání v

Paříži.

Pobřeží Francie se objevilo před nimi asi po dvaceti minutách

letu. Biggles se právě chystal přiškrtit plyn a ubrat výšku, kterou si

drželi při přeletu nad průlivem. Náhle však zhluboka a prudce nasál

nosem vzduch, neboť v něm ucítil něco podezřelého. Rychle se

ohlédl po Gingerovi, jenž okamžitě vyskočil a rychle se protáhl do

nákladového prostoru letadla. Hned byl zase zpátky v kabině. Zbledl

a ječel na Bigglese: „Chytlo nám letadlo! Hoříme!“

Biggles vyhlédl okénkem kabiny dozadu. Jediný pohled mu řekl

vše: táhli za sebou – jak princezna na svatbě – dvoukilometrovou

vlečku. Hustý, vířící, plápolavý kouř. Než oči mozku vysvětlily, co

že je na té svatbě čeká, zapůsobily instinkty skvělého pilota. Biggles

strhl letadlo do strmého skluzu po křídle. Řítili se k zemi jako

kámen. Dole se jim rozvírala vstříc náruč sladké Francie: hladká,

větrem zkadeřená pláž.

„Dostaneš se k hasicímu přístroji, Gingere?“ zeptal se Biggles

ostře.

48

„Nejde to, všude je plno kouře.“ křičel na něho Ginger a při tom

se vykláněl z kabiny, aby obhlédl trup zvenku. Ačkoli při tom stál,

stál nyní úplně vodorovně.

„Převezmi řízení, udržuj letadlo ve skluzu!“ vyrazil ze sebe

Biggles a rychle mu předal řízení. Pokusil se dostat k hasicím

přístrojům, zavěšeným na vnitřních stěnách letadla. Hustý a dusivý

kouř mu to však nedovolil. Proto se rychle vrátil ke svému sedadlu,

znovu si vyměnil místo s Gingerem a převzal od něho řízení.

„Jestli to zvládneme, bude to jenom o chlup.“ prohlásil Biggles

stroze a prohlížel si pobřeží, které se rychle blížilo.

„Připrav se, měl bys vyskočit dřív, než narazíme na zem! Dej ale

dobrý pozor, aby to nebylo předčasně!“

Ginger přikývl, ale zoufalý výraz v jeho obličeji zůstal i potom.

Po několik dalších vteřin oba mlčeli. Biggles pozoroval zem pod

sebou a nervy měl napjaté jako špagáty. Mezi dráty a výztuhami

kvílel vítr jak šílený. Biggles se znovu ohlédl, ale plameny, kterých

se tolik obával, nebyly vidět ani teď. Letec dobře věděl, že kdyby se

oheň objevil třebas jen na jediném místě, rozšířil by se brzy na celý

trup a to by byl jejich konec. „Pokud to jenom trochu půjde, pokusím

se přistát, musíme letadlo zachránit stůj co stůj.“ vykřikl Biggles. V

té chvíli je od země dělilo pouhých šedesát metrů.

Biggles letadlo udržoval ještě vteřinu či dvě ve skluzu po křídle

a potom začal povolovat řídící páku. „Nevyskakuj, dokud ti

neřeknu.“ procedil mezi zuby. Neměl dost času ani místa na to, aby

Kormorána postavil proti větru. Nemělo smysl snažit se o to. Raději

se spustil přímo na písek. Dosedl jedním kolem na zem, druhý bok

natočil do větru – a podařilo se!

Dnes tento způsob přistání zvládl ještě dokonaleji než jindy. Bez

ohledu na zcela výjimečné okolnosti byl Ginger touto nádhernou

ukázkou leteckého umění okouzlen.

Dřív než se letadlo zastavilo, vypnul Biggles oba motory a

potom kopl do horního pedálu nožní řídící páky. Tím se mu podařilo

stočit letadlo proti větru. „Pojď, Gingere.“ vyzval Biggles svého

společníka a vyskočil na zem. Okamžitě se rozběhl ke dveřím

kabiny, ale hustý mrak kouře, který se odtud vyvalil, ho zahnal

49

zpátky. „U kterého čerta vězí Algy?“ zlobil se Biggles, když rychle,

ale pozorně prohlédl oblohu nad nimi.

„Od chvíle, kdy jsme začali hořet, jsem ho neviděl,“ odpověděl

Ginger a začal si rozepínat vestu třesoucími se prsty.

V Bigglesově výrazu se náhle cosi změnilo. Zpozorněl, tváří se

mihl jakoby záblesk světla. Vrátil se jeden dva kroky zpátky, znovu

zhluboka nasál kouř – a plácl se dlaní do čela.

„Už to mám! Přišel jsem na to!“ vykřikl pilot. „U sta hromů, ti

chlapi nás ale doběhli. Vždyť je to chlorid zinečnatý. Teď něco

uvidíme!“ Biggles se na místě otočil o sto osmdesát stupňů, pravou

rukou vytáhl z kapsy pistoli, očima pročesával blízké i vzdálené

okolí. Bylo mu jasné, že nepřítel o nich ví a má je na dosah.

Nemusel hledat dlouho. Po pláži se k nim rychle blížil otevřený

cestovní automobil, z něhož se nedočkavě vykláněli čtyři nebo pět

mužů. Jeden z nich stál vedle řidiče a o přední sklo opíral děsivý

kulomet. Biggles ho spatřil až ve chvíli, kdy z ústí jeho hlavně

vyšlehl plamen a první dávka pokropila písek kolem ještě dýmajícího

letadla. Jedna z kulek zasáhla záhyby Bigglesovy letecké kombinézy.

Náraz ho málem povalil na zem, ale Biggles se okamžitě vzchopil a

ze všech sil prchal k nízkým křídovým útesům, lemujícím pobřeží.

Chytře při tom využil letadla, které mu před přijíždějícím

automobilem krylo záda. „Pojď sem!“ volal Biggles na Gingera.

„Nechtěj si hrát na Robina Hooda!“ osopil se na něho, když hoch

vytáhl pistoli, rozkročil se a čelem vstříc přijíždějícímu nepříteli

zaujal postoj střelce. „Můžeš snad s pouhou pistolí vzdorovat

kulometu?“ dodával Biggles, když doběhli k nejbližšímu skalnímu

útesu, který jim poskytoval jakous takous ochranu před kulkami.

Přikrčeni pak stoupali příhodnou terénní rýhou ve svahu až na vrchol

skály.

Přitom jim několik kulek s hvízdnutím prolétlo kolem hlavy, ale

byla to jen střelba nazdařbůh z rychle se pohybujícího vozidla.

Nahoře se oba letci přehoupli přes vrchol skály. „Hlavu k zemi!“

nařídil hochovi Biggles a zalehl. Potom si připravil pistoli a pomalu

se plazil zpátky ke hraně skály. Ale než se tam dostal, spatřil ke

svému nemalému překvapení, že automobil už odjíždí toutéž cestou,

50

kterou předtím přijel. Jeden z mužů sedících na zadním sedadle měl

ještě na obličeji plynovou masku. Když zahlédl Bigglese, posměšně

na něj zamával. Biggles zastrčil pistoli do kapsy, protože automobil

už byl asi dvě stě metrů od něho a na takovou vzdálenost se přesně

střílet nedalo. Na letadle žádné změny neviděl, vypadalo stejně, jako

když ho opustili, až na to, že pod trupem na písku ležela jedna

bednička. Byla to ta naložená dodatečně – a dosud se z ní kouřilo.

„Jsou opravdu mazaní, Gingere.“ zabručel Biggles zamyšleně a

začal sestupovat k pláži.

„A my se teď půjdeme podívat, jestli jsou opravdu tak chytří,

jak si to o sobě mysli.“

Bigglesovi stačil jediný pohled do letadla a rázem se mu ulevilo.

Bedničky se zlatem, které byly narovnány v nákladovém prostoru,

stály dosud na svém místě, ale podlaha do tajné skrýše byla

prolomena a uvnitř nebylo nic.

„Teď už můžeme jednoduše rekonstruovat, jaký úskok si na nás

vymysleli,“ dodal Biggles. „Tu poslední bedničku vůbec neposlala

banka, nýbrž oni. Místo zlata do ní vložili časovanou kouřovou

bombu. Byla nařízena tak, aby začala kouřit, až se budeme blížit k

francouzskému pobřeží. Tím nás přinutili, abychom jednali tak, jak

jsme jednali. Mohli si být jisti, že se zachováme přesně podle jejich

představy, ti lotři! Vždyť každý pilot se pokusí, jakmile zjistí, že

letadlo hoří, co nejrychleji přistát. A přesně to ti chlapi chtěli: seděli

si v autě jako na čekané – a my jsme jim vběhli do rány. Možná měli

dvě nebo tři auta rozmístěna podél pobřeží. Z vrcholků skal mohli

blížící se letadlo uvidět daleko nad mořem. Také mohli pozorovat,

jak z něho vyrazil kouř, kterým směrem klesá a kde přistane. Stačilo

jim dojet si pak bez prodlení za námi. Jak prosté a účinné! Teď už to

nezměníme, ale i tak by mne zajímalo, jak se ti lotři dověděli o tajné

skrýši v našem letadle. Vypadá to, že šli najisto: kromě podlahy

zůstalo letadlo nepoškozené, neměli potřebu něco ničit… Kdyby nás

ale chytili, nepochybuji o tom, že by nás nakonec zavřeli dovnitř a z

letadla udělali pořádnou vatru. Ještě štěstí, že jsme utekli – ve

skalách by nás nedohonili. Spokojili se s kořistí a rychle práskli do

bot.“

51

„Podívej se támhle! Myslím, že sem letí Algy,“ vyzval Ginger

Bigglese, když se nízko nad pobřežím objevilo malé letadlo. „Dal si

na čas, ten náš Algy! Opozdil se sice, ale my jsme to přežili – a tak

mu odpustíme. Spusť motory Gingere, ti lotři by se mohli vrátit. Jisté

není v našem zájmu, aby nás tu zastihli nepřipravené.“

Ginger se bez odmlouvání vyšvihl do kabiny. V tu chvíli je

zřejmě spatřil Algy, provedl pohotový obrat, zakroužil nad nimi a

zanedlouho přistál na pláži několik metrů od nich.

„U sta hromů, stýskalo se mi. Kdepak ses nám toulal, hrdino?“

zeptal se ho Biggles, když k nim Algy došel.

„Spěchám vám na pomoc, celou tu dobu. Viděl jsem, jak letíte

dolů v plamenech a ani ve snu bych se nenadál, že se dostanete až na

břeh. Proto jsem se nepokusil přistát poblíž vás, vždyť moje letadlo

nemá plováky. Raději jsem chtěl požádat o pomoc pobřežní policii.

Našel jsem nejbližší stanoviště, ale tam už o vás věděli, váš pád k

zemi a tu spoustu kouře nemohli přehlédnout. Poslali sem hlídkový

člun. Ale řekněte mi konečně, co se vám a letadlu stalo!“

„Obávám se, že teď není pravá chvíle k vyprávění

dobrodružných historek,“ odpověděl s nadhledem Biggles. „Měli

jsme na palubě kouřovou bombu, to je vše. A teď mě dobře

poslouchej! Neuplynulo ještě ani pět minut, co ti lotři odsud odjeli ve

velkém otevřeném automobilu. Vidíš, tady v písku jsou dobře vidět

stopy jeho kol. Takové vozy, jako je tenhle, se na zdejších silnicích

nevyskytují často. Když bez meškání odstartuješ, jistě je brzy z

výšky zpozoruješ. Podařili se ti to, sleduj je a drž se jich tak dlouho,

dokud nespotřebuješ poslední kapku benzínu. Nesmíš v nich ale

vzbudit podezření, že jsou sledováni. Kdyby se ti podařilo vypátrat,

kde mají svoje hnízdo, potom bychom jim mohli zasadit pořádnou

ránu. Bude-li to ve městě, pokus se přistát co nejblíž. Zjisti, kde to je,

a pak mi zatelefonuj do Francouzské banky v Paříži. Kdybys mě tam

nesehnal, zavolej detektiva Boulangera z policejního ředitelství a

všechno mu řekni! Teď se ale nezdržuj a leť!“

Algy se beze slova rozběhl ke svému letadlu, v mžiku

odstartoval a brzy zmizel z dohledu.

52

Ani Biggles se již déle nezdržoval, zaujal místo vedle Gingera a

odletěl směrem na Paříž. Za necelou hodinu hladce přistáli na letišti

v Le Bourget. Automobil, který je měl očekávat, už nikde neviděli.

Když se po něm doptávali, zjistili, že nějaký automobil z banky na ně

opravdu čekal. Ale protože se dlouho neobjevovali, odejel z letiště

zpátky do banky. Biggles tedy odešel telefonovat. O tom, že v Le

Bourget skutečně přistáli, musel ředitele banky nejprve přesvědčit a

potom ještě počkat, až ředitelův šok z této nečekané zprávy pomine.

Dohodli se tak, že banka na letiště okamžitě vyšle automobil s

ozbrojeným doprovodem.

„Naše dnešní příhoda bude pro novináře pěkně tučným

soustem.“ řekl Biggles a ušklíbl se, když se vracel k letadlu. „Kolik

pobřežních hlídek nás asi vidělo, jak letíme k zemi a kouř se táhne za

námi? A kdo by je mohl kárat za úsudek, že jsme hořeli? Vždyť totéž

jsme si mysleli i my. Pak ještě vyplulo několik člunů, které nás

chtěly zachránit, ale vrátily se s prázdnou. Když žádné trosky letadla

neobjevily ani pobřežní hlídky, nemůžeme se divit zprávě, že jsme se

ztratili v moři. Přesně takhle mi to vysvětloval ředitel banky.

Novináři neztráceli čas, zjistili si značku letadla i naši totožnost – a

udělali z toho senzaci pro první stránku. Věřím, že nejeden čtenář

zaplakal nad osudem předčasně zahynuvších letců. A tak není divu,

že jsem i na tu dálku slyšel, jak se řediteli ulevilo, když pochopil,

kdo mu volá. Rachot kamene, který mu spadl ze srdce, musely

zachytit i uši burziánů.“

O půl hodiny později se na letišti objevil dodávkový automobil.

Tentokrát nešlo o žádnou léčku. Než dojeli do banky, krátil si

Biggles dlouhou chvíli čtením novin, které si vypůjčil od jednoho z

četníků. Okamžitě po příjezdu na místo byl uveden do kanceláře

ředitele. Zastihl ho sedícího u telefonu, dlaň levé ruky položenou na

mluvítku.

„Mám na lince kancelář vaší firmy,“ řekl ředitel. „Byli přímo

ohromeni, když jsem jim sdělil, že sem přijedete co nevidět. Chtějí si

s vámi promluvit. Prosím…“

Biggles uchopil sluchátko a zvolal: „Haló, haló – ano, to jste vy,

pane Cronfelte? Bigglesworth. Ano. Všichni jsme v pořádku. Co se

53

stalo se zlatem? Je tady, právě ho předáváme bance. Ano. Měli jsme

cestou malou nehodu… Co je s těmi lupiči? Inu, ti si budou moci

nadělat další olověné trubky do zásoby. Tentokrát jsme zlato nechali

v nákladovém prostoru a falešné bedničky jsme uložili do tajné

skrýše… Co říkáte? Ano. Obávám se, že asi i dneska budou

zklamáni… ovšem… Ano, vrátíme se co nejdříve. Na shledanou.“

Když Biggles dotelefonoval, setkal se jeho pohled s pohledem

Boulangerovým. Detektiv se opíral o římsu krbu, pozorně si našeho

hrdinu prohlížel, záhadně se usmíval a jako by chtěl něco zdůraznit,

pokyvoval hlavou sem a tam jako nějaká mechanická loutka. „Tak vy

jste je tedy – jak se to říká – vy jste je zas doběhl, že ano?“ řekl

detektiv potichu, skoro jakoby sám pro sebe.

Biggles se lišácky usmál. „Ano.“ řekl potom, „vypadá to tak.

Zdá se, že jsem vyhrál druhé kolo.“

Ale když potom víc než hodinu marně čekali na zprávy od

Algyho, lišácký úsměv se z Bigglesova obličeje zvolna vytrácel,

následován výrazem starostlivým, ba chmurným. Uplynula další

hodina. A pak ještě jedna… Biggles začal rozčileně přecházet sem a

tam jako lev v kleci. Tak uběhlo celé odpoledne. Úředníci zavřeli své

přepážky a odkráčeli domů. Bigglesovi nezbylo nic jiného, než odejít

také a na Laceyovu zprávu čekat někde jinde.

„Tohle se mi vůbec nelíbí.“ zabručel Biggles směrem k

Gingerovi, když se usadili v předzahrádce jedné z typických

pařížských kaváren a objednali si čaj.

„Něco mi tu nehraje.“

Biggles vstal a našel telefonní budku, aby zavolal kontrolní věž

na letišti v Le Bourget. Ale nic nového se nedověděl, žádnou zprávu

o malém britském letadle tam neměli. Potom se Biggles spojil s

francouzským Aeroklubem a s redakcemi nejznámějších pařížských

deníků, opět bezvýsledně. Téměř zoufalý zatelefonoval detektivovi

Boulangerovi do pařížské Sureté. Ani tam mu žádné informace o

Algyho letadle neposkytli. Měli hlášení jen o těch, která do Paříže

létají pravidelně.

54

„A můžete mi říci, monsieur,“ zeptal se Biggles Boulangera,

„kdyby britské letadlo muselo nouzově přistát, dozvěděl byste se o

tom?“

„Jistě, naše mezinárodní oddělení by dostalo hlášení.“

odpověděl detektiv pohotově. „Jediná výjimka by mohla nastat v

případě, že by se letadlo rozbilo někde v lese a nikdo by to

nezpozoroval.“ dodal ještě detektiv.

„Děkuji vám mnohokrát, m’sieur,“ odpověděl Biggles a zavěsil.

„Tak co, je něco nového?“ vyptával se starostlivě Ginger, když

spolu vyšli na ulici.

Biggles zavrtěl odmítavě hlavou a řekl: „Nikdo nic neví.“

„Co tedy budeme dělat?“

„Abych ti řekl pravdu, zatím mě nenapadá nic,“ odpověděl mu

Biggles. „Určitě nemá smysl nečinně tady dřepět. Raději bychom se

měli vrátit. Pokud se Algymu nic nestalo, přiletí dřív nebo později

domů i on. Kromě toho, kdyby se náhodou přece jen dostal k

telefonu, zastihl by nás spíš na letišti než v bance, ostatně tam už je

zavřeno.“

„Souhlasím s tebou,“ řekl Ginger a kývl hlavou. „Nejlepší bude,

když přestaneme ztrácet čas a pokusíme se ještě za denního světla

doletět do Anglie.“

55

KAPITOLA ČTVRTÁ

TŘETÍ „KOLO“

I.

Druhý den ráno těsně po deváté se Biggles hlásil v kanceláři

svých zaměstnavatelů. Stellu našel v předpokoji. Měla velkou radost

z Bigglesova dalšího úspěchu. Oba společníci také jásali. Cronfelt

mu blahopřál opět svým typickým způsobem, totiž s rozpaky nad

neobvyklostí Bigglesova postupu. Nakonec ale prohlásil, že se firmě

Biggles a spol, podařilo uspokojivě vyřešit problém přepravy zlata

leteckou cestou.

Ale Biggles si tím nebyl zcela jist. Nevysvětlitelné Laceyovo

mlčení mu dělalo starosti, stáhl se do sebe a byl méně výřečný než

jindy. Nechtěl porušit zásadu mlčenlivosti, kterou si stanovil hned na

začátku, nikomu, ani svým zaměstnavatelům, se s tím nesvěřil. Jestli

se Algymu nic zlého nestalo, nemělo smysl přidělávat starosti ještě

někomu dalšímu, a jestli ho potkalo neštěstí, nemohli mu pomoci ani

Cronfelt ani Carstairs. A k tomu si Biggles uvědomil ještě jednu věc.

Kdyby se jim zmínil o Algyho zmizení, musel by jim vysvětlit, kam

vlastně letěl v tom druhém letadle. Vůbec neměl chuť prozrazovat

jim, že jejich letadlo přepravující zlato je doprovázeno vojenským

jednoplošníkem. Proto raději mlčel, a když odevzdal stvrzenku o

předání poslední zásilky zlata, vrátil se na letiště.

„Je něco nového?“ volal na Gingera Biggles, jakmile zabrzdil u

hangáru.

„Vůbec nic.“ odpověděl Ginger stručně.

„Telefonoval jsi Boulangerovi?“

„Ano, mluvil jsem s ním vaším jménem, jak jste si to přál.

Vzkazuje vám, že zatím nic nového neví. Dal vyhlásit po Laceyovi

pátrání. Zjistil, že ve Francii nepřistálo během posledních dvaceti

56

čtyř hodin žádné britské letadlo vyjma těch, která létají na

pravidelných dopravních linkách.“

„To vypadá špatně. Nejspíš musel Algy přeletět francouzskou

hranici. Čert ví, jak to dokázal. Asi díky té přídavné nádrži, kterou si

před nedávnem dal do letadla namontovat.“

Ginger souhlasně přikývl a řekl: „Ano, Lacey mohl doletět

například – do Belgie.“

Biggles zpozorněl a rychle se ho zeptal: „Proč právě do Belgie?“

„Nevím. Možná i někam jinam.“

„Mohl bys mít pravdu, ale nemá smysl o tom spekulovat.“ řekl

Biggles stroze. „Naše letadlo je v pořádku? Myslím, že ho brzy

budeme potřebovat.“

„Ano, opravili jsme poškozenou podlahu a odstranili jsme

tajnou skrýš, která už stejně nebyla tajná.“

„Tak je to v pořádku.“

„Co jste měl na mysli, když jste říkal, že budeme brzy

potřebovat naše letadlo?“

„Cestou na letiště jsem si koupil noviny. Stojí tam, že libra

klesla, což znamená, že se bude z Anglie odesílat další zlato.

Nemýlím-li se, Cronfelt s Carstairsem se ozvou co nevidět, jinak ať

se nejmenuji Bigglesworth. Ale abych řekl pravdu, žádnou radost z

toho nemám. Za prvé bych chtěl zůstat tady a sedět u telefonu pro

případ, že se Algy ozve, a za druhé – nechtěl bych se teď znovu

setkat s tou bandou lupičů, patrně velmi rozmrzelých z toho, jak jsme

je dvakrát za sebou podfoukli. Začíná jít do tuhého. Zůstat teď sám,

bez Algyho… nebude to žádná legrace.“

Ginger se zklamané zeptal: „Jak to sám? Copak tu nejsem já?“

„Tak jsem to nemyslel.“ rychle řekl Biggles. „Nemám chuť letět

sám bez doprovodu, zvláště když našemu letadlu chybí výzbroj. Snad

bys mohl ty… – Počkej minutku, nech mě přemýšlet!“ dodal

Biggles, sedl si na zem a soustředěně se díval před sebe. Pak rychle

zvedl hlavu a vážně se zeptal Gingera: „Myslíš, že bys dokázal

doletět do Paříže – sám?“

„Jistě.“

„A chceš to zkusit?“

57

„Určitě.“

„Mohl bys tam letět oklikou – řekněme, že bys přeletěl nad

mořem ke Calais a potom bys pokračoval podle kompasu na letiště v

Bucu místo v Le Bourget. Buc je poblíž Paříže, ostatně mohu ti to

před odletem ukázat na mapě.“

„To bych měl zvládnout, v každém případě se o to alespoň

pokusím.“

„Už to mám!“ vykřikl Biggles a radosti doslova nadskočil. „Teď

jsem na to přišel! My ty lotry zase podfoukneme. Jdeme na to,

Gingere!“ Biggles ho vedl k telefonu, ten ale zazvonil dřív, než k

němu došli. Biggles zvedl sluchátko a spiklenecky na Gingera mrkl,

když uslyšeli známý hlas. „Výborně… ano… Jsme připraveni.“ řekl

Biggles a zavěsil.

„Čekal jsem to. Volali nám z kanceláře,“ dodal Biggles stručně.

„Vypadá to, že budeme mít dost napilno. Přihlásily se hned tři firmy.

Dvě společnosti posílají po patnácti librách zlata a naše firma přidává

zlaté pruty v hodnotě deseti tisíc liber. Dohromady je to pěkná kupa

peněz. Carstairs říkal, že nám to všechno přivezou v poledne, což

znamená, že si musíme pospíšit.“ pokračoval Biggles a přitom už

sahal po telefonu, aby zavolal letiště v Croydonu u Londýna.

„Je to Croydon?“ zeptal se Biggles. „Chtěl bych mluvit s panem

Lindsonem ze Svazu leteckých společností, prosím… To jsi ty,

Lindy? Ahoj, tady Biggles. Poslyš, Lindy, máš tam nějaké

Kormorány, že ano? Mohl bys mi jeden půjčit potřeboval bych ho

jenom na den. Ano… Ne, přijedu si pro něj do Croydonu přesně ve

čtvrt na jednu. Stačíš ho do té doby připravit? Moc ti děkuji,

starouši.“

Když Biggles dotelefonoval, škodolibě se usmál. „Pojď,

Gingere!“ vyzval ho. „Teď máš báječnou příležitost ukázat, co

dovedeš. Bude to cesta na život a na smrt. Budoucnost firmy Biggles

a spol, leží ve tvých rukách. Povezeš zlato v hodnotě čtyřicet tisíc

liber do Paříže úplné sám. Jsem si jist, že opět dojde k pokusu o

loupež. A proto přichází na řadu naše nová lest. V čem spočívá můj

plán?“

58

Gingerovi se zajiskřilo v očích. „Už mě víc nenapínejte, ven s

tím, veliteli! Poslouchám vás,“ zabručel.

„Až budeme mít zlato naložené v letadle, odletíme do

Croydonu. Tam ho přeložíme do jiného Kormorána, který by tou

dobou měl být připraven, jak mi slíbil Lindy. Já potom odletím do

Paříže s prázdným letadlem. Budu se držet naší obvyklé trasy. To

znamená, že průliv přeletím někde mezi Dungenessem a Berckem.

Ty si vezmeš najatého Kormorána a poletíš také do Paříže, ale se

zlatem. Můžeš letět kterýmkoli směrem, ale musíš se držet co nejdál

od běžných leteckých cest. Až se dostaneš k cíli, nepřistávej v Le

Bourget – leť do Bucu! Tam budeš čekat, dokud za tebou nepřiletím.

Zlato neopouštěj ani na okamžik! Když nepřiletím do pěti hodin

nebo o sobě nedám vědět, spoj se prostřednictvím některého

letištního zaměstnance s Boulangerem. Vysvětli mu, co se přihodilo,

a požádej ho, aby ti opatřil bezpečný doprovod do Francouzské

banky. Hlavně nezapomeň na stvrzenku! Je ti všechno jasné?“

„Ano, až na to, že nevím, proč poletíte do Paříže s tím prázdným

letadlem.“

„Za prvé proto, abych cestou mohl rybařit – víš přece, jak mi to

jde, když mám kolem sebe klid – a za druhé proto, aby všechno

vypadalo jako obvykle a tudíž nenápadně. Jestliže se nám podaří

dopravit náklad tam, kam chceme, nemusí se nikdo dovědět, jak jsme

to provedli, leda snad naši lidé, ale ti by zas mohli mít námitky

ohledně našich neobvyklých praktik.

Jistě by si mysleli, že jsem se nadobro zbláznil, když jsem svěřil

zlato v hodnotě bezmála čtyřiceti tisíc liber takovému zelenáči, jako

jsi ty.“

„A proč mě nenecháte letět s prázdným letadlem?“

„Slušelo by ti víc, kdyby ses tolik nevyptával.“

„Já vím proč. Počítáte s tím, že napadnou vaše letadlo, o kterém

si budou myslet, že je naložené zlatem a nejspíš se zří…“

„Ještě slovo a vyhodím tě odtud!“ osopil se na hocha Biggles.

„Udělej, co jsem ti řekl!“

„Ano, prosím,“ odpověděl poslušně Ginger.

59

„To už je lepší. Tak tedy poletíme. Nejprve musíme říci

Smythovi, na čem jsme se dohodli, a musíme se také zařídit pro

případ, že by volal Algy.“

II.

Když Biggles letěl ve svém vlastním Kormoránu z Brooklandu

do Croydonu, byl stále ještě přesvědčen, že lupiči podniknou nový

pokus o krádež. Měl pro to několik důvodů. První byl ten, že nynější

zásilka měla větší hodnotu než kterákoli z předcházejících. Dále

vůbec nepochyboval o tom, že lupiči včas dostali avízo. Věděli-li o

minulých zásilkách, tím spíš by je měl jejich informátor – ať už jím

byl kdokoli – právě nyní zasvětit do všech podrobnosti, aby mohli

dokázat, co opravdu dovedou. Vždyť dnešní kořist by jim bohatě

vynahradila dosavadní zklamání. Bigglesovi bylo jasné, že tentokrát

bude útok na přepravované zlato veden bez jakýchkoli skrupulí. A

přičte-li se k tomu všemu fiasko lupičů z minulých dvou kol, je

možné počítat s tím, že nyní budou nejen agresivnější, nýbrž i

důslednější.

Jenomže o něco později, při letu z Croydonu na jih, začal

Biggles jistotu svého úsudku ztrácet: všude kolem něj se

rozprostíralo prázdné a klidné nebe, nic nenasvědčovalo tomu, že by

se blížilo nějaké letadlo. „Co když se mýlím?“ napadlo ho. Jen

jednou se setkal s dopravním letadlem typu Herakles, patřilo

společnosti Imperial Airways. Nejspíš se vracelo z pevniny do

Anglie. S pilotem i s cestujícími, kteří zvědavě vyhlíželi z okének, si

Biggles vyměnil pozdravy. Brzy nato se objevil Lamanšský průliv a

za dalších dvacet minut ho vystřídalo francouzské pobřeží. Biggles

mírně sklonil nos svého letounu směrem k zemi, protože chtěl zbytek

cesty absolvovat v menší výšce.

A v tu chvíli se vynořil zákeřný nepřítel! Cizí letadlo se v

Bigglesově blízkosti objevilo tak náhle, nepozorovaně a lstivě, jako

by jeho pilot byl zkušeným válečným veteránem. Stalo se to nad

osamělou krajinou na sever od města Beauvais – a první známkou

60

přítomnosti nebezpečného vetřelce byl štěkot kulometu, ozývající se

z bezprostřední blízkosti.

Biggles reagoval bleskově. Pohotový instinkt mu zřejmě

zachránil život – ostatně, nestalo se to poprvé. Ještě než dozněla

salva prvních pěti kulometných výstřelů, podařilo se Bigglesovi

stočit jeho velké letadlo do překrutu. Při tom také získal vteřinu

dostačující k tomu, aby zjistil, kdo ho napadl.

Měl ho teď přímo před očima. Byl to dlouhý, štíhlý

jednoplošník, tmavohnědý, rychlý a snadno ovladatelný typ.

Okamžitě se stočil do nečekaného úhlu a začal stoupat kolmo vzhůru

jako svíčka, aby podnikl druhý útok. Ze čtyř bodů kolem motorového

krytu vyšlehovaly oranžové plameny a prozrazovaly tak polohu a

počet kulometů. Biggles pochopil, že je to pouze otázka času, než

některá z kulek, které nyní zasahovaly výztuhy a plátno potahu za

sedadlem, najde svůj pevný cíl a způsobí mu vážnou škodu. Samotná

střelba Bigglese nijak zvlášť neznepokojovala, vždyť ve válce zažil

podobných situací mnoho. Měl ale ryzí a chladný vztek na to, že

útočníkovi nemohl odpovědět.

Souboj těchto dvou letadel, obratného jednoplošníku s

těžkopádným nákladním dvouplošníkem, by však byl jednostrannou

záležitostí vždycky. I kdyby měl Biggles také nějaký ten kulomet,

ubránit by se mohl jen náhodou. Když si to Biggles uvědomil, ihned

ho napadlo, že banda jeho protivníků musela dobře vědět o

doprovodném vojenském letadle, které ho při předchozích letech

chránilo – a že si dnes je jistá jeho absencí.

Na základě těchto úvah dospěl Biggles k závěru, že je nutné, aby

přistál, má-li si zachránit život. Kdyby letěl se zlatem, rozhodoval by

se mnohem obtížněji – a zřejmě by jednal jinak. Protože však s sebou

žádné zlato neměl, nechtěl tu hru na kočku a na myš prodlužovat.

Dalším kličkováním mohl ohrozit leda sám sebe, ubránit se tím

nemohl. Aby dostal letadlo do strmého skluzu po křídle, musel

nejprve přiškrtit plyn a potom odsunout řídící páku od sebe. Teprve

pak se podíval dolů, aby si vyhlédl vhodné místo k přistání.

Na první pohled mu bylo jasné, že krajina, která se pod ním

rozprostírá, není pro přistání vhodná. Napravo měl les, který směrem

61

doleva postupné řídl, ale i úplně vlevo stály stromy v četných

skupinách. Ještě nebezpečnější byly keříčky vřesu, pokrývající celou

plochu pod ním kyprým, ale zrádným, neprůjezdným kobercem.

Biggles si vzpomněl, že právě taková vřesová náruč způsobila zkázu

jedné známé anglické vzducholodi. Nakonec si všiml jednoho

malého pole a rozhodl se přistát na něm, ale Bigglesovi nepřátelé si

ho všimli také. Úzkou polní cestou k němu právě směřoval velký

automobil.

Skoro automaticky Biggles zdvihl špici letadla vzhůru a chtěl si

najít nějaké jiné políčko, jenomže v tomtéž okamžiku se na jeho

Kormorána snesla sprška střel z kulometu. Celé letadlo se od ocasu

až k vrtuli zachvělo. Biggles se rychle ohlédl a zjistil, že mu

jednoplošník sedí těsně za kormidlem. Přimělo ho to, aby se vrátil ke

svému původnímu kursu a vyrovnal letadlo nad tím nevábným

polem.

Bigglesovi bylo jasné, že se letadlo rozbije, už o několik vteřin

dřív, než k tomu skutečně došlo. Byl proti tomu zcela bezmocný.

Vítr, který po celou dobu vál rychlostí čtyřicet až padesát kilometrů v

hodině, utichl bohužel právě ve chvíli, kdy se kola letadla dotkla

země. Biggles pak mohl jen pasivně přihlížet – s pocitem trpkosti –

jak se k němu ženou křoviska z druhé strany pole. Kdyby měl dost

místa pro manévr, byl by znovu otevřel škrtící klapku a nabral výšku.

Riskoval

by

novou

dávku

střel

od

svého

neúmorného

pronásledovatele, ale ten už za ním nebyl. Lepší je menší srážka s

křovisky než srážka s vrcholky stromů při uspěchaném stoupání, řekl

si nakonec v duchu Biggles. Vypnul zapalování, aby po pádu nedošlo

k požáru, a kopl do pedálu nožní páky, čímž se ještě naposled

pokusil zachránit letadlo. Ale i to bylo marné. Kormorán se prudce

stočil stranou, hned nato však skřípání a praskot prozradily, že se

utrhl podvozek. Nos letadla se zabořil do země. Z vrtulí, které se

ještě točily, létaly všude kolem třísky. Letadlo zdvihlo ocas a v tichu

téměř hrobovém definitivně kleslo na zem.

Biggles vzteky zaskřípal zuby. Vzniklé škody sice nebyly

katastrofální, ale stačily vyřadit letadlo z provozu. Jistě bude trvat

pěkných pár hodin, než se podaří uvést ho do takového stavu, aby

62

bylo schopné letu. Také to bude stát hromadu peněz. Biggles neměl

žádnou zvláštní radost ani z toho, že pilot malého letadla přistál

úplně hladce, rychle se blížil ke Kormoránovi a nesl si v ruce

automatickou pistoli. V téže chvíli u něj zabrzdil automobil a dva ze

tří mužů, kteří také drželi v rukou pistole, se rozběhli k Bigglesovi.

Třetí muž zůstal v autě a zajel až těsně k letadlu.

„Pánové, vysvětlíte mi, co tohle všechno má znamenat?“ zeptal

se Biggles lupičů, když k němu přiběhli. Nepředstíraný vztek z něho

doslova čišel.

„Nehrajte to na nás, Bigglesworthe!“ vyjel na něj jeden z těch

dvou, kteří přijeli autem. Mluvil podivnou angličtinou s prvky

jakéhosi amerického slangu.

„Podívejte se, co jste způsobili mému letadlu!“ křičel

rozhořčený Biggles a ukazoval přitom na vrak aeroplánu.

„To ještě není nic proti tomu, co uděláme z něj a z vás taky,

budete-li se ještě chvíli naparovat!“ vyhrožoval Bigglesovi druhý

muž z automobilu.

„Vážený pane, nemylte se, tohle vám jen tak neprojde,“

odporoval mu Biggles. „Opovažujete se střílet do civilního

dopravního letadla? Vypukla snad válka?“

Muž, který vypadal jako šéf bandy, pohlížel na Bigglese

zlomyslně a povýšeně: „Vaše naparování na nás vůbec nepůsobí,

milý Bigglesworthe,“ začal, ale Biggles ho vzápětí přerušil.

„Bigglesworthe! O kom to tu pořád mluvíte?“ zvolal letec,

zachovávaje rozhořčený výraz ve tváři. „Kdo to má být – ten

Bigglesworth? Já snad?“ ptal se jich udiveně – a při tom s povděkem

v duchu sledoval, že jeho nepřátelé ztrácejí původní jistotu.

Pilot jednoplošníku pak cosi řekl těm druhým, mluvil však

rychle a navíc šeptal, takže mu Biggles nerozuměl.

„Máš pravdu, zbytečně ztrácíme čas.“ odpověděl mu vůdce

bandy a pak se obrátil k Bigglesovi: „Vyndejte rychle to zlato!“

„Zlato?“ zasmál se nechápavě Biggles a vrtěl při tom hlavou.

„Co vás to napadá? Zlato v mém letadle? Vy jste se snad všichni

zbláznili! Považujete mě za nějakého tajného bankéře?

63

Ještě tak potulný majitel zastavárny bych mohl být, to ano, a vy

jste k tomu dnes přispěli.“ namítl jízlivě. „No prosím, poslužte si!

Můžete si vzít všechno zlato, které tu najdete.“

„Nechte už těch řečí,“ osopil se na Bigglese šéf v náhlém návalu

vzteku. Biggles však věděl, co říká.

Šéf namířil hlaveň své pistole na Bigglese, aby nemohl bránit

dalším dvěma mužům v prohledávání letadla. Biggles si je všechny

přísně měřil, jiného nemohl dělat nic. Netrvalo dlouho a jeden z

hledajících vystrčil hlavu ven. Netvářil se ani trochu přívětivě, a

proto Biggles čekal, že se rozpoutá nějaká bouře.

„Tady nic není!“ řekl ten muž skoro omluvně.

„Cože?“ vyštěkl jeho šéf. „Mohl bys mi to laskavé zopakovat?“

Z výrazu v jeho tváři bylo zřejmé, že není schopen ovládnout údiv, a

že je rozčilen.

„Je to tak, jak jsem už řekl. Hledali jsme všude – a dost

důkladně, ale našli jsme jenom krabičku cigaret.“

„Až si přestanete plést mé letadlo s korzem, doufám, že mi

vysvětlíte, co tohle všechno má znamenat,“ skočil mu do řeči Biggles

a potom dodal: „Je vám jasné, že teď budete muset zaplatit veškerou

škodu, kterou jste způsobili? To letadlo totiž není moje!“

Vůdce bandy si prohlédl poznávací značky na trupu a porovnal

je s těmi, které měl poznačeny ve svém zápisníku. „A čí je to tedy

letadlo?“ zeptal se hrubě.

„To nevím. Najal jsem si je na dnešní den od jedné společnosti v

Hardwicku. Myslím, že se její majitel jmenoval Biggles.“

Všichni tři bandité se mlčky dívali jeden na druhého. Po

několika vteřinách se k Bigglesovi obrátili zády a vykročili po

hrbolatém poli směrem k autu, jímž před několika minutami přijeli.

„Stůjte, teď nemůžete jen tak odejít a nechat mé tady.“ volal na

ně Biggles vzrušeně. „Jak se jmenujete? To mi zaplatíte…“

Vůdce banditů se otočil, zamával ve vzduchu pistolí a výhružně

na něho vyjel: „Dokud nebudeme na silnici, neopovažujte se hýbat!

Nic proti vám sice nemáme, ale mohli bychom mít, jestli budete ještě

chvíli takhle pokračovat.“

64

Biggles bezmocně pokrčil rameny, ale v duchu se spokojeně

pochechtával. Slyšel totiž, jak šéf přikazuje pilotovi jednoplošníku,

aby letěl zpátky a pokračoval ve vyhlížení dalšího Kormoránu na

trase do Paříže. Ostatní bandité nastoupili do auta, které odkodrcalo

polní cestou k hlavní silnici.

Biggles se díval za odjíždějícím automobilem a usmíval se pod

fousy. Tady už neměl co dělat. Musel teď najít nějakou vesnici. Než

došel do nejbližší vsi, trvalo mu to půl hodiny, dalších dvacet minut

musel čekat na telefonní spojeni s výrobcem Kormoránů v Londýně.

„Budou sem muset zaletět mechanici.“ řekl Biggles vedoucímu.

„Kůlnička na dříví z něj sice není, ale potřebuje úplné nové vrtule a

podvozek. Náběžná hrana jednoho konce křídla je trochu ohnutá, a to

je tak zhruba všechno. Nejlepší by bylo, kdyby vaši lidé mohli

přiletět teď hned a vzít součástky s sebou. Dnes by stihli opravit to

nejnutnější. Zítra ráno by se mohli vrátit a dokončit drobnější opravy.

Já tady zůstat nemohu, musím neprodleně odjet do Paříže.“

Biggles přesně popsal, kde se havarované letadlo nachází, a

zavěsil. Potom dojednal s velitelem místních četníků, aby za

skromnou odměnu na letadlo trochu dohlédli, než přiletí opravářská

četa z Londýna.

Teď už zbývalo jen najmout si auto, které by ho zavezlo na

železniční stanici do Beauvais. Se zakoupenou jízdenkou nasedl do

vlaku a uháněl do Paříže. Pozdě odpoledne vystoupil na nádraží Gare

du Nord. Před nádražím si najal taxi, které ho zavezlo na letiště v

Bucu. Bedničky se zlatem se právě nakládaly do bankovního vozu

pod bedlivým dozorem Gingera, Boulangera a dvou tajných

policistů.

Ginger přivítal Bigglese zvesela, ale malý francouzský detektiv

si ho měřil podezřívavě.

„Tak vy jste to zase přivezl,“ podotkl detektiv a varovně dodal:

„Ale nemusel byste zvítězit pokaždé, to snad připustíte? Myslím, že

už je na čase, abychom celý případ převzali do svých rukou, co

říkáte?“

„Vy si to můžete převzít do svých rukou, kdy chcete,“

odpověděl mu Biggles vesele. „Příště byste na ty lupiče mohli

65

rovnou poslat letku stíhaček, aby si to s nimi rozdaly. Já bych měl z

doprovodu vašich letců radost, o tom vůbec nemusíte pochybovat!“

„Ba ne, to není práce pro vojenské letectvo, ale pro policii,“

namítl detektiv.

„Nevím, nevím,“ odpověděl zamyšleně Biggles.

Cestou do banky, která zůstala otevřena tak dlouho do večera

jen proto, aby mohla zlato převzít, vyprávěl Biggles Boulangerovi

všechno, co se mu přihodilo.

Když Biggles své vyprávění skončil, detektiv si trochu

povzdechl a bystře podotkl: „Bohužel se obávám, že sídlo té bandy

ve Francii nenajdeme.“

„V tom s vámi naprosto souhlasím,“ odpověděl Biggles, právě

když automobil zastavil před Francouzskou bankou.

Zlato bylo bez prodlení vyloženo a Biggles jako obvykle obdržel

stvrzenku. Když poděkoval detektivovi za pomoc, odjel na letiště v

Bucu. Tam na něj čekal Ginger s vypůjčeným Kormoránem.

„Vypadá to, že jsme vyhráli i třetí kolo,“ usmál se Biggles a zaujal

místo v kabině vedle Gingera.

„Ano.“ souhlasil Ginger, „ale to ještě neznamená, že se ti lotři

vzdají. Myslím, že se blíží doba, kdy si to s námi budou chtít

vypořádat.“ V té chvíli Ginger nemohl tušit, jak se blíží pravdě.

Biggles se usmál trochu nakřivo. „Obávám se, že máš pravdu!“

řekl a jeho poslední slova zanikla v hluku startujícího letadla.

Když Kormorán klesal nad přistávací plochu v Hardwicku, bylo

už podvečerní šero. Opatrně dojeli až k hangárům. Těsně před nimi

uviděli elegantní černobílý letoun, třísedadlového Sokola. Byli tím

překvapeni.

„Vypadá to, že máme návštěvu,“ řekl Biggles Gingerovi, jenž si

přes sklo kabiny zvědavě prohlížel cizí letadlo.

„Je tady nějaká dívka. Vidím, jak hovoří se Smythem.“

„Dívka! U sta hromů! Máš pravdu! Pro kristapána, vždyť je to

Stella Carstairsová.“

Ginger se zkoumavě podíval na Bigglese a podotkl podezíravě:

„To jsem nevěděl, že vy dva se navštěvujete.“

66

„Ani já jsem to nevěděl,“ prohlásil Biggles a vypnul motor. „Je

něco nového?“ zeptal se tiše mechanika, který právě přibíhal, aby

zatlačil letadlo do hangáru.

„Vůbec nic, pane majore.“

„V pořádku. Zatáhni letadlo dovnitř, Smythe, buď tak hodný!

Chtěl jsem se tě ještě zeptat, říkal jsi něco slečně Carstairsové o panu

Laceyovi?“

„Nic, pane majore. Popravdě řečeno, slečna sem přiletěla teprve

před několika minutami.“

Biggles kývl spokojeně hlavou. „Dobrý večer, slečno

Carstairsová,“ pozdravil hned, jak vystoupil z letadla. „Co vás sem

přivádí?“

„Dnes bylo tak krásně, že jsem neodolala. Musela jsem se

proletět,“ odpověděla dívka vesele a vyšla Bigglesovi naproti.

„Nevěděl jsem, že máte letadlo.“

„Ještě včera jsem žádné neměla. Vždycky jsem si přála nějaké

mít, a když nám tak skvěle vyšel obchod s akciemi, otec mi dovolil

koupit tenhle jednoplošník. Že je pěkný? I když není zcela nový.“

„To bych řekl,“ souhlasil Biggles a pozorně si ho prohlížel.

„Mám pocit, že to letadlo odněkud znám, barvy i značky jsou mi

nějak povědomé.“

„Nepochybně. Tohle letadlo patřilo panu Briggsovi, kterému se

v něm podařilo minulý měsíc překonat rekord při letu do Austrálie.

Letadlo zatím vypadá tak, jak vypadalo, když s nim létal Briggs – má

speciální nádrže na dlouhé lety, ale já bych ho chtěla upravit tak, aby

mělo normální vybavení. Proto mi ho prodal za sníženou cenu. Bude

si teď kupovat něco většího.“

„Jistě. Je od vás hezké, že jste nás přijela navštívit.“

„Naopak. Potěšení je na mé straně.“ usmála se dívka, ale náhle

se její chování změnilo. „Tak co?“ vyhrkla, a Biggles si všiml, že

malinko zbledla.

„To vypadá jako otázka,“ poznamenal Biggles jakoby

nechápavě.

„Co se vlastně stalo?“

„Nic zvláštního.“

67

„A kde je zlato?“

„Je v bance. Kde jinde by mělo být?“

Stella se na Bigglese podívala udiveně a zvolala: „Mluvíte

pravdu?“

Biggles se zatvářil uraženě. „Milá slečno Carstairsová, jaký

bych mohl mít důvod k tomu, abych vám lhal?“ řekl vyčítavě.

„A co se stalo s tím rozbitým letadlem? Tady se říká, že jste byl

sestřelen.“

„A kdopak vám to řekl?“ zeptal se pohotový Biggles.

„To přesně nevím, ale snad mi to řekl otec. Ostatně, noviny jsou

toho také plné. Vždyť to je už třetí pokus o loupež zlata během

jednoho týdne. A novináři se činí. Ale zdá se, že nikdo pořádně neví,

co se vlastně stalo, takže jednotlivé zprávy si navzájem odporuji.

Dopisovatelé francouzských novin tvrdí, že z vašeho letadla se stal

vrak. Opravdu, jeho fotografii jsem viděla v jednom večerníku.“

„Je to možné?“ Biggles se opravdu bavil, neboť si uměl

představit, do jaké míry se novinářské zprávy o takovéhle události

mohou lišit od skutečnosti. „No, vidíte, a já jsem tady, živý a zdravý,

a dokonce i se stvrzenkou.“ culil se Biggles. „A to je to hlavní, že

jsem tady, nebo ne?“

„Poslyšte, majore Bigglesworthe, vy někdy dovedete člověka

otrávit,“ řekla mu dívka rozmrzele.

„Jo mě opravdu mrzí. Ale snad tady nebudeme stát! Pojďte

dovnitř! Žijeme tu sice tak trochu v polních podmínkách, ale jinak tu

máme celkem pohodlí.“

„Proč mi nechcete říci, co se přihodilo?“ naléhala dívka na

Bigglese, když vcházeli do hangáru.

„Nevidím důvod, proč bych vám to měl říkat,“ namítl letec.

„Stejné to musíte říci mému otci a panu Cronfeltovi.“

„Co tedy ode mne chcete?“

„Oba pánové jistě čekají na vaše zavolání.“

„V tom případě bych asi udělal nejlépe, kdybych jim

zatelefonoval.“

68

„Ale vždyť je pozdě, v kanceláři už nikdo není. Mohl byste snad

zavolat Cronfeltovi do bytu. Tady máte číslo telefonu. Otci to povím

sama, až se vrátím domů.“

„Děkuji. Abych nezapomněl, kde vlastně máte hangár?“

„V Hestonu. Proč se ptáte?“

„Protože si myslím, že je nejvyšší čas, abyste se vypravila na

zpáteční cestu. Už se stmívá, chápete?“

„Vypadá to, že se mě chcete co nejrychleji zbavit.“

„Vůbec ne, spíš bych se nerad dověděl, že jste své krásné letadlo

rozbila nebo že jste si zlámala vaz při pokusu o noční přistání.“

„Děkuji vám za vaši péči. Je od vás opravdu hezké, že o mě

máte takovou starost.“

Biggles bezradně pokrčil rameny a tázavé se podíval na

Gingera, neboť ženská mentalita byla jednou z těch věcí, jimž vůbec

nerozuměl. „No tak dobře, jak vidím, nedá se nic dělat. Zavolám

Cronfeltovi,“ zabručel a sáhl po telefonu. Ale ještě než se stačil

dotknout sluchátka, telefon zazvonil sám.

„Hm, to bude asi Cronfelt,“ podotkl Biggles a uchopil sluchátko.

„Haló, ano? Haló!“

„Máte tady Brusel, mluvte, prosím!“ ozval se lhostejný hlas

telefonistky.

„Ano, děkuji, spojte mě!“ odpověděl Biggles a potom hlasitě

zvolal: „Haló! Tady je Bigglesova letecká společnost.“

„Mohl bych mluvit s majorem Bigglesworthem, prosím?“ Podle

hlasu Biggles okamžitě poznal, o koho se jedná. Byl to tentýž člověk,

který ho varoval, aby nepřijímal Cronfeltovu nabídku. Hlas měl sice

zdvořilý, ale úsečný.

„U telefonu Bigglesworth!“ odpověděl Biggles stručně.

„Ach, to jste vy, dobrý večer –“

„Navrhuji, abychom přešli bez zbytečných průtahů rovnou k

věci,“ řekl Biggles stroze.

„Jistě,“ zněla pohotová odpověď. „Budu tedy stručný. Situace

vypadá následovně: asi byste rád věděl, co se přihodilo vašemu

společníkovi. Nemusíte se nijak znepokojovat, protože u nás se mu

69

nestane nic zlého. Necháme si ho u nás tak dlouho, dokud nám na

oplátku neprokážete jednu malou službu.“

„Pokračujte!“ vybídl ho Biggles.

„Nuže. Zítra ráno budete požádán, abyste dopravil velmi cennou

zásilku diamantů do Amsterdamu.“ pokračoval muž na druhém konci

mezinárodního kabelu. „Neodevzdáte ji v Amsterdamu, nýbrž

předáte ji nám. Jestliže to neuděláte, riskujete, že svého mladého

přítele už nikdy neuvidíte. Vyhovíte-li nám, vrátíme vám ho. Něco za

něco!“

„A jak si představujete předání těch diamantů?“ zeptal se nevrle

Biggles.

„Poletíte směrem na Brusel a přistanete s letadlem na velkém

poli tři kilometry jižně od města. Tam na vás budou čekat naši lidé a

zásilku si od vás převezmou. Jak vidíte, je to docela jednoduché.“

„A jakou historku si mám vymyslet pro své nadřízené, až se

vrátím do Londýna?“

„To už není moje starost. S tím si budete muset nějak poradit

sám. Protože se čas, který jsme měli rezervovaný na náš hovor, chýlí

ke konci a každou chvíli bychom mohli být přerušeni, rád bych

věděl, jestli s vámi můžeme zítra počítat.“

„Můžete!“ odpověděl Biggles chladně.

„To jsem opravdu rád. Očekával jsem, že pro nás budete mít

pochopení. Dobrou noc.“

Biggles zavěsil a telefonní přístroj od sebe odstrčil co nejdál.

Strnule seděl ještě dost dlouho po tom, co poslední věta záhadného

muže z Bruselu dozněla. Pak ale jakoby z velké dálky zachytil

pohled slečny Carstairsové. Úplné totiž zapomněl, že ještě neodešla.

„Můžete mi říci, co se děje?“ zeptala se ho tiše.

„Ale… nic zvláštního.“ odpověděl Biggles vesele.

„Mně však připadá, že výraz vašeho obličeje říká něco docela

jiného než vaše slova.“

„I kdyby to tak bylo, nikdo vám nedal právo, abyste mě

vyšetřovala!“ ohradil se Biggles a vstal od stolu.

Stella k němu popošla a položila mu ruku na rameno.

„Nechcete mi říci, co se přihodilo?“ zeptala se ho.

70

„Vidím, že vás něco trápí. Já jsem to poznala dokonce už

předtím, než zazvonil telefon. Nemá to něco společného s vaším

přítelem, panem Laceyem?“

„Možná.“

„A kde je teď?“

Biggles chvíli přemýšlel a potom se podíval dívce zpříma do

očí. „Je v zajetí. Padl do rukou našich nepřátel.“ řekl tiše.

Stelle to na chvíli vyrazilo dech. Potom řekla pomalu: „Aha. A

co s tím budete dělat? Máte nějaký plán?“

„Co chci podniknout? Zatím vůbec nic. Ono se totiž ani nic

dělat nedá, leda čekat. Lacey může být kdekoli v okruhu dvou tisíc

kilometrů. Avšak nepochybuji, že se dříve či později s těmi vrahy

setkám. Pokud zjistím, že Algymu zkřivili na hlavě jediný vlas, bude

s nimi zle.“

„O tom vůbec nepochybuji.“ odpověděla dívka plaše. „Dáte mi

vědět, kdybyste ode mě něco potřeboval? Už jste pro nás tolik udělal,

ráda bych vám to nějak oplatila.“

„Ovšem,“ usmál se Biggles. „Mám k vám jednu prosbu,

neříkejte nic o našem rozhovoru svému otci ani panu Cronfeltovi!“

„Proč jim o tom nemám říkat?“ chtěla vědět Stella, když se

blížili k vratům hangáru.

„Mám pro to několik důvodů. Jeden je, že by to narušilo jejich

důvěru ve firmu Biggles a spol.“

„Chápu vás. – Proboha!“ zvolala dívka, když došli ke dveřím.

„Je hrozná tma! Jako v pytli.“

„Máte pravdu. Varoval jsem vás, to přece víte.“

„Ano, skutečně jste mě varoval. Mně to ale nevadí. Mohla bych

tady nechat své letadlo do zítřka? Ráno bych si pro ně přijela.“

„Samozřejmě. Nechte si ho tady. Rád bych vás teď odvezl

domů, ale přiznám se, že na mě čeká ještě plno věcí, které musím

vyřídit a…“

„A tedy…?“

„Nejraději bych se odtud nehnul ani na krok. Je sice pravda, že

Ginger a Smyth mohou na všechno dohlédnout, i beze mne, ale za

71

situace, ve které se nyní naše firma nachází, očekávám události

nepředvídatelné – a chci na ně reagovat osobně.“

„Pochopitelně… zůstaňte tady! Já se domů dostanu bez

problémů sama. Vezmu si taxi. Jezdí jich tu dost.“

Biggles dívku doprovodil na parkoviště před letištěm, a teprve

když se ujistil, že bezpečně sedí v taxíku, vrátil se rychle do hangáru.

Hned zavolal Gingera a Smythe.

„Ti gauneři chytili Algyho!“ řekl jim rozčilené.

„Tušil jsem to,“ zabručel Ginger. „Alespoň tedy víme, že je

naživu. Začínal jsem mít obavu ze zprávy o těžké havárii, při které

pilot zahynul.“

„Jen počkej! To není všechno.“ A Biggles jim několika větami

vyložil obsah telefonického ultimata, které před chvíli dostal.

Gingera drzost lupičů rozčílila tak, že by očima metal blesky,

kdyby to dokázal.

„Udělali si z něj rukojmí,“ řekl rozhněvaně. „Co chcete dělat?“

„Počkáme do zítřka, abychom zjistili, jestli ti lotři měli pravdu.

Budeme-li skutečně požádáni, abychom převezli zásilku diamantů, je

jasné, že o každém našem pohybu vědí dříve, než k němu skutečně

dojde. Zdá se, že i o obchodech Cronfelta a Carstairse vědí mnohem

víc než my všichni dohromady.“

„Máte pravdu. Vědí opravdu příliš mnoho.“ souhlasil Ginger.

„Ale dejme tomu, že o přepravu té zásilky budeme skutečně

požádáni, co potom?“

„Poletím do Bruselu a předám diamanty těm zlodějům.“

odpověděl Biggles prostě. „I kdyby měly cenu padesát tisíc liber, co

je to ve srovnání s Algyho životem?“

„Nic. Samozřejmě, že nic,“ prohlásil důrazně Ginger.

„Vidíš…“ začal Biggles, ale přerušil ho zvonící telefon. „Vsadil

bych se, že je to Cronfelt.“ řekl nevzrušeně a sáhl po sluchátku.

„Haló! To jste vy, Cronfelte, právě jsem se chystal, že vám zavolám,

dobrý večer! Ano, cestou jsme měli malou nepříjemnost, ale

vyprávět vám o ni budu někdy jindy… cože? Ne, zlato jsme bez

potíží dopravili do banky. Zítra ráno vám přinesu stvrzenku. Že mám

štěstí? To jistě. Mám velké štěstí… Co prosím?“

72

Ginger, který mohl Bigglese pozorovat zblízka, si všiml, jak se

mu v obličeji napínají svaly. „Co říkal?“ zeptal se ho Ginger, jakmile

zavěsil sluchátko.

Biggles otevřel pouzdro na cigarety, jednu si vzal a mechanicky

ji sklepl o víko pouzdra. „Cronfelt říkal, že obdržel zásilku diamantů,

které mají být zítra ráno dopraveny do Amsterdamu… Zítra ráno,“

zopakoval si ještě jednou Biggles.

„A vy s nimi poletíte – do Bruselu?“

Biggles přikývl.

„Mám letět s vámi?“

Biggles se podíval na Gingera a řekl mu rozhodně: „Nikoli. V

žádném případě. Tuhle záležitost musím vyřídit sám.“

73

KAPITOLA PÁTÁ

CO SE PŘIHODILO LACEYOVI?

Biggles dal Algymu za úkol sledovat automobil, který je přepadl

na pobřežní pláži, a pokusit se vypátrat, kde ta zločinecká banda

sídlí. Nenapadlo ho ale, že pronásledování by mohlo trvat nějak

zvlášť dlouho.

Lacey hned po startu vystoupal do výšky šest set metrů a

okamžité spatřil automobil, který se už rychle vzdaloval od pobřeží a

blížil se k malé rybářské vesničce, postavené na hraně křídových

útesů. Algy mohl bez obtíží sledovat, jak se auto proplétá

křivolakými uličkami. Bylo mu jasné, že on sám se musí chovat tak,

aby nepřátelé nevytušili souvislost mezi ním a Bigglesem. Proto

zachoval svou původní rychlost i směr letu a pozoroval lupiče z

bezpečné vzdálenosti.

Nepřátelský vůz nejprve překonal mírný kopec, potom projel

ostrou levotočivou zatáčkou a nakonec vjel na hlavní silnici, jež v

těchto místech vedla podél skalních útesů. Když byla silnice volná,

řidič zřejmě sešlápl plyn až k podlaze, protože auto začalo uhánět

přesně tak, jak to známe z gangsterských filmů. Zpočátku se zdálo,

že míří ke Calais, ale těsně před městem vjelo do pravotočivé

zatáčky a tak se ocitlo na jiné silnici, jejíž konec se ztrácel kdesi v

nedohlednu.

Algy udržoval kurs letadla podle směru jízdy sledovaného

automobilu. Z výšky měl dokonalý přehled o každém jeho pohybu.

Nemusel mít obavy, že by mu snad nestačil. Měl spíš problém

opačný – neuletět mu. I když letěl nejpomaleji, jak mu to letadlo

umožňovalo, stále byl rychlejší než auto a získával nechtěný náskok.

Musel proto chvílemi udělat pár oblouků, aby automobil neztratil z

dohledu. Za celou tu dobu zkrátil svůj pečlivě udržovaný odstup

jenom jednou. Bylo to před jakousi vesnicí. Algy nechtěl lupiče ani

na chvilku spustit z očí, neboť hrozilo, že by mohli vjet do průjezdu

nějakého domu nebo se ztratit mezi jinými vozy.

74

Jízda už trvala víc než hodinu a auto ještě ani jednou

nezastavilo. Algy se pokoušel uhodnout, kam mají namířeno. Jednu

chvíli si začal myslet, že jedou do Paříže, ale když z hlavní silnice

vedoucí na Paříž odbočili na jinou, jež se stáčela více na východ,

bylo zřejmé, že se mýlil. Pátral v paměti, aby si vybavil nějaké

významnější město ležící tímto směrem, ale nemohl si na žádné

vzpomenout.

Po uplynutí další hodiny začala Algyho znepokojovat obava z

toho, že mu dojde benzín. Měl sice v letadle zabudovanou ještě jednu

přídavnou nádrž, kterou si tam dal zamontovat právě pro takovéhle

případy, ale ani tak neměl jistotu, jestli mu benzín bude stačit. Když

automobil nakonec zastavil, Algy si toho nejprve vůbec nevšiml a

letěl ještě asi o pět kilometrů dál. Teprve potom si uvědomil, co se

stalo. Zjistil, že auto zastavilo blízko odbočky k velkému poli. Z

automobilu rychle vyskočili dva muži. Algy byl zvědav, co budou

provádět. Nemohl věřit svým očím, když zjistil, že oba muži běží

vstříc blížícímu se letadlu. Tento překvapivý fakt změnil ráz celé

situace. Algy s takovou možností nepočítal, ale když chvíli

pozoroval, jak lupiči nakládají do letadla bedničky s domnělým

zlatem, připustil, že na tom vlastně nic divného není. Teď měl dvě

starosti: bude-li mu benzín stačit ke sledování lupičů při letu a bude-

li jeho letadlo dost rychlé. Biggles mu nařídil, aby nepřítele nespustil

z očí, a tak se rozhodl dodržet velitelův příkaz i za tu cenu, že bude

riskovat nouzové přistání někde na poli.

Nemusel si dlouho lámat hlavu nad tím, co asi se bude dít dál.

Bedničky se zlatem se překládaly do letadla – a to znamenalo, že

jejich konečný cíl je ještě daleko. Nejspíš se posádka automobilu

rozdělí na dvě části. Dva muži zřejmě byli určeni k tomu, aby

doprovázeli zásilku, a jeden měl odjet s automobilem do garáže, ale

mohl by ho odstavit i na nějakém parkovišti v nepříliš vzdáleném

městě. Algy měl na vybranou. Mohl sledovat buď letadlo, nebo

automobil. Bylo mu jasné, že sídlo gangu může objevit jedině

sledováním „zlata“.

Všechny další událostí probíhaly přesné tak, jak Algy

předpokládal. Jeden muž nasedl do automobilu a rychle s ním odjel.

75

Druzí dva nastoupili do letadla, které se okamžitě vzneslo. Zamířilo

na východ.

Algymu se pronásledování letadla zamlouvalo, zvláště když

zjistil, že je schopen s ním držet krok, ačkoli měl strach, že by mu

mohl dojít benzín dřív, než přistane.

Uplynula hodina a jednoplošník stále letěl ve stejné výšce. Od

původního kursu se neodchýlil ani o metr. Z toho se dalo usuzovat,

že se k cíli ještě nepřiblížili. Algy se již před hodnou dobou vzdal

úmyslu sledovat na mapě trasu, po které letěli. Krajina pod nimi měla

převážně zemědělský ráz, tu a tam byla protkána lesíky, tak četnými

a členitými, že nebylo možné najít je na mapě. Malé osady se střídaly

s městy a železnice se silnicemi tak rychle, že mu nemohly posloužit

jako orientační body. V jedné věci měl Algy štěstí. Na obloze nebyl

jediný mrak, jenž by mu znesnadňoval sledování jednoplošníku nebo

pozorování krajiny.

Lacey předpokládal, že mu v hlavní nádržce zbývá již jen

posledních pár kapek benzínu, a tak ho ani moc nepřekvapilo, když

po několikerém vynechání motor definitivně zhasl. Potom Algy

přepnul na spádovou nádržku, kde měl ještě několik litrů paliva. V

nejlepším případě mu benzín mohl stačit asi tak na patnáct minut

letu.

Lacey nyní počítal každou minutu a s rostoucí nervozitou

zjišťoval, že krajina pod ním je pro přistání čím dál tím nevhodnější.

Větší část půdy byla využívána k pěstování vinné révy. Algy

uvažoval o možností přistát, naplnit nádrže benzínem a pustit se za

letadlem v tom směru, v němž dosud letěli. Náhle byl ve svých

úvahách přerušen. Jednoplošník před ním se naklonil předkem dolů a

klouzavým letem se chystal k přistávacímu manévru. Přesně v té

chvíli Algymu zhasl motor. Letadlo se nacházelo příliš nízko nad

zemí, asi šest set metrů, a tak měl Algy dost málo času pro hledání

místa, kam přistane. Nedaleko spatřil malou osadu, nad níž se tyčil

do výšky mohutný hrad. Všude kolem byly vinice, znamenající

pohromu, kdyby se pokusil přistát mezi nimi. Nakonec přece jen

vhodné místo objevil. Klouzal směrem k němu a přitom si všiml, že

76

letadlo lupičů zmizelo za alejí mohutných stromů, lemujících cestu k

vesnici.

Pole, jez si Algy vybral, bylo spíše pasekou mezi dvěma lesy

než otevřenou mýtinou. Bylo úzké a dlouhé, ale naštěstí leželo v

protisměru k pravě vanoucímu větru. Mělo ještě další dvě přednosti:

bylo rovné a mělo přijatelný povrch. Tak to alespoň vypadalo z

výšky. Algy nejprve vykroužil zatáčku ve tvaru písmene S a potom

opatrně klouzal po křídle, aby letadlo dostal do středu paseky. Ačkoli

měl vrtuli úplně nehybnou, podařilo se mu přistát bezvadně.

Teď musel jednat rychle. Rozhodl se, že nejprve zjisti, ve které

části Francie se nachází. Za druhé chtěl dojít do nejbližší vesnice a

pokusit se o telefonické spojení s Bigglesem. Za třetí – a to mu

připadalo nejobtížnější – chtěl koupit benzín do prázdných nádrží,

alespoň tolik benzínu, aby se dostal na nejbližší letiště. A nakonec

mu zbývalo pustit se do pátrání po tě bandě zločinců. To bylo pořadí

úkolů, které si Algy stanovil. Aby neztratil ani chvilku času, pustil se

okamžité do řešení prvních dvou úkolů. Rozhodl se, že letadlo nechá

stát tam, kde přistál, svlékl si leteckou kombinézu a hodil ji do

pilotní kabiny. Potom rázně vykročil směrem k vesnici.

Slunce pálilo, a tak se Algy raději držel ve stínu stromů. Doufal,

že po cestě objeví nějakého venkovana, od něhož by mohl získat

nějaké informace o tom, kde se nachází. Ale zdálo se, že krajina je

opuštěná. Za chvíli spatřil dva muže v uniformách. Z dálky mu

připadali jako lovci. Seděli na vyvýšenině nad potokem. Avšak bylo

to na druhém břehu a Algymu se nechtělo k nim brodit. Proto si jich

nevšímal a raději se vydal do vesnice.

Než do vsi došel, uběhla celá hodina. Byl z toho mrzutý, protože

nechtěl ztratit kontakt s lupiči. Celý zpocený a uprášený kráčel po

jedné z ulic a zvědavě si prohlížel zanedbané obchody a zašlé okenní

rámy. Pocit úlevy, jenž se dostavil, když vstoupil do vesnice, nyní

vystřídala obava, protože zjistil, že všechny nápisy jsou v holandštině

nebo v jiné podobné řeči. Po francouzštině bohužel nikde ani stopa.

„Kriste pane,“ zvolal v duchu Algy, jehož se zmocnilo zděšení,

„vždyť já jsem přistál někde v Belgii nebo dokonce v Holandsku.“

77

Ten objev Algyho ohromil. Na chvíli zůstal stát a rozhlížel se

kolem sebe pozorněji než dříve. Ocitl se v nečekané situaci a

potřeboval se s ní nějak vyrovnat. Překvapilo ho zvláštní ticho, jež

zde panovalo. Bylo v něm cosi zlověstného, bylo to ticho, jaké bývá

před bouři. 1 přes vedro cítil, jak mu po zádech přeběhl mráz.

Jedinou živou bytostí, kterou tu Algy spatřil, byla černá kočka, jež

seděla na prahu a smutně ho pozorovala.

Když Algyho napadlo, že lidé z vesnice možná pracují na

vinicích nebo odpočívají ukryti někde ve stínu, opustil ho všechen

strach, který se ho před chvílí zmocnil, a dal se do hledání

poštovního úřadu. Jednou nebo dvakrát měl pocit, že zahlédl, jak ho

škvírami v okenicích sledují čísi oči.

„Co to je za zvláštní lidi?“ zabručel si Algy potichu pro sebe.

Zanedlouho se z jedné postranní uličky vynořili dva muži v

uniformách s puškami přes rameno. Beze slova zamířili přímo k

němu. Algy začal mít neblahé tušení. Jak se později ukázalo, jeho

obavy nebyly liché.

„Alespoň se budu moci zeptat, kde to jsem,“ pomyslel si Algy a

počkal, až ti dva dojdou k němu.

Pokoušel se vybavit si nějaká holandská slova, ale než stačil

promluvit, jeden z mužů ho povýšeně oslovil.

∗/

Algy zavrtěl hlavou a řekl: „No comprenéz.“ Měl při tom

pocit, že ze sebe dělá šaška.

∗∗/

„Englaender – ja?“ ∗∗∗/

„Yes – oui – English –,“

přikývl důrazně Algy.

Muž v uniformě řekl cosi rychle druhému muži a potom se spolu

začali o něčem radit. Algy jim nerozuměl ani slovo.

„Vy mít pas?“ zeptal se Laceye první muž tak vyzývavě, že

Algy zatoužil dát mu pořádnou ránu pěstí.

„Ztratil jsem ho – perdu – tombé – rozumíte.“ odpověděl a při

tom gesty ukazoval, jak mu pas vypadl z kapsy.

∗/ Ne (angl.) porozumíte (franc).

∗∗/ Angličan – ano? (něm.)

∗∗∗/ Ano (angl.) – ano (franc.) – Angličan.

78

Muž v uniformě neprojevil ani trochu pochopení pro humor, jejž

Algyho pantomima obsahovala.

„Jak jste se sem dostal?“ zeptal se podezíravě.

Algy pochopil, že se ocitl na nebezpečné půdě a začal rychle

přemýšlet. Bylo mu jasné, že letadlo, které sledoval, musí být

nedaleko a oba muži o něm vědí. Vědí ale, že také on přiletěl

letadlem? V každém případě bude potřebovat benzín – a bude-li ho

tu kupovat, nemělo by smysl zatajovat, jak se sem dostal. Proto se

Algy rozhodl, že bude mluvit pravdu.

„Přiletěl jsem letadlem, par avion…,“ vysvětloval Algy a

rozpažil ruce, aby předvedl křídla. K tomu celkem zdařile napodobil

zvuk motoru.

Muž vážně pokýval hlavou. „Pojďte se mnou!“ řekl mu přísně a

vedl ho neznámo kam.

Několik minut tak spolu šla tato podivná trojice, až se zastavila

před malým opuštěným domkem. Ten, který vypadal jako velitel,

vytáhl z kapsy klíč, otevřel dveře a vyzval Laceye, aby vešel dovnitř.

Algy ho skoro bezmyšlenkovitě poslechl, ale jakmile překročil

práh a zapadly za ním dveře, instinktivně skočil zpátky ke dveřím a

příšerně při tom zaklel. Bylo pozdě! Dveře byly zamčené! Dlouho na

ně nechápavě zíral, ale když zjistil, že okna mají mříže, pochopil

všechno.

„Hrom do toho! Ti šílenci mě strčili do basy,“ zavrčel Algy a dal

se do křiku: „Haló, haló!“ Když slyšel, jak se kroky věznitelů

vzdalují, začal k tomu zuřivě bušit do dveří. Ale neozvala se žádná

odpověď. Algy skřípal vztekem a zlostí zuby, ale nezbývalo mu nic

jiného, než se uklidnit a celou věc si pěkně promyslet. Posadil se k

tomu na jakousi desku, jediný kus nábytku v té místnosti, asi to měla

být postel, ale bez matrací a bez přikrývek.

Seděl tam dost dlouho a upřeně se díval na zamčené dveře před

sebou. Vypadalo to, že nemůže pochopit význam toho, co se stalo.

Ani jednou ho nenapadlo, že by jeho uvěznění mohlo nějak souviset

s úkolem, který mu uložil Biggles. Algy si myslel, že se stal oběti

neomalené úřední horlivosti venkovského četníka.

79

Po nějaké době se Laceyova rozmrzelost změnila v

podrážděnost. Začal kopat do dveří a křičet, ale k ničemu to nevedlo.

Okno bylo vysoko, ale když si pod ně přistavil lůžko, dosáhl k němu

a mohl se podívat ven. Výhled nebyl nijak zajímavý: kus louky, na

které se v klidu pásla osamělá kráva. Algy rezignovaně slezl z okna a

nevěděl, co si počne. Slunce se pomalu začalo klonit k západu a

nastával soumrak. Algy se bavil tím, že v duchu sestavoval dopis pro

Bigglese. Náhle ho vyrušilo prudké zaskřípáni brzd automobilu, jenž

zastavil před vězením. Čísi kroky se blížily ke dveřím. Potom

zarachotil klíč v zámku a dveře se otevřely dokořán. Na prahu se

objevili tři muži. Dva z nich drželi v rukou pušky a třetí, nejspíš

jejich velitel, stál dva kroky před nimi.

Byl to vysoký a štíhlý muž, na první pohled zdatný a obratný.

Měl snědou a větrem ošlehanou tvář, jakou mívají lidé, kteří tráví

většinu času v horách. Na pravém oku se mu blýskal monokl. Algy si

toho muže prohlížel dlouho a soustředěné. Jeho oči se setkaly s

chladným pohledem ocelově modrých očí.

Muži si mlčky měřili jeden druhého. Algy přemýšlel, kde toho

člověka už viděl. Jeho chladný obličej mu připadal povědomý, ale

muselo to být už před mnoha lety, kdy ho Algy viděl naposled.

Dosud nikdo nepromluvil. Algyho napadlo, že jediné drzým

jednáním může něčeho dosáhnout. Cítil, že má právo si stěžovat na

chování uniformovaných mužů, a proto se na jejich velitele zhurta

obořil:

„Co to je za nápady – držet mě tady zavřeného?“

Muž odmítavě zavrtěl hlavou. „Neměl byste se chovat tak

unáhleně,“ řekl mu vyčítavě. „Ale napoprvé vám to odpouštím.

Abych nezapomněl, jistě vás potěší, že jsme se postarali o vaše

letadlo. Byla by škoda nechat je jen tak na širém poli…“

„Tak to mi jisté dovolíte, abych si koupil benzin a letadlo mi

vrátíte.“ odsekl Algy.

Muž se přestal tvářit pobaveně, ale choval se i nadále zdvořile.

„Mám pro vás jiný návrh, odebereme se tamhle do toho hradu a

promluvíme si o tom.“ řekl nakonec jízlivě.

Algy nehnul ani brvou.

80

Oba ozbrojenci výmluvně sevřeli v rukou řemeny svých pušek.

Nebylo možné tuto hrozbu přehlédnout.

Algy se zhluboka nadechl a klidně řekl: „Ano, myslím, že je to

dobrý nápad.“

„Tušil jsem, že se shodneme.“ odpověděl cizinec.

81

KAPITOLA ŠESTÁ

GINGER SE POLEKAL

Gingerovi bylo zatěžko smířit se s tím, že mu Biggles nechtěl

dovolit, aby se zúčastnil letu do Bruselu. Věděl, že by nemělo smysl,

aby se pokoušel zvrátit jeho pevné rozhodnutí. Vypadalo to, že

Biggles nemá náladu na žádný rozhovor, natož na vysvětlování nebo

diskusi. Bylo také zřejmé, že náš hrdina považuje svůj nadcházející

let za nejriskantnější podnik, do jakého se kdy pustil. To bylo

Gingerovi jasné i bez dlouhých řečí.

Protože Algy padl do rukou nepřátel a v připravené pasti mohl

uvíznout i Biggles, nebylo divu, že Gingera sužovala starost, jak to

všechno dopadne. Navíc cítil, že zůstává stranou, ačkoli společné

dobrodružství už zřejmě rychle spělo k vyvrcholení a k rozuzlení.

Kdyby se teď Bigglesovi přihodilo něco zlého, musel by se Ginger o

provoz a o záchranu podniku postarat úplně sám. Při tom by se mohl

dopustit omylu a způsobit nenapravitelnou škodu. S tím vším si

Ginger dělal velké starosti a nemohl v noci spát. Ještě než se

rozednilo, vypravil se za Bigglesem, a to pod záminkou, že si jde pro

čaj. Doufal, že Biggles přes noc své rozhodnutí změnil, ale v tom se

mýlil.

„Pomoz Smythovi s přípravou Kormorána!“ řekl mu Biggles

stroze a začal se oblékat. „Já se teď vypravím do kanceláře,

vyzvednu diamanty a vrátím se sem. Potom už se nebudu ničím

dalším zdržovat a poletím. Ty a Smyth zůstanete tady a společně

budete čekat, až vám zavolám.“

„Nemyslíte, že by bylo dobré, kdybyste…“ začal Ginger

nesměle, ale Biggles ho rázné přerušil.

„Jestli mi chceš nabízet, že poletíš se mnou, pak moje odpověď

zní jasně: Ne, v žádném případě!“ Ginger se zatvářil tak nešťastně,

že to Biggles nemohl přehlédnout a proto ještě rychle dodal: „Já vím,

ty to myslíš dobře, hochu, a znám všechny tvoje pohnutky, ale

nemělo by smysl, abych ti něco namlouval. Věc je příliš vážná.

82

Jedná-li se o léčku, nechci, abychom se do ní chytili oba dva. Ty se

musíš držet stranou, aby zde zůstal alespoň někdo, kdo by věděl, co

se přihodilo a kdo by byl schopen pokračovat v započaté práci.

Kdybych se nevrátil… é… totiž, kdybych se neozval do dvou či tří

dnů, žádám té, abys odevzdal dopis, který najdeš v horní zásuvce

mého stolu, plukovníku Raymondovi do Scotland Yardu.

Nezapomeň na to!“

„Nezapomenu.“ slíbil mu Ginger lítostivě.

„Tak to bude asi všechno. Já odcházím do kanceláře a ty zůstaň

tady, dokud se nevrátím.“

„Ano, veliteli.“

Ještě dlouho po Bigglesově odchodu seděl Ginger se svěšenou

hlavou na brzdícím špalku. Znovu přemýšlel o celé situaci. A čím

déle se tou věcí zabýval, tím větší měl obavy. Potom Smythovi

pomohl dotlačit opraveného Kormorána na startovací dráhu. Když se

vracel zpátky do hangáru na své nepohodlné sedátko, zavadil

pohledem o letadlo Stelly Carstairsové. Okamžitě ožil, došel k němu

a pečlivé si ho prohlédl. Protože ho všestranná prohlídka uspokojila,

vrátil se ke Smythovi, který právě spouštěl motory Bigglesova

Kormorána.

„Smythe, kdy si má slečna Carstairsová přijít pro své letadlo?“

zeptal se Ginger.

„Já nevím. Proč se ptáš?“

„Nemyslíte, že bychom jí měli naplnit nádrže?“

Smythem to škublo a začal si Gingera podezíravě měřit. „Co

máš za lubem?“ zabručel. „Dobře si to rozvaž, než něco podnikneš!

Jestli máš v úmyslu vzít si ho bez dovolení a nedej bože se v něm

rozsekáš, bude z toho pěkný malér.“

„A kdo říká, že se rozsekám?“ zeptal se s nevinným výrazem v

obličeji Ginger.

„Jak chceš, nádrže naplnit můžeme, stejně teď nemáme nic

jiného na práci.“ souhlasil bývalý vojenský šikovatel.

Byli s tím hotovi za čtvrt hodiny. Kdyby to Ginger uměl, předl

by spokojeně jako kočka. Zanedlouho se v bráně letiště objevil

automobil, jenž přivážel Bigglese.

83

„Je všechno v pořádku?“ zeptal se hned, jak vstoupil do

hangáru.

„Všechno šlo jako na drátku, veliteli,“ spěchal s odpovědí

Ginger. „Máte ty kamínky?“

Biggles se jemně usmál a vyndal z kapsy malý zapečetěný

balíček. „Dobře si to prohlédni!“ vyzval Gingera. „Má to cenu

padesáti tisíc liber šterlinků. Kdyby nám tenhle malý balíček patřil,

mohli bychom okamžitě odejít do penze.“

„A brání nám snad něco v tom, abychom s ním upláchli?“

navrhoval rozpustile Ginger. „Letadlo už máme, co jiného bychom k

tomu ještě mohli potřebovat?“

Biggles se podíval zděšeně na Gingera a zeptal se ho: „Tak ty

mi navrhuješ, abychom provedli nějakou lumpárnu?“

„Samozřejmě, Musíme ale nejdřív najít Laceye…“

„A přesně to mám právě v úmyslu,“ prohlásil Biggles. „Teď ale

vážně! Běží motory dobře, Smythe?“

„Oba motory jsou v pořádku, pane majore.“

„Výborně. Mohu tedy odletět. Doufám, že se vrátím před

setměním, ale nemohu předem vyloučit, že se tam zdržím déle. Oba

dobře víte, co máte dělat.“ dodal ještě Biggles a zaujal místo v

kabině svého letadla.

„Víme,“ prohlásil Ginger a lišácky se usmál.

Biggles jim dal mávnutím ruky znamení, brzdicí špalky byly

odsunuty a Kormorán se vznesl nad letiště.

Ginger běžel do hangáru pro Sokola. „Smythe, pojďte sem,

pomozte mi!“ zavolal na mechanika.

„Hej, co chceš dělat?“ zeptal se ho ulekaně Smyth.

„Inu, musím na něj dát trochu pozor, nemyslíte?“ odpověděl mu

Ginger, když vystrčili letadlo z hangáru. „To si vážné myslíte, že tu

budu nečinně čekat na zprávu, že banda těch vrahounů Bigglese

dostala? Nebudu, a ani za nic na světě. Roztočte mi vrtuli!“

Mechanik přiběhl k vrtuli, ale hned zase zacouval, když si všiml,

jak k nim kráčí Stella Carstairsová.

„Co děláte s mým letadlem?“ zeptala se překvapené.

84

„Ale, nestojí to za řeč, chtěli jsme jen zkontrolovat, jestli je

všechno v pořádku.“ vysvětloval jí pohotově Ginger.

„Ještě včera bylo vše naprosto v pořádku,“ namítla Stella.

„Ano, vždyť já vím, ale mohly do něj třeba přes noc nalézt

myši,“ prohlásil Ginger. „Je jich tu v hangáru plno,“ dodal hoch, jako

by si na to právě teď vzpomněl.

„Pane Bože. Copak vy…?“

Ginger zachytil Smythův pohled. „Kontakt!“ zavelel.

Motor se rozběhl a letadlo se pohnulo po rozjezdové dráze.

„Kdybych se nevrátil, odevzdejte dopis, který najdete v horní

zásuvce velitelova stolu, Raymondovi,“ zavolal Ginger za Smythem.

„Jak dlouho budete pryč?“ vykřikla Stella.

„Vrátím se co nejdřív.“ odpověděl nezávazně Ginger a otevřel

škrtící klapku.

Ginger se ještě jednou ohlédl, když stoupal strmě nahoru, a

potom nabral směr přímo na východ. Hned nato vytáhl z kapsy

jakousi obálku a přišpendlil ji na palubní desku. Měl na ní načrtnutý

improvizovaný kompas, podle kterého chtěl určovat kurs letu do

Bruselu. Konečné měl čas, aby se rozhlédl po obloze, neuvidí-li

někde Bigglesův Kormorán. Jak očekával, byl ještě mimo dohled.

Nijak ho to neznepokojilo, protože Sokol byl mnohem rychlejší než

Kormorán a jistě ho brzy dostihne.

Během letu se vyskytlo několik chvil, kdy se Gingera zmocnila

úzkost. Jednou si myslel, že se vítr obrátil a způsobil odchylku

letadla od správného kursu směrem na jih. Ale kouř, stoupající z

továrního komínu, ho přesvědčil, že se mýlil. Také se několikrát

pokusil najít orientační body v krajině a určit si je na mapě, ale vůbec

se mu to nedařilo. Ačkoli čekal, že Bigglese brzy dostihne, nespatřil

ho ani jednou za celou tu dobu, i když obloha byla úplně jasná.

Biggles musel letět s oběma motory na plné obrátky.

Po dvou hodinách letu dorazil Ginger do okolí Bruselu, nebo

města, jež za Brusel považoval. Začal pátrat, uvidí-li někde na zemi

dvě letadla. Našel je mnohem rychleji, než předpokládal, ale když se

pořádně podíval dolů, smrtelně zbledl.

85

Na čtvercovém poli stála dvě letadla. Jedno bylo tmavé zelené a

právě se chystalo vzlétnout. Druhé, zcela jistě Kormorán, stálo

uprostřed pole a stoupal z něho kouř. Kouře postupně přibývalo a po

chvíli z kabiny vyšlehly plameny.

Gingera by nikdy nenapadlo, že by dokázal tak rychle a

riskantně přistát. Co do obtížnosti se jeho přistání dalo srovnávat

pouze s Bigglesovým učebnicovým kouskem na francouzském

pobřeží před pár dny. Ginger pořádně přiškrtil plyn a dostal tak

letadlo do téměř kolmého skluzu po křídle. Přitom pevně svíral řídící

páku oběma rukama. Letadlo padalo k zemi jako kámen a celá

konstrukce se chvěla náporem rozráženého vzduchu. Ginger při tom

zoufale pátral očima, neobjeví-li v okolí Kormorána nějakou

postavu. Doufal, že zahlédne Bigglese, ale marně.

Gingerovo přistávání vypadalo hrozivě, ale on sám si to ani

nestačil uvědomit. Za normálních okolností by se jistě řádně vyděsil,

ale nyní se soustředil na řízení a na pocity mu nezbýval čas. Když se

Sokol koly dotkl země, musel Ginger ve zlomku sekundy strhnout

řízení doleva, aby zabránil srážce s Kormoránem, jehož právě

zachvátily plameny. Podařilo se mu to na poslední chvíli.

Ginger vyskočil za jízdy z letadla a utíkal jako šílený k hořícímu

aeroplánu. Už na dálku mu bylo jasné, že je bezmocný. Ginger ještě

nikdy neviděl hořící letadlo. Pohled, jenž se mu teď naskytl, ho

doslova šokoval. Hukot plamenů a praskání dřevěné konstrukce byly

téměř ohlušující, oheň postupné stravoval celé letadlo. I ve

vzdálenosti třicet metrů od hořícího trupu Ginger cítil, jak mu ten

pekelný žár ožehává šaty. Na obličeji mu začaly naskakovat puchýře.

Gingerovi nezbývalo nic jiného, než se vypotácet z dosahu ohně.

Marně se snažil mírnit žár plamenů vztaženýma rukama. Když si

uvědomil, že člověk sedící v kabině už musí být mrtvý, měl pocit, že

zešílí. Žádný živý tvor by nemohl v takové výhni přežít déle než pár

vteřin.

Náhle se Ginger zastavil, protože cosi zahlédl v pilotní kabině.

Hrůzou mu oči lezly z důlků. Nejprve si myslel, že jde o optický

klam, pak na vteřinu doufal, že siluetu lidské postavy v tančících

plamenech stvořila jeho rozjitřená představivost. Nevnímal zápach

86

vlastních přiškvařujících se vlasů a obočí, neslyšel hučící plameny a

necítil žádný žár. Zastavil se, prudce oddychoval, soustředěné hleděl

do ohně. Zjistil, že se nemýlil. V kabině seděl pilot, hlavu měl

opřenou o přístrojovou desku, levá ruka bezvládně visela z kabiny

ven.

Ginger se v těch několika vteřinách div nezbláznil. Zmocnila se

ho hrůza tak velká, že začal křičet a pobíhat kolem hořícího vraku.

Mluvil sám se sebou a vůbec nevěděl, co se s ním děje. Pak náhle

ztichl. Projel jím divoký, ničím nespoutaný vztek. Celý se roztřásl.

Nikdy by si nemyslel, že je schopen tak hluboké nenávisti. Potom se

úplně zklidnil, obrátil se a odcházel ke svému letadlu. Byl nyní zcela

chladný, pevný jak švédská ocel. Motor Sokola ještě nezhasl.

Pro Gingera teď bylo důležité jen jedno: pomsta! To slovo mu

neustále znělo v uších. Pohyboval se sice jako stroj, ale když se dotkl

řídící páky, probudila se v něm zuřivost. Celý sinalý tlačil řídící páku

tak silně dopředu, až to vypadalo, že srážka se stromy na konci

rozjezdové dráhy je nevyhnutelná. Avšak v příštím okamžiku škubl

Ginger pákou prudce nazpět až k břichu. Sokol vyletěl vzhůru jako

šipka, nebo spíš jako raketa. V kritickém bodu stoupání ho Ginger

vyrovnal a hned začal sledovat prostor před sebou. Okamžitě uviděl,

co hledal. Byl jako lovec, jenž objevil svou kořist. Soustředil

veškerou pozornost na to, aby ji neztratil. Na obloze daleko před ním

se rýsovala malinká skvrnka. Byl to zelený aeroplán směřující na

východ.

87

KAPITOLA SEDMÁ

CO SE PŘIHODILO V BRUSELU

Když se Biggles připravoval ke startu, byl vážný, soustředěný a

zamlklý. Zapečetěný balíček od Cronfelta uložil do kapsy, usadil se v

kabině, spustil motory, na rozjezdové dráze nabral rychlost a pak

odstartoval. Bylo mu jasné, že let do Bruselu se může stát

nejriskantnějším dobrodružstvím jeho života. Dosud se mu dařilo

čelit bezohlednosti nepřátel inteligencí a důvtipem, nyní však cítil, že

setkání se skutečnou hloubkou jejich nelidskosti ho teprve čeká.

Ani na okamžik nevěřil, že by Laceye dobrovolně propustili

výměnou za drahokamy, ale neměl jinou možnost, jak se s Algym

setkat nebo jak se k němu dostat blíž. Proto se rozhodl přijmout

podmínky banditů, nepřestával však doufat, že mu vývoj situace

může nabídnout nějakou novou šanci. Byl připraven nasadit do boje

všechny své síly a vyhrát toto kolo, jež by se mohlo stát definitivní

tečkou za celou záležitostí.

Teď se Biggles nezabýval tím, co by ho čekalo, kdyby se mu

podařilo zachránit Algyho za cenu ztráty diamantů, ani tím, co by

znamenalo zjištění, že vůbec neletěl do Amsterdamu, kam měl tu

zásilku dopravit. To považoval za problém, na nějž dojde až ve

chvíli, kdy bude aktuální.

Při letu Biggles sledoval prostor kolem sebe jako ostříž, i když

žádný střet ještě na cestě do Bruselu nečekal. V tom se nemýlil,

neboť tam dorazil, aniž by potkal jediné letadlo. Když se nalevo od

něj ocitlo město, stočil Kormorána prudce doprava a jižné od města

začal prohledávat krajinu a pátrat po místu sjednané schůzky.

Našel to brzy. Uprostřed velkého pole spatřil zelený

jednoplošník, jehož vrtule se ještě točila. Nebylo by správné tvrdit,

že Bigglese přítomnost letadla nepřekvapila. Naopak, divil se, že

jeho nepřátelé použili k dopravě na místo schůzky letadlo. Původně

totiž počítal s tím, že přijedou v automobilu.

88

Biggles si ihned povšiml, že letadlo nemá žádné identifikační

značky, ale neztrácel čas úvahami o porušení mezinárodních pravidel

letecké dopravy. Bylo mu jasné, proč lupiči musí tajit svou národnost

či příslušnost k některému státu. Kdo je schopen dopustit se vraždy,

ten

se

sotva

bude

vzrušovat

dodržováním

nepohodlných

mezinárodních pravidel. To měl Biggles na myslí, když se v

pomalých kruzích snášel nad pole a když na něm klouzavé přistál.

Ještě než se kola podvozku dotkla země, zpozoroval Biggles tři

muže vybíhající z kabiny zeleného letadla. Tento typ letadla ještě

nikdy neviděl. Muži na poli se zastavili, rozestoupili se a s tvářemi

obrácenými vzhůru k nebi očekávali přistání Bigglesova

dvojplošníku. Když dosedl na zem, ani se nepohnuli.

Biggles se nepokoušel o žádný úskok. Bylo mu jasné, že za

těchto okolnosti by jenom ztrácel čas. Zastavil pár metrů od zeleného

letadla a chvíli si všechny tři ledově měřil. Potom se vyhoupl z

kabiny a pustil se k nim. Motory nechal běžet.

„Mluvíte anglicky, pánové?“ zeptal se prkenně.

Jeden z nich byl starý známý – partner v nepříjemném dialogu

po nuceném přistání v severní Francii. Biggles si dobře pamatoval

jeho podivný americký přízvuk. Obličeje druhých dvou mužů mu

povědomé nebyly. Bigglese překvapilo, že s nimi přiletěl jiný pilot

než minule.

Oslovený člověk si Bigglese prohlížel s nemenším chladem v

oku a neméně prkenně mu odpověděl: „Ano, anglicky nám to jistě

půjde rychleji!“ Nepřátelství nijak neskrýval.

„Vy jste pěkně vychytralý ptáček, majore!“ dodal k tomu

zlostně, neodpouštěje si tak narážku na jejich předešlé setkání.

„Neztrácejme čas skládáním nemístných poklon.“ odpověděl

Biggles stručně, ale výstižně. „Já chci dostat zpátky svého společníka

a vy zase chcete získat to, co mám v kapse. Tak jsem rozuměl naší

dohodě ohledně dnešní schůzky. Mýlil jsem se snad?“

„Ani v nejmenším.“ odpověděl rychle mluvčí gangu. „Nuže,

odevzdejte nám ty diamanty!“

89

„Jenom ne tak zhurta. Teď jste zas na řadě vy – vaše polovina

dohody. Nevidím tu svého společníka. Předpokládám, že sedí v

kabině letadla. Pusťte ho ven, chci se přesvědčit, jestli je v pořádku.“

Když to Biggles dořekl, sáhl do kapsy a vytáhl z ní zapečetěný

balíček.

„Ale jak my poznáme, že v tom vašem baličku jsou opravdu

drahé kameny?“ zeptal se vyzývavě lupič.

„Myslíte si, že jsem blázen?“ osopil se na něj Biggles.

„Považoval jsem za jisté, že se před výměnou budete chtít o těch

diamantech přesvědčit, jinak bych vám bez rozpaků nastražil falešné.

Dávám vám čestné slovo, že tento balíček je totožný s tím, který mi

dnes ráno předal majitel firmy. Můžete si prohlédnout pečeti, jsou

neporušené.“

Muž natáhl ruku. „Dovolte, rád bych se podíval,“ řekl letci.

Biggles cítil, jak mezi nimi roste napětí a nespouštěl ani na

okamžik oči ze všech tří mužů, neboť očekával, že by na něj mohli

zaútočit. Na útok byl připraven. „Ne, takhle to neberu!“ řekl Biggles

pomalu. „Kde je Lacey? Pusťte ho – a drahokamy budou vaše.

Nevydáte-li mi ho, nechám si diamanty!“

Cizinec se náhle zasmál. „A to si dovolujete říkat mně?“ zeptal

se Bigglese a znovu se zachechtal.

„Ano, vám!“ odpověděl Biggles, v němž hrála každá žilka.

Cizinec náhle vsunul ruku do náprsní kapsy kabátu. Ve chvíli,

kdy ji vytahoval, držel už Biggles svou pistoli v ruce a mířil na něj.

„Dejte si pozor!“ řekl mu výhružně. „Ještě jsem neřekl poslední

slovo!“

Lupič začal předstírat uražený údiv, vylovil z kapsy stříbrné

pouzdro na cigarety. Otevřel ho a jednu si s ležérním gestem vzal.

„No prosím, jak je libo! Chcete si zakouřit?“ Náhle však přivřel oči a

drsným hlasem prohlásil: „Vy hledáte příležitost k roztržce!“

„Jak si přejete, pane.“ odpověděl Biggles. Cítil při tom, že se

jejich rozmluva zbytečně protahuje.

„Tak dobře, máte ji mít,“ osopil se na pilota cizinec. „Ohlédněte

se!“

90

Ale Biggles se nedal jen tak nachytat. Přešel ten starý trik, aniž

hnul brvou. Klidně k tomu prohlásil: „Ohlížet se nebudu. Co vidět

potřebuji, to vidím před sebou.“

„To je možné, raději se přece jenom podívejte,“ vyzval ho drsné

čísi hlas.

Biggles dostal zlost, když si uvědomil, že o žádný úskok nešlo.

V letadle lupičů skutečně někdo byl. Biggles se přece jen otočil, aby

se tam podíval. Z okna kabiny vzdálené necelé tři metry na něj mířila

zbraň tak ohavná, že ji mohl vymyslet jen skutečný ďábel –

dvouhlavňová brokovnice se zkrácenými hlavněmi. O následcích

střelby z této zbraně nemusel Bigglesovi nikdo nic vysvětlovat. Rána

po kulce se brzy zahojí, ale zásah brokovnicí z této vzdálenosti

prorazí do těla otvor velký jako čajový tácek – a pomáhejte potom

zajatému…

„To jste celí vy!“ řekl Biggles mrzutě a pistoli zastrčil zpátky do

kapsy. „Mohl jsem tušit, že se mnou budete zase hrát nefér.“ dodal

zlostně.

„Neztrácejme čas skládáním zbytečných poklon,“ napodobil ho

cizinec. „Nastupte do letadla! Chce si s vámi promluvit náš šéf.“

„Tak Lacey tady není?“ ujišťoval se ještě jednou zklamaný

Biggles. I když byl na tuto variantu připraven, přece jen doufal, že

Algyho uvidí.

„I bez něho jsme měli těžký náklad,“ řekl muž výsměšně a

trochu tajuplně. „Podívejte se do kabiny – poznáte, co se stane s

lidmi, kteří nás začnou zlobit,“ vybídl Bigglese.

Biggles ho poslechl. Když došel ke dveřím kabiny a podíval se

dovnitř, měl pocit, jako by mu čísi ledová ruka sevřela srdce. Na

podlaze kabiny leželo nehybné tělo muže v letecké kombinéze. Byl

mrtvý už delší dobu. Biggles ho okamžité poznal. Byl to ten pilot,

jenž ho před několika dny donutil nouzově přistát.

„K čemu vám je dobré tohle zabíjeni?“ zeptal se Biggles

mrazivě.

„Sledujte, co se teď stane, a pochopíte!“ odpověděl posměšně

muž. „Budete svědkem poslední cesty obávaného mistra vzdušných

91

cest, majora Biggleswortha!“ Potom udělil několik stručných příkazů

a muži se bez řečí pustili do díla.

Biggles, na něhož stále mířila ta příšerná brokovnice, stál na

místě a strnule se díval před sebe, jako by ho uhranul nepochopitelný

přízrak. Hrůzostrašné představení začalo. Bandité nejprve usadili

mrtvolu do Kormoránu na Bigglesovo místo. Potom hodili dovnitř

hrst koudele a nakonec zapálenou sirku. Brzy se z letadla vyvalil

dým.

Bigglesovi nemusel nikdo vysvětlovat, k čemu je takové divadlo

dobré. Zcela bez zábran použili mrtvolu, již měli po ruce, a zabili tak

dvě mouchy jednou ranou. Až budou nalezeny zbytky této mrtvoly,

budou si všichni myslet, že Biggles zahynul, a nikoho ani nenapadne,

že byl unesen. Ačkoli Biggles věděl hned od prvního rozhovoru s

Cronfeltem, že pachatelé těch odporných činů jsou zločinci, bylo pro

něj to, čeho se právě dopustili, mnohem děsivější, než si až dosud

dokázal představit. Jak tak pozoroval dým valící se z letadla, uzrálo v

něm rozhodnutí, že tu bandu nepřestane pronásledovat tak dlouho,

dokud ji neuvidí stát před soudem.

„Hotovo! Nastupte si!“ zavelel muž, jehož všichni na slovo

poslouchali.

Bigglese dosti hrubě přinutili, aby nastoupil do letadla. Ostatní

ho následovali. Muž s brokovnicí podal svou zbraň jednomu ze

strážců a ujal se řízení. Stočil letadlo proti větru, chvilku poskakovali

po trávníku a potom se vznesli.

Biggles již seděl v různých letadlech, ale ještě nikdy jako

pasažér neznámého pilota. Byla to pro něho úplně nová, nezvyklá

zkušenost. Kromě toho nevěděl, kam vlastně ten pilot letí a jak

dlouho let potrvá. Protože v těchto končinách nikdy nebyl a neměl

ani kompas, aby mohl sledovat kurs letu, musel se spokojit s jen

velmi přibližnou představou, kterou mu poskytoval úhel slunečních

paprsků dopadajících na kabinu. Naneštěstí seděl mezi dvěma

strážci, proto mohl pozorovat jedině prostor před sebou, a tak kromě

vzdáleného obzoru neviděl nic. Čas se vlekl nepříjemně pomalu a

Biggles napjatě poslouchal, nerozezná-li v pravidelném hukotu

92

motoru nějaký náznak zvuku, jenž by znamenal, že se blíží konec

cesty.

Když uplynula hodina a stále se nic nedělo, začal Biggles znovu

přemýšlet o všem, co se až dosud sběhlo. Balíček s diamanty mu

sebrali dřív, než nastoupil do letadla, a proto si Biggles kladl otázku,

co si bude Cronfelt myslet a co si řeknou ostatní lidé, až se dovědí,

že se drahokamy ztratily. Zároveň ale musel myslet i na to, že se

možná brzy setká s Laceyem a dostane od něj bližší informace o

svých protivnících.

Jednotvárný hukot motoru ukolébal Bigglese ke spánku. Ale

když se letadlo naklonilo vrtulemi dolů a začalo klesat, okamžitě se

probudil. Povzbudilo ho to, neboť doufal, že se už konečně blíží k

cíli. V tom se nemýlil. Chtěl vyhlédnout z okénka, aby si prohlédl

alespoň část krajiny, nad níž letěli. Jeden ze strážců ho však surově

srazil zpátky na sedadlo. Ještě než se letadlo dotklo země, zavázali

mu oči. To znamenalo, že na tom byl Biggles ještě hůř než při letu a

neviděl vůbec nic. Náš hrdina samozřejmě proti takové potupě

výslovně protestoval, jenomže proti namířené brokovnici by byl

každý fyzický odpor marný a zbytečný. Jen proto se Biggles

podrobil.

V následujících chvílích se orientoval podle hmatu a sluchu.

Nejprve šli dosti dlouho po měkkém trávníku. Nedalo se z toho určit,

jestli se jedná o letiště nebo jen o soukromou louku. Potom jim pod

nohama zaskřípal štěrk. Na cestě stál předem připravený automobil,

do něhož Biggles musel nastoupit. Jízda byla naštěstí jen krátká.

Když se auto poněkud namáhavé vyšplhalo do strmého kopce, zdálo

se, že dorazili na místo. Následovalo několik strohých vojenských

povelů. Nejspíše se octli u nějaké hlídky, která jim otevřela dveře.

Štěrk pod nohama se změnil v pevnou kamennou dlažbu. Potom

Bigglese čísi ruce vedly chodbou.

„Zdvihněte nohu – jsou před vámi schody!“ řekl mu neznámý

hlas. Biggles chvíli tápal chodidlem ve vzduchu, pak ucítil schod.

Tak postupoval krok za krokem.

Zdálo se mu, že stoupá po nekonečném schodišti. Počítal každý

stupeň. Když se dostal k číslu sto osmdesát, dostal příkaz, aby se

93

zastavil. Bylo mu divné, že je veden nahoru, neboť obyčejně se

vězňové zavírají někam do podzemí.

Pak už ho nikdo nedržel a kdesi zcela nablízku bouchly těžké

dveře. Biggles chvíli tiše stál a čekal na další příkazy. Když žádné

nepřicházely, pohnul na zkoušku pravou rukou. Byl překvapen, že se

nic nestalo. Pln zvědavosti si strhl šátek z očí. V první chvíli nemohl

rozeznat vůbec nic. Denní světlo ho oslnilo. Brzy si ale oči na světlo

zvykly a mohl se rozhlédnout kolem sebe. Nad tím, co uviděl, užasl.

Nikdy by ho nenapadlo, že by se mohl dostat do tak

komfortního vězení. Místnost, v níž se nacházel, měla kruhový

půdorys a byla zařízena sice skrovným, ale přece jen nábytkem.

Jistě kdysi sloužila jako ložnice. Osvětlovalo ji jedno poměrně

veliké okno, asi metr a půl nad podlahou. Zlaté paprsky zralého

odpoledního slunce dopadaly na mohutné dubové dveře. Obrovitá

postel a jedna židle byly také dubové. Oba kusy nábytku zdobila

středověká sedmihlavá orlice. Místnost i její zařízení „něco

pamatovaly“. Svědčila o tom také síla zdiva, patrná ve výklenku

okna, původně jisté nezaskleného.

Tolik zjistil Biggles při první zevrubné prohlídce. Zároveň si

mohl odpovědět na otázku, kudy by se dalo utéci. Kromě dveří tu

bylo jen okno, a na ně Biggles soustředil veškerou svou pozornost.

Opět mu stačil jediný pohled, aby zjistil všechno, co potřeboval

vědět. Biggles se mrzutě ušklíbl, když přes špinavě sklo vyhlédl do

kraje. Výhled byl sice úchvatný, ale z pozice vězně bohužel

skličující.

Místnost, v níž byl uvězněn, se nacházela ve věži mohutného a

nepřístupného hradu. Středověké pevnosti tohoto typu jsou ještě i pro

nás, lidi dvacátého století, hmatatelným důkazem a svědkem doby,

kdy ve Vlámsku bývali doma stateční rytíři v brněních, draci a

ostýchavé princezny.

Hrad stál na mírném, homolovitém kopci. Úboči pokrývaly

husté rostoucí borovice, jejichž větve vrhaly na zem dlouhé černé

stíny, jako by dosud truchlily po dávno uplynulých dnech. Ve velké

dálce stromy ustupovaly polím a vinicím. Venkované tam sbírali

94

hrozny do velkých proutěných košů a těmi plnili starosvětsky

vypadající dřevěné vozíky.

Hrad byl postaven z velkých, ručně otesaných kvádrů. Zdi se

zdvihaly do výšky téměř třiceti metrů. Z jedné strany tvořil

dominantu stavby hlavní palác, na druhé straně přecházely hradby s

cimbuřím v mohutnou rohovou věž, vyrůstající z bývalého hradního

příkopu. Dnes z něho zbyla romantická nádrž, plná stojaté vody a

vroubená bujnými trsy kapradin.

Rostliny se zrcadlily na temné hladině, a proto se nedalo poznat,

jak hluboká ta nádrž je. Po jejím břehu vedla cesta. Za věží, kde

příkop končil a cesta se přimkla ke hradbám, rostly na vyprahlé půdě

skupiny zakrslých, sukovitých a sluncem vysušených stromků.

Z hromady sutin pod věží se po mohutném zdivu plazily větve a

výhonky břečťanu starého jako sám hrad. Připomínalo to tři – vlastně

dost odlišné – věci: závoj nevěsty, královský baldachýn, chapadla

chobotnice. V hustém porostu si našla místo pro svá hnízda celá

osada havranů. Někteří z nich chvílemi vystrkovali hlavy, jež se

podobaly středověkým chrličům. To bylo všechno, co Biggles mohl

ze svého místa vypozorovat.

Vyplývalo z toho, že oknem se v žádném případě uprchnout

nedá. Poblíž okna neobjevil ani žádnou římsu, výstupek nebo

nějakou škvíru, v níž by se mohl zachytit prsty. Nahoře byla jen

obloha a dole hradní příkop. A mezi nimi kolmá, staletá kamenná

zeď, vyhlazená četnými větry a dešti. Na závěr dodejme, že horní

hrana zdiva byla v místech, kde ji porostl břečťan, vzdálená od okna

zhruba pět metrů směrem doprava, a tedy i pro Bigglese úplně

nedostupná.

„Nuže, tudy se rozhodně nedá utéci a dalším pátráním po

přehlédnutých možnostech bych prostě ztrácel čas,“ pomyslel si

Biggles a ještě jednou se krátce zadíval na krajinu, jež se nyní topila

v červáncích. „Rád bych věděl, zda tady někde je i Algy,“ zabručel

Biggles a odvrátil se od okna. Přitom mu padlo do oka několik

pokrývek položených na posteli. Ihned je začal prohlížet, zda by se

nedaly navázat tak, aby z nich vzniklo lano. Avšak plátno, z něhož

95

byly ušity, stářím zteřelo a uneslo by sotva malé dítě. Rozladěný

Biggles ty vetché pokrývky netrpělivě odhodil zpátky na lůžko.

Zdivo věže, svého vězení, zvlášť podrobně prozkoumávat

nemusel: síla zdi a materiál by mu novou naději na útěk stejně

neposkytly. Proto se Biggles zaměřil na druhý otvor ve zdi: „Zbývají

tedy jenom dveře. Jedině jimi bych mohl uniknout.“ přemítal, sedě

na židli, a při tom zvědavě očekával, co se bude dít dál.

Dlouho čekat nemusel. Dveře se dost brzy – po předchozím

energickém zaklepání – otevřely dokořán a do místnosti vstoupil

sluha. Nesl jídelní podnos přikrytý plátnem. Následovali ho dva muži

s pistolemi v rukou.

Biggles si pohotově prohlédl obě zbraně a potom i tváře strážců.

„Jak vidím, pánové, neuděláte bez pistole ani krok?“ zavrčel na ně.

Doufal, že je tím přiměje, aby něco řekli. Ale tato lest mu nevyšla.

Sluha položil podnos se snídaní na lůžko a všichni tři muži se

vzdálili, aniž by řekli slovo.

Biggles zklamaně vzal do ruky ubrousek.

„Inu, jak je vidět, vyhladovět mě tu nenechají, i když pravou

anglickou snídani si představuji jinak,“ řekl si v duchu, když na

podnosu uviděl konvici s čajem, chleba, máslo, zavařeninu a několik

kousků domácího koláče.

Za necelou půlhodinu se vrátil sluha i s ozbrojeným

doprovodem, a to už byl podnos úplně prázdný. Zastihli Bigglese, jak

se opírá o okenní římsu a dívá se do kraje. Pozoroval krajinu plnou

míru a pokoje, viděl ji očima vězně – jako už mnoho jiných zajatých

hrdinů před ním. Jistě se mu při tom honily v hlavě neméně klasické

myšlenky na útěk. Možná i to byl důvod, proč se Biggles

neobtěžoval novými pokusy o kontakt s odcházejícími strážci. Bez

hnutí stál obrácen zády k nim. Těžké dveře zapadly s dunivým

bouchnutím, klíč zaskřípal v zámku a Biggles znovu osaměl.

96

KAPITOLA OSMÁ

BIGGLES UTEKL Z KLECE

Biggles postával u okna a nepřítomně zíral na větve borovic v

okolí i na liduprázdné vinice v dálce. Pozoroval je, ale zdálo se, že

nic nevidí. Nepřestával přemýšlet o tom, jak se dostat z pasti, v níž

uvízl. Nakonec usoudil, že musí čekat. Chopí se první příležitosti k

útěku, pokud se nějaká naskytne.

Venku bylo dusno jako před bouřkou, což způsobilo, že se v

jeho malé komůrce vůbec nedalo dýchat. Okno nemělo žádné závěsy

ani petlici, takže ho nemohl otevřít. S tím si však snadno poradil.

Pomalu došel k posteli, omotal si kus látky kolem pěsti a takto

vyzbrojen přistoupil k oknu. Jedna rána stačila a okamžitě začal

dovnitř proudit čerstvý vzduch. Biggles ho lačně vdechoval,

přinášelo mu to velkou úlevu. Ostré střepy vyčnívající z rámu

opatrně odstranil, pokrývku odhodil na postel a znovu se vrátil k

oknu.

Když se z něj vyklonil, zjistil, že teprve nyní získal dobrý

výhled na prostor pod věží. Bohužel tam ale nic nového neobjevil.

Už se chtěl znovu odvrátit od okna, ale náhle zpozoroval, že se něco

hýbá na okraji borového porostu. Byl zvědav, co to je, a vítal

příležitost k rozptýlení nudy. Podíval se tam pozorněji: rozeznal

postavu pohybující se mezi stromy a přebíhající od jednoho kmene

ke druhému, a to velmi obezřetně. Biggles si při tom vzpomněl na

ilustraci v jedné dětské knížce. Stálo pod ní vysázeno zvláštním

písmem, kurzívou: Indián na válečné stezce. Silueta muže pod věží

se teď občas zastavila – neznámý jistě naslouchal, jestli se v okolí nic

neděje. Světlý obličej toho člověka se výrazně vyjímal v rudém

světle zapadajícího slunce. Právě se díval vzhůru, na věž, do

Bigglesova okna. Zaslechl asi hluk skla, jež se tříštilo o kamennou

zeď věže.

Po chvíli se Bigglese zmocnil zvláštní pocit. Zdálo se mu, že

pohyby toho člověka jsou mu nějak povědomé. Ještě před pár

97

okamžiky sledoval celý výjev nezaujatě, ale nyní se jeho postoj

proměnil. Cítil, jak mu vysychá v ústech a jak se mu chvějí ruce. Měl

dojem, že vidí Gingera. To, co viděl, nebyl schopen pochopit. Celé

mu to připadalo jako nějaký zázrak. Čím silnější bylo jeho

přesvědčení, že je to Ginger, tím víc se zdráhal věřit tomu. Jak by

sem Ginger mohl dorazit v tak krátkém čase, i kdyby věděl, kde má

Bigglese hledat? Jak by mohl najít cestu k nějakému hradu, když o

něm nikdy předtím neslyšel a šlo vlastně jen o jakousi špendlíkovou

hlavičkou v zapadlém koutě Evropy? Bigglesovi připadalo, že celá

situace je něčím nadpřirozená a nevěřícně zavrtěl hlavou, když ho

napadlo, že jeho rozbouřená mysl vytváří šálivé přeludy. Člověk dole

se nyní zastavil a na pozadí temných stromů se zřetelně rýsovala jeho

postava. Právě pozorně prohlížel kamenné zdi hradu. Je to Ginger –

nebo jen Gingerův duch? Biggles opravdu nevěděl, na čem je. Až

dosud nevěřil na duchy, ale nyní začal uvažovat o tom, jestli se

nemýlil.

Konečně ho Ginger také spatřil. Biggles poznal, že ho vidí,

protože znenadání sebou škubl a začal se dívat nahoru na věž

mnohem pozorněji. Pak zdviženou rukou udělal charakteristické

gesto, k němuž ho inspiroval jeden jeho oblíbený hrdina ze známého

gangsterského filmu.

To v Bigglesovi rozptýlilo veškeré pochybnosti a už se chystal,

že na Gingera zavolá, když ho cosi přimělo, aby se nejprve pořádně

rozhlédl po okolí a ujistil se, že nikdo není v dohledu. To bylo jeho

jediné štěstí, že to udělal, neboť pod věží, co by kamenem dohodil,

stál jeden ze strážců s puškou přes rameno, doprovázen obrovským

psem. Ještě ke všemu se právě blížil k místu, kde stál Ginger. Nejspíš

vykonával pravidelnou večerní obchůzku podél hradeb.

Bigglesovi se hrůzou div nezastavilo srdce. Obával se totiž, že

by na něj Ginger mohl zavolat dříve, než by mu stačil dát signál, že

se blíží nebezpečí. V tom případě by byl Ginger okamžitě odhalen. V

tichu, jež zde panovalo, nemohl muž na pochůzce přeslechnout

jediné zapraskání větvičky, natož zvuk lidského hlasu.

Biggles musel jednat rychle. Neměl jinou možnost, protože

Ginger ze svého místa byl bez šance spatřit hlídkujícího muže dřív

98

než na dva metry. Že by na něj vykřikl, na to nesměl ani pomyslet.

Nemohl na něj ani zamávat, protože strážce se právě díval nahoru.

Co nakonec Biggles udělal, nebylo originální, ale splnilo to svůj účel

a zřejmě to také bylo jediné řešení. Biggles začal zpívat nahlas tak

silně, jako by bylo jeho jediným přáním, aby byl slyšet co nejdál od

hradu. Použil první nápěv, na nějž si vzpomněl. Vybral si ho dobře,

neboť to byl nápěv britské národní hymny. Na nápěv hymny Bůh

chraň krále zpíval Biggles slova, jež měla varovat Gingera. Slova se

mu shodou okolností do nápěvu rýmovala.

Pozor, míří k tobě stráž,

rychle se sem blíží,

vede s sebou psa.

Ty se dobře schovat snaž,

dám ti znamení, až zmizí,

má tě na dosah.

Teď žádný hluk!

Hned, jak zazněla ve večerním tichu první slova Bigglesovy

písně, přihodilo se několik věcí, jež na Bigglese zapůsobily tak

humorně, že stěží mohl pokračovat. Ginger se zapotácel a potom

udělal několik kroků dozadu, jako by ho někdo praštil do hlavy.

Jakmile se trochu vzchopil, podíval se upřeně nahoru. Tvářil se velmi

ustaraně. Nejspíš se domníval, že se jeho velitel zbláznil. Hejno

vyplašených havranů vyrazilo z břečťanu, velký pes pohodil hlavou a

ulevil si táhlým, melancholickým zavytím, vodní slípka plující v

příkopu zmizela pod hladinou, jako by ji někdo stáhl za nohu. Zbyla

po ní pouze bublina a kruhy na vodě, jež označovaly místo, kde

zmizela. Strážce namířil pušku a přikrčil se, jako by čekal ránu.

Když dozněla poslední slova této pohotově složené písničky,

Ginger dal Bigglesovi znamení, že mu rozuměl, a potom rychle

zmizel mezi stromy. Neznámý muž pozoroval malé okno ve věži a

Biggles se již začal obávat, že jeho slovům porozuměl i on. Ale brzy

se ukázalo, že tomu tak není. Biggles se pokusil o žertovný tón a

zavolal na něho:

99

„Dobrý večer, šikovateli! Jdete na procházku?“

Muž se místo odpovědi zamračil a pokračoval v chůzi. Biggles

byl spokojený, že zkouška dopadla dobře, a proto si ještě zašpásoval.

Palcem ruky si přitlačil nosní dírku a po starodávném způsobu udělal

na „šikovatele“ dlouhý nos, aby mu dal najevo své opovržení.

Doufal, že ho tím přiměje k rozhovoru a dostane z něho nějakou

informaci, ale v tomto směru ničeho nedosáhl. Muž se ještě jednou

ostražitě rozhlédl kolem sebe a potom zmizel za rohem budovy.

Biggles chtěl mít jistotu, že už je čistý vzduch, a tak čekal

dalších deset minut, než zazpíval druhou část svého výtvoru. Použil k

tomu stejného nápěvu:

Hochu, stráž už odešla,

buď však opatrný,

pomůžeš mi snad?

Chci se odtud dostat,

had nejsem, šplhat umím,

ale bez lana bych spad.

Hoď mi něco!

A potom, jako by si teprve vzpomněl, dodal: „Hip-hip, řekni vše

Raymondovi!“

Když dozněla poslední slova, začal Biggles vyhlížet v

houstnoucím šeru, dá-li mu Ginger nějaké znamení, že ho slyšel, ale

nic se ani nepohnulo. Minuty míjely a Ginger se stále neukazoval.

Přesto měl Biggles téměř jistotu, že se Ginger vrátí. Klidně se posadil

a s nadějí v srdci čekal na jeho příchod.

Čas se pomalu vlekl. Poslední sluneční paprsky zmizely za

hřebenem vzdálených kopců. Nadešel soumrak. Na obloze vyšel

srpek měsíce, jehož světlo ozařovalo celý kraj bledým světlem, ale

pod věží se všechno topilo v hluboké temnotě.

Jediný zvuk, který občas porušil večerní ticho, bylo nehlučné

plesknutí vody o okraj příkopu. Nejspíš tam plavala vodní krysa nebo

vydra za svou kořistí. Biggles chvíli pozoroval měsíční paprsky

poskakující na malých vlnkách. Trochu sebou škubl, když se ozval

100

hlasitý skřek nočního dravce, jenž vyletěl z břečťanu na noční lov.

Za chvíli vyletěl druhý. Biggles ani nedutal. Nedaleko od něj se

ozvaly podivné zvuky. Měl pocit, jako by někoho slyšel namáhavě

oddechovat.

„Jsi to ty, Gingere?“ zeptal se šeptem Biggles.

„Ano, veliteli, už se k vám šplhám,“ zašeptal také tiše Ginger.

„Pro pána krále, dej pozor, abys nespadl,“ vyhrkl polohlasně

Biggles a velice se ulekl, když si uvědomil, jak je Gingerovo šplhání

nebezpečné. Avšak neřekl už nic, neboť věděl, že by mu tím nijak

neprospěl. Napadlo ho, že se nejspíš chce dostat na střechu hlavní

budovy. Neviděl tam, a tak mu nemohl poradit ani ho varovat před

případným nebezpečím. Nezbývalo mu tedy nic jiného, než mlčky

snášet napětí, jež po celou dobu Gingerova výstupu pociťoval.

Nejednou sevřel ruce v pěst, když si Ginger počínal příliš hlučně,

jednou si dokonce myslel, že uklouzl.

„Sláva, už jsem nahoře.“ konečně se ze tmy ozval Gingerův

hlas.

„Proti obloze je vidět obrys vaší hlavy,“ dodal.

„A já tě taky vidím.“ odpověděl rychle Biggles, jakmile zahlédl

temnou postavu sedící obkročmo na cimbuří.

„Jak daleko jsme od sebe, co myslíte?“ zeptal se Ginger.

„Asi pět metrů.“

„Tak to bychom to mohli dokázat.“ prohlásil optimisticky

Ginger. „Připravte se, budete si chytat konec lana!“

Biggles zkoprněl a zvolal: „Lano? Ty máš lano?“

„Ano.“

„Co s ním hodláš dělat?“

„Podaří-li se mi hodit vám jeden jeho konec, uvážete si ho

někde uvnitř místnosti a potom se s jeho pomocí spustíte dolů.“

„A máš jistotu, že dosáhne až na zem?“

„Doufám, že ano.“

„Doufáš, doufáš… Hrom do toho! Strašně nerad bych zůstal

viset někde v půlce cesty.“

101

„To, co mám, je maximum toho co jsem byl schopen dát

dohromady, podle mého odhadu by mělo lano dosáhnout do vody v

příkopu.“

„Jak je hluboký?“

„Nevím, ale když jsem plaval, nedosáhl jsem na dno.“

„A jak se dostaneš dolů ty?“

„Stejně jako nahoru – po břečťanu. Sejdeme se dole.“

„Je lano dost pevné, nepřetrhne se, co myslíš?“

„Myslím, že ne. Není to lano, ale dlouhý řemen. Udělal jsem ho

ze všech postraňků, které jsem našel v sedlářské dílně.“

Biggles pocítil nepříjemný tlak v jamce nad žaludkem a ještě

jednou zopakoval svou otázku: „A víš jisté, že vydrží?“

„Já myslím, že ano.“

„Tak já také.“ zabručel Biggles a rozhodl se, že s blahopřáním k

tomuto báječnému Gingerovu nápadu počká, dokud nebude bezpečně

stát na pevné zemi. „Tak dobře, zkusíme to.“ zašeptal.

Řemen zasvištěl vzduchem. Na první pokus se Bigglesovi

nepodařilo zachytit jeho konec a musel chvíli čekat, než ho Ginger

svine a znovu se pokusí hodit mu ho. Ale ani podruhé nebyl úspěšný.

Konečně při třetím pokusu mu řemen spadl na rameno a Biggles ho

stačil zachytit právě ve chvíli, kdy mu sjížděl z ramene.

„Výborně,“ řekl Ginger. „Nesmíte táhnout moc rychle, jinak mě

shodíte dolů. Zbytek řemene mám omotaný kolem pasu. Táhněte

pomalu, já budu popouštět.“

Biggles se s řemenem odebral do místnosti. Pomalu ho

natahoval a přitom ho důkladně prohlížel, nenajde-li na něm nějaké

chatrné místo. Když s tím byl hotov, začal se poohlížet po něčem, za

co by mohl upevnit svůj konec řemene. Náhle se na chodbě ozvaly

čísi kroky. Bigglesovi se úlekem div nezastavilo srdce.

Ve škvíře pod dveřmi se objevilo slabé světlo. Na poslední

chvíli ještě stačil odkopnout kožený kotouč pod postel. Těžké

dubově dveře se otevřely a dovnitř vstoupili stejní muži jako

odpoledne. Opět mu přinesli na podnose jídlo. Jeden ze strážců

přinesl malou petrolejovou lampu a postavil ji na podlahu.

102

Druhý strážce si všiml rozbitého okna a začal něco šeptat svému

kolegovi. Ten se podíval napřed na okno a potom na Bigglese.

Zatvářil se posměšně na znamení toho, že nemá žádnou obavu z

vězňovy schopnosti uprchnout oknem.

Bigglesovi tlouklo srdce tak silně, že se bál, aby si toho jeho

strážci nevšimli. Také měl strach, že Ginger nebude vědět, proč se

odmlčel a prozradí se.

Ale Ginger patrně vytušil, co se stalo, protože ze sebe nevydal

ani hlásku. Později vyprávěl Bigglesovi, že nejprve zpozoroval

světlo lampy, jež se odráželo od okraje okenního výklenku. Potom

také slyšel, jak se zavírají dveře. Nemohl ale vidět Bigglese, jak klesl

na postel a stíral si z čela pot, jenž mu tam rozčilením vyrazil.

Biggles nezůstal dlouho nečinný. Rázně vyskočil z postele a

pokračoval v přípravách na sestup. Trochu se děsil představy, že by

se strážci mohli vrátit. Bylo mu jasné, že si přijdou pro prázdný

podnos, a tak nesměl ztratit už ani vteřinku. Nabízela se mu ještě

jedna možnost: počkat, až si strážci podnos odnesou a on bude mít

více klidu k útěku. Potom ho ale napadlo, že by se mohl objevit

jejich velitel, jenž s ním chtěl mluvit.

„Nikoli!“ rozhodl se Biggles. „Čím dříve budu dole, tím lépe!“

Místo dalších úvah vytáhl kožený kotouč zpod postele, přitáhl jej k

oknu a jeden jeho konec zahákl za nohu postele. Biggles začal

pomalu spouštět řemen dolů. Druhý konec určitě nedopadl do vody,

to by se muselo ozvat jeho plesknutí o hladinu. Kam až dosáhl,

nedalo se v té tmě zjistit. Ginger se zatím usadil na cimbuří.

„Měl jsem návštěvu,“ řekl mu Biggles.

„Myslel jsem si to.“ zněla odpověď. „Už jste připraven, polezete

dolů?“

„Ano, sejdeme se tam,“ odpověděl Biggles s jistotou, ale jistý si

ani zdaleka nebyl. Potom uchopil řemen a vyšvihl se na okno. Na

chvíli se ho zmocnil nepříjemný pocit. Zdálo se mu, že se noha u

postele trochu pohnula, ba dokonce, že povoluje i uzel. Ale pak se to

ustálilo a Biggles se začal pomalu spouštět dolů.

Nebyl ještě ani v půli sestupu a již cítil, jak mu ubývají síly.

Řemen byl příliš tenký a nedal se pořádné sevřít koleny, navíc byl

103

kluzký, zvlhčený padající rosou, takže mu ujížděl v dlaních. Nad

postupem, jenž se každým okamžikem nebezpečně zrychloval, začal

Biggles ztrácet kontrolu. Nejhorší byly přezky, jež se mu po krátkých

přestávkách zarývaly do dlaní a div mu z nich nesedřely kůži. Trochu

se mu ulevilo, když si uvědomil, že s každým dalším hmatem se

přibližuje k zemi. V téže chvíli zůstal viset s kymácejícíma se

nohama ve vzduchu.

Biggles se už nestačil ani podívat, jaká je pod ním hloubka.

Řemen mu projel dlaněmi a než ho stačil znovu sevřít, vyklouzl mu

konec z rukou. V Bigglesovi se na okamžik zastavil dech, ale vtom

už dopadl do vody, která pořádně vystříkla. Náraz na hladinu nebyl

sice nijak tvrdý, ale přesto se Biggles pořádně lekl. Ještě dříve, než se

voda zavřela pilotovi nad hlavou, začal dělat tempa. Nemohl však

plavat, protože ho něco táhlo ke dnu. Biggles poznal, že se zapletl do

dlouhých vodních řas, jež vyrůstaly ze dna příkopu.

Místo toho, aby nechal nohy volně viset, což je v takovém

případě nejúčinnější, vyrazil divoce ze dna a prudkými rozmachy,

trochu připomínajícími plavání psa a trochu kraul, se dostal ke břehu

současně s Gingerem, jenž právě přibíhal od věže.

„Kriste pane, to byl ale rámus,“ děsil se Ginger. Podal

Bigglesovi ruku a vytáhl ho na břeh. „Ti chlapi uvnitř si budou

myslet, že sem žbluňkl nějaký mrož.“

„Ti chlapi ať si třeba myslí, že to bylo hejno velryb,“ zavrčel

Biggles a přitom si odmotával z krku a z těla slizké vodní řasy.

„Potápěčem bych tedy být nechtěl, nějak mě to vysiluje. Kromě

toho jsem mokrý až na kůži.“ stěžoval si Biggles.

„Abych řekl pravdu, ani mě to nepřekvapuje.“ podotkl Ginger a

dodal, svlékaje si kabát: „Já také nejsem zrovna suchý. Zdá se, že

dnes večer je ta voda obzvlášť mokrá, že ano?“

„A tvé ucho bude zvláště dlouhé, jestli budeš ještě chvíli takhle

žertovat!“ zavrčel Biggles. „Díky Bohu, že není zima.“ pokračoval

dále a setřásal ze sebe vodu jako pes.

„Poslouchej!“

Oba letci stáli několik vteřin bez pohybu na místě a poslouchali,

co se děje. Nejspíš však Bigglesův útěk nikdo nezpozoroval, protože

104

se nikde nic nehýbalo. „Pojďte za mnou!“ řekl Ginger tiše. „Znám

cestu.“

„Jakou cestu?“

„K letadlu.“

„K jakému letadlu?“

„Slečny Carstairsové.“

„Kriste pane! Tys jí ukradl Sokola?“

„Nic jsem neukradl. Pouze jsem si ho vypůjčil.“

„Ta bude mít radost.“

„Také si to myslím, a zvláště až se dozví, proč jsem si ho

vypůjčil,“ řekl Ginger významně. „Ale pojďte už! Když jsem vás

dnes viděl poprvé v okně ve věži, měl jsem pocit, že vidím strašidlo.

Mohl bych odpřísáhnout, že jsem viděl tělo pilota v hořícím

Kormoránovi.“

„To jsi mohl vidět, já jsem to ale nebyl,“ odpověděl Biggles

velmi důrazně. „Později ti o tom budu vyprávět. Neobjevil jsi

nějakou stopu Laceye?“

„Kriste pane, ne! Proč, je tady?“

„Domnívám se, že ano. Nemůžeme bez něho odletět, nebo ne

dříve, než se přesvědčíme, že tady není. Kromě toho, ti lotři mi

sebrali drahokamy. Ty také musím dostat.“

„Jakpak je chcete dostat – půjdete k hlavní bráně a požádáte o

ně?“

„Nikoli. Nikoho o ně prosit nebudu, ale vezmu si je sám,“

odpověděl pohotově Biggles.

Ginger se na něho vyděšeně podíval. „To se chcete vrátit zpátky

do hradu, ze kterého jsme právě utekli?“

Biggles přikývl a prohlásil: „V tuto chvíli bys bezpečnější místo

v okruhu několika kilometrů nenašel. Odhaduji, že asi tak za půl

hodiny bude odhalen můj útěk a nastane pořádný povyk. Doufám, že

uvnitř hradu mě budou hledat až naposledy.“

„Kde říkáte?“

„Uvnitř hradu.“

„To je dobré. Raději pojďme pryč! Skoro mám pocit, že už toho

dnes večer máte dost.“

105

„To je sice pravda, ale musím nejdřív najít Laceye. Pojďme

tudy!“

„Tam už jsem byl.“

„Co je tam?“

„Prázdné stáje, různé přístavky a malá elektrárna – alespoň to

jako elektrárna vypadá. Potom je tam další hradba, podobná této.“

„Tak se tam pojďme podívat.“

Oba letci brzy dorazili k budovám, jež Ginger popsal. Byly tam

řady prázdných stájí, které nasvědčovaly tomu, že hrad kdysi býval

mocný. Dále zde bylo několik přístavků, v jednom z nich běžel malý

Dieselův motor a dynamo.

„Ano, tady si vyrábějí elektřinu, která jim slouží k osvětlování

hradu. Z toho, co je vidět, se dá usoudit, že se jedná o stejnosměrný

proud,“ podotkl Biggles potichu, když nakoukl dovnitř oknem. „Ale

nikdo tam není. Něco ti povím. Teď se pokusím dostat do hradu a

octnu-li se tam v nějaké bryndě, zahvízdnu. Jakmile uslyšíš

zahvízdnutí, vběhneš dovnitř a zhasneš všechna světla. Tak bych

mohl alespoň na chvíli získat převahu, kdyby se celý hrad ponořil do

tmy.“

Ginger se ušklíbl. „Budu si to pamatovat!“ řekl.

Biggles se otočil a octl se čelem přímo proti masivní stavbě

hradu. Stavba odpovídala Gingerovu popisu. Byla zde další věž,

úplně stejná jako ta, ve které byl na protilehlém konci uvězněn. Z

jejího malého čtverhranného okna vycházelo slabé žluté světlo.

„Jestli je Algy tady, pak ho určitě najdeme ve věži,“ řekl si Biggles.

„Tady bohužel žádný břečťan neroste a po zdi se nahoru nikdo

nedostane, leda moucha,“ zabručel lítostivě Ginger.

„Obávám se, že máš pravdu. Nejspíš se do té místnosti nelze

dostat jinak než chodbami uvnitř hradu,“ odpověděl tiše Biggles.

„Rád bych věděl, co se teď tam uvnitř děje.“ dodal ještě a ukázal na

řadu vysokých gotických oken v prvním poschodí. Linulo se z nich

příjemné světlo, jež osvětlovalo bezprostřední okolí. Některá okna

byla otevřená.

„Asi se o tom nebudeme dohadovat, nemělo by to smysl,“

podotkl Ginger.

106

„Mám tentýž názor, Gingere. Pojďme se raději poohlédnout po

nějakém žebříku. Snad budeme mít štěstí a něco tu najdeme. V

takovém hradě se přece bez žebříků neobejdou.“

Biggles měl pravdu: žebříky tam byly. Letci jich našli hned

několik. Každý byl jinak dlouhý. Byly zavěšeny na obrovských

hácích vzadu ve stáji.

Ginger si je pochybovačně prohlížel. „Myslel jste to vážně?

Chcete vytáhnout žebřík na dvůr a přistavit ho k oknu?“ zeptal se

nejistě Ginger.

„Ano. K čemu jinému bych ho mohl potřebovat – abych si z něj

udělal houpačku?“

„Mně ten váš nápad připadá příliš riskantní.“ osmělil se Ginger

k námitce.

„Možná je ten nápad riskantní,“ souhlasil Biggles, „ale protože

nejsem pták, bez žebříku se do toho pokoje nepodívám.“

„Vždyť to znamená vystavit se novému nebezpečí!“

„Chop se ho a nemluv tolik!“ řekl Biggles Gingerovi.

Vyháknout žebřík a zanést ho přes štěrkem vysypaný dvůr pod

jedno z osvětlených oken, jehož předprseň byla asi čtyři a půl až pět

metrů nad úrovní dvora, jim netrvalo nijak dlouho.

Biggles se na chvíli zastavil a pozorně naslouchal, jestli se

někde neozve zvuk, jenž by signalizoval nebezpečí. Ale všude bylo

ticho. Biggles rychle vyběhl po příčkách žebříku a zvědavě nakoukl

do osvětlené místnosti.

Ginger celou dobu sledoval Bigglesovo počínání. Zaslechl ještě,

jak se zhluboka nadechl, než se přehoupl přes okenní rám a

definitivně mu zmizel z dohledu. Se zatajeným dechem Ginger čekal

na Bigglesův návrat. Vteřiny míjely, ale pilot se neobjevoval. Čekání

se protahovalo a Ginger postupné ztrácel trpělivost. Rozhodl se, že se

podívá za Bigglesem. Již vystoupil na první příčku žebříku. Náhle se

pár desítek metrů od něj ozvaly čísi kroky a rychle se blížily.

Gingerovi se hrůzou podlomila kolena.

Musel okamžitě jednat. První, co ho napadlo, byl žebřík. Ten by

jisté neunikl pozornosti strážných. Kdyby si všimli žebříku

přistaveného k oknu, nejspíš by spustili poplach. Biggles by sice

107

musel zůstat v místnosti nebo se nějak spustit dolů, ale to v této

chvíli nebylo tak důležité. Ginger napjal svaly a odtáhl žebřík od

okna. S krajním vypětím sil zabránil hlučnému pádu žebříku do

křoví, jež tvořilo plot pod okny.

Podařilo se mu to za cenu ztráty vlastní rovnováhy. Žebřík sletěl

do křoví s tlumeným žuchnutím a Ginger se natáhl jak dlouhý tak

široký vedle něj. Bylo to právě včas. Kroky neznámého se přiblížily.

Ginger se celým tělem přitiskl k zemi. Skoro se neodvažoval dýchat.

S napětím očekával, co se bude dít.

108

KAPITOLA DEVÁTÁ

DO OHNĚ

I.

Biggles sotva mohl tušit, co uvidí, až se dostane k oknu. V

hloubi duše si přál, aby tam byl alespoň jeden z členů té bandy, ale

nejraději by se setkal rovnou s jejich velitelem. To by snad vyvážilo

riskantnost celého podniku. Ale k jeho nesmírnému překvapení byl

ten pokoj úplně prázdný. Biggles si krátce prohlédl zařízení rozlehlé

místnosti. Uprostřed stál masivní stůl – nejnápadnější kus nábytku.

Kolem něho byla uspořádána do kruhu řada křesel, z nichž největší

stálo v čele stolu. Všechno nasvědčovalo tomu, že se tu chystá nějaká

schůzka či jednání. Tento dojem ještě posiloval poznámkový blok,

vázaný v černé kůži, před nímž ležel velký stříbrný kalamář.

Na poznámkovém bloku ležel předmět, který v Bigglesovi

vyvolal zvědavost. Když poznal, že je to ten balíček, jejž doslal dnes

ráno od Cronfelta, zatajil se v něm dech. Měl dosud neporušené

pečeti. To byla ale šťastná náhoda! S něčím takovým Biggles vůbec

nepočítal. Teď musel rychle jednat. Na nic nečekal a seskočil z okna

do místnosti. Měl jednoduchý plán. Doběhnout co nejkratší cestou ke

stolu, sebrat balíček a vrátit se zase k oknu. Nebyl ještě ani v

polovině cesty, když uslyšel nějaký hluk. To, co následovalo,

způsobilo, že se Biggles leknutím div neskácel na podlahu. Někdo

bral právě za kliku a otevíral dveře do místnosti. Nemělo cenu běžet

k oknu, to nemohl stihnout. Bohužel se nemohl zmocnit ani balíčku

na stole. Bez dlouhého rozmýšlení o tom, co bude následovat, skočil

za dveře, chtěl se za nimi alespoň na okamžik skrýt.

109

Pilotova pěst vystřelila směrem k lokajovu žaludku.

Tato nečekaná příhoda vzala Bigglesovi veškerou naději na

získání balíčku s diamanty. Stačil tak tak skočit za dveře, ale nadělal

při tom tolik hluku, že člověk vcházející právě do dveří by musel být

hluchý, aby ho neslyšel. Dveře se s bouchnutím zavřely a Biggles se

octl tváří v tvář lokajovi oblečenému podle středověké módy. Sluha

vůbec nezastíral své překvapení a vyjeveně zíral Bigglesovi do

obličeje.

110

Biggles využil momentu překvapení a dřív než stačil lokaj

promluvit, vystřelila pilotova sevřená pěst hbitě směrem k lokajovu

∗/

žaludku. Tvrdě ho udeřil horním hákem na solar plexus. Muž,

obšťastněný tímto nevlídným pozdravem, začal prudce a křečovitě

oddechovat. Obličej se mu zkřivil bolestí a nakonec se zhroutil jako

propíchnutý balón na podlahu.

Biggles se podíval na dveře. Byly zavřeny. Potom se dopustil

chyby, které později hořce litoval. Na její nápravu však bylo příliš

pozdě. Jakkoli měl silné nutkání vzít balíček s diamanty a prásknout

do bot, neudělal to a bůhví proč se rozhodl, že nejprve odstraní z

dohledu bezvládné lokajovo tělo. Uchopil ležícího muže za límec

kabátu, druhou rukou sebral paruku, jež mu spadla z hlavy, a táhl ho

k malým pootevřeným dveřím vedoucím z místnosti. Byly vzdáleny

jen pár metrů, a tak se mu celkem bez potíží podařilo vtáhnout do

nich to bezvládné břímě. Již se vrhl ke stolu pro balíček, ale opět ho

vyrušily čísi hlasy. Dveře, jimiž před chvíli přišel sluha, se otevřely

dokořán – a teď teprve Biggles poznal, že balíček s diamanty na stole

ležel příliš dlouho. Rychle se ukryl za dveřmi. Do opuštěné místnosti

vstoupilo několik lidí. Biggles si v duchu vynadal, že to všechno tak

zhudlařil, a začal si hledat cestu, kudy by utekl. Ke svému údivu

zjistil, že ustoupil do alkovny. Nedalo se z ní dostat jinak než dveřmi,

protože neměla ani jedno okno. Když pochopil, v jak zoufalé situace

se nachází, hrůzou mu na čele vystoupily krůpěje potu. Do sousední

místnosti se nemohl odvážit vejít a zůstat v alkovně bylo pro něj

rovněž nebezpečné. Muž ležící v bezvědomí se musel každým

okamžikem probrat a nebylo žádných pochyb, že o sobě dá okamžitě

vědět. Biggles neměl na vybranou.

Musel muže spoutat a ucpat mu ústa roubíkem, jak se to

obyčejně děje v dobrodružných románech. Naneštěstí nebylo v

alkovně nic, čím by lokaje mohl svázat nebo mu alespoň zacpat ústa,

nemluvě vůbec o nějakém provazu či motouzu. Naštěstí si vzpomněl

na kapesník, ale když pro něj sáhl do kapsy, žádný tam neměl.

∗/ spleť nervů nad žaludkem

111

Na okamžik se mu zdálo, že už je všechno ztraceno a uvažoval o

tom, že se vrhne k oknu, ať to dopadne, jak chce. Místo toho ale

dostal šťastný nápad. Muž ležící na podlaze byl asi tak stejně vysoký

jako Biggles. Použije-li jeho oblečení, sametový kabát švestkově

modré barvy, krátké kalhoty a paruku, mohl by se nepozorován

lidmi, sedícími kolem stolu, dostat ke dveřím. Má šanci to dokázat?

Biggles se rozhodl, že se o to pokusí.

Celá operace mu trvala skoro deset minut. Ke konci převlékání

se vyskytly malé komplikace. Muž na podlaze se začal pozvolna

probírat k vědomí, Bigglesovi se roztřásly prsty. Při pomyšlení, že

lokaj začne křičet, mu vypověděly službu. Konečně si zapnul

poslední knoflík na purpurové kazajce a urovnal si na hlavě paruku,

byl hotov. Bez dalšího zaváhání nakoukl skulinou ve dveřích do

místnosti.

Po stranách stolu, ve vzdálenosti tří až pěti metrů od Bigglese,

seděli čtyři muži a dívali se na velitele, trůnícího v největším křesle.

Vážně jim něco vysvětloval. V jedné ruce držel krabičku s

drahokamy a v druhé malý perořízek. K Bigglesovi byl částečně

obrácen zády, takže mu nebylo vidět do obličeje. I dva další muži k

němu byli obráceni zády. Obličeje zbývajících mužů si mohl dobře

prohlédnout. Ale nebyly mu ani trochu povědomé.

Místnost mu nyní připadala jako muzeum. Kdysi to zřejmě

bývala hodovní síň, neboť po celé délce jedné stěny se táhla galerie

pro středověké potulné zpěváky – trubadúry. Na galerii se vcházelo

po schůdkách. Začernalé trámy stropu se svažovaly šikmo dolů ke

stěnám a byly zapuštěny do jiných trámů, mezi nimiž visely

podobizny šlechticů v životní velikosti. Podle oblečení se dalo soudit

na dobu, ve které žili. Ve stěně naproti galerii byla v pravidelných

rozestupech vysoká okna, zasklená kosočtvercovými tabulkami a

zdobená umné proplétanými gotickými růžicemi. Po stranách

splývaly těžké brokátové záclony. Kdysi musely být nádherné, ale

čas je připravil o jejich krásu. Téměř se nedalo rozeznat, jakou barvu

kdysi měly, a na mnoha místech byly prožrané od celých pokolení

molů. Strop nesly tři nahrubo otesané trámy. Byly na nich

112

připevněny tři mohutné lustry, v nichž místo svíček zářilo mnoho

elektrických žárovek.

Všechny tyto věci Biggles spatřil v kratším čase, nežli se dají

popsat. Po krátkém zaváhání, má-li se odvážit vejít do sálu, se za ním

ozvalo slabé zasténání. Dodalo mu to potřebnou energii. Ještě

okamžik a už by bylo pozdě. Biggles směle otevřel dveře a vešel do

místnosti. Dva muži, obrácení k němu obličeji, vzhlédli, jakmile

vešel. Ale brzy obrátili oči na tiše mluvícího řečníka. Bylo zřejmé, že

tito dva muži nepovažují Bigglesovu přítomnost za hodnou

pozornosti. Zatím všechno probíhalo podle plánu, již zbývalo jen pár

kroků ke dveřím. V tom okamžiku se přihodila zcela neočekávaná

věc. Muž, sedící v čele stolu, náhle skončil svou řeč. Perořízkem

uvolnil šňůrku omotanou kolem malého balíčku s diamanty. Hbitým

pohybem stáhl vnější obal, pod nímž se objevilo červené kožené

pouzdro. Pak se ozvalo ostré cvaknuti. Muž otevřel to pouzdro.

Znovu začal hovořit, ale náhle jeho hlas zmlkl a v místnosti se

rozhostilo hrobové ticho. Pouzdro totiž bylo prázdné!

Biggles po očku sledoval celý tento výjev. Když procházel

kolem stolu, zůstal stát a jako omráčený hleděl do pouzdra. Na chvíli

zapomněl, že by měl být ostražitý. Nevěděl, kde je a co dělá.

Nevnímal nic kromě prázdného pouzdra. Byla to pro něj neuvěřitelná

a nevysvětlitelná záhada. Celé to trvalo sotva pár vteřin. Bigglese

vytrhl ze strnulosti čísi upřený pohled. Působil na něj jako magnet.

Když se jeho pohled setkal s očima velitele, Biggles ucítil, že se mu z

obličeje vytrácí krev. Úlek ho zcela ochromil. Nezpůsobila to hlaveň

pistole, jež se objevila nad deskou stolu, ale poznání: obličej, do

kterého Biggles právě hleděl, patřil muži, o němž si myslel, že dávno

leží pohřben hluboko ve vyprahlém písku Palestiny. Octl se tváří v

tvář Erichu von Stalheinovi.

Stalhein první přerušil ticho.

„Majore Bigglesworthe,“ pronesl obřadně, „před lety jsem hlásil

svému představeném na velitelství, že máte více odvahy než

kterýkoli jiný důstojník britského vojenského letectva – ne, nehýbejte

se, prosím!“

113

Zvuk hlasu, jímž byla vyřčena tato slova, uvolnil v Bigglesovi

veškeré napětí. Velmi dobře se na ten hlas pamatoval. Biggles se

uklonil.

„A já, setníku von Stalhein, jsem měl kdysi tu čest podat totéž

hlášení o vaší osobě vrchnímu veliteli britského expedičního sboru v

Palestině,“ odpověděl Biggles vážně.

Slabý náznak úsměvu se mihl obličejem von Stalheina. „Děkuji

vám.“ Vzápětí pokračoval: „Omluvte mě, prosím! Pánové, dovolte

mi, abych vám představil majora Biggleswortha, vynikajícího

důstojníka britského vojska a bývalého pilota britského vojenského

letectva, nyní ředitele civilní letecké společnosti, jež nese jméno

Biggles a spol.“ Pak se na chvíli odmlčel a skepticky se na Bigglese

podíval. „Ale tato nová uniforma vám nějak nepadne, upřímně

řečeno.“ podotkl kriticky.

Biggles se trochu usmál. „Ještě jsem neměl kdy poradit se o tom

se svým krejčím.“ řekl omluvně.

„A proč byste se tím obtěžoval? Vždyť už ji nebudete

potřebovat, nemám pravdu?“ hbitě mu odpověděl von Stalhein. „Kde

jste nechal své šaty?“

„V alkovně.“

„Myslím, že se budete cítit lépe v těch svých. Potom si budeme

moci pohovořit o situaci se vší důstojností patřící k věci.“ navrhl

muž.

Biggles přikývl. „Asi máte pravdu,“ připustil a odebral se do

alkovny. Tam se rychle převlékl do odloženého oděvu.

„Povězte mi, Bigglesworthe,“ pokračoval stroze von Stalhein po

Bigglesově návratu do místnosti, „pročpak jste nám přivezl místo

diamantů prázdné pouzdro?“

Biggles pokrčil rameny. „Také bych vám mohl položit otázku.

Proč bych vám vozil prázdné pouzdro, uvážíme-li, co je v sázce.“

„Vy jste ani netušil, že pouzdro je prázdné? A to nám chcete

namluvit?“

„Nechci vám to namluvit, já to tvrdím.“

„Mohl byste na to přísahat?“

114

„To bych nemohl, ale dám vám své čestné slovo. Ještě před

hodinou bych dal v sázku svůj život, že diamanty v tom pouzdru

byly. Vy na mém místě byste nejednal jinak.“

„Věřte mi Bigglesworthe, nechci pochybovat o vašem čestném

slovu, ale…“

„A proč bych chodil do této místnosti?“ přerušil ho Biggles.

„Abych tu ztrácel čas a riskoval svůj život pro prázdnou krabici? To

nemyslíte vážně, můj milý příteli!“

Von Stalhein pokýval hlavou. „Ano, já vám věřím,“ řekl

nakonec. „Ale můžete uvést jediný důvod, proč by vás někdo

požádal, abyste zavezl do Amsterdamu prázdnou krabici?“

„Mohu.“

„Proč tedy?“

„Protože odesílatel si nepřál, aby se vám klenoty dostaly do

rukou, to je očividné.“

Setníkovi se zablesklo v očích. Konečně vyhrkl: „Ach! Jistě.

Řekl jste to úplně přesně: to je očividné.“

Biggles si uvědomil, že věta, tak jak ji řekl, byla dvojsmyslná,

ale neřekl nic.

„Bigglesworthe,“ pokračoval mírně von Stalhein, „vy si musíte

uvědomit, že jste se dostal do vážné situace. Za války to bylo jiné.

Kdybych byl v Zabale velitelem já – a ne ten hlupák hrabě von

Faubourga – všechno by dopadlo jinak. Ale tady jsem vrchním

velitelem já a tentokrát mi neuniknete.“

„Nepomlouvejte hraběte, setníku!“ vpadl mu do řeči Biggles.

„Každé velitelství je napadnutelné a žádný velitel není vševědoucí.“

Von Stalhein se zamračil. „Co tím myslíte?“

„Mohu vám něco předvést?“

„Jak je libo, jistě to bude zajímavé.“

„Tedy dávejte dobrý pozor!“ řekl Biggles a usmál se. Potom si

strčil dva prsty do úst a prudce vyfoukl: místností se neslo pronikavé

zahvízdnutí.

„No a?“ zeptal se von Stalhein a tvářil se přitom zvědavě. „Zdá

se, že se nestalo vůbec nic, kromě vašeho zahvízdnutí.“

„Ale stane se!“ ujistil ho Biggles.

115

V tom okamžiku zhasla všechna světla.

Biggles se vrhl na zem: o zlomek vteřiny později vypálil von

Stalhein z pistole. Byla to přesná rána a Biggles ucítil, jak mu kulka

pročísla vlasy, ještě než dopadl na zem. Von Stalhein zřejmě

nepočítal, že nepoběží ke dveřím. Bylo to Bigglesovo štěstí, protože

von Stalhein nejméně dvakrát tím směrem vystřelil. Střílel sice bez

míření, to je pravda, ale z takové blízkosti nemohl minout nikoho,

kdo by se pokoušel projít dveřmi. Ve světle plamínku, který vyšlehl

po každém výstřelu z hlavně. Biggles objevil dveře na galerii a

bleskově se rozhodl jimi uniknout.

Zatímco von Stalhein vrčel jako vzteklý pes a někdo další cosi

řval, Biggles nahmatal kliku u dveří. Podařilo se mu celkem rychle je

za sebou zamknout. Oddechl si. Měl přece jenom strach: co kdyby

byly dveře zamčeny z druhé strany!

Octl se v naprosté tmě. Rád by si posvítil, ale sirky zůstaly v

letecké vestě, a proto ruku, již bezděčné zastrčil do kapsy, zase

zklamaně vytáhl. Trochu ho uklidňovalo pomyšlení, že by mu stejně

nebyly nic platné, protože se namočily při jeho nedobrovolné koupeli

v hradním příkopu.

„Bože můj!“ povzdechl si Biggles, „tady bych se nevyznal ani

se světlem, natož bez něho.“

Jestliže Bigglesovi ještě před chvílí nešla na rozum otázka: kdo

a proč poslal namísto diamantů prázdnou krabici, nyní se touto

myšlenkou přestal zabývat a zajímala ho jediná věc: najít Laceye a

osvobodit ho. Kdyby se mu to podařilo, s radostí by odtud zmizel. Co

se týkalo Gingera, spoléhal se plně na jeho schopnost postarat se sám

o sebe. Biggles stál před nelehkým úkolem. Měl se zorientovat a

určit směr, ve kterém se nachází východní věž, pravděpodobnější

místo, kde mohl být Algy uvězněn. Avšak postup mu ztěžovala

neproniknutelná tma.

Biggles tápal rukama před sebou a brzy narazil na zeď. Dotkl se

nějaké věci. Když ji hmatal, zjistil, že se jedná o dlouhý kovový

předmět. Podle tvaru to nejspíš byla dragounská šavle. Vyzbrojen

touto zbraní, jež mu dodávala novou sebedůvěru, vyrazil opět do

tmy. Šavlí píchal do prostoru před sebou. Sloužila mu jako citlivé

116

tykadlo. Tak se stalo, že pod dotykem hrotu meče něco neznámého

zazvonilo. Biggles by byl rád zjistil, co to je, ale vtom se ozval tak

strašný rachot, že mu div nepraskly ušní bubínky. Biggles zděšeně

ucouvl a narazil do dalšího předmětu. Ten se také zřítil na zem a jeho

pád opět způsobil velký hluk. Biggles se nervózně kousl do rtu.

„Hrom do toho,“ vyhrkl Biggles, „to jsou ale rány. Jestli to bude

takhle pokračovat, zblázním se z toho. Kde asi – u všech čertů –

jsem?“

Jako kdyby chtěl někdo vyhovět Bigglesovu přání, všude se

rozsvítila světla a Biggles dostal odpověď na svoji otázku: nacházel

se ve zbrojnici, přesněji řečeno, v muzeu historických zbraní. Během

staletí jich zde bylo nashromážděno velké množství, počínaje

hákovnicí a konče mušketou z 19, století. Některé visely na stěnách,

jiné stály na nízkých podstavcích a největší z nich ležely na kamenné

podlaze. To všechno Biggles zjistil jediným pohledem. Byl by se rád

věnoval prohlídce této sbírky podrobněji, ale nebyl k tomu právě

nejpříhodnější okamžik. Než se dal do běhu, rychle se otočil, ale von

Stalhein se svými lidmi mu zatím v patách nebyli.

Biggles míjel zasklené skříně plné nejrůznějších střeleckých

pomůcek: byly zde prachovnice se střelným prachem, starodávné

náboje, pytlíky s broky a další věci. Biggles dostal nápad a uchopil

jeden kulatý náboj, jenž by se hodil do kulovnice s velkou hlavní. Na

boku měl vyražen nápis Fabrique nacionale, Schneider. Vedle skříně

stálo několik pušek a Biggles vyzkoušel nejméně čtyři, než se mu

podařilo najít tu správnou. Bohužel neměla zásobník, ale Biggles

stejně neměl další náboje, které by tam v případě potřeby mohl

zasunout. Nakonec usoudil, že je to lepší zbraň než tupý palaš a šavli

odložil na zem. S puškou připravenou k výstřelu pospíchal ze

zbrojnice pryč.

Otevřeným oknem zkontroloval, na kterém místě hradu se

nachází. Zaradoval se, když zjistil, že postupuje správným směrem.

Vždyť se přiblížil o několik dalších metrů k věži, v níž doufal najít

Algyho.

Nyní se Biggles octl již poněkolikáté ve stejné situaci. Stál před

zavřenými dveřmi a nevěděl, co je za nimi. Tentokráte tam byla

117

velká neosvětlená místnost. Ozařovaly ji jen bledé měsíční paprsky.

Ze zařízení, jež Biggles byl schopen rozeznat, usoudil, že se jedná o

hradní kapli. Vycházely z ní dvoje čí troje malé dveře. Biggles si

velice přál, aby objevil schodiště, které by ho dovedlo do věže, ale

bohužel za žádnými z těch dveří schody nebyly. Potom zaslechl, jak

kdosi zahvízdal na píšťalku a také k němu dolehlo několik výkřiků z

různých stran. Honba na Bigglese začala. Ani si netroufal pomyslet

na to, co dělá Ginger; mohl se pouze spoléhat na odvahu a rychlost

jeho mládí, jež by mu mohly pomoci dostat se do bezpečí. Nedokázal

si ale představit, kde ho bude hledat, to však nyní nebylo důležité. Do

směsice povykujících hlasů ještě přibyl ostrý a útočný štěkot psa.

Biggles se zhluboka nadechl. „Hrom do toho. Opravdu, vypadá to

tak, jako bych píchl do vosího hnízda!“ zabručel si pro sebe a vydal

se na druhý konec kaple. Nízkým a úzkým portálem vstoupil do

sakristie. Prošel jí a dostal se k dalším dveřím. Vzal za kliku a zjistil,

že nejsou zamčené. Pomaličku je otevíral jen na škvíru, aby mohl

nahlédnout dovnitř. Ale ať tam bylo cokoli, nic neviděl, neboť

prostor se skrýval pod závojem tmy. Netrvalo dlouho a oči se

přizpůsobily. Ze sakristie vedla úzká chodba a ztrácela se v šeru.

„Nu což, mohl bych se tam podívat.“ pomyslel si Biggles a

opatrně postupoval podél zdi kupředu. Ještě neudělal ani deset kroků

a opět musel zastavit před dalšími dveřmi. Kupodivu ani ty nebyly

zamčené. Když je potichu otevíral, cítil, jak mu napětím buší srdce.

Nakoukl dovnitř. Svítilo se tam. Počkal tak dlouho, dokud oči světlu

nepřivykly.

Před Bigglesem se objevilo prostorné odpočívadlo uprostřed

velkého, patrně hlavního schodiště. Lemovalo je dřevěné zábradlí s

řezbami podivuhodných geometrických obrazců, jež se střídaly po

několika metrech s malovanými štíty vybledlých barev. Široké

schodiště pokrýval rudý chlupatý koberec. Na stěnách visely portréty

pánů a dam v bohatých šatech. Jejich nevidoucí oči se dívaly na

muže, jenž se krčil u dveří. Konečně se mohl Biggles pustit po

schodech nahoru. Doufal, že vedou k jeho cíli! Nikde nebylo ani

živáčka a to mu dodalo novou odvahu. Po chvíli váhání se Biggles

pustil vpřed s puškou připravenou k výstřelu. Neměl jinou možnost.

118

Musel být připraven k obraně, protože zde nebylo nic, za čím by se

mohl skrýt, kdyby na někoho narazil.

Asi po dvaceti stupních schodiště vyústilo do slavnostně

ozdobené chodby, protínající horní odpočívadlo v pravém úhlu. Celý

prostor ozařovaly nástěnné svícny. Portréty se střídaly s větším

počtem dveří. Podle Bigglesova mínění vedly do ložnic. „Hlava

doleva, orel doprava!“ řekl si Biggles a vyndal z kapsy kovovou

minci. „Orel! – Tedy doprava!“ Bez dalších úvah i okolků se Biggles

pustil tou chodbou a dychtivě vyhlížel další schodiště vedoucí

nahoru.

Ušel sotva pár metrů a nedaleko zaslechl hlasy. Brzy zjistil, že

vycházejí ze dveří, které byly trochu pootevřeny. Hlas, jenž

přehlušoval všechny ostatní, mu připadal povědomý. Biggles se do

něj zaposlouchal. Vždyť to byl hlas setníka von Stalhein! Jeho

roztrpčený a kousavý tón svědčil o tom, že se setník přestal ovládat a

že je vzteky bez sebe.

Biggles se chvíli nemohl rozhodnout, co udělá. Zdravý instinkt

mu říkal, aby se obrátil a odešel stejnou cestou, kudy přišel. Ale proti

tomuto instinktu se stavěla zvědavost. Škvíra nedovřených dveří ho

neodolatelně přitahovala. V hlavě se mu honily nejrůznější

představy, co všechno by tam mohl uvidět. Skutečnost na něj

zapůsobila jako blesk z čistého nebe. Zůstal stát na místě jako

přikovaný a jenom se díval. Jen zázrak způsobil, že nebyl okamžitě

odhalen.

Uvnitř byl honosně zařízený pokoj, cosi mezi knihovnou a

kanceláři. Stěny byly pokryty nádhernými gobelíny od podlahy až ke

stropu, jenž byl vyzdoben freskami s výjevy z Nového zákona. Ze

středu stropu se snášel na pozlaceném řetězu ohromný lustr,

skládající se z tisíců malých broušených sklíček ve tvaru hranolu. Na

jejich stěnách se odráželo ve všech barvách slunečního spektra

světlo, linoucí se ze stolní lampy, postavené na honosném psacím

stole.

Von Stalhein seděl na židli, jejíž vysoké opěradlo bylo potaženo

brokátem. Měl ji trochu posunutou dozadu. Umožňovalo mu to

houpat se na ní. Nohama se opíral o trnož stolu a udržoval tím

119

rovnováhu. Ze svého místa viděl na všech sedm mužů

rozestoupených kolem něj do půlkruhu. Zbývající čtyři muže, stojící

za von Stalheinem, znal Biggles z jídelny či hodovní síně. Zřejmě to

byli jeho nejbližší spolupracovníci. Nechyběli zde ani všudypřítomní

strážci. Byli dva. Vyzbrojeni puškami tvořili doprovod vězně

stojícího za nimi. Ten vězeň byl Algy Lacey!

Bigglesův pátravý pohled zachytil von Stalheina hovořícího s

jeho čtyřmi společníky. Přitom pravou rukou ukazoval na nějaký

předmět ležící před ním na stole. Biggles by také rád viděl, na co

setník ukazuje, a proto si musel stoupnout na špičky. To, co spatřil,

vystupňovalo jeho údiv, jenž od chvíle, kdy přistoupil k těmto

dveřím, pociťoval. Na stole ležely dvě věci. První poznal Biggles

ihned. Bylo to pouzdro s drahokamy, které mu odevzdal Cronfelt. Na

papírovém obalu ještě byly neporušené pečeti. Vedle tohoto pouzdra

leželo jedno další, které se mu podobalo. Bylo otevřené a na

podložce z černého sametu se třpytilo mnoho krásných drahokamů.

Biggles pochopil, že setník upozorňuje své lidi na pečeti u obou

krabic. Nejspíš chtěl, aby je porovnali. Když byl Algy uveden do

místnosti svými strážci, setník právě hovořil. Jakmile si Algyho

všiml, odmlčel se uprostřed věty a přeměřil si přísně vězně, jako by

se chystal podrobit ho výslechu. Ve výrazu Algyho tváře nebylo ani

stopy po nějaké bázni. Stál tam pohodlně rozkročený, s rukama

zastrčenýma v kapsách. Díval se na svého protivníka s úsměvem,

jenž zračil ironii a opovržení.

Bigglesovi trvalo nějakou tu minutku, než se vzpamatoval z

překvapení. Bylo toho na něj trochu moc najednou: Algy,

diamanty… Okamžitě ho napadlo, že teď nastala ta pravá chvíle

vhodná pro osvobození kamaráda. Nejprve bude muset oddělit

Algyho od jeho strážců. Potom už se uvidí.

Nebýt toho, že si všiml zámku u dveří, nikdy by nedostal ten

báječný nápad. Potřeboval mít po ruce klíč, ale klíč byl jako na

potvoru zastrčen do zámku zevnitř. Naštěstí ale škvíra u

pootevřených dveří byla natolik široká, že se mu podařilo protáhnout

jí ruku, vytáhnout klíč ze zámku a co nejtišeji ho zasunout do klíčové

dírky na druhé straně dveří. Biggles využil nestřežené chvilky, kdy

120

se pozornost všech lidí v místnosti soustředila na vězně. Navenek

působil klidně, ale ve skutečnosti v něm hrál každý nerv. Konečně se

mohl opět nadechnout.

Než se Biggles pustil do další akce, musel se pořádně soustředit.

Potom pomalu, centimetr za centimetrem zdvihal hlaveň své pušky

vzhůru. Ruce se mu při tom třásly rozčilením, cíl mu tančil před

očima. Jedině díky pevné vůli dostal na mušku žárovku stolní lampy.

Za příznivější situace by vůbec nepochyboval, že zasáhne cíl, ale teď

byly v sázce dva životy. Nakonec přece jen zmáčkl spoušť. Cvak!

Ozval se úder kohoutku, který narazil na zapalovač pánvičky.

Avšak namísto očekávaného výstřelu to jen slabě zasyčelo.

Naráz se všechny tváře obrátily k Bigglesovi.

Tento okamžik mu zůstane navždy v paměti. Nikdy se mu nic

podobného nestalo. Ani během několika let válčení. Nevzpomínal si,

že by se někdy tak vylekal. Nečekané selhání pušky na něj působilo

jako rána do hlavy. V tu chvíli se s ním zatočil celý svět.

Setník von Stalhein přerušil naprosté ticho. Vypadal klidně jako

vždycky: jenom zdvihl obočí a se špatně skrývanou zlostí zavrčel.

„Zdá se Bigglesworthe, že váš prach zvlhl!“ podotkl suše.

V Bigglesovi povolilo veškeré napětí. Klidně mu odpověděl:

„Ano. Doufám, že řeknete svému zbrojíři, co o tom soudím.“

Ale v tom okamžiku vyšla z pušky rána. Zahřměla ne jako

celkem malý náboj, ale jako granát. Z hlavně se vyvalil mrak dýmu.

Hned nato se ozval praskot tříštícího se skla. Měkká olověná koule

nejprve zasáhla lustr a nakonec se zaryla do těla rozkošného

cherubína, jenž se právě chystal hodit kytici květů do vzduchu.

Souběžně s rachotem výstřelu a s řinčením skla se přihodilo několik

dalších událostí. Zpětný náraz vytrhl pušku z rukou ledabyle ji

držícího Bigglese a ta dopadla na podlahu. Strážce stojící nejblíž k

Bigglesovi se rychle sehnul – a udělal dobře, protože odražená koule

mu proletěla jen pár milimetrů od hlavy. Setník von Stalhein sebou

škubl, a protože se houpal na židli, snadno ztratil rovnováhu a židle

se s ním převrhla dozadu. Už se nestačil zachytit stolu a skončil

hlavou v krbu, v němž naštěstí nebyl rozdělaný oheň.

121

Byl-li Biggles vyděšen, když mu zbraň selhala, nyní – když

náhle spustila – byl ohromen. Nedokázal si vysvětlit, jak k tomu

mohlo dojít. Ačkoli si matně vzpomínal, že kdesi četl nebo snad i

slyšel, jak fungovaly starodávné zadovky. Stisknutím kohoutku byl

uveden do chodu zapalovač a teprve po určité době následoval

výstřel.

Setník von Stalhein propásl rozhodný okamžik. Trvalo mu dost

dlouho, než se vymotal z krbu a byl schopen podniknout rázné kroky

k zajištění Algyho a Bigglese. Algy první využil zmatku, jenž zde

nastal, a jedinou ranou smetl se stolu lampu.

Povzbuzen svým úspěchem, nikým ve tmě nepozorován, vyrazil

z místnosti. Stihl to v posledním okamžiku. Sotva za ním Biggles

přibouchl dveře a zamkl, už se na ně zevnitř tlačilo několik mužů.

Cloumali klikou ze všech sil. Biggles uskočil od dveří. Kdyby to byl

neučinil, jisté by se do něj zavrtala kulka, jež právě proletěla dveřmi.

„Kam teď?“ vyhrkl Aigy.

„Kam chceš, mně je to jedno.“ odpověděl Biggles a dal se do

běhu. Lacey ho okamžitě následoval.

„Musíme se rychle dostat k oknu, tam je přistaven žebřík, to je

naše jediná naděje. A také musíme najít Gingera, nejspíš tam na nás

čeká…“

II.

Oba muži dorazili s velkým funěním k hornímu odpočívadlu na

hlavním schodišti. Jistě netušili, že v téže chvíli jim běží naproti celá

tlupa pronásledovatelů. Teprve dusot jejich kroků je zastavil a

přiměl, aby se obrátili a běželi na opačnou stranu.

„Teď nemůžeme běžet dolů. Musíme hledat cestu jinudy,“ hlesl

sklíčené Biggles a pustil se nazdařbůh chodbou. Také tady brzy

narazili na své pronásledovatele. Nejprve slyšeli, jak praská dřevo. Z

dusotu, jenž následoval, usoudili, že se setníkovi von Stalhein a jeho

lidem podařilo vyrazit dveře pracovny.

122

„Tady to bzučí jako v úle,“ prohlásil Algy s neuvěřitelným

klidem, rozhlížeje se přitom do všech stran.

„Je načase, abychom odtud vypadli,“ dodal, jako by si teprve

teď uvědomil, o co všechno jim jde.

„Hm, také se již nějakou dobu obírám touhle myšlenkou.“

souhlasil posměšně Biggles. „Rád bych věděl, kam to vede?“ a

ukázal na úzkou chodbu vpravo.

Algy se tam podíval a řekl: „Jsou tam schody, ale vedou nahoru.

Ty nám jsou k ničemu.“

Kousek od nich se ozval výkřik. Oba vyrazili po schodech

nahoru bez dalších úvah tak rychle, jako když střelí do hejna vrabců.

Co je tam asi čeká? Plni zvědavosti proběhli dlouhým, úzkým

schodištěm. Končilo dalšími dveřmi.

Biggles lehce vzal za kliku. Dveře nebyly zamčeny, a proto si

mohl Biggles vydechnout. Skulinou pootevřených dveří nebylo vidět

nic než tmu. Bylo to tam cítit zatuchlinou a oba napadlo, že se octli v

neobývané části hradu, což se jim brzy potvrdilo. Z poloprázdné

místnosti, do níž vstoupili, vedly další dveře. Byly otevřeny dokořán.

„Co uděláme nyní? Půjdeme dál, nebo se vrátíme zpět?“ zeptal

se Algy.

„Půjdeme dál!“ Společně prošli místností a stanuli u dalších

dveří. Místnost nebyla zařízena žádným nábytkem. Již se chystali

obrátit, ale i zde objevili dveře. Beze slova jimi prošli a dostali se do

další prázdné místnosti. To se ještě několikrát opakovalo: dveře,

prázdná místnost – a tak stále dokola. Bigglesovi došla trpělivost a

hlasem, ve kterém bylo slyšet zklamání, řekl Algymu: „Vypadá to,

jako by nám bylo souzeno chodit tady do nekonečna.“

„Nesmíme se zastavovat, tamhle vidím zase dveře,“ řekl mu

Algy. „Však my se už odtud nějak dostaneme.“

„Co jiného by mohlo za těmi dveřmi být než prázdná místnost?“

odpověděl nazlobené Biggles a vstoupil tam. Tak prošli ještě šest

dalších pokojů, až se dostali do sedmého, v němž nebyly jiné dveře

kromě těch, jimiž vešli.

123

„Tak – a jsme v pasti! Zdá se, že jsme se pachtili zbytečné.“

zabručel zlostně Biggles. „Poslouchej! Vypadá to, že jsou nám v

patách,“ dodal. Ze vzdálených schodů sem doléhal dusot těžkých bot.

„Ano, dělají pořádný rámus.“ souhlasil Algy, když se kroky

přiblížily. „To je divné, člověk by řekl, že tady musí být nějaký

východ…“

„Algy! Co je to tamhle?“ zeptal se náhle Biggles a rozběhl se do

vzdálenějšího rohu místnosti. Algymu se zdálo, že tam vidí žebřík

opřený o stěnu.

Biggles rychle vyběhl po žebříku ke stropu, v němž byl otvor

zakrytý dřevěným poklopem. Když se do něj opřel, zjistil, že se

jedná o padací dveře. Podařilo se mu zvednout je bez velké námahy,

ale jeho spokojený výkřik byl ihned přerušen rachotem padacích

dveří, jež vyklouzly z pantů. O chvíli později se Biggles i Algy

protáhli otvorem nahoru. Na střeše je ovanul čerstvý a poněkud

chladný vzduch.

Teprve zde si uvědomili, jak je hrad rozlehlý. Stáli uprostřed

střechy, jejíž konce se ztrácely kdesi ve tmě. Svižně se vydali na

obhlídku. Zjistili, že kraje střechy jsou opatřeny cimbuřím. V

každém rohu stála kuželovitá vížka. Biggles se naklonil z cimbuří,

ale okamžitě se zase narovnal. Stačil mu jediný pohled.

„Ježíšmarjá!“ vyhrkl. „To je ale výška!“

„Ano, zdá se, že je odtud pěkný kus cesty dolů,“ odpověděl

Algy. „Ale otázka zní: kam teď půjdeme? Jestli se nemýlím, kroky

našich pronásledovatelů se rychle blíží. Napadá mě jedna věc. Otvor

ve stropě je natolik úzký, že jím najednou může projít jen jeden

člověk. To znamená, že bychom byli schopni držet pozici na střeše

do nekonečna.“

„Ano, až bychom zašli hlady,“ osopil se na něho Biggles. „V

našem postavení se nemůžeme spoléhat na sílu, ale na vtip. My v

nich musíme vzbudit dojem, že jsme sem nahoru vůbec nevylezli.

Spusť padací dveře! Kdyby je ti chlapi našli odklopené, hned by

věděli, že jsme tady.“

Algy je poslušně vrátil do původní polohy a za chvíli se připojil

k Bigglesovi stojícímu u cimbuří.

124

„No tak pojď, prozkoumáme to zde.“ zašeptal Biggles a začal se

opatrně plížit podél zábradlí.

Brzy zjistili, že jsou v horší situaci, než si původně mysleli.

Nevedla odtud žádná cesta dolů a nebylo tam ani žádné místo, kde by

se mohli schovat. Objevili jen jakýsi kulatý přístavek se stříškou.

Biggles se nad ním naklonil a okamžitě ucítil pach vyčichlého kouře.

Celý zoufalý se otočil k Algymu a vyhrkl: „Je to komín!“

„Ale pořádný komín,“ podotkl Algy.

Biggles přikývl. „Je to nejspíš šachta, jež sbírá kouř ze všech

komínů a zde ho pouští do vzduchu,“ řekl pilot klidně. „Nejspíš je to

původní systém. Moderní komíny vypadají trochu jinak. Počkej

chvilku!“ dodal Biggles, protože ho něco napadlo. „Pokud se dobře

pamatuji, bývaly komíny vymetány lidmi malého vzrůstu.

Pohybovali se uvnitř komínů a vymetali je ručně pometly. Jednou

jsem viděl takový komín v Anglii. Byly v něm zapuštěny železné

příčle. Máš u sebe sirky?“ Algy vytáhl krabičku zápalek. Biggles se

naklonil nad komínem, škrtl sirkou a posvítil si ji uvnitř. „Hrom do

toho, mám pravdu!“ vykřikl tlumeně Biggles. „Podívej se, tady je

schůdek. Vlez tam – ale rychle!“

Algy váhal. „Ty mi navrhuješ, abych vlezl do té pekelné díry?

To je jako v té pohádce, v níž bába říká: sedej na lopatu a pak s tebou

šup do pece!“

„Neměj strach. Teď se nikde netopí, jsou letnice. Vždyť

nemusíme lézt až dolů. Slezeme jen tak daleko, abychom nebyli

vidět, kdyby se snad někdo náhodou podíval do komína. Já půjdu

první. Dej prosím tě pozor a neshazuj na mě víc sazí, než bude

nutné.“ Jakmile to dořekl, přehodil jednu nohu přes okraj zídky a

brzy docela zmizel Algymu z dohledu.

Algy se pustil za nim.

„Zastav! To stačí, teď už jsme dost daleko.“ ozval se z hloubky

Bigglesův hlas. „Zůstaň na dohled padacích dveří, abys viděl, kdyby

jimi ti chlapi vylezli na střechu. V tom případě ťukni nohou do

komína a slezeme níž.“

„Dobrá,“ odpověděl tiše Algy. „Pst! Vidím je, už přicházejí.“

125

Letci nečekali, co se bude dít dál a začali slézat do té černé

jámy. Obezřetně kladli nohu na každou příčku. Jejich obavy byly na

místě, neboť jediný chybný krok se pro ně mohl stát osudným.

Dlouhou dobu se nic nedělo, ale pak hlasy pronásledovatelů

zesílily. Vypadalo to, že u ústí komína došlo k nějaké hádce. Náhle

vzplanula sirka.

Algy by se byl rád podíval, co se tam vlastně děje, ale jeho bílý

obličej by ho pravděpodobně prozradil, a proto zůstal sedět bez hnutí

s hlavou sehnutou dolů. Když mu spadlo na krk žhavé dřívko, kousl

se do rtu a ani sebou necukl. Někdo nahoře zapálil další sirku, ale

zřejmě nic nespatřil, protože brzy potom se hlasy začaly vzdalovat.

Uprchlici ještě nějakou dobu setrvali v nepohodlných pozicích.

Necelá půlhodina, již takto beze slov strávili, jim připadala jako

věčnost. Potom se Biggles zlehka dotkl Laceyova kotníku a zašeptal:

„Jdi se podívat, jestli už jsou pryč.“

Algy se vyšplhal nahoru rychle jako veverka. Na cestu mu svítil

měsíc, v jehož záři se matně rýsovaly jednotlivé schůdky. V

posledním úseku zpomalil tempo. Konečně se dostal k okraji komína.

Opatrně vyhlédl ven. Střecha kolem byla prázdná a ani v dálce

nikoho neviděl. Algy si radostně vydechl. „Už jsou pryč.“ řekl

stručně a vylezl z komína. Za chvíli se nahoře objevil i Biggles.

Oprašoval si šaty, jež byly pokryty sazemi, a při tom si bručel

pod vousy: „Nelituji ani trochu, že už jsem venku. Myslím, že bude

nejlepší, když tady zůstaneme pro případ, že by se ti chlapi vrátili.

Ostatně měsíc za pár minut zapadne a já nechci riskovat pád přes

cimbuří. Také bychom si měli trochu odpočinout. Tuším, že nás ráno

nečeká nic pěkného. Slunce vyjde asi za dvě hodiny. Máš u sebe

hodinky? Moje se zastavily.“

„Moje také.“ řekl Algy.

„Jak dlouho jsme mohli bloudit tím prokletým hradem?“

„Nemám ponětí, ale řekl bych, že celou věčnost.“

„Teď stejně nemůžeme nic dělat.“

„Myslím, že nepřeháním, řeknu-li, že tohle je nejztřeštěnější

situace, v jaké jsme se kdy octli. Asi se posadíme, ne? Proč bychom

stáli, můžeme-li si sednout?“

126

Letci se uvelebili na střeše co nejpohodlněji. Opřeli se zády o

komín a chvíli naslouchali, neuslyšili nějaké podezřelé zvuky. Ale

neslyšeli žádné, z nichž by se dalo poznat, co se děje uvnitř hradu.

„Měli bychom být rádi, že není zima,“ poznamenal optimisticky

Algy.

„To máš pravdu,“ připustil Biggles. „Víš, co mě nejvíc trápí?

Ginger. Co si teď asi myslí?“

„Mě se na to neptej!“

„Určitě má o nás strach. Jak ho znám, bude se nás snažit najít.

Nechal jsem ho stát pod žebříkem a ani jsem mu neřekl, kam jdu a co

hodlám dělat.“

„Já bych se tím tolik netrápil. Ginger je natolik samostatný, že

se o sebe dokáže postarat.“

„Doufejme, že ano.“ odpověděl unaveně Biggles.

Měsíc zapadl za lesy a letce zahalila černá noc. Ticho plné

náznaků nového dne se rozhostilo nad krajinou. Ze tmy sem náhle

dolehlo zahoukání sovy a zdola se ozvalo plesknutí o hladinu

vodního příkopu.

„Jak rád bych věděl, co ten syčák dělá.“ zabručel ospale Biggles.

Ale Algy neodpověděl. Hlava se mu svezla na rameno a začal

pravidelně, zhluboka oddechovat.

127

KAPITOLA DESÁTÁ

JAK GINGEROVI UBĚHLA NOC

Bylo dobře, že Biggles nevěděl, co se přihodilo Gingerovi.

Nejspíš by si nedopřál ani chvíli odpočinku a bez ohledu na následky

by se vydal zachránit ho.

Ginger strávil noc trýzněn nejrůznějšími obavami. Bylo mu

smutno a postrádal přítomnost přátel, kteří nám v čase neštěstí

poskytují alespoň morální podporu. Střídaly se v něm pocity vlastní

nejistoty s obavami o osud Algyho a Bigglese. Tyto obavy ho

dokonce trápily víc než jeho vlastní ohrožení.

Naposledy viděl svého velitele, jak slézá ze žebříku a mizí v

osvětlené místnosti. Biggles mu neřekl, ba ani posunkem nenaznačil,

co zamýšlí podniknout. Bezprostředně potom se objevil strážný a

Ginger s nemalým vypětím sil odstranil žebřík postavený pod

oknem. V následujících chvílích se tiskl k zemi a přitom uvažoval, co

se stane, až Biggles přijde k oknu, pod nímž nic nenajde. Ginger

hořel nedočkavostí, aby ten muž už odešel a on aby mohl zase

postavit žebřík na původní místo. Z jeho úvah ho vyrušily podezřelé

zvuky. Bylo to tiché ťap-ťap-ťap, doprovázené funěním, jež mohlo

patřit jedině nějakému psisku.

Situace, v níž se Ginger nacházel, byla už tak dost zlá – a tohle

byla poslední kapka do plného poháru! Nebýt psa, muž by Gingera

přitisknutého k zemi nikdy neobjevil, protože kolem místa, kde ležel,

prošel bez povšimnutí.

Ginger poznal okamžik, kdy ho pes zvětřil. Slyšel, jak se

nejprve zastavil, pak přestal funět a čenichem pátral, odkud vychází

neznámý pach. V této chvíli už bylo jen otázkou času, kdy se na něho

pes vrhne. Pokud šlo o stejného psa, jehož Ginger uviděl zvečera,

bylo mu jasné, že by byl moc rád, kdyby vyvázl se zdravou kůží.

Proto jednal pohotově. Pozornost muže nyní byla upoutána

podezřelým chováním psa. Zastavil se a vracel se zpět.

128

Ginger měl jednu malou výhodu. Zatímco Biggles šplhal po

žebříku, věnoval se prohlídce svého okolí. Teď toho mohl využit.

Nebyla to jen tato okolnost, ale i Gingerova obratnost, co ho

zachránilo.

Ginger si nabral plnou hrst hlíny a mrštil ji psovi do očí. Zvíře

uskočilo a zavrčelo. Tím získal Ginger nezbytný čas, aby mohl

uskutečnit svůj plán. Vyskočil jako kočka na nejnižší větev

mohutného rododendronu, jehož koruna se proplétala s větvemi

cedru stojícího opodál. Pes také vyskočil a zakousl se do záložky

Gingerovy nohavice. Chvíli se o ni přetahovali a jejich souboj

vypadal nerozhodně. Zvíře svůj stisk nepovolovalo a Ginger se vší

silou držel větve nad sebou. Kdyby druhou nohu neměl pevně

zaklesnutou v rozsoše, dávno by musel spadnout. Nakonec to

rozhodla látka, jež povolila a pes se zřítil do křoví. Ginger vyšplhal

na cedr s mrštností opice.

Zdola na něj křičel strážce, ale Ginger mu nerozuměl ani slovo.

Byl by tomu stejně nevěnoval pozornost, ani kdyby rozuměl. Nemohl

pochopit, proč ten chlap nevystřelil. Později, když si celou věc

promýšlel, usoudil, že nebyl ozbrojen. Snad ani nebyl ve službě a jen

tak se procházel se psem kolem hradu.

Ať to bylo jakkoli, Ginger se nyní octl na silnější větvi a

rozhlížel se kolem sebe. Přitom si vytřepával z vlasů jehličí a odřené

ruce si otíral o kalhoty. Pes pod stromem vrčel a škrabal prackami do

tvrdého kmene cedru. Ginger si všiml, že jedna ze silných větví

zasahuje až nad střechy stájí. Pokud by se mu podařilo vyšplhat na ni

a potom slézt na střechu, měl by vyhráno. Získal by tak dost času,

protože od muže se psem by ho dělily stáje. Než by je obešli, Ginger

by zmizel z jejich dosahu. Proto se rozhodl, že se chopí této

jedinečné příležitosti k úniku.

V tom okamžiku se ozvalo pronikavé Bigglesovo zahvízdnutí.

Ginger se tak polekal, že málem sletěl se stromu. Úplně totiž

zapomněl na tento signál. Téměř bezhlavě se pustil kupředu. Vzápětí

pod ním zapraskala větev, na kterou právě skočil. Poslepu se pokusil

zachytit se jiné větve, ale minul ji a ztratil rovnováhu. Následkem

toho se zřítil na střechu stájí. Nespadl sice z velké výšky, ale zato

129

nemotorně jako pytel brambor. Protože střecha byla hladká, začal po

ní klouzat dolů. Naneštěstí tam nebylo nic, co by mohlo zmírnit jeho

pád. Teprve až na samém okraji střechy se mu podařilo zachytit

okapu. Ale ani ten mu nebyl nic platný, protože byl shnilý a

zanedlouho se utrhl i s Gingerem. Kromě Gingera a okapu se na zem

sesypala i hromada tašek. Cíle však bylo dosaženo: Ginger se octl na

správné straně stájí, i když ne tak, jak měl v úmyslu.

Ginger se bez otálení zvedl ze země a rozběhl se ke světlu, jež

vycházelo z malého okna elektrárny. Gingera poháněl dvojnásobný

strach. Jednak věděl, že se Biggles ocitl v nebezpečí, jednak měl

strach z ohromného psa. Utíkal tak rychle, jako ještě nikdy. Ani se

nepřesvědčil, jestli je uvnitř budovy čistý vzduch. Rozrazil dveře a

vrhl se k hlavnímu vypínači. Vtom spatřil, že místnost není prázdná!

Nějaký muž se právě chystal nalít vodu či olej do nádrže za

motorem. Gingerův hlučný příchod ho tak vyděsil, že konev upustil

na zem. Zatím se Gingerovi podařilo vypnout elektřinu a místnost se

ponořila do tmy. Celý prostor slabě teď osvětlovala svíčka, kterou si

zapálil strojník. Z hradu se ozvala střelba. I přes hluk, jenž se

rozléhal strojovnou, bylo zvenku slyšet vytí psa. Ginger chvatně

přiskočil ke dveřím a zavřel je na závoru.

Strojník také nezahálel. Přiblížil se na dosah k Gingerovi, jenž

se zoufale rozhlížel po těsném prostoru. Nebylo kam uniknout a

nikde nablízku nebyl žádný předmět, který by se dal použít jako

zbraň. Nezbývalo mu, než se pokusit zhasnout svíčku.

Jeho protivník se na něho vrhl, ale Ginger se sehnul a hbitě se

protáhl pod dlouhým hnacím řemenem, jenž poháněl dynamo na

druhém konci strojovny. Potom přiskočil ke svíčce a vyrazil ji ze

stojanu. Díky tomu, že byl obratný, podařilo se mu svíčku zhasnout.

Jeho protivník neměl ani zdaleka takové štěstí. Není jasné, jestli

zapomněl na řemen nebo jestli v té tmě špatně odhadl vzdálenosti.

Pravda je, že zároveň s bolestným a ustrašeným výkřikem se ozvalo

kvílení řemene, do něhož s největší pravděpodobností strojník vrazil

přímo po hlavě. Hned nato pleskl řemen o podlahu, neboť sklouzl z

řemenice. Motor se rozbíhal na plné obrátky a stále zrychloval svůj

chod. Místnost naplnil strašný rachot. Ginger si zacpal uši a uskočil

130

dozadu. Měl pocit, že celé soukolí vyletí do vzduchu a on sám se

rozpleskne na zdi jako škvarek.

Další Gingerův čin byl spíše dílem instinktu než výsledkem

přesného myšlení. Ginger nevěděl, co se stalo nešťastnému

strojníkovi, protože o sobě nijak nedával vědět. Zato strážný se

dobýval dovnitř mocným bušením na dveře. Ze strojovny se nyní

dalo utéci jediné oknem. Nebylo těžké najít ve zdi malý otvor

ozářený hvězdami. Okno šlo kupodivu lehce otevřít. Trvalo to jen

pár vteřin a Ginger se zase octl venku na čerstvém vzduchu. Pes byl

nyní na opačné straně budovy i se strážcem, jenž se nyní pokoušel

vylomit dveře do strojovny. Ginger již na nic nečekal a běžel

bezhlavě tmou. Jeho jedinou starostí teď bylo co nejrychleji se dostat

do bezpečné vzdálenosti od strážce, strojníka i psa. Rád by se nyní

poohlédl po nějakém bezpečném úkrytu, jenž by mu poskytl místo k

odpočinku a klid k vymýšlení dalšího plánu.

V myšlenkách si procházel běh posledních událostí. Velmi ho

znepokojovalo, že si nedokázal vybavit, co to bylo za ránu, kterou

uslyšel bezprostředně po zhasnutí světla. Byla to rána z pistole?

Nebo z pušky? Ostrost a krátkost výstřelu naznačovala první

možnost. Znamenalo by to, že se Biggles dostal do střetu s nepřáteli

uvnitř hradu. Co když se Biggles rozběhl k oknu a zjistil, že žebřík je

odstavený? Je sice pravda, že v krajní nouzi mohl seskočit, protože

okno nebylo příliš vysoko nad zemí, i když nejspíš by se takový pád

neobešel bez nějakých těch šrámů a ani zlomeniny se nedaly zcela

vyloučit, ale co kdyby nepřítomnost žebříku považoval za nějakou

past a zůstal by tam? Ginger probíral všechny možnosti, ale stále

nemohl přijít na to, co by měl podniknout. Byl fyzicky i duševně na

dně svých sil. Malou útěchu mu přinášelo zjištění, že pes dosud

neobjevil jeho stopu. Ginger měl za normálních okolností psy velmi

rád, ale teď – kdyby měl zbraň – by vůbec neváhal a psa by zastřelil.

Nejen proto, že tenhle pes byl zlá bestie, ale zejména proto, že jeho

čich Gingera ohrožoval mnohem víc než oči jeho pána.

Ke svému úkrytu si nakonec vybral místo pod starým cedrem, v

jehož větvích se během této noci už jednou zachránil. Ginger se lekl,

když uviděl, že se v oknech hradu zase svítí. Buď se strážci podařilo

131

vyrazit dveře, nebo se strojník už probral a uvedl motor do chodu.

Ginger se zaposlouchal, ale odnikud se neozývaly žádné zvuky. Co

kdyby teď přistavil žebřík zpátky pod okno? Rozhodně by to stálo za

pokus. Potom by se mohl vrátit na strom, odkud by pozoroval okno.

Ginger byl se svým plánem spokojen a dal se do práce. Žebřík našel

bez problémů a vytáhl ho ze křoví. Pro jednoho byl ale strašně těžký

a Ginger se pod jeho tíhou potácel. Nakonec ho vztyčil a opřel vedle

otevřeného okna do přibližně stejné polohy jako předtím. Ginger si

spokojeně vydechl a chystal se odejít, když ho cosi přimělo, snad to

byl nějaký zvuk nebo jeho instinkt, aby se podíval směrem ke

strojovně. Odtud se na něj hnal s vyceněnými zuby pes!

Ginger zůstal stát, jako by strachem zkameněl, ale po několika

vteřinách se zase dal do pohybu. Aniž by se zabýval tím, co je

nahoře, vyběhl po žebříku mrštně jako lampář. Nahoře se zastavil a

podíval se dolů. Pes stál pod ním a tlapami se opíral o první příčky

žebříku. Sledoval Gingera a zlostně vrčel. Od strojovny už přibíhali

dva muži a jeden z nich se už už chystal vstoupit na žebřík.

Gingera přepadl pocit zoufalství. Zdálo se mu, že něco

podobného už musel zažít. Možná v některém snu. Vzpomněl si na

nekonečné honičky, jež se té dnešní tolik podobaly. U Gingera se

začala projevovat únava. Neuměl si představit, že by dokázal i nadále

čelit novým nástrahám. Kromě toho mu zbyly už jen dvě možnosti.

Ještě jednou se ohlédl, aby zjistil, jaká je situace pod nim. Zdola se k

němu blížil první muž, jenž mu tak uzavřel cestu zpátky. Ginger už

nemohl váhat: musel jít kupředu. Vyšplhal až k oknu a vstoupil jím

do paláce.

Byl by se velmi rád zbavil muže lezoucího za ním. Pokusil se

odstrčit žebřík od zdi, ale byl tak zatížený, že s ním ani nehnul.

Zanechal tedy marných pokusů a obrátil svou pozornost k hodovní

síň. Kupodivu byla prázdná. Ginger si ji rychle prohlédl. Protože se v

ní nemohl dlouho zdržovat, zvažoval, kterými dveřmi by bylo

nejlepší zmizet. Vybral si ty menší, neboť předpokládal, že jimi

chodí méně lidí, ale než k nim došel, otevřely se dokořán a do

místnosti jimi vstoupili dva muži. Hledali Bigglese, ale to Ginger

nevěděl.

132

Otočil se a za sebou spatřil muže seskakujícího z okna.

Okamžitě si vzpomněl na scénu z jedné komedie, ale nezasmál se,

humor už ho dávno přešel. Stíhán strážnými vyběhl druhými dveřmi

na chodbu, jež ústila na schodiště. Pustil se po něm dolů a dostal se

do další chodby, která opět vedla na schodiště. Tak se proplétal

labyrintem chodeb a dveří, až se zastavil u jedněch, do nichž neměl

čas nahlédnout, protože pronásledovatelé mu byli těsně v patách.

Kdyby věděl, že místnost uvnitř je plná stráží v zelených uniformách,

asi by je neotvíral. Bylo jich tam nejméně dvanáct a možná i více.

Místnost zřejmě používali jako jídelnu i jako noclehárnu, soudě

podle výzbroje, jež visela na zdech, a podle stolů, za nimiž seděli.

Nedaleko krbu stál štíhlý muž s chladnýma modrýma očima a krátce

přistřiženými vlasy. Vypadal, že je rozčilený na nejvyšší míru. Když

Ginger vpadl do místnosti, přerušil svou řeč a zamračil se.

Ginger ucítil, jak se ho zezadu chopily dva páry rukou.

Modrooký muž pokýval hlavou. „Buďte vítán,“ řekl kousavě

jizlivým hlasem. „Díky tomu, že jste přišel včas, ušetřil jste nám

námahu, nemusíme vás hledat. Jakmile se rozední, naložíme s vámi

tak, aby vaše dva přátele přešla chuť na další skotačení.“

Ginger kývl hlavou a řekl vesele: „Poslužte si, pro mě za mě!

Měl byste něco proti tomu, abych se sedl?“

133

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

ZÁDY KE ZDI

Přestože chtěl Biggles původně zůstat vzhůru, nejspíš si na

chvíli zdříml, protože najednou bylo všude kolem nich světlo a

blízké pahorky se topily v ranních červáncích. Biggles rýpl Laceye

loktem do žeber a řekl mu: „Vstávej, chlapče! Už je čas, abychom se

odtud hnuli. Vypadá to, že se dole něco děje.“

Oba se rychle zvedli a šli se podívat z cimbuří.

Sotva se podívali dolů, Biggles zbledl a pevně sevřel Laceyovu

paži. Ze rtů se mu vydral zoufalý, bezmocný výkřik.

Asi dvacet pět metrů pod nimi bylo nádvoří obehnané zdí. Stálo

tam v řadě deset až dvanáct vojáků s puškami a mířili na muže

stojícího se zavázanýma očima u zdi. Okamžitě v něm poznali

Gingera. Opodál přihlížel ze schodů přísně se tvářící muž: setník von

Stalhein.

„Přece ho nezastřelí!“ vyhrkl Algy stísněně.

„Zastřelí,“ odpověděl Biggles chladně a oči se mu přitom

blýskaly jako vyleštěná ocel. „A brzy, jestliže mu v tom

nezabráníme,“ dodal zlostně. Pak se co nejvíce vyklonil přes cimbuří

a zvolal:

„Pane von Stalhein!“

Jeho slova zazněla v ranním tichu jako rána bičem. Všichni

zvědavě vzhlédli.

„Co je?“ zeptal se oslovený stroze.

„To nesmíte udělat!“

„Proč bych nemohl?“

„Jste-li skutečně tím důstojníkem a gentlemanem, za něhož jsem

vás až doposud považoval, nemusím vám říkat proč!“ odpověděl

Biggles chladné. „Byla by to vražda! Proto!“

Von Stalhein se pohnul. „Nemíním už s vámi dělat další

cavyky.“ řekl roztrpčeně setník. „Provedu s vámi totéž, jakmile vás

dostanu!“

134

„Tady nejde o nás, já mluvím o tom chlapci dole. Už jsem

odhalil, co provádíte, a myslím, že také vím, pro koho to děláte. Ale

ať už pracujete pro nějakou vládu nebo jen pro sebe, pro svůj zisk,

není to teď podstatné. Zato vraždy se nesmíte dopustit v žádném

případě. A zastřelit toho bezbranného muže, to by byla vražda. Teď

přece není žádná válka, vzpamatujte se! Pokud tento hoch porušil

nějaký zákon, pošlete ho před soud a totéž udělejte i s námi! Buď se

obhájíme, nebo budeme spravedlivě potrestáni. Ale s činy, které

pácháte vy, vaši krajané souhlasit nebudou. V minulosti jsme spolu

bojovali, ale vždy čestně. Pro nás i pro vás platila určitá pravidla.

Směli jsme zabít protivníka, ale ani ve válce jsme nesměli vraždit

bezbranné muže!“

Najednou se ozval výstřel. Jeden z vojáků vystřelil nahoru.

Z cimbuří odletěl kus zdiva a o pár centimetrů minul Bigglesovu

hlavu. Avšak jeden úlomek ho zasáhl těsně nad okem a způsobil mu

ošklivou ránu, z níž vytryskl pramínek krve. Biggles stál se

zkrvavenou tváří bez hnutí pevně jako skála.

„Dejte toho muže odzbrojit, pane von Stalhein,“ řekl Biggles

stručně. „Voják, jenž vypálí v přítomnosti svého velitele bez

rozkazu, je potupou uniformy a nemá právo nosit zbraň. Vy jste byl

kdysi vojákem a já bych vás nerad považoval za obyčejného vraha!“

I na tak velkou vzdálenost Algy zahlédl, jak setník zrudl. Potom

se ozval ostrý povel. Muž, jenž před chvílí vystřelil, položil na zem

svou zbraň.

„Děkuji vám,“ řekl Biggles uznale. „A nyní, setníku von

Stalhein,“ pokračoval Biggles, „ještě něco jsem vám chtěl říci. Pokud

jste mi dobře nerozuměl a necháte zastřelit toho hocha, postarám se,

aby všechny evropské noviny otiskly na prvních stránkách, že Erich

von Stalhein dal zastřelit neozbrojeného muže bez soudního řízeni a

dopustil se tak chladnokrevné vraždy. Radím vám dobře, nechte těch

nesmyslů a já sejdu k vám beze zbraně. Potom si můžeme promluvit

jako gentlemani.“

Setník von Stalhein sebou cukl. „Myslíte si, že vaše postavení je

takové, abyste si mohl diktovat podmínky?“ zeptal se výhružně.

135

„Ať je nebo není, já to dokážu!“ odpověděl Biggles. „Je načase,

abyste si uvědomil, že po mých slovech následují činy. Já se vašich

hrozeb nebojím a vy si klidné pokračujte v tom, co jste začal. Ale

počítejte s tím, že pokud neustoupíte, podepsal jste si svůj ortel smrti.

O to se postarám. Budu vás pronásledovat tak dlouho, dokud vás

neuštvu a pak vás zastřelím jako prašivého psa! I kdybych na to měl

obětovat zbytek svého života!“

Von Stalhein váhal. „No dobrá,“ řekl nakonec, „pojďte dolů.

Můžeme si o všem spolu pohovořit.“ Následovaly krátké povely.

Vojáci si nejprve přehodili pušky přes ramena, potom se seřadili a

vypochodovali i s vězněm z nádvoří. Von Stalhein se také odebral do

hradu.

Na Bigglesově bledé tváři se třpytily kapičky potu. „Vůbec jsem

nedoufal, že se mi podaří zvrátit situaci. Hrálo se o život. S von

Stalheinem musíš jednat jako s člověkem, jenž patří ke staré

vojenské škole. Na shledanou!“

„Kam jdeš?“

„Dolů.“

„A co já?“

„O tobě jsme se setníkem nemluvili. Zůstaň, kde jsi. Stejně si

pro tebe přijdou. Udělej to, co budeš považovat za nejlepší.“

„Dobrá,“ odpověděl Algy pomalu.

Biggles se odebral k padacím dveřím, otevřel je a slezl do

podkroví, odkud se vydal bez dalších zastávek ke schodišti.

Chvíli mu trvalo, než prošel všemi pokoji. Na chodbě narazil na

dva strážné jdoucí mu naproti. Když se s nimi setkal, obstoupili ho.

Potom ho odvedli do setníkovy pracovny. Zde ho zastihli ve stejném

křesle a v téže poloze jako předešlého večera. Chvíli nikdo

nepromluvil. Von Stalhein pozoroval Bigglese s nepředstíraným

zájmem. V obličeji se mu zračil údiv, nepřátelství a úcta.

Biggles unaveně kývl hlavou. „Nuže, už jsem zase tady!“

podotkl. „Je to stejné jako za starých časů, že ano?“

„Okamžik prosím.“ odpověděl setník von Stalhein povýšené.

Několik vteřin si setník pozorně měřil svého protivníka, jako by

nebyl schopen rozhodnout se pro nejlepší postup. Naproti tomu

136

Bigglese z klidu nevyrušovaly ani nabité pušky. U dveří stála druhá

skupina strážců s rozcuchaným Gingerem.

Setník von Stalhein si je všechny po pořádku prohlédl a potom

rázně udělil několik rozkazů v jazyce, jemuž Biggles ani Ginger

nerozuměli.

Starší strážce zasalutoval a na jeho rozkaz vojáci vypochodovali

z místnosti. Nakonec provedl třikrát za sebou jakýsi vojenský

pozdrav doprovázený malou úklonou a také opustil místnost.

Von Stalhein otevřel zásuvku pracovního stolu, vyndal z ní

mauserovku a položil ji před sebe na stůl.

„Vezměte si židli a posaďte se!“ vyzval Bigglese bezvýrazným

hlasem. „Prosím, mějte se na pozoru! Snad vám nemusím

zdůrazňovat, že na nějaké finty nemám náladu.“

Biggles uchopil čalouněné křeslo, jež stálo nedaleko stolu, a sedl

si.

„O tom nepochybuji.“ řekl vážně. „Chápu vás. Vždyť vám

působím jen samé nepříjemnosti.“

Setník Bigglesovu narážku přeslechl. „Co je to za muže?“ zeptal

se a kývl směrem ke Gingerovi.

„To je můj chráněnec.“

„Dobře. Řekněte mu, aby si sedl a nerušil.“

Biggles mu vyhověl a Ginger si sedl k oknu.

„A kdepak je Lacey?“ zeptal se setník von Stalhein.

„Nechal jsem ho na střeše a domnívám se, že tam ještě je.“

odpověděl Biggles.

„Pošlu tam své lidi a pro jistotu ho nechám přivést. Nuže,

nehodlám ztrácet čas nějakými obřadnostmi,“ pokračoval setník.

„Řeknu vám to jasně: při sebemenším náznaku neklidu nebo odporu

z vaší strany začnu střílet. Má trpělivost je u konce. Za dveřmi hlídají

vojáci. K tomu, aby začali střílet, nemusí čekat na povel, bude jim

stačit jakýkoli podezřelý zvuk či výkřik. Takové jsem vydal rozkazy.

Pokud byste se divili, že jsem poslal své lidi ven z této místnosti,

řeknu vám proč. Někteří z nich – a já bezpečně nevím, kteří –

rozumějí anglicky a já bych nechtěl, aby slyšeli, o čem spolu budeme

mluvit. Chápete –?“

137

„Naprosto. Mohl bych vás požádat o cigaretu?“

„Zajisté.“ Von Stalhein mu podal pouzdro a krabičku se sirkami.

Potom se mu soustředěně podíval do oči. „Řekl byste mi, pro koho

vlastně pracujete?“ zeptal se Bigglese a také si vzal cigaretu.

„Pracuji pro muže jménem Cronfelt.“

Bigglesova odpověď setníka překvapila. Zapomněl, že v ruce

drží zapálenou sirku, a zkoumal výraz ve tváři svého soka tak

dlouho, až si spálil prsty.

„Pro koho jste říkal?“ zeptal se nevěřícně.

„Pro Cronfelta, přesněji řečeno pro firmu Cronfelt a Carstairs.

Vidím, že jste o nich už slyšel, že ano?“

„Ano,“ odpověděl setník pomalu – velmi pomalu. „Neděláte si

ze mne legraci?“

Biggles se zamračil. „Lhal bych, kdybych to považoval za

nutné, ale teď tomu tak není.“ odpověděl chladně.

Setníkovou tváří se mihl úsměv.

„Promiňte, můžete mi říci, jak jste se dostal k tomu

Cronfeltovi?“ zeptal se pochybovačně.

„Přišel za mnou na letiště v Brooklandu, kde jsem létal, a

požádal mě, abych pro něho založil leteckou společnost. Já jsem s

tím souhlasil a od té doby pro něj létám. Ale proč mi kladete takové

otázky? Vy přece tohle všechno víte. Není-li tomu tak, potom

všechna má zjištění jsou mylná,“ dodal Biggles.

Von Stalhein nehnul ani brvou. „Možná,“ řekl se záhadným

úsměvem. „Možná.“

„Udělal jste jednu chybu, mohu-li to tak nazvat,“ pokračoval

Biggles, „v případě Laceye, jehož jste tady držel v zajetí. I kdyby mě

sem vaši mládenci nepřivedli, dříve či později by mě pátrání po

příteli zavedlo na toto místo. Všechno, co se tu odehrálo, je jenom

důsledek vašeho jednání.“

„Odevzdal vám Cronfelt osobně tu krabici, o níž tvrdil, že

obsahuje diamanty?“ zeptal se von Stalhein a vůbec přitom nedbal na

Bigglesovy poznámky.

„Ovšem.“

138

Setník se zamyšlené kousal do rtu. „Abych nezapomněl,“ řekl a

zamračil se, „mám podezření, že Lacey má u sebe moje drahokamy.“

„Drahokamy? Jaké drahokamy?“

„Nechtějte mi namluvit, že nevíte, o čem je řeč?“

„To opravdu nevím.“

„To je směšné.“

„Jak myslíte!“

Setník von Stalhein se díval zaraženě. „Je možné, že v rozčilení

vám to zapomněl říci.“ dodal zamyšleně. „Cožpak jste je včera večer

neviděl, když jste tak nevhodné vstoupil do mé pracovny?“

„Ano, viděl jsem je.“

„Všechno nasvědčuje tomu, že je sebral on, neboť jsou

nezvěstné od chvíle, kdy srazil z mého stolu lampu.“

„Pak asi máte pravdu,“ zubil se Biggles. „Teď se nám budou

hodit.“ Biggles mluvil zcela klidně, ale nehty přitom zarýval do

dlaní. Zatímco von Stalhein hovořil, náš hrdina zpozoroval, že

kousek ztuhlé saze spadl do krbu. Byla to pouhá náhoda? Přirozený

úkaz nebo…? Biggles si všiml, že von Stalhein se na něj upřeně

díval, a jen stěží potlačil vzrušení, jež se ho zmocnilo. Měl obavy,

aby setník nezpozoroval žádnou změnu v jeho chování.

„Nezbývá mi než doufat, že je bude mít u sebe, až ho chytíme –

ostatně, nic jiného nezbývá ani vám, protože jinak…,“ pokračoval

významně von Stalhein. „Starost o diamanty mi nedala spát a

představení, jehož jste dnes ráno byli svědky, se konalo jedině kvůli

nim.“

Teď byla řada na Bigglesovi, aby převzal iniciativu.

„Představení – co tím myslíte?“ zeptal se setníka drsně. Biggles se

tvářil udiveně. Vtom spadla do krbu další saze.

„Snad si nemyslíte, že jsem opravdu chtěl toho hocha zastřelit?“

Biggles se zatvářil pohoršené. „To jsou ale nemístné žerty!“ řekl

bojovně.

„Vůbec jsem neměl v úmyslu žertovat. Vycházel jsem z

předpokladu, že se skrýváte někde na hradě a sehrál jsem pro vás

malé představení, abych vás vylákal z úkrytu. A vy jste mě

nezklamali.“

139

„To jste provedl chytře.“ připustil Biggles, navlhčil si jazykem

rty a podíval se svému protivníkovi přímo do očí, neboť se vůbec

neodvažoval ani koutkem oka pohlédnout směrem ke krbu, do něhož

se nyní snášely celé chomáčky sazí a jen zvolna se usazovaly. „Rád

bych věděl, jaký to všechno má smysl?“ pokračoval Biggles poněkud

hlasitěji, aby von Stalhein nemohl zachytit nic z toho, co Biggles

viděl.

„Hned se k tomu dostanu.“ odpověděl von Stalhein a opřel se

rukama o stůl. Vypadalo to skoro tak, jako by tušil nebezpečí a proto

chtěl být co nejblíž k pistoli. „Mám ještě jednu nebo dvě otázky,

které bych vám chtěl položit,“ dodal setník.

„Malý okamžik, není to od vás trochu jednostranné?“ zeptal se

zvýšeným hlasem Biggles. „Já bych vám pro změnu také rád položil

několik otázek.“

Von Stalhein se zamračil.

„Jste tady proto, abyste odpovídal na mé otázky, a ne proto,

abyste mi je kladl,“ řekl drsně.

V následujících okamžicích musel Biggles přemoci neodolatelné

pokušení podívat se ke krbu, v němž nyní stál Algy začerněný

sazemi. Bohužel beze zbraně. Biggles se otočil na Gingera. Musel

ocenit jeho bezvadné chování. Mladík se lhostejně díval z okna,

ačkoli Laceye jistě také spatřil. I když vypadal znuděně, Bigglesovi

bylo jasné, že mu v těle hraje každá žilka.

Von Stalhein stále mluvil a Biggles ho poslouchal čím dál méně.

Bál se, že by ze samého rozčilení mohl Algyho prozradit. Bylo mu

jasné, proč Algy dosud nic nepodnikl. Vždyť neměl zbraň a v dosahu

žádná k mání nebyla. Byl tam sice pohrabáč, ale byl příliš velký a

pohnout jím bez hluku se zdálo nemožné.

Biggles si všiml setníkovy ruky blížící se k pistoli a jeho

ostřížího pohledu, jímž ho sledoval.

Stěží se dá odhadnout, co by se stalo v příštím okamžiku, kdyby

se venku neozvala automobilová houkačka a za chvilku i rachocení

kol na štěrkové cestě.

Von Stalhein povstal a vypadal znepokojeně. „Je mi líto, že

zbytek našeho rozhovoru musím odložit na vhodnější chvíli,“ řekl

140

stroze. „Právě přijela důležitá návštěva.“ Setník se obrátil ke dveřím

a chystal se přivolat stráže, aby se postaraly o zajatce. Nevypravil

však ze sebe ani hlásku, neboť zezadu na něj skočil Algy. Provedl to

mrštně jako kočka.

Setník von Stalhein vycítil pohyb za svými zády a stihl se ještě

otočit, ale na odpor bylo příliš pozdě. Algy mu levicí sevřel ústa a

pravou paži mu ovinul kolem krku jako chapadlo chobotnice.

Biggles bleskově přiskočil ke stolu a uchopil pistoli za hlaveň.

Na nějaké obřadnosti nebyl čas: bez okolků udeřil setníka druhým

koncem pistole do temene. Biggles to nedělal rád, ale nyní neměl na

vybranou. V sázce byly jejich životy.

Von Stalhein se po úderu zhroutil Algymu do náruče. Překvapen

váhou setníkova těla se Algy zapotácel. Potom nechal jeho bezvládné

tělo sklouznout na podlahu.

Biggles zastrčil pistoli do kapsy a bez meškání se obrátil ke

dveřím. Klíč byl naštěstí v zámku a Biggles jím otočil tak potichu,

jak jen to šlo. Potom se rozběhl k otevřenému oknu. Nikdo dosud

nepromluvil ani slovo. Vypadalo to jako v dobře secvičené němohře.

Gingera průběh událostí zvedl ze židle, ale zůstal u ní stát v

rozpacích, nevěda, co by měl podniknout.

Těžce oddychující Algy ještě postával nad bezvládným tělem a

ve tváři začerněné od sazí bylo vidět velké napětí posledních

několika minut.

Biggles promluvil první. „Pojďte!“ vyzval je. „Tohle okno je

naše jediná spása, chodba je plná lidí.“

Všichni tři se shromáždili u okna a dívali se k hlavnímu vchodu,

jenž se nacházel pod nimi v hloubce asi tří a půl až čtyř metrů. Těsně

pod schody vedoucími ke dveřím stála temně zelená limuzína. V

tomto voze nejspíš přijela ona důležitá návštěva, jejíž neočekávaný

příjezd tak rozrušil setníka von Stalhein. Zdálo se, že návštěvnici už

vešli do hradu. Řidič stál opodál a prohlížel si bez zájmu záhon

květin.

Biggles si sedl na okenní rám. „Hoďte sebou!“ řekl svým

přátelům a spustil nohy po zdi tak daleko, co mu stačily paže. Potom

skočil.

141

Nevypravil ze sebe ani hlásku, neboť zezadu na něj skočil Algy.

Řidič samozřejmě nemohl přeslechnout hluk, který způsobil

Biggles, a rozběhl se k automobilu. Zatím ještě nechápal, co se to

vlastně děje. Ale když Algy a Ginger následovali svého velitele,

uvědomil si, že tady cosi nehraje. Zrychlil a začal volat o pomoc.

142

Biggles na něj namířil pistoli a zařval: „Zpátky!“

Řidič se přikrčil. Anglickému příkazu možná nerozuměl, ale

namířená hlaveň byla dostatečně výmluvná.

Biggles podal pistoli Laceyovi. „Dej na něho pozor!“ řekl přísné

a sedl si na řidičovo místo. Algy a Ginger nastoupili také a usadili se

vzadu. Biggles chvíli zkoušel startér a rychlostní páku. Potom vůz

vystartoval jako střela.

Řidič vykřikl tak silně, že to muselo být slyšet po celém hradě,

ale vůz se neodvratně vzdaloval.

Z hradu vedla pouze jedna cesta. Vinula se kolem nádvoří, na

němž dnes za úsvitu stál Ginger před popravčí četou. Nyní toto místo

minuli bez povšimnuti. Odtud vyjeli na rovnou silnici svažující se ke

smrkovému lesu. Nebyl zde žádný provoz a Biggles toho využil.

Sešlápl plyn až na podlahu a vychutnával radost z rychlé jízdy.

Ginger náhle ožil. „Pozor – jsou tam vrata!“

„Kde?“ vykřikl Biggles a v plné rychlosti vjel do zatáčky.

Teprve za ní se objevila ve vzdálenosti necelých dvaceti metrů těžká

železná vrata. Stáli u nich dva strážní a právě se je snažili zavřít.

Nebylo v Bigglesových silách zastavit vůz na tak krátkou vzdálenost.

Přestože reagoval okamžité a dupl na brzdy, srážka byla

nevyhnutelná.

Automobil se již řítil do vrat. Strážným se naštěstí nepodařilo

dovřít je úplně, v poslední chvíli uskočili stranou a dalšímu průběhu

už jen bezmocně přihlíželi.

Těsně před tím, než došlo k nárazu, si naši tři letci zakryli

rukama obličej. Ne že by se báli, chtěli se chránit před úlomky

rozbitého skla, jež se v takových případech rozletí do všech stran.

Čelní náraz zachytila velká přední světla. Uprchlíci vyletěli ze svých

sedadel. Biggles se zmítal nad volantem a klel, ale nepustil ho. Z

chladiče vyrazil oblak páry. Brána se rozletěla dokořán a při zpětném

nárazu zavadila o zadní blatníky, ale v další jízdě automobilu již

nemohla zabránit. Trochu pošramocený vůz uháněl z kopce. Na

dálku to vypadalo, jako by se vůbec nic nepřihodilo.

143

„Kudy, Gingere?“ vykřikl Biggles. „Kde máme letadlo? S

tímhle žihadlem bychom se dnes do Londýna nedostali: telefony se

již rozezvučely, za to vám ručím.“

„Jeď stále rovně skrz tu vesnici!“ odpověděl Ginger a utíral si

krvácející nos.

„Nemohl jsem najít vhodnější místo k přistáni. Je to odtud asi tři

kilometry.“

Vesnicí projeli bez potíží. Zahlédli v ní sice tři nebo čtyři muže

a zachytili několik zvědavých pohledů, ale nikdo jim v jízdě

nebránil. Brzy se octli na úzké cestě, jež byla od pole oddělena

nízkým porostem. Za ním měl Ginger ukryto své letadlo. Z cesty sice

vidět nebylo, ale nemohlo ujít pozornosti lidi z vesnice. Biggles a

jeho dva přátelé vyskočili z auta a rozběhli se k letadlu, jež právě

okukoval hlouček zvědavců. Letce si prohlíželi s nemenším zájmem

a ve tvářích se jim zračilo i podezření, ale nikdo se neodvážil

uprchlíkům bránit při natáčení vrtulí. Když nastoupili do letadla,

Biggles se chopil řídící páky. Potom se letadlo vzneslo nad cestu, po

níž právě uháněl nějaký automobil s řidičem v uniformě. Kola

podvozku těsně minula jeho střechu. Biggles ukázal palcem pod sebe

a řekl:

„Vypadá to, že se ti chlapi trochu opozdili.“

Algy ho neposlouchal a upřeně pozoroval pole, na němž

zanechal svého Buldoka. Nebylo tam po něm ani potuchy. „Co se asi

stalo s mým letadlem?“ povzdychl si starostlivě.

Biggles zavrtěl hlavou. „Vypadá to, že ho budeme muset

odepsat z inventáře jako ztrátu,“ prohlásil, „ledaže bys měl chuť

vrátit se sem a hledat ho.“ dodal s úsměvem.

„Nemyslím si, že by to bylo nutné.“ odpověděl vzápětí Algy.

„Mohu si koupit jiného Buldoka, ale nemohu si koupit jiný život.“

„To bych řekl,“ souhlasil s ním vesele Biggles a usadil se

pohodlně k dlouhému letu domů do Anglie.

144

KAPITOLA DVANÁCTÁ

ZPÁTKY V HARDWICKU

I.

Ráno kolem půl desáté přistálo na letišti v Hardwicku letadlo

značky Sokol. Letělo s mezipřistáním na malém klubovém letišti v

severní Francii, kde bylo nutné doplnit do nádrží benzín.

Biggles již z výšky uviděl Smythe stojícího na rozjezdové dráze.

Dlaní si clonil oči proti slunci a vypadalo to, že je už nějakou dobu

vyhlíží. Jakmile se kola podvozku dotkla země, přidal se k němu

další muž, jenž měl na sobě bezvadný vycházkový oblek. V jeho

osobě nebyla možná mýlka. Byl to Cronfelt. S jeho přítomností

Biggles vůbec nepočítal a chvíli mu trvalo, než se ze svého

překvapeni vzpamatoval. Čekal ho nepříjemný rozhovor, jemuž by se

teď raději vyhnul. Zbývalo mu ujasnit si některá fakta, aby se mohl

rozhodnout, jak vůči Cronfeltovi bude postupovat. Setkání s ním se

bohužel už vyhnout nemohl. Ze Smythova chování vyplývalo, že

letadlo poznal a sdělil to Cronfeltovi. Mechanik sice nemohl tušit,

kdo všechno v letadle sedí, ale stejně Biggles neměl kam zmizet.

Nezbývalo mu tedy nic jiného, než se tvářit co možná nejpřirozeněji.

Smyth se rozběhl k letadlu, aby ho zatlačil do hangáru, až

zastaví. Vtom ale spatřil Bigglese sedícího u řídící páky. Zapůsobilo

to na něj jako blesk z čistého nebe. Nejprve se zapotácel a potom

zůstal stát jako přibitý. Docela zapomněl na letadlo. Klidně ho nechal

projet kolem sebe. Za chvíli se probral a než Algy s Gingerem

seskočili na zem, letadlo dohonil.

Cronfelt nezůstal stát na místě, ale vydal se letcům v ústrety.

„Konečně jste tady, to jsme se vás načekali.“ přivítal je klidně.

145

Biggles nejprve překvapeně zamrkal očima, ale potom se tvářil,

jako by takové přivítání očekával. Ve skutečnosti se divil, že se

Cronfelt ani nesnaží něco předstírat. Zřejmě ho Bigglesova

přítomnost vůbec nepřekvapovala. Předem se dalo vyloučit, že by

nebyl informován o Bigglesově domnělé smrti. I kdyby se o tom

nedočetl v novinách, Smyth by mu to určitě řekl. Se Smythem to

bylo jednoduché. Důkazem toho, že neměl jinou informaci než

zprávu z novin, byl jeho nepředstíraný úžas a chování v následujících

okamžicích. Nuže, proč tedy Cronfelt neprojevil překvapení, když

spatřil všechny tři letce pohromadě? Biggles to už věděl. Přitočil se

ke svému zaměstnavateli a řekl: „Omlouvám se, že jsem se opozdil,

ale měli jsme během cesty nějaké problémy.“

„Ano. Jistě.“ odpověděl Cronfelt bez váhání. „Tady se psalo v

novinách, že vaše letadlo bylo nalezeno i s vaším mrtvým tělem

někde v Belgii, víte o tom?“

„Vy jste tomu samozřejmě nevěřil!“

„Ne, nevěřil. Věděl jsem, že budete úspěšný jako obvykle.

Ostatní – Carstairs, jeho dcera a váš mechanik – se obávali o váš

osud, ale já jsem se snažil uklidnit je.“

„To je od vás opravdu hezké, že ke mně máte takovou důvěru,“

neodpustil si Biggles poznámku. Během rozhovoru přemýšlel, kolik

toho Cronfelt opravdu ví a kolik by mu měl říci. Bigglesovi ale

nebylo jasné, proč dosud neprojevil zájem o průběh letu ani o

diamanty. Nemá-li starost o tyhle dvě věci, proč vlastně na letiště

přišel? Odpověď dostal Biggles vzápětí.

„Potřeboval bych, abyste se mnou hned teď zaletěl do Paříže.“

pokračoval klidně Cronfelt.

Biggles mu pohlédl přímo do očí a s nelíčeným údivem se

zeptal: „Do Paříže? A kdy?“

„Teď – teď hned!“

Biggles se vzpamatoval a řekl: „Je mi líto, ale to nepřipadá v

úvahu. Kormorán…“

„Toto letadlo – v němž jste právě přistál – mi úplně postačí.“

„Ale to přece patří slečně Carstairsové.“

146

„Na tom nezáleží. Slečna nebude mít nic proti tomu, půjčím-li si

je.“ odpověděl poněkud samozřejmě Cronfelt. „Jste-li unaven, snad

by se mnou mohl letět někdo z vašich přátel.“ dodal.

„Nejsem unaven, ale letadlo je třeba připravit.“

„Proč?“

„Nádrže jsou prázdné, museli bychom do nich načerpat benzín.

Ale hlavně je nutné letadlo prohlédnout. To se provádí po skončení

každého letu.“

„Veškerá rizika klidně vezmu na sebe.“

„Vy snad ano, ale já ne!“

„Jak dlouho by trvala taková příprava?“

Biggles rychle přemýšlel a pak řekl: „Chtěl bych si vypít šálek

čaje a umýt se. Moji přátelé si vezmou na starost to ostatní. Řeknu

vám, až budu hotov. Dejte mi tak tři čtvrtě hodiny, to mi na přípravu

postačí. Nemusíte tady se mnou ztrácet čas, můžete si zatím dojít do

bufetu a dat si něco k pití, abyste nečekal nasucho. Najdete ho blízko

hlavního východu z letiště.“

Cronfelt se teď tvářil velmi spokojené. „Výborně! Ale nezdržte

se děle, než bude třeba, ano? Já si ještě musím dojít pro svůj kufřík.“

Bigglesem to škublo, ale snažil se nedat nic najevo. „A kde jste

si ho nechal?“ zeptal se nenápadně. „Ve vaší kanceláři.“

„Přece ho s sebou nepovlečete, uložím vám ho do trezoru, tam

bude v bezpečí.“

„To je báječný nápad.“

Oba se okamžitě odebrali do Bigglesovy kanceláře. Tam uložili

do trezoru malý příruční kufřík a zamkli ho. „Uvidíme se tedy za tři

čtvrtě hodiny,“ řekl Biggles významně a začal si svlékat kombinézu.

„Výborně. Nyní je půl desáté, vrátím se ve čtvrt na jedenáct.“

„Ujednáno.“

Cronfelt na znamení souhlasu ještě kývl hlavou a odešel.

Biggles nejprve naslouchal vzdalujícím se krokům, potom přešel k

oknu. Přesvědčil se, že Cronfelt skutečné odchází po startovací dráze

směrem k hlavnímu východu. Teď musel rychle jednat.

„Algy – Gingere – Smythe!“ zavolal naléhavé. „Pojďte sem a

hoďte sebou! Potřeboval bych, abyste pro mě něco udělali. Dávejte

147

dobrý pozor!“ vyzval je Biggles, když se všichni usadili na židlích

kolem něj.

II.

Přesně ve čtvrt na jedenáct si Biggles začal navlékat kombinézu.

Jakmile byl s oblékáním hotov, vydal se k východu z hangáru. Srazil

se s Cronfeltem, jenž měl velmi naspěch. Byl trochu bledý. „Jste

připraven?“ zeptal se poněkud stísněně Bigglese.

„Ještě ne zcela, přišel jste o pět minut dřív,“ odpověděl Biggles

a ukázal směrem k letadlu, kde již stáli připraveni Smyth a Ginger.

Právě se chystali natočit vrtule. Algy seděl v pilotní kabině. „Vidíte,

už je natáčejí,“ řekl. „Bude to trvat jen pár minut.“

„To je v pořádku.“ Cronfeltovo chování se náhle změnilo.

Důvěrně se naklonil k Bigglesovi a řekl mu: „Poslyšte,

Bigglesworthe, chtěl bych si s vámi promluvit mezi čtyřma očima.“

Biggles mu odpověděl s vážnou tváří: „Jak si přejete. Což

abychom zašli do mé kanceláře? Stejně musíme vyzvednout váš

kufřík.“

„Výborně, to je skvělý nápad!“

„Nuže, co máte na srdci?“ vyzvídal Biggles klidně, když vešli

do kanceláře.

„Jde mi o jednu věc. Před chvílí jsem viděl přistát jedno velké

dopravní letadlo. Všichni cestující se rovnou odebrali k celní

přepážce, kde byli jednotlivě odbavováni. Řekněte mi upřímně, jsou

na letišti v Paříži také tak přísní? Mimochodem – jak se jmenuje to

letiště?“

„Le Bourget. Ano, tam jsou velmi důkladní. Neproklouzne jim

ani myš.“

„Nikdy by mě nenapadlo, že existují tak přísné předpisy. Já jsem

myslel…“

„Že byste po přistání mohl nenápadně zmizet?“

„No, to zrovna ne, ale…“

148

„A o co vám vlastně jde? Jistě byste nechtěl obelhávat celní

úřady, že ne?“

„No, víte…é…totiž…“

„Tak už mi snad povíte, o co se jedná! Buďte tak laskav!“

„Asi bych vám měl říci pravdu. Stala se mi nemilá věc,

zapomněl jsem si dát prodloužit svůj pas – a všiml jsem si toho

teprve dnes ráno. Nemohl byste mne vysadit někde jinde? Letadlo

přece není loď, nemusí se vázat na domovský přístav. Vy byste snad

mohl přistát kdekoli a nikdo by se o tom nemusel dozvědět.“

„Nenechte se vysmát, pane Cronfelte! Kdyby to bylo tak snadné,

jak říkáte, to by se daly dělat náramné obchody a nikdo by pak

nechtěl platit clo. Řekněme si to otevřeně. Vy si přejete, abych s

vámi přistál na nějakém nedovoleném místě – je to tak?“

„Ano.“

„Pak se obávám, že vám nemohu pomoci. Nejsem ochoten

riskovat ztrátu svého osvědčení.“

Cronfelt si kapesníkem nervózně setřel pot z obličeje. „Já bych

vám to nahradil,“ žadonil tichým hlasem. „Stačilo by vám sto liber –

hotově – pro začátek?“

Biggles se podíval z okna. Nedaleko hangáru právě přistával

dolnokřídlý jednoplošník s cizími poznávacími značkami. „Ne. To

nepůjde. Suma, již bych za porušení zákona stanovil já, by byla

mnohem vyšší, než byste byl ochoten zaplatit.“

Cronfeltovi poklesla brada. „Nu, dobrá,“ řekl pak drsně. „Vraťte

mi můj kufřík: já si najdu jiného pilota, ochotnějšího než jste vy.“

„Ještě okamžik, pane Cronfelte!“ řekl Biggles chladně. „Jako

záložní důstojník britského královského letectva mám plné právo

požádat vás o vysvětlení: souvisí snad obsah vašeho kufříku s vaší

snahou vyhnout se celní kontrole?“

Cronfelt vypadal zaskočeně. Šlehl po Bigglesovi planoucíma

očima, pravici zasunul do kapsy. „Tak vy takhle?“ zavrčel. „To jste

se přepočítal, když jste si nepozval na pomoc policii.“

„Abych řekl pravdu, nečekal jsem, až mi to poradíte,“ řekl mu

Biggles klidné a s úsměvem. Potom hlasité zavolal: „Plukovníku

Raymonde!“

149

Dveře sousedního pokoje, jenž sloužil Bigglesovi jako ložnice,

se rozletěly dokořán. Za plukovníkem Raymondem vstoupili do

kanceláře další tři muži. Jedním z nich byl sir Vít Brunswick. Další

dva Biggles neznal. Zřejmě to byli tajní policisté, jimž se lidově říká

„páni s buřinkou“.

Cronfelt je okamžitě poznal a bleskově zareagoval. Biggles by u

něho tak rychlou a pohotovou akci nepředpokládal. Pravicí, již měl

zasunutou v kapse, vytáhl revolver a z bezprostřední blízkosti vypálil

na svého žalobce. Biggles stačil uskočit, ale jeden z policistů byl tou

kulkou zasažen do ramene. Cronfeltova pohotovost všechny

zaskočila. Než se ostatní vzpamatovali, sebral svůj kufřík se stolu a

vyběhl ven z hangáru. Biggles se sice za ním vrhl, ale už bylo pozdě.

Ve dveřích zarachotil zvenku klíč. „Tamhle je okno!“ vykřikl

Biggles. Hned k němu skočil, ale přece jen mu chvíli trvalo, než se

dostal ven. Cronfelt se zatím blížil po přistávací dráze ke svému

automobilu.

150

Přesně mířený zásah srazil Cronfelta na zem.

„Hrom do toho, on to snad dokáže!“ volal Raymond za

Bigglesem.

Brzy se ukázalo, že se plukovník mýlil. Drama vzalo nečekaný

obrat a jeho další průběh všechny zúčastněné ohromil.

Po kraji přistávací dráhy, na hranici mezi loukou a letištěm

kráčel vysoký, štíhlý muž v kombinéze. Na tom, jak se rozhlížel

kolem sebe, bylo vidět, že není zdejší. V nevelké vzdálenosti za ním

popojížděl dolnokřídlý jednoplošník s cizími poznávacími značkami.

151

Vidět v těchto místech pilota a letadlo, to není nic neobvyklého.

Nebýt příštích událostí, nikdo by jim nevěnoval sebemenší

pozornost.

Cronfelt, jenž utíkal ke svému vozu, musel proběhnout těsně

kolem cizince. Dokud na něj neznámý muž nepromluvil, Cronfelt si

ho nevšiml. Nikdo už se nedoví, co mu řekl, ale z toho, že Cronfelt

náhle změnil směr běhu, bylo jasné, že slovům rozuměl.

Vtom z cizincovy ruky vyšlehl plamínek a vzápětí se ozvala

rána. Přesně mířený zásah srazil Cronfelta na zem. Nešťastný kufřík

mu přitom vyletěl z ruky. Cizinec beze spěchu přistoupil k ležícímu

tělu a chladnokrevné do něj vypálil dalších pět ran z bezprostřední

blízkosti. Nad jeho pistolí se vznášel obláček dýmu. Tak neslavně

skončil život „obchodníka“. Mezitím se k místu činu blížil hlouček

lidí přilákaných výstřely. Cizinec už na nic nečekal, sebral kufřík a

klidně odešel ke svému jednoplošníku. Kdosi mu jíž otevřel dveře.

Za okamžik zaburácel motor a letadlo se vzneslo do vzduchu.

Biggles se zastavil a rukou si přejel unaveně obličej.

„Viděli jste už někdy něco podobného?“

Plukovník Raymond se také zastavil. „Zatelefonujte pro

záchrannou službu!“ přikázal jednomu muži s buřinkou, jenž ho

doprovázel. „A řekněte jim, aby s sebou vzali lékaře – i když tady už

nebude nic platný. Podle toho, jak Cronfelt upadl, soudím, že stačila

první rána.“ Pak se obrátil na Bigglese. „Chceš pokračovat…?“

Biggles zavrtěl odmítavě hlavou a řekl: „Nechci.“

„Dobrá, odložíme to tedy na jindy. Je tu řada nevyjasněných

věcí, na něž bych se té chtěl zeptat. Škoda, že ten chlap odletěl s

kufříkem: jistě obsahoval něco cenného.“

Bigglesovi přeběhl úsměv po tváři. „To bych řekl,“ poznamenal

s klidem.

* * *

152

Skupina mužů se z letištní plochy vracela k hangáru. Ještě než

vešli do Bigglesovy kanceláře, venku zastavil malý automobil.

Vyskočil z něho Carstairs.

„Dobrá, Stello, nech vůz tady!“ řekl Carstairs dceři sedící za

volantem. Pak se otočil k přítomným mužům a obořil se na ně: „Kde

je Cronfelt?“ Náhle ucouvl, jako by spatřil nějaké strašidlo.

„Vy jste tady!“ vybafl na Bigglese. „Ale vždyť jste měl být

zabit!“

„Kdo vám to řekl?“ vyzvídal na něm Biggles.

„Kdekdo – Cronfelt – a také se o tom psalo v novinách.“

„No, jak sám vidíte, nikdo z nich neměl pravdu,“ řekl Biggles s

úsměvem a dodal: „Dobré jitro, slečno Carstairsová. Netvařte se tak

utrápeně, nebo si budu myslet, že jsem se svým návratem do života

dopustil chyby.“

Stella neodpověděla. Pouze se strnule dívala na Bigglese.

„Ale kde je Cronfelt?“ zeptal se už podruhé Carstairs a začal se

kolem sebe rozhlížet.

„Ten už je na cestě na onen svět.“ řekl mu Biggles.

„Kriste pane! Cožpak zde byl někdo zabit?“

„Ano.“

„Kdo?“

„Cronfelt.“

„Cronfelt – že byl zabit? Jak se to stalo?“

„Vběhl do cesty kulce, právě když letěla kolem.“

Carstairs se musel posadit na prázdný sud od oleje.

„Doufám, že nad ním nebudete ronit hořké slzy?“ trochu se

rozhořčil Biggles.

„Nebudu. Vždyť ten chlap byl obyčejný zloděj!“ vyhrkl starý

muž.

„Potřeboval jste na to dlouhou dobu, než jste to pochopil.“

„Ten ničema upláchl s celou naší hotovostí. Měl u sebe malý

příruční kufřík, že?“

„Měl.“

„Kde je?“

153

„V letadle – na cestě kamsi do neznáma. Vzal si ho s sebou jeho

vrah.“

Carstairs najednou vypadal, jako by zestárl o deset let. „To je

můj konec!“ řekl odevzdaně.

„Pojďte do mé kanceláře a já vám všechno povím.“ navrhl

Biggles.

„Ano, myslím, že už je načase, abychom si pohovořili o

faktech.“ vpadl mu do řeči plukovník Raymond.

Všichni se odebrali do Bigglesovy kanceláře a tam se posadili,

každý na to, co zrovna bylo po ruce. Sir Vít a plukovník si sedli na

stůl, Algy si dřepl na starou bednu a Ginger se opřel o dveře. Jen pro

Stellu bylo vytaženo zpod stolu křeslo. „Nuže, začněme!“ vyzval je

Raymond stručně.

„Ještě okamžik!“ přerušil ho Biggles a přistoupil ke svému

trezoru. Po otevření z něho vyndal košík na odkládání dopisů. Když

ho položil před sebe, zeptal se: „Potřebuje někdo z vás peníze?“ Z

hromady bankovek bral jeden balíček za druhým a házel je na stůl.

Kromě peněz tam byly i pokladní poukázky.

Chvíli nikdo nepromluvil.

„No tak, jen se neostýchejte!“ naléhal Biggles.

„Kde se tu vzalo tolik peněz?“ zeptal se pištivě plukovník.

„To jsou peníze, jež měl Cronfelt v úmyslu odvézt s sebou.

Prozíravě jsem využil přestávky, na níž jsme se dohodli s

Cronfeltem, k malé výměně. Do vyprázdněného kufříku jsem místo

peněz uložil několik knih. Jistý můj přítel v cizině se bude cítit

náležitě poctěn, až je objeví.“

Sir Vit Brunswick stále upřeně hleděl na bankovky. „To je

slušný byznys.“ potom konstatoval.

Biggles se podíval na Bruswicka. „Patrně byste změnil názor,

kdybyste s námi strávil minulou noc.“ vyjádřil svůj nesouhlas.

„A, tady je to, co jsem včera marně hledal.“ Biggles vytáhl

červené kožené pouzdro, stiskl pružinku, jíž se otvíralo a zadíval se

obdivně na jeho obsah. „Nejsou to nádherné kameny?“ zabručel.

Carstairs radostně vykřikl: „Díky Bohu! To jsou ty diamanty, jež

154

měly být dopraveny do Amsterdamu. Už jsem je považoval za

ztracené.“

„Myslím, že i ty peníze jsou vaše,“ řekl Biggles a přistrčil

hromádku bankovek ke Carstairsovi. „Vezměte si je! A máte-li

trochu rozumu, předáte je své dceři. Bude se o ně starat dobře, neboť

má pro tuto práci více vloh než vy, smím-li to tak říci. Mám ještě

jednu věc na srdci.“ Biggles sáhl do kapsy a vytáhl další pouzdro s

drahokamy. Byl to Algyho úspěšný úlovek z včerejší noci. „Ví někdo

z vás něco o tomhle?“ zeptal se.

Sir Vít přistoupil bliž ke stolu. „Pane Bože! To jsou přece

Devereuxovy diamanty!“ řekl vzrušeně. „Jsou nezvěstné již delší

dobu. Byly ukradeny při převozu mezi Paříží a Londýnem. Moje

firma za ně vyplatila sto tisíc liber šterlinků pojistného. U všech

čertů, jak jste se k nim dostal?“

„Och, narazili jsme na ně včera při našem nočním dobrodružství

– totiž tady Algy je našel. Poděkujte jemu, ne mně!“

„A nyní, jestli už jsi přestal čarovat, co bude s naší zprávou?“

namítl plukovník Raymond.

„Spěchá to. Nezbývá mi už mnoho času, měl bych se vrátit do

kanceláře.“

Biggles popošel k oknu, z něhož před pár okamžiky vyskočil za

prchajícím Cronfeltem, a opřel se o ně.

„Pošlu vám v dohledné době písemnou zprávu,“ řekl potom.

„Teď se pokusím ve stručnosti jen dotknout hlavních událostí.“

„To bude nejrozumnější!“ souhlasil plukovník.

Biggles si zamyšleně sklepl cigaretu o své pouzdro. „Jistě si

všichni ještě pamatujete, čím to všechno začalo, takže nemusím

zacházet do všech podrobnosti,“ začal Biggles. „Cronfelt přišel za

mnou a požádal mě, abych pro jeho firmu založil leteckou dopravní

společnost. Téhož večera mi někdo zatelefonoval z ciziny – odkud to

bylo, to zatím ponechám stranou – a varoval mě, abych nabídku

nepřijímal. Tyhle dvě události tvořily pevný základ, na němž jsem

později stavěl. Vzpomeňte si, že Cronfelt za mnou nepřišel z

vlastního popudu, abych tak řekl. Nikdy předtím o mně neslyšel.

Vyhledal mě proto, že jsem mu byl navržen vámi, plukovníku

155

Raymonde. Hlavně vy jste měl zájem na tom, aby se objasnění

tohoto případu hnulo kupředu. A udělal jste všechno pro to, aby váš

návrh přijal. Za takových okolností mohl Cronfelt jen stěží

odmítnout. Váš návrh byl pro něj přijatelný ještě z jiného důvodu;

viděl v něm možnost, jak si ukořistit něco jen pro sebe. Zřejmě ho

nebavilo stále jen provádět příkazy jiných lidí. To je důležitý

moment celé záležitosti. Cronfelt nebyl svým pánem.

V té době jsme to samozřejmě nevěděli, ale teď je jasné, že v

takovém postavení byl. Jeho zaměstnavatelé, jejichž jména uvedu

později, potřebovali zlato. Nevím ještě zcela určité, zda tito lidé

pracují jen sami pro sebe, nebo pro nějakou mafii či v zájmu

nějakého státu. Já se domnívám, že se jedná o tu třetí možnost. Víme,

že jsou jisté kruhy, jež se nemohou obejít bez zlata. A jak by ho

mohly získat? Jediným způsobem; zmocnit se ho při převozu z

Londýna do Paříže, k němuž dochází často a téměř pravidelně. Práci,

kterou vykonával Cronfelt, mohl dělat jedině člověk v jeho

postavení. Měl za úkol předávat informace o zásilkách zlata – a to

ostatní měl vykonat někdo jiný. Po nějakou dobu Cronfeltovi

všechno vycházelo. Potom nastaly komplikace. Začali si stěžovat

zákazníci a někdo z pojišťovny pojal podezření, že v tom musí být

něco nekalého. Pak přišel Cronfelt na nápad, že se udělá sám pro

sebe. Kdyby pojistil zlato on, vydělal by dvakrát. Nejen že by dostal

svůj podíl z ukradeného zlata, ale navíc by mu byla vyplacena i

pojistka. To byl přímo geniální nápad. S drahokamy mohl udělat

totéž. Potom vstoupila do hry cizí letecká společnost a zájem o věc

projevil Scotland Yard. Nyní se podívejme, co se stalo, když jsem

byl do hry zapojen já.

Cronfelt zatelefonoval svému šéfovi do ciziny a sdělil mu, že

založil vlastní leteckou společnost, jež by měla usnadnit loupeže

zlata. Až sem bylo všechno v pořádku. Ale jakmile uvedl mé jméno,

muž na druhém konci dal najevo nelibost. On mě totiž dobře zná. I

vy se na něj pamatujete, Raymonde. Pro informaci ostatních

přítomných mohu uvést, že tento muž sloužil za války ve

zpravodajském štábu jedné velmoci v téže době, kdy já jsem

pracoval pro britskou rozvědku. Byli jsme velcí rivalové. Ten, kdo

156

ho pověřil dnešním novým úkolem, věděl velmi dobře, co dělá,

protože se jedná o mimořádně schopného člověka. Ale pokračujme!

Docela dobře si dovedu představit, že tento muž byl trochu

znepokojený, když se dověděl, že já mám být pilotem. Patrně řekl

Cronfeltovi, aby si našel někoho jiného. Ale to nebylo tak snadné.

Potom mě někdo v noci zavolal. Hlas v telefonu mi sice byl

povědomý, ale nemohl jsem ho nikam zařadit. Později jsem pochopil

proč. Celá léta jsem totiž žil v domnění, že tento člověk zahynul v

Palestině. Ale to je zase jiný příběh. Místo abych uposlechl výstrahu,

rozhodl jsem se přijmout Cronfeltovu nabídku, jak už víte.

Brzy se věci začaly vyvíjet pro naše protivníky nepříznivě.

Avšak já na tom nemám žádnou zvláštní zásluhu, protože hned od

počátku bylo jasné, že někdo dobře informovaný předává nepříteli

zprávy, jak ohledně zásilek zlata, tak také o našich vnitřních

domluvách. Přímý důkaz, že Cronfelt je tím mužem, jsem získal

hned po návratu z prvního letu do Paříže. Tehdy mi řekl, že se o

loupeži zlata dověděl od ředitele Francouzské banky. To bylo

vyloučené, protože s ředitelem banky jsem se dohodl, že o ní nebude

mluvit s nikým. Po odchodu z Cronfeltovy kanceláře jsem mu pro

jistotu ještě jednou zatelefonoval. Bylo jasné, že Cronfelt lhal. Ale

proč? My se teď už můžeme jen domnívat, že ti lotři zatelefonovali

Cronfeltovi a řekli mu buď to, co se stalo, nebo co čekají, že se stane.

Byla tu pak ještě jedna věc. Cronfelt vypadal mimořádně rozčilený,

když uslyšel, že jsem do každé bedničky s falešným zlatem přiložil

nálož trhaviny. Rozčilení v jeho situaci nebylo na místě. Proč se ho

to tak dotklo? Nedělal na mne dojem nějak zvlášť útlocitného

člověka. Závěr byl jasný: Cronfelt se mnou hraje dvojí hru a já se

podle toho musím zařídit. Každý další let jsem naplánoval podle

následujícího předpokladu: jakmile se s Cronfeltem na něčem

domluvíme, ihned o tom podá zprávu svému hlavnímu štábu.

Všechno se splnilo přesně tak, jak jsem předpokládal. Musel jsem

vymýšlet stále nové úskoky. Naštěstí mi všechny vyšly a díky tomu

jsme dostali zlato na místo určení.

Potom chytili Algyho a kromě slečny Carstairsové o tom nikdo

nevěděl. Ovšem také kromě Cronfelta. Tato situace mu poskytla

157

jedinečnou příležitost, jak si pěkně vystlat hnízdečko. V té době ho

zřejmě také jeho lidé začínali mít dost a Cronfelt jen číhal na

příležitost, aby se napakoval. Potom chtěl sbalit kufry a prásknout do

bot. Nepochopil, že by už měl zmizet, silnější totiž byla jeho

chamtivost. Potom mě poslal do Amsterdamu s balíčkem diamantů.

Pěkně si to na mě vymyslel. Věděl, že balíček použiji na vykoupení

Algyho a představoval si zřejmě, že mě ti lidé zabiji. V každém

případě by u mě našli místo drahokamů jen prázdné pouzdro. Byl to

jednoduchý, ale opravdu zákeřný plán. Naši nepřátelé se měli

domnívat, že pravý balíček jsem někde ukryl a že jsem jim nastražil

prázdný. Co se tomu dá vytknout? Nic. A Cronfelt shrábl diamanty

do své kapsy.

Tento jeho plán počítal i s možnosti, že by se setkal se svými

lidmi. Řekl by jim, že mi předal diamanty, jak to bylo ujednáno. Z

toho by se nedalo usoudit, že hraje dvojí hru. Dokonce je jasné, že by

z této hry spíše podezřívali mě než Cronfelta. A byl by tu i motiv pro

mé jednání: nepřipustit, aby diamanty padly do rukou nepřítele.

Naštěstí se Cronfelt přepočítal. Včera v noci jsem se sešel s jeho

šéfem. Vyžádal si mé čestné slovo na to, že balíček, jenž mně byl

odebrán, je týž, který jsem dostal od Cronfelta.

Od toho okamžiku byly jeho chvíle sečteny. Bylo jasné, že na

oko pracuje pro svou bandu, ale ve skutečnosti si plní vlastní kapsu.

Co se přihodilo bezprostředně po naší schůzce, o tom se již můžeme

pouze dohadovat. Možná mu zatelefonovali a odvolali ho z Anglie.

Také ho mohl někdo z bandy varovat, ale to není příliš

pravděpodobné. Ať to bylo jakkoli, Cronfelt usoudil, že je nejvyšší

čas zmizet. Jistě se obával pomsty.

Bezprostředně po návratu jsem měl v úmyslu zajet na Scotland

Yard a předat všechna získaná fakta do vašich rukou, Raymonde. Pro

případ, že by se se mnou něco stalo, jsem napsal dopis, z něhož byste

se také leccos zajímavého dověděl. Ale vraťme se ke Cronfeltovi.

Musím se přiznat, že mě poněkud zaskočil svou přítomností na

letišti. Na takovou možnost jsem ani nepomyslel. Ještě než letadlo

dosedlo na zem, musel jsem vymyslet, jak budu postupovat dál.

Zůstane pro mě záhadou, proč se Cronfelt neobával, že by mohl být

158

odhalen. Jistě věděl, že jsem byl zajat a že jsme utekli. Jinak by nás

tady nehledal. Když jsme spolu mluvili, nezajímalo ho, co se stalo s

diamanty, ani cokoli dalšího. Cronfelt měl zájem o jedinou věc:

dostat se co nejrychleji z Anglie.

O dalších událostech víte to samé co já. Zůstává otázkou, kdo

byl ten střílející cizinec. Možná, že to byl sám šéf gangu, jenž se

rozhodl tuto záležitost vyřídit osobně. Vždyť v sázce byly diamanty.

I když se nedá vyloučit, že si chtěl s Cronfeltem vyřídit účty vlastní

rukou. Jistě nás pronásledoval od chvíle, kdy jsme uprchli. Po příletu

na letiště nejspíš volal Cronfeltovi do kanceláře. Zřejmě ho ani ve

snu nenapadlo, že hledaný muž je docela blízko.“

„Jak ses tohle všechno dověděl?“ zeptal se plukovník Raymond.

„To je jednoduché. Když byl Cronfelt pryč, volali z jeho

kanceláře, aby se ujistili, že je skutečně tady. Vzkázali mu, že se po

něm ptal nějaký jeho přítel, jenž by s ním chtěl mluvit mezi čtyřma

očima, a dodali, že je také na letišti. Nepřikládal jsem tomu žádný

zvláštní význam, ale nyní je mi jasné, kdo měl být tím přítelem.

V závěrečných událostech zde na letišti sehrál hlavní roli čas.

Nejprve jsem musel nějak zdržet náš odlet. To bylo snadné.

Cronfeltovi jsem řekl, že se letadlo musí prohlédnout, a poslal jsem

ho do bufetu, aby tam počkal. Jakmile odešel, zatelefonoval jsem

vám, Raymonde. Potom jsem provedl výměnu peněz za knihy.

Překvapilo mě tak velké množství peněz. Zároveň jsem byl i

zklamaný, protože jsem doufal, že uvnitř najdu samé drahokamy.

Vy jste přijeli právě včas. Přesto se Cronfeltovi podařilo utéci,

ale ne nadlouho. Vběhl rovnou do cesty muži, jemuž chtěl uniknout.

Ten člověk byl patrně stejně překvapen, když spatřil svou příští oběť

běžet po startovací dráze. Cronfelt dostal, co mu patřilo, a záhadný

cizinec si odnesl bezcenný kufřík, což je docela v pořádku.“

„A to je všechno?“ vyzvídal sir Vít.

Biggles se usmál a řekl mírně: „Skoro všechno, ale ne úplně.

Zbývá ještě jedna maličkost týkající se šeku na patnáct tisíc liber,

jejž jste mi slíbil…“

„Ach! Myslel jsem, že jste na to už zapomněl.“ řekl sir Vít také

s úsměvem a sáhl do kapsy pro šekovou knížku.

159

Biggles vážně pokýval hlavou.

„My jsme sice letci, ale to neznamená, že žijeme jen ze

vzduchu,“ řekl mírně. „Nemáte-li nic proti tomu, napište ten šek na

firmu Biggles a spol.!“

160

W. E. JOHNS

BIGGLESOVA LETECKÁ SPOLEČNOST

edice Hrdinové vzdušných bitev 6

Ilustrace Zdeněk Burian

Jazyková úprava Alena Petruželková

Vydalo nakladatelství

Toužimský & Moravec

Minská 5, 101 00 Praha 10

jako svou 597. /27./ publikaci

Počítačová sazba fa Horňák. Český Těšín

Vytiskly Brněnské papírny, Český Těšín

ISBN 80-85773-02-3

161