W. E. JOHNS

BIGGLES V AFRICE

W. E. Johns © GP Agentur Bratislava 1992

Illustrations © Eva Hochmanová-Burianová et Ostrov

1992

Výhradní reprodukční práva k ilustracím Z. Buriana

zadána agentuře Ostrov.

Illustrations Zdeněk Burian

KAPITOLA PRVNÍ

ZTRATIL SE PILOT

Biggles vzhlédl od stolu se snídaní ve svém

londýnském bytě v ulici Mount Street, právě když jeho

přátelé Algy Lacey a Ginger vcházeli do pokoje. Oba

byli v županu a celí vymydlení, z čehož bylo patrno, že

jdou přímo z koupelny.

Biggles si je káravě změřil.

„Copak se to s vámi v poslední době děje,

mládenci?“ zeptal se chladně.

„Mám-li mluvit za sebe, tak se neděje nic,“

odpověděl vesele Algy. „Pročpak?“

„Ale – už jsem si říkal, jestli jste si někde neuhnali

spavou nemoc nebo tak něco. Vstáváte čím dál později.

Je už skoro půl desáté, to je skutečně nejvhodnějši doba,

kdy se vybatolit k snídani, to vám řeknu! Ale zítra už

takové štěstí mít nebudete. Řekl jsem paní Symesové,

aby příště v půl desáté sklidila se stolu.“

„Načpak ten spěch?“ namítl Algy, aniž se nechal

vyvést z míry. Odstavil židli a přisedl k Bigglesovi. „Jsou

snad nějaké závažné důvody, pro které bychom měli

vstávat časněji? Vždyť od té doby, co jsme obletěli tu

horu se zlatým pokladem Inků tam dole v Jižní Americe,

nemáme už několik týdnů do čeho píchnout. Vlastně ani

nevím, co teď lidi na světě dělají, nikde žádná válka,

žádné lítáni. Pokud se v Evropě v dohledné době něco

nesemele, mám obavy, že opravdu upadnu do

chorobného spánku.“

4

„A jakmile se něco semele, budeš první mlít

pantem.“

„Ale co tě nemá! Všechno bude lepší, než se tady

takhle povalovat.“

„Nevím, proč takhle remcáš, vždyť se nalítáš

habaděj.“

„Copak jsem nějaký usmrkanec z letecké školy,

abych lítal kolem dokola na fleku a neměl nic na práci?

Nerad to říkám, ale bojím se, že mé brzy přestane bavit

jen tak lítat, abych lítal. Kdyby tak Pánbůh dal a někdo

chtěl odněkud něco letecky dopravit, anebo kdybychom

zahájili nějakou leteckou linku nebo válku, to už je fuk!“

„To se ti může splnit dřív, než se naděješ.“

Algy se na Bigglese upřeně zahleděl a jeho tvář se

rozzářila v úsměvu.

„Tady to máme! Ven s tím, něco je na cestě,“ zajásal

Algy. „Copak je to?“

„Běžte se oba obléknout, pak vám to povím.“ slíbil

jim Biggles. „Čekám teď hosta a nepřeju si, aby nabyl

dojmu, že můj byt je doupětem nějakých pobudů nebo

ochmelků.“

Když oba muži opustili pokoj, vzal Biggles dopis,

který před ním ležel na stole, a již potřetí nebo počtvrté

jej četl. Stále ještě přemýšlel nad jeho obsahem, když se

Algy s Gingerem celí nedočkaví vrátili.

„No tak se nám s tím svěř! Jen se vytas!“ vybízel

Algy Bigglese a natahoval ruku po konvici s kávou.

„Až se pěkně posadíš ke stolu a budeš se chovat

aspoň trochu jako džentlmen, místo aby ses tady na

všechno sápal jako vyhladovělý tramp, kterého pustili do

cukrárny, tak začnu povídat.“

5

Algy si přitáhl pohodlně na dosah ruky opékač

topinek a misku s marmeládou.

„Jen do toho!“ pobízel, „hořím nedočkavostí.“

„To mi ani nemusíš vykládat, to na tobě vidí každý,

kdo se na tebe podívá,“ odsekl ironicky Biggles a upřeně

hleděl na list, který stále ještě držel v rukou. „Tenhle

dopis mi poslal Felix Marton,“ pokračoval Biggles. „Říká

ti to jméno něco?“

Algy zavrtěl hlavou: „Nic. Vůbec nic.“

Tu se ozval Ginger. „Martonovy motocykly značky

Marathon?“ podotkl.

Biggles přikývl. „Zcela správně. Marton je výrobce

světoznámých závodních motocyklů, a já bych řekl, že

ho teď něco trápí. Poslouchejte, co mi tu píše:

Martonova továrna na motocykly, spol, s r, o.

Birmingham

Vážený pane majore, dovoluji si Vám napsat tento

dopis, protože Vaše jméno mi bylo doporučeno

plukovníkem Raymondem z britského Scotland Yardu –

s nímž jsem se nedávno setkal ve společnosti u večeře –

jako jméno nejvhodnějšího muže, který by mi mohl

rozřešit velmi podivnou záhadu. Obchodní záležitosti mě

zítra ve čtvrtek volají do Londýna, a tak jsem si umínil,

že Vás navštívím. Mám toho dne několik jednání, takže

bych se k Vám mohl dostat časně dopoledne. Celou věc,

o níž se chci s Vámi poradit, proto ponechám až na ústní

jednání.

Váš oddaný

Felix Marton

6

„To slovo poradit se mám moc rád,“ zazubil se

Biggles. „Připadá mi to jako nějaká detektivka.“

„Máš aspoň tušení, co by to mohlo být?“ vyzvídal

nedočkavý Algy.

„To

mám!“

zapálil

si

Biggles

cigaretu.

„Továrníkovo jméno mi bylo povědomé, i když odhlédnu

od těch jeho motocyklů. Po několika minutách

soustředěného uvažování se mi příslušná asocice

vybavila. Nevzpomínáš si, asi tak před rokem jakýsi

mladík jménem Marton…“

Náhle se u vchodu ozval zvonek a Biggles se

odmlčel.

„Řekl bych, že to je náš host – či jak by se zřejmě

radši vyjádřil Ginger, náš budoucí zákazník,“ dodal

Biggles. „Chovejte se vážně!“

Následovalo klepání na dveře, jež vzápětí otevřela

paní Symesová.

„Pan Felix Marton, pane majore,“ hlásila žena,

načež se vzdálila a zanechala proslulého výrobce

motocyklů s našimi třemi letci o samotě.

„Posaďte se, pane,“ vyzval Biggles zdvořile hosta,

přisunul mu židli a rychle si ho prohlédl.

Byl to asi tak padesátník, jehož bílé vlasy a smutná

tvář, již ještě zdůrazňoval tmavý oblek, napovídaly, že

ten pán má nějaké velké trápení. A třebaže v jeho

chování byla patrna stará anglická zdvořilost, počínal si

poněkud roztržitě.

„Dovolte, abych vám představil své dva velmi dobré

přátele,“ pokračoval Biggles. „Kapitán Lacey, pan

Hebblethwaite.“

Marton se uklonil. „Těší mě, že vás poznávám,

pánové,“ řekl vážně.

7

„A teď jsme vám plně k službám, pane,“ řekl

Biggles.

„Přišel jsem, abych si s vámi pohovořil o svém

synovi,“ začal pomalu Marton s pohledem upřeným na

Bigglese.

„Mám-li být upřímný, tušil jsem, že něco takového

bude předmětem vaší návštěvy,“ přikývl Biggles. „Už

jsem se taky telefonicky spojil s tajemníkem královského

Aeroklubu, abych si trochu osvěžil paměť. Ale prosím,

vyprávějte nám ten příběh svými slovy. To, co jsem

slyšel já, je úřední zpráva, což ovšem nijak neznamená,

že by musela být pravdivá – aspoň pokud jde o

podrobnosti.“

„Pak by bylo nejlíp, řekl bych, abych začal pěkné od

začátku,“ mínil továrník. „Ve skutečnosti to všechno

začalo přede dvěma roky, kdy můj syn Harry – rád bych

připomněl, že můj jediný syn –, mě proti mému názoru

přemluvil, abych mu dovolil učit se létat. Nemyslete si

snad, že mám něco proti letectví, ale moje žena je už po

smrti a můj syn je pro mě vším. Proto jsem mu nerad

dovoloval vystavovat se takovému nebezpečí. Létání

však mého syna strašné lákalo, jako ostatně mnohé mladé

chlapce, a tak nakonec prosadil svou. Vstoupil do

Aeroklubu Midland, a pokud mohu soudit podle zpráv

jeho učitelů, brzy se stal pilotem vynikajícím, neboť

získal oba pilotní diplomy – A i B – v jednom roce. Ale

brzy si také umínil, že bude dobývat nové kraje. Zejména

se velice zajímal o lety, jimiž byly překonány dosavadní

rekordy, a nakonec se rozhodl, že také sám takový let

podnikne. Usmyslel si, že se pokusí o překonání rekordu

v letu z Anglie do Kapského Města. Z finančního

hlediska jsem proti tomu neměl námitky. Jsem bohatý

8

muž, jak se o mně říká, ale měl jsem obavy o synovu

bezpečnost, a také jsem mu to řekl. Syn mi to však

všechno vymluvil a nakonec si k tomu účelu zakoupil

nové letadlo značky Puss Moth a vydal se na cestu. Je

tomu přes rok.“ Pan Marton se na chvíli odmlčel.

„Nemusím snad zabíhat do podrobností. První části

onoho letu, pokud se to tak dá říct, byly bez zvláštních

události. Všechno šlo dobře, a v Malakalu, což je, jak

patrně víte, ve střední Africe, měl syn proti svému

časovému rozvrhu již několikahodinový náskok. A tam

právě začíná nešťastný úsek celé jeho výpravy. Syn

přistál v Malakalu v deset hodin třicet minut dopoledne.

Byl prý trochu unaven, ale jinak čilý jako ryba, jak se

říká. Také motor mu běžel výtečně. Mám o tom bezpečné

zprávy. Syn doplnil nádrže a po půlhodině již odletěl

směrem na Jubu.“

„Říkáte, že jste si všechno ověřil?“ vpadl panu

Martonovi do řeči Biggles.

„Ach, samozřejmě! O tom nelze nijak pochybovat.

Syn letěl podél trati britské letecké společnosti Imperial

Airways do Kapského Města, a Malakal je významnou

stanicí, kde je telegrafní vysílačka a zásoby. Všichni

tamní úředníci jsou toho mínění, že syn byl naprosto

svěží a že ho nic netrápilo. Viděli ho, jak vzlétl, a když

opustil zemi, uvědomil místní staniční telegrafista

kontrolního důstojníka v Jubě, aby letadlo vyhlížel. Ale

syn tam vůbec nedoletěl! Od onoho okamžiku je jeho let

zahalen tajemstvím. Uplynulo mnoho dnů, ty se změnily

v týdny, ale žádná zpráva o něm nepřišla. Piloti letecké

společnosti Imperial Airways pátrali po vraku jakéhokoli

letadla na zemi, ale nic nezahlédli, třebaže tamní krajina

je přehledná – je to písčitá rovina, většinou porostlá

9

trnitými křovisky a mimózami. Každý vrak letadla by byl

vidět na kilometry daleko. A teď dobře poslouchejte. V

téže době, kdy můj syn odletěl z Malakalu na Jubu,

odletělo z Juby do Malakalu letadlo společnosti Imperial

Airways, Arethusa. Obě letadla by se na trati mezi oběma

letišti určitě potkala, ale nestalo se tak. Kapitán

Cuthbertson, který dopravní letadlo pilotoval, rozhodně

tvrdí, že kolem něho nemohlo v opačném směru proletět

žádné letadlo, aby si ho nepovšiml. Viditelnost prý byla

dokonalá, na obloze nebyl jediný mráček. Z toho všeho

tedy vyplývá, že můj syn zmizel kdesi v první polovině

cesty mezi Malakalem a Jubou.“

Marton domluvil a vyňal ze své příruční brašny

mapu střední Afriky ve velikém měřítku, rozevřel ji a

rozložil na stůl.

„Tohle je mapa té oblasti, dala mi ji společnost

Imperial Airways. Je to stejná mapa, jakou tato

společnost dává svým pilotům.“ Továrník ukázal na

jedno místo ve středu mapy.

„Tady je Malakal“ poznamenal.

Biggles se podíval a potom zase vzhlédl.

„A nyní se dostaneme k té prapodivné nehodě,“

pokračoval Marton. „Je to jediné vodítko, které do té

záhady vnáší trochu světla, třebaže ji v určitém ohledu

spíš prohlubuje, jak se zdá. Tři týdny poté, co Harry

zmizel, přišel do Nairobi v anglické kolonii Keňa bílý

lovec jménem Lawton, a když slyšel o synově

pohřešovaném letadle, učinil tam tuto výpověď: Řekl, že

onoho dne byl na safari, to jest na pochodu, se svými

domorodými nosiči v oblasti, o niž jde. Když byl asi tak

dvě stě padesát kilometrů jižně od Malakalu, zahlédl prý

červený jednoplošník, který měl vypnutý motor a klouzal

10

k zemi směrem k Insule. Letadlo Puss Moth je

jednoplošník, jak dobře víte, a synovo letadlo bylo

skutečně červené. Major Lawton mu nevěnoval moc

pozornosti, protože měl zato, že jeho pilot zřejmě patří k

oněm početným letcům, kteří létají do Kapského Města,

což bylo v tomto případě ostatně pravda. Dále už o něm

nepřemýšlel a vzpomněl si na ně, až když se dostal do

Nairobi. Podle mého názoru je tedy osada Insula oříškem

celé této záhady. Když se mi zpráva majora Lawtona

donesla k sluchu, najal jsem si letadlo a odletěl jsem tam,

abych zahájil pátrání na místě samém. Shledal jsem se

tam s majorem Lawtonem, a to, co mi řekl, ve mně

nezanechalo žádné pochyby. Jsem přesvědčen, že můj

syn skutečně klouzal na letiště v Insule, když ho major

uviděl.“

„Na letiště v Insule? Já jsem o takovém místě nikdy

neslyšel,“ podotkl Biggles.

„To není divu. Slyšelo o něm velmi málo lidí, a když

jsem se vyptával, zjistil jsem podivné věci. Ukázalo se,

že když byla před několika lety poprvé vytyčována

letecká trať do Kapského Města, byl podán návrh na

zřízení letiště v úseku přehledné krajiny, která se tam

nazývá Insula. Tamní území tedy bylo vyčištěno od

mravenišť a dalších překážek – provedla to posádka

královského vojenského letectva, jak jsem se dozvěděl –

a na zemi pak nakreslili vápnem obvyklou kružnici, aby

letiště letci rozeznali. Toto letiště bylo jen výpomocným

místem, k nouzovému přistáváni – a tak je tomu dodnes.

Proto se společnost Imperial Airways rozhodla, že si tam

nezřídí pravidelné letiště, a místo značné zpustlo. Asi

před čtyřmi lety však dostala hlavní úřadovna společnosti

žádost od jakési řecké obchodní společnosti z Káhiry,

11

aby to letiště mohla používat. Ona společnost se nabídla,

že za ně bude platit malé nájemné, a taky je opravdu

platila. Společnost Imperial Airways si vymínila jedinou

podmínku, aby totiž Řekové udržovali letiště v řádném

stavu a aby tam měli zásobu benzínu pro potřebu letadel,

která by tam přistála. Společnost však nepředpokládala,

že by to místo bylo často v provozu.“

„A co přimělo ty Řeky, aby používali takové letiště,

které je zcela mimo obvyklou trať?“ zeptal se Biggles.

„Byl to zcela pochopitelný důvod. Řekové letecké

společnosti oznámili, že by na tomto místě velice rádi

udělali pokus s pěstováním vysoce jakostního tureckého

tabáku. Že prý to místo je k tomu účelu výjimečně

vhodné. A to také je. Dnes se v Africe pěstuje spousta

tabáku, jak víte, ale tabák je bohužel většinou dost hrubý.

Řekové tedy doufali, že tam vypěstují lepší tabák. To

místo je od Káhiry velice vzdálené, a tak Řeky napadlo,

že by tam létali letadlem, přičemž by tamní sadbu nechali

pod dohledem svého dozorce a bývalé letiště v Insule by

používali jako svou základnu. A tady máme další

podivnou okolnost. U společnosti Imperial Airways mi

totiž řekli, že řecká společnost platila nájemné jen dva

roky, ale potom už prý z ní nic nedostali. Mají tedy zato,

že celý podnik ztroskotal a že vzal zasvé. Ředitel letecké

společnosti proto byl velmi překvapen, když jsem mu

referoval, že jsem na tom letišti přistál a že bylo podle

různých znaků buď stále ještě anebo aspoň do nedávna

používáno. Jakýsi míšenec tam udržuje zásobu benzínu, a

zdá se, že je to dozorce i skladník v jedné osobě. To je

tedy prapodivné. Když jsem se do toho chlapíka pustil a

vyptával jsem se na svého syna, tvářil se velice

překvapeně a tvrdil, že o tom nic neví, ale když jsem na

12

něj spustil zhurta a pověděl, že major Lawton viděl

letadlo mého syna přistávat, tady jsem trochu nadsadil,

ten míšenec to najednou připustil.“

„Tak on připustil, že nejdřív lhal?“

„Ale ne, to ne. Jen moc dobře sehrál údiv a řekl mi,

že už na to dočista zapomněl. Že prý si vzpomněl, žc tam

jakési červené letadlo skutečně přistálo, až když jsem o

tom začal mluvit. Pilot, jehož jméno prý neznal, měl na

motoru malou poruchu, ale rychle ji prý opravil a vzápětí

odletěl směrem na jih, nejspíš do Juby. To bylo všechno.

Míšenec se kromě toho přiznal, že mu řecká tabáková

společnost stále ještě vyplácí malé služné, aby dozíral na

letiště, a že tam taky občas přistane řecké letadlo. Že to je

pravda, se potvrdilo tím, že Řekové ani necekli a zaplatili

nedoplatek nájemného, jakmile si letecká společnost na

ně došlápla. Já jsem tam pak se svým pilotem zůstal celý

týden, prohledali jsme rozlehlou oblast, snažili jsme se

po vraku letadla najít nějakou stopu, ale marně. Nedalo

se tedy už nic dělat. To je celý můj příběh, majore

Bigglesworthe, ale já jsem dalek toho, abych se spokojil s

myšlenkou, že už je všemu konec. Mému synovi se cosi

přihodilo v té Insule, jsem si tím naprosto jist, anglické

úřady se však na podkladě tak chatrného důkazu do věci

nechtějí vložit, a já ani nemohu říct, že bych jim to měl

nějak zazlívat. Co se mému synovi přihodilo? Kde je

jeho letadlo? Afrika je obrovská, ale přece je v ní jen

málo čtverečních kilometrů půdy, kudy by během

jednoho roku nikdo neprošel, ať už je to běloch nebo

černoch. Rozbité letadlo je nápadný předmět, a objev

takového vraku by na dlouho nemohl ujít pozornosti.

Zprávy domorodců by o tom brzy dolehly k uším

13

britských úředníků, a svět by se rychle dozvěděl, co se

mému synovi přihodilo.“

Biggles se mrzutě zahleděl na předložku u krbu a

jeho prsty na stole tiše bubnovaly jakýsi vojenský

pochod. Potom se podíval na Martona.

„Pročpak jste za mnou vlastně přišel, pane

Martone?“ zeptal se náhle.

„Doufal jsem, že byste mohl být ochoten uvažovat o

jakémsi návrhu.“

„Abych zaletěl do Afriky a hledal tam vrak?“

„Nejsem nijak přesvědčen, že byste ho našel.“

„Pročpak?“

„Protože si myslím, že se Harry nezřítil.“

„Ale jděte! Pane Martone, prosím vás! Jaképak jiné

neštěstí by mohlo potkat letadlo v Africe?“

„To bych si právě přál vypátrat. Nejsem pověrčivý a

také nejsem veden pouhou nadějí, která pramení z

otcovské starostlivosti, ale cosi tady uvnitř mi říká, že

můj chlapec je ještě naživu, že se stal zkrátka obětí

různých okolností, které byly nad jeho síly. Možná

nemám právo, ale co si přeji, je dostat důkaz. Tahle

nejistota mě ničí. Kdybych byl ujištěn, že se syn s

letadlem zřítil a zabil – byla by to pro mne strašná rána,

ale aspoň bych věděl, na čem jsem. Ale právě tohle

zmizení v řídkém africkém vzduchu…“

„I mnohá jiná letadla již zmizela, pane Martone.

Zmizela beze stopy.“

„Já vím, ale budete-li o tom studovat příslušné

zprávy, shledáte, že se takové věci vždycky stávají blízko

moře. Kdykoli zmizelo nějaké letadlo ve vnitrozemí, byl

vždycky – dříve či později – nalezen jeho vrak.“

Biggles přikývl.

14

„Ano, musím připustit, že máte pravdu, pane

Martone,“ přitakal ještě jednou.

„To místo, kde zmizel Harry, je od moře vzdálené

tisíc pět set kilometrů, a přitom jeho letadlo mělo dolet

pouhých osm set kilometrů. Harry proto nemohl doletět k

moři, i kdyby o to usiloval.“

„Mohl by tam býval doletět, ale musel by doplnit

benzínovou nádrž.“

„Ale v takovém případě by o tom musel existovat

záznam, že doplňoval benzín. Lidé přece benzín

nerozdávají zadarmo. Syn by jej musel zaplatit. Harry

letěl směrem na jih a v tomhle kursu byl od moře vzdálen

čtyři tisíce kilometrů. Dokážete si snad vymyslet nějaký

důvod, proč by se pilot, který chce překonat dálkový

rekord, měl odchýlit od svého kursu, třeba jen o jediný

kilometr?“

„To jistě ne. Totiž dobrovolně ne. Ale mohl by ho

od jeho kursu odchýlit vítr za špatného počasí.“

„V té době, o které mluvíme, bylo počasí nádherné.

A to právě dělá celou tu věc ještě zamotanější.“

Biggles se hluboce zamyslel a kousl přitom do

spodního rtu.

„To je zatracená věc,“ řekl konečně po chvíli. Pak se

podíval na Martona:

„Taková cesta, kterou mi tady navrhujete, by stála

hromadu peněz,“ připomněl výstražně.

„Pokud jde o mě, peníze jsou vedlejší. Já mám dost

peněz, ale k čemu mi jsou, když nemám syna? Dal bych

ochotně poslední penci, jen abych se dozvěděl pravdu!“

„Mně se zdá, že to je jen otázka času,“ začal Biggles

rozvíjet svůj plán. „Kdybychom si zvolili Insulu za svou

základnu, mohli bychom celou krajinu rozdělit na

15

jednotlivé úseky a každý z nich pak důkladné

prozkoumat. Kdybychom to skutečné udělali, dříve či

později bychom vrak letadla museli najít, ale já mám

obavy, že by to mohlo trvat velmi dlouho.“

Motocyklový král vyskočil vzrušeně se židle.

„Letadlo mého syna je někde v jižní Africe, buď je

nepoškozené nebo v troskách,“ vykřikl, „a já chci vydat

ze svého majetku třeba poslední penci, jen aby se to

vypátralo. Chcete mi v tom pomoci?“

Biggles se rozpačité zavrtěl a podíval se na své

společníky. „Tak dobrá,“ začal pomalu.

„Můžete si stanovit podmínky,“ vybídl ho Marton.

Biggles zavrtěl hlavou. „Já jsem právě neměl na mysli

peníze,“ řekl po chvíli.

„Chtěl byste se tam vydat?“ Biggles přikývl.

„ Ano, chci tam odletět,“ přisvědčil, „ale jak jsem už

řekl, je pravděpodobné, že to bude pořádná práce.

Myslím, že jediná schůdná cesta bude ta, abyste

financoval naši výpravu, platil všechny výlohy a mně i

mým společníkům-pilotům vyplatil sjednanou částku,

kterou bychom stanovili podle toho, jak dlouho ta cesta

potrvá.“

„Udělám všechno, co si přejete. Dostanete ihned

příkaz pro mou banku. Dále, ačkoli to nedělám proto,

abych vás podnítil, protože vím, že rozhodně podniknete

všechno, co bude ve vašich silách, toho dne, kdy najdete

synovo letadlo, ať už nepoškozené nebo v podobě vraku,

vám vyplatím pět tisíc liber odměny. A jestliže najdete i

mého syna nebo jeho hrob, tuto částku zdvojnásobím.“

Biggles povstal. „To je od vás velice šlechetně,“ řekl

po chvíli. „Doufám, že budeme mít úspěch.“

„Kdy hodláte odletět?“

16

„Hned, jakmile královský Aeroklub pro nás získá

povolení, že můžeme přeletět cizí území. Pokud od nás

nedostanete zprávy, vězte, že vám nemáme co sdělit, ale

buďte ujištěn, že uděláme všechno, co bude v naší moci.

Kdybychom něco objevili, pošleme vám okamžitě

kabelogram.“

„Děkuji vám, milý příteli.“

Biggles podal Martonovi ruku. „Sbohem, pane

Martone,“ řekl srdečně.

„Sbohem a kéž vám při vašem pátrání pomáhá Bůh.“

Biggles za nešťastným otcem zavřel dveře a potom

nervózně přecházel po pokoji.

„Vypadá to, jako bychom měli schystat hostinu pro

africké lvy, když jsme právě unikli krokodýlům a

mravencům v Brazílii,“ podotkl rozmrzele. „Kdo z vás si

myslí, že dokáže krotit divoká zvířata, může si začít balit

svých pět švestek. Já se zatím zajdu podívat do

Aeroklubu.“

17

KAPITOLA DRUHÁ

PO AFRICKÉ STOPĚ

Za deset dní nato se Biggles koly svého letadla dotkl

sluncem vyprahlého letiště v Malakalu a namířil si to

rovnou k místnímu skladu, aby doplnil benzín.

Až dotud nebyl jeho let docela bez příhod. Když se

na počátku akce trochu poradil se svými druhy a celou

věc si promyslel, rozhodl se pro letoun značky Dragon

Moth, neboť usoudil, že je pro tento úkol nejvhodnější.

Bylo to prostorné letadlo, a jeho dva motory posádce

umožňovaly vzít si na palubu značný náklad potravin i

náhradních součástek, nehledě na to, že jim poskytovaly i

dostatečnou zásobu síly. Letci si pokud jde o rozsah akce

nic nenamlouvali. Věděli, že nebude nijak snadné najít

spálený vrak letadla – neboť Biggles předpokládal, že

právě ten najdou –, i kdyby přibližně znali jeho

stanoviště. Ale pátrat v rozloze několika tisíc čtverečních

kilometrů – Biggles si dobře uvědomoval, že jakmile

jeho letadlo opustí Insulu, může se vydat kterýmkoli

směrem – takový úkol jim připadal strašný.

Biggles sledoval stejně jako Harry Marton leteckou

trať společnosti Imperial Airways po celém letu, aniž

komu o svých úmyslech řekl, a letecké úředníky nechal v

domnění, že letadlo Dragon Moth si vyletělo do

Kapského Města jen tak pro zábavu. Naši letci dorazili

do Egypta, právě když tam bylo obvyklé drsné počasí, a

mezi osadami Wadi Haifa a Chartúmem narazili na

sněhovou bouři, které se v Egyptě říká habub. Prožili tam

hezkých pár minut plných úzkosti. Jeden motor jim začal

18

vynechávat právě nad hrozivým Suddem, což je obrovská

papyrová bažina na jih od Súdánu, která je zamořena

krokodýly. Troubí tam celá stáda slonů, kteří se tam

bezpečně prohánějí a dosud nejsou ohrožováni stále se

rozmáhající vlnou civilizace. Na východ od nich se

rozprostírala Habeš, na jih obrovská území Tanganiky a

na západě bylo opravdové černé srdce africké pevniny –

belgické Kongo, které svým severním okrajem ústí do

vyprahlých pouští Súdánu.

„Naplňte mi nádrže, prosím vás,“ požádal Biggles

letištního strojníka v Malakalu, když vystoupil z letadla a

narovnal si záda. Pak se odebral do stínu odpočívárny,

protože sluneční paprsky nepředstavitelně pražily.

Algy a Ginger ho následovali. Tropické helmy si

posunuli na záda a otírali si zpocené obličeje.

„Kapánek to hřeje, co?“ zubil se Ginger.

„A co bys tady na rovníku taky jiného čekal?“ usmál

se Biggles.

„Copak jsme opravdu na rovníku?“

„Šlapeš po rovníku – totiž šlapal bys, kdyby tu byl

nakreslen. Ale počkejte chvilku, chtěl bych si trošku

pohovořit s tímhle mládencem.“

Biggles zaplatil benzín a potom pozval strojníka do

odpočívárny na nějaké občerstvení. Byl to Angličan, jak

zjistil, a jmenoval se Harker.

„Nevzpomínáte si náhodou na nějakého mladíka,

který se jmenoval Marton a letěl tudy asi tak před

dvanácti měsíci?“ zeptal se Biggles jakoby mimochodem.

Strojník se na něj podíval. „Měl bych si na něj

vzpomenout, taky jsem mu plnil nádrže,“ odpověděl

prostě.

19

„Je to totiž podivné; na téhle cestě zmizel Marton

jako dým.“

Harker přikývl.

„Co myslíte, že se mu asi přihodilo?“

„Ach, ten nejspíš sletěl někam do těch afrických

křovisek. A za tu dobu ho nejspíš sežrali lvi nebo hyeny.“

Bylo zřejmé, že Martonův případ strojníka nijak

zvlášť nezajímal.

„Tady se povídá, že Harry Marton doletěl do

Insuly,“ pokračoval Biggles, který přímo dychtil po

nějakém novém detailu, byť by byl sebemenší.

„Jo, taky jsem to slyšel.“

„Bylo mi řečeno, že to letiště teď spravují nějací

Řekové.“

„Taky bych řekl.“

„Viděl jste někdy někoho z nich?“

„Kdysi dávno. Aspoň mám dojem, že to byl ten

Řek.“

„Jak dávno?“

„Je to určitě už takových osmnáct měsíců. Byl to

jeden Řek, který letěl s francouzským pilotem.“

„Víte o nich něco?“

„Vůbec nic.“

Bylo zřejmé, že Harkerovi není nijak do řeči, a

Bigglese to neudivovalo. Ten muž vypadal unaveně a

zimnice mu koukala z oči. Bylo vidět, že africké slunce a

moskyti mu pěkně zničili zdraví.

„Vzpomenete si, v čem ten Řek letěl?“ vyptával se

dál Biggles.

„Ve francouzském letadle. Byl to dvojplošník s

otevřenou pilotní kabinou, asi tak deset let starý. A

pročpak mi vlastně dáváte tyhle otázky?“

20

„Jen tak, zajímá mě to. Znám totiž Martonova otce,

a tak mě napadlo, že když poletím tady přes Malakal že

se tady trochu porozhlídnu, jestli bych se o něm něco

nedozvěděl. No, tak my zase poletíme dál.“

„Vaše příští zastávka je v Jubě? Pošlu jim zprávu, že

tam letíte, pokud si přejete.“

„Ne, díky,“ odmítl okamžitě Biggles. „Ostatně,

abych mluvil pravdu, úředníci z letecké společnosti

Imperial Airways nás požádali, abychom se na svém letu

dolů podívali do Insuly – ale to si nechte jen pro sebe!“

„Pročpak – oni tam snad zamýšlejí otevřít letiště?“

„To ne, ale zajímá je, v jakém stavu to letiště teď

je.“

„Chápu. Tak dobře, doufám, že se zase uvidíme na

vašem zpátečním letu.“

„Taky doufám,“ odpověděl rozpačitě Biggles a

zamířil ke svému letadlu.

„Tady se víc zpráv už sehnat nedá, jak tak koukám,“

podotkl klidně Algy.

„Já jsem tu taky nic nečekal. Ten chlapík nejedl

vtipnou kaši. Myslí si, že Harry Marton je jen jednou z

mnoha obětí letectví.“

Naši letci se vrátili do letadla, vzlétli a vydali se

směrem na opuštěné letiště v Insule.

Biggles je nalezl asi tak po hodině, a to nikoli bez

obtíží. To letiště se dalo sotva rozeznat od ostatní

nehostinné krajiny, která byla docela plochá a hustě

porostlá shluky podivných stromů s plochými korunami,

země samý šedivý vyčnívající kámen. Dále na západ byla

krajina hustěji zalesněna, ale stejně nepřehledná. Dala by

se srovnávat s leckterým parkem v Evropě, ovšem s tím

21

rozdílem, že místo zeleného trávníku měla jen krátkou

žlutou, sluncem sežehnutou trávu.

„Řekl bych, že to bude tady,“ ozval se Biggles a

podíval se dolů k zemi. „Ale bylo mi řečeno, že tu je bílá

kružnice, která vyznačuje místo k přistání.“

„Jo, tak by to mělo být,“ souhlasil Ginger.

„Vzpomínám si, že to tak říkal Marton. A taky mi to

říkali úředníci letecké společnosti, když jsem k nim zašel,

abych se jich na tohle místo trochu vyptal.“

„Takže to tady není.“

„Třeba tu kružnici zavála písečná bouře.“

„V takovém případě by to ten chlapík, který je

správcem letiště, zase hned vyčistil.“

„To máš pravdu,“ souhlasil Algy. „Hele, tamhle je

ten chlapík. Zahlédl jsem ho, jak vystrčil hlavu mezi

stromy a koukl se po nás. Teď se zase schoval.“

„To je nějak divné.“

„Proč?“

„Že by se zase schoval,“ vysvětlil Biggles, přiškrtil

plyn a začal dlouze klouzat směrem k vyprahlé hnědé

zemi, která tvořila povrch letiště. „Viděl jsem v životě už

přistávat tisíce letadel, ale být tam dole, určitě bych

vyběhl ven na přistávací plochu a sledoval bych, jak

letadlo dosedne. To je už takový přirozený zvyk. Chtěl

bych se vsadit, devětadevadesát lidí ze sta by to udělalo.

A tenhle chlapík tu určitě nevidí tolik letadel, že by se

takového pohledu nabažil. Ten mě moc zajímá, musím se

po něm podívat.“

Nebyl příliš silný vítr, ale vanul z jihovýchodu a

nutil letadlo sklouznout nad primitivními letištními

boudami. Letci se dívali dolů, když se tak nízko nad nimi

přehnali, ale nebylo tam vidět živou duši. Za chvíli již

22

letadlo svými koly poněkud těžkopádné narazilo na

tvrdou půdu v nevelké vzdálenosti od baráků.

Biggles se zamračil, když letadlo poskočilo a teprve

potom se zastavilo.

„Pokud někdo z vás s tímhle letadlem někdy poletí,

co jsme tady, ať je jaksepatří opatrný,“ varoval Biggles

své druhy. „Tady jsme na africké rovině, je tu vedro a

řídký vzduch, takže vám letadlo spadne jako cihla, právě

když jste je vyrovnali. A ještě jednu radu, než zajedu do

hangáru: Ode dneška se může přihodit cokoli. Neptejte se

mě co, protože to sám nevím, ale mám takový zvláštní

pocit v kostech, a ten mě jen zřídkakdy klame. Tahle

skříň s nářadím musí být stále zamčená a skříňka s

našimi pistolemi v ní musí být uložena. Mějte své pistole

stále připraveny ke střelbě, ale ať je u vás nikdo nevidí!

A ještě něco: o tom, proč jsme sem přiletěli, ani muk.

Kdyby bylo nutné zmínit se o mladém Martonovi, nechte

to na mně! Mějme oči otevřené a ústa zavřená. To budiž

naším heslem, třebaže já budu samozřejmě nucen

promluvit pár slov s tím chlapíkem, který má na starosti

letiště. Jak že se podle Martona jmenuje?“

„Sarda – Lukáš Sarda,“ připomněl Bigglesovi

Ginger.

„Tak je to. Hlavně že už jsme tady. Pokud se

nepřihodí nic, co by nás donutilo změnit svůj plán,

přidržím se původního rozvrhu a zahájím soustavné

pátrání po celé zdejší oblasti. Má z vás snad někdo

nějaký dotaz?“

Nikdo se neozval, a proto Biggles zajel s letadlem

směrem k odpočívárně pokryté rákosem, která stála v

pochybném stínu několika starých, téměř bezlistých

stromů. Nedaleko byl hangár, zhotovený téměř výlučné z

23

rákosí a slabých prutů a nyní byl načisto zchátralý, téměř

na spadnutí. Kousek od hangáru, na jakési mýtině mezi

stromy, stála poněkud solidnější stavba z otesaných

trámů se střechou z vlnitého plechu.

„Myslím, že tam sídlí správce a ředitel,“ podotkl

Biggles dívaje se tím směrem, když všichni vystoupili z

letadla. „A tamhleten chlapík vypadá, že by to mohl být

on,“ pokračoval, když se na odlehlé straně budovy

objevila hřmotná postava, oblečená v čemsi trochu

lepším než v hadrech, a spěchala k nim.

„No to je teda fešák!“ poznamenal Ginger. „Pokud

mám soudit podle jeho vzhledu, řekl bych, že tenhle

chlap by dokázal zapíchnout vlastní slepou babičku pro

pár šupů.“

„Jenže jde o to, že každého nemůžeš posuzovat

podle vzhledu,“ připomněl mu Biggles. „A teď zmlkněte

a nechte mluvit mě!“

Naši letci stáli v hloučku ve stínu křídel svého

letadla a čekali, až k nim ředitel letiště dojde. Jak Ginger

správně poznamenal, ten chlapík skutečné vypadal jako

lump a násilník. Kdyby se měl člověk řídit jen podle

zevnějšku jiných, tenhle by si sebemenší důvěru

rozhodně nezasluhoval. Byl to míšenec, a třebaže měl

rovné dlouhé vlasy, převládal u něho černý prvek. Ústa

měl široká, rty rozevřené. Od jednoho koutku se táhla

přes obličej ošklivá jizva napříč přes pravé oko až k čelu,

či přesněji přes pravý oční důlek, v němž kdysi bylo oko.

O to oko ho zřejmě připravila zbraň, která mu zanechala

onu jizvu.

Ten nepřitažlivý vzhled ještě umocňovala spousta

jizev po neštovicích, jimiž byla tvář tohoto muže doslova

poďobána. Sympatická na něm byla jen postava. Chlapík

24

byl vysoký dobrých šest stop, ale to jeho celkový zjev

nestačilo zachránit. Ani jeho oděv nevzbuzoval velkou

důvěru. Míšenec měl na sobě rozedrané kalikové spodky,

nepopsatelně špinavé, a cosi jako zbytky pruhované

kazajky, rozepnuté až po pás. To byla celá jeho výstroj,

neboť byl bosý.

„Dobrý den. Nejste snad pan Sarda?“ oslovil ho

Biggles.

„Jo, to jsem já,“ odpověděl takzvaný ředitel docela

obstojnou angličtinou. „Vy chcete benzín, že jo?“

„Vy tu máte sklad benzínu, že ano?“

„Jo.“

„Prozatím benzín nepotřebuju, ale budu ho

potřebovat později.“

„To jako až se vrátíte, že jo?“

„Nikoli. Mám v úmyslu se tu nějakou chvilku

zdržet.“

Pokud toto sdělení vzbudilo nějaký Sardův podiv,

pak to nijak nedal najevo. „Tady je jen spousta moskytů,

fůra písečnejch blech a samá zimnice,“ zafuněl míšenec

opovržlivě.

„My jsme se na to vybavili – vzali jsme si spoustu

chininu a sítě proti moskytům,“ odpověděl Biggles.

„A jestlipak jste si taky vzali fůru chlastu, co?“

„Je mi líto, ale obávám se, že v téhle věci vás určitě

zklameme.“

„A pročpak jste sem přiletěli, tak ven s tím!“

„Přiletěli jsme sem, abychom podali britské vládě

zprávu o stavu zdejšího letiště, a abychom se taky

podívali po jiných vhodných letištích,“ vysvětlil mu

nenuceně Biggles.

„Tady ale není nic na zub, abyste jako věděli.“

25

„To nevadí, my jsme si vzali hromadu jídla, a kdyby

nám náhodou došlo, můžeme snadno zaletět do Malakalu

pro další zásoby,“ vykládal Biggles rozšafně. „Dostatek

vody tady snad máte?“

„Tady žádná voda není.“

„Cože?“

„Je tu spousta dešťový vody. Je dobrá pro motor, ale

nedá se pít. Byla by z toho pořádná úplavice.“

„No dobrá, myslím, že i tuhle potíž zvládneme,“

podotkl Biggles se zcela lhostejnou tváří. „Otevřte nám

teď dveře do hangáru, zajedeme dovnitř s letadlem, aby

nestálo na slunci.“

„Bylo by nejlíp hned se do něho pustit,“ navrhl

Algy, když míšenec začal otvírat chatrná vrata hangáru.

Všichni tři letci společně dopravili letadlo dovnitř a

pak odešli do odpočívárny. Byl to velice špinavý brloh,

ale Biggles se zdržel kritiky, kterou užuž měl na jazyku,

protože si nepřál, aby si toho muže znepřátelil hned od

začátku.

„Jste tu už hodně dlouho?“ zeptal se míšence a

znechuceně a poněkud zděšeně sledoval spleť pavučin,

která věnčila vnitřní stranu střechy.

„Čtyři roky, možná dokonce pět.“

„Myslím, že tady nevídáte moc letadel?“

„Sem letadla vůbec nelítají.“

„Už je tomu hezky dlouho, co jste tu měl posledního

návštěvníka, co?“

„Šest měsíců, snad i víc.“

„To proto jste smazal tu bílou kružnici na letišti?“

„Tu umyl déšť,“ zabručel vzdorovitě míšenec.

„No jo, to nejspíš,“ řekl poněkud ironicky Biggles,

protože tímto vysvětlením nebyl moc uspokojen. „Jo,

26

mimochodem, není tu místo, kde taky přistál ten mladík –

jakpak on se jenom jmenoval… Marton, že ano, předtím

než zmizel?“ Biggles hrál naprosto perfektně, tvářil se,

jako by ho ta věc opravdu nezajímala.

Nastalo ticho. „Jó!“ řekl po chvíli míšenec.

„To je ale psina, co, když někdo takhle najednou

zmizí.“ Biggles náhle vzhlédl a zachytil pohled

Sardových očí, které se na něj upřely. Jejich výraz

způsobil, že mu po zádech přeběhl mráz. Za těchto

okolností usoudil, že bude nejlíp do téhle věci nestrkat

nos. „Myslím, že bychom se měli vybalit, vyložit věci z

letadla a trochu se tady zabydlet,“ obrátil se proto na své

přátele.

„Jak dlouho se tu zdržíte?“ zajímal se míšenec.

„Řekl bych, že tak nejvýš den dva,“ odpověděl

Biggles bezelstně. „Ale nedělejte si s námi žádné starosti,

my se o sebe postaráme sami. Pokud bychom něco

potřebovali, snad můžeme počítat s vaší pomocí?“

Míšenec kývl hlavou směrem k správní budově.

„Ale jo, tam, prosím,“ dodal. Potom se jeho jediné oko

ohlédlo. Když Biggles sledoval, co upoutalo míšencovu

pozornost, všiml si, že se pod okapem odpočívárny

objevila útlá, skoro tři decimetry dlouhá stonožka a

šplhala po její stěně dolů. Sarda ji chladně sledoval.

Pomalu vsunul ruku za kazajku a pak ji rychle vytáhl,

svíraje za čepel těžký nůž. Potom pomalu zdvihl paži,

namířil, a vzápětí se ve vzduchu zableskla letící ocel.

Dutě to žuchlo, ale to už se stonožka začala zoufale

svíjet, protože byla připíchnutá ke stěně.

„Dobrá rána!“ poznamenal uznale Ginger.

„To ano, velice dobrá,“ připojil se i Biggles s

podivným tónem hlasu a podíval se po Algym.

27

„Takhle já vždycky zabíjím… stonožky,“ odpověděl

nasládle Sarda, vytrhl nůž ze stěny a rozkrájel stonožku

na šest kousků.

Bigglese zamrazilo, ale pak řekl docela klidně a

samozřejmě:

„To je nejlepší způsob, jak s nimi zacházet. Poslyšte,

mládenci, pojďme si k letadlu pro věci… Já byl totiž

zvědav, k čemu ty stonožky vlastně jsou, ale teď už to

vím,“ řekl po chvíli, když už se ubírali směrem k

hangáru.

Ginger se na něj udiveně podíval. „Jak to, veliteli?“

zeptal se.

„Mají naučit letce zaměstnané prací, aby si dali

dobrý pozor na každý krok!“ zabručel Biggles záhadné.

„Umí-li nějaký chlapík tak dobře házet nožem jako pan

Sarda, pak je vždycky dobré, když to člověk ví. A já jsem

kromě toho přesvědčen, že on chtěl, abychom to věděli.

Cvičením ve vrhu nožem určitě strávil spoustu času, aby

dosáhl takového stupně přesnosti, ale všechen ten čas

nevynaložil jen proto, aby zabíjel stonožky. Na to můžete

vzít jed. Vůči mužům, kteří tak obdivuhodně zacházejí se

smrtícími zbraněmi jako náš jednooký přítel, mám

jakousi instinktivní nedůvěru, a proto čím méně se s ním

budeme vídat, tím větší budu mít radost. Kdybychom se s

nim snad znesvářili, a mám tušení, že se to stane, pak se

nezapomeňte okamžitě shýbnout, jakmile zajede rukou

pod kazajku. Ale abychom přešli k věci, ten míšenec je

lhář.“

Algy svraštil obočí.

„Všimli jste si té kaluže oleje venku před

hangárem?“ pokračoval Biggles. „To je černý, spálený

olej, jaký se může vypustit jen z leteckého motoru. A ten

28

olej tu někdo vypustil před necelými čtyřiadvaceti

hodinami, jinak by totiž ta kaluž byla pokryta vrstvou

prachu. Sarda tvrdil, že tu nebylo žádné letadlo už celých

šest měsíců, ale já jsem přesvědčen, že na tomhle letišti

vrnělo nějaké letadlo během posledních dvou dnů. A to

ví taky pan Sarda, proto si nepřeje, abychom tady zůstali.

Všimli jste si, jak se nás snažil vyděsit a znechutit,

abychom si to rozmysleli? Není tu co jíst, není tady pitná

voda, ale zato spousta zimnice. No dobrá, uvidíme!

Pojďte, uděláme si plán. Dnešek strávíme tím, že se tu

trochu zařídíme, a zítra ráno odletíme. Kruci, to je

horko!“

Před západem slunce letci odnesli svoje svršky a

zásoby potravin do odpočivárny, a v letadle pro všechny

případy nechali několik plechovek s potravinami a

nějakou čokoládu. To pro případ, aby měli co jíst při

nějakém nouzovém přistání.

Noclehárna, jak letci brzy zjistili, nebylo to

nejvhodnější pojmenování. Byla to jen čtverhranná

ratejna se špinavou podlahou, na níž pilně pracovaly

spousty mravenců. Tato stavba byla vybudována z

takzvaných vepřovic, z cihel ze sušeného bláta, jimž se

ve španělské Americe říká adobe, pokryta byla silnými

došky z rákosu suchého jako troud anebo z papyru, který

sem zřejmě donesla nějaká řeka.

„Tenhle domeček se mi dvakrát nelíbí,“ přiznal se

Biggles. „Ale nezbývá nám, než se s tím prozatím

spokojit. Když pomyslím na všechnu tu havěť, která žije

v těch došcích, tak se mi dělá mdlo. Nejradši bych spal v

přírodě, kdyby tu ovšem nebylo to, že se raději nechám

pokousat písečnou blechou než lvem. Nemá smysl dělat

nějaké obstrukce a nechat si ve spánku ukousnout hlavu.“

29

Naši letci tedy vyčistili místnost, jak to jen šlo,

postavili polní lůžka opatřená sítěmi proti moskytům, a

nohy oněch lůžek ponořili do misek s parafinem. Pak

vydrhli stůl karbolovým mýdlem a shromáždili na něm

potraviny, které bezprostředně potřebovali. Kromě toho

tam vyrovnali různé drobnosti jako jsou toaletní potřeby,

kapesní elektrické svítilny a podobně. Když tuto práci

skončili, posadili se ven na hrubou lavici, již tam zřídil

zřejmé člověk, který vybudoval celou tuto noclehárnu.

Sluneční kotouč či přesněji rudě žhoucí koule již

rychle zapadala za vzdálený obzor a vnější obrysy letiště

se začaly ztrácet v nejasných purpurových stínech. Všude

bylo ticho, neozval se ani hlásek a nic se nepohnulo.

Zdálo se, jako by sama příroda zavírala oči k spánku.

„Myslím, že tu jsou lvi a že se tu budou taky

potulovat všelijaké jiné potvory.“ uvažoval tichým

hlasem Ginger.

A tu se jakoby v odpověď v tom parném vzduchu

ozvalo cosi výhružného. Byl to temný hlas nějakého

zvířete. Přicházel odkudsi z dálky, zlověstně se vlnil

opuštěnou noční krajinou a v dálce se zase ztrácel.

„Tady máš odpověď!“ usmál se Biggles. „To je řeč,

jakou mluví Afrika – přímá, poctivá řeč lví tlamy!“

„Řekl bych, že v zoologické zahradě zní líp než tady

v té pustině.“ usoudil Ginger a zakabonil se. „Nebylo by

líp, vzít si k sobě pušky?“

„Nemyslím. Zdá se, že nás nic vyrušovat nebude,

leda ti moskyti.“

„Poslouchejte! Copak to bylo?“

„Mě se neptej,“ odsekl Biggles. „Řekl bych, že to

zařval krokodýl nebo leopard, ale hlavu bych za to nedal,

já se v těch divokých potvorách nevyznám. Podle

30

hrubého odhadu je tady asi tak sto různých druhů

divokých zvířat, ptáků a plazů, kteří se potulují po krajině

v okruhu několika kilometrů kolem nás. Jsou tu lvi,

levharti, hyeny, sloni, šakali, pštrosi, nosorožci, hroši,

buvoli, zebry, žirafy, antilopy a bůhvíco ještě. Pokud se

mě budeš ptát vždycky, když nějaké to zvíře zařve, tak je

to, jako bych pořád luštil křížovky. Já se v tom nevyznám

víc než ty, leda tak v hyenách a šakalech. Těch jsme už

viděli dost, viď, Algy?“ Algy přikývl.

„Až moc,“ odpověděl rozmrzele.

„Myslím, že uděláme líp, když půjdeme dovnitř.“

usoudil Biggles. „Máme za sebou poněkud dlouhý den, a

zítra ráno nám nastane další, stejné perný!“ Biggles

vykročil v čele svých druhů zpátky do noclehárny a

Ginger pak za všemi zavřel dveře.

„Takové je to v Africe,“ poznamenal pokoušeje se o

humor.

„Tohle je teprve první doušek,“ souhlasil Biggles,

„ale než s touhle prací skončíme, ještě se o Africe

dozvíme mnohem víc, pokud se ovšem moc nemýlím,“

dodal po chvíli poněkud zamyšleně.

Jakýsi divý řev rozrazil noční vzduch docela blízko

nich. Potom se změnil v divné vřeštění a nakonec se

rozpadl na spoustu chechtavých a chrochtavých zvuků. K

prvnímu řevu se přidružil brzy další, až se noc změnila v

jeden obrovský povyk.

Ginger se zachvěl. „Proboha, co to je?“ neovládl se.

„Hyeny,“ vysvětlil Biggles lakonicky. „Ale jestli se

ještě jednou zeptáš, co to je, tak tě vyhodím ven, aby té

sežraly.“

31

KAPITOLA TŘETÍ

NEPŘÍJEMNÝ CESTUJÍCÍ

Příštího rána se Biggles probudil jako první. Bylo

ještě velmi časné, nedlouho po ranním rozbřesku, ale

hvězdy na perlové obloze už bledly.

„Pojďme, mládenci,“ budil Biggles ostatní, odhodil

síť proti moskytům a vyskočil.

„Proč máš tak naspěch?“ zavrčel Algy.

„Čím dřív se dostaneme nahoru, tím líp pro nás,“

odsekl nakvašeně Biggles. „Teď bude nahoře ještě docela

hezky, ale brzy nastane pekelné vedro, a opar, který při

vedru vzniká, by nám zkazil viditelnost. Já jsem o tom

přemýšlel a dospěl jsem k závěru, abychom nelítali

všichni najednou. Jednak bychom zbytečně zatěžovali

letadlo, jednak bychom se mnohem rychleji unavili, než

když se budeme při létání střídat. Navrhuji tedy,

abychom se střídali, jinak hrozí, že budeme mít všeho po

krk dřív, než prohledáme pouhou polovinu zdejší oblasti.

Dejme tomu, že teď se mnou poletí Ginger, zatímco ty,

Algy, zůstaneš tady a uklohníš nám něco k snídani.

Budeme lítat asi tak dvě hodiny, a potom po snídani se

můžeš řídicí páky chopit zase ty.“

„Myslím, že to je dobrý nápad,“ souhlasil upřímně

Algy.

„Jo, docela dobrý. Tím by to bylo tedy vyřízeno.

Mrskni sebou, Gingere, mýt se a snídat budeme až po

návratu. A ty, Algy, bys mohl jít s námi a pomoci nám

při odletu.“

32

Všichni tři letci tedy společně odešli k hangáru.

Algy byl ještě v pyžamu a kanafasových trepkách,

zatímco druzí dva měli kalhoty, svetr a na hlavě pak

čepici a letecké brýle. Obvyklý těžký letecký oblek teď

nepotřebovali. Třebaže nyní, za svítání, byl vzduch ještě

docela chladný, dobře věděli, že později nastane

obrovské vedro.

33

„Utíkej do noclehárny!“ řval Biggles. „Vůbec se nezastavuj!“

34

Když šli kolem kaluže oleje, Biggles si ji pátravě

prohlédl.

„Před tím Sardou se měj na pozoru, Algy.“ varoval

vážné přítele. „Tady se na nás cosi chystá, jinak by přece

ten chlap neměl zapotřebí lhát, i když se zatím nedá říct,

jestli

to

nějak

souvisí

s

mladým

Martonem.

Nepochybuju, že to v patřičné lhůtě zjistíme. Zatím se

snaž mít toho míšence trochu na očích. Ale nedávej mu

najevo, že ho pozoruješ!“

Mezitím letci otevřeli rozvrzaná vrata hangáru a

vytlačili letadlo tak, aby nosem směřovalo na volné

letiště. Biggles, s Gingerem těsně v patách, otevřel dvířka

letadla a vstoupil do pilotní kabiny. Levou rukou se opřel

o opěradlo sedadla, zatímco pravici natáhl dopředu, aby

otočil kohoutkem benzínového potrubí. A právě když jím

otáčel, podíval se náhodou dolů. Vzápětí se však otočil, a

v tom kvapu málem porazil Gingera. „Vypadni, je-li ti

život milý!“ zasyčel rozčileně.

Ginger nechápavě zíral na Bigglesovu tvář, z jejíhož

výrazu se mu zatajil dech. A protože měl Ginger patřičný

trénink, neztrácel čas a zbytečně se nevyptával. Beze

slova se otočil, vrhl se ke dveřím a seskočil na zem.

Biggles mu málem skočil na paty. „Utíkej!“ řval na

Algyho, který užasle zíral na Bigglesovo počínání.

„Utíkej do noclehárny!“ řval Biggles zoufale, „a vůbec se

nezastavuj!“

Všichni tři svorně pádili směrem k noclehárně.

„Krucipísek, co se to děje?“ křičel Algy hlasem, z

něhož bylo možno vyčíst strach i vztek.

35

„Nemluv a utíkej!“ utrhl se na něj Biggles a rychle

se ohlédl za sebe. „Rychleji!“ zařval nato zuřivě a

poplašně.

Jeho strach nakazil také Gingera, uháněl, co mu

nohy stačily, u Algyho však převládla zvědavost nad

strachem, a tak se letmo ohlédl. Nějakých dvacet metrů

za nimi trhavě poskakovalo cosi jako kus krátké černé

hadice. Pohybovalo se to neuvěřitelnou rychlosti, škubalo

to sebou, jako by to dostávalo elektrické impulzy.

Ten pohled mu naprosto stačil. Algy přitiskl lokty k

žebrům a vyrazil kupředu jako běžec, který právě opustil

startovní čáru. Zároveň si prudce oddechl, protože se

doopravdy polekal.

Letci dorazili k noclehárně asi s šestimetrovým

náskokem před svým pronásledovatelem, a Biggles, který

doběhl jako poslední, přibouchl za sebou dveře. „Na

stůl!“ zařval a obhlédl spodek zdi. Teprve nyní zjistil, že

je na mnoha místech podemleta vodou lijáků a okousána

od hlodavců.

Vyvázli z toho taktak. Chvilku se sice zdálo, že stůl

jejich váhu neunese, že spadnou na hromádku na zem, ale

pak dosáhli rovnováhy právě ve chvíli, kdy had, kroutící

se jako bič, dírou u dveří vpadl do místností.

Algy vypálil z pistole. Cíl však nebylo snadné

zasáhnout, a tak kulka jen vyrazila pršku hlíny, což hada

ještě víc rozzuřilo. Z hromady věcí, které byly na stole

složeny, popadl Biggles dřevěnou bedýnku. Vážila asi

deset kilo a měla nápis Nasolené hovězí maso. Chvíli ji

potěžkával a pak jí mrštil po hadovi, který se právě blížil

k jedné noze od stolu. Až to zapraštělo. Had se začal

vzpínat, ale marně, bedýnka mu přerazila hřbet. Ležel

pod ní a oba jeho vyčnívající konce se křečovitě svíjely.

36

Biggles vzal Algymu pistoli z ruky, sklonil se a vypálil

tři rány z bezprostřední blízkosti na čtyřhrannou černou

hadí hlavičku. Třetí výstřel ji rozdrtil na kaši a hadí tělo

se přestalo svíjet.

Pak Biggles seskočil na zem a ne právě srdnatě se

zadíval na hada.

„Tak, teď aspoň víme, na čem jsme!“ podotkl jaksi

podivným hlasem.

„A co to je?“ zeptal se téměř šeptem Ginger.

„Nejsem si tak zcela jist, nikdy předtím jsem

takového hada neviděl, ale řekl bych, že to je mamba,“

odpověděl Biggles už klidněji. „Viděl jsi už někdy v

životě hada, který by se tak rychle pohyboval?“

„Je jedovatý?“ zeptal se Algy, který také seskočil

dolů.

Biggles sáhl do kapsy pro malou útlou knížku.

„Tohle je příručka o Africe, kterou vydala Zoologická

společnost,“ vysvětlil. „Říkal jsem si, že se nám může

hodit.“

Začal v té knížce listovat.

„Tady to máme!“ zajásal, když nalezl, co hledal.

„ Mamba. Existují dva druhy: mamba zelená a černá.

Černá mamba patří k nejjedovatéjším hadům na světě a

zároveň k nečetným hadům, kteří člověka napadají i bez

podráždění. Tento neobyčejně jedovatý had se pohybuje

s velkou rychlostí. Je známo, že dohoní i rychlého běžce,

a říkalo se o něm, že dostihne i člověka na koni, ačkoli se

o tom pochybuje. Do kopce se tento had pohybuje jen

velmi pomalu, a proto domorodci, kteří jsou mambou

pronásledováni, se snaží uniknout na nějaké horské

úbočí, pokud je nablízku.“

37

„To je moc fajn,“ poznamenal zlostně Algy. „To si

budu s sebou pořád nosit nějaké horské úbočí, pokud

budu v Africe. A cos myslel tím, když jsi říkal, že už teď

víme, na čem jsme?“

„A jak tedy myslíš, že se ta potvora dostala do

pilotní kabiny?“

„Nejspíš tam vlezla.“

„Vlezla! To snad nemyslíš vážně! Nic na světě mě

nepřesvědčí, že si had otevře dveře, projde a pak je hezky

za sebou zase zavře.“

Algy tiše hvízdl. „Samozřejmě že ne!“ A pak dodal:

„Letadlo bylo přece všude zavřeno, že?“

„Bylo, okna i ochranné sklo. Já ještě s obzvláštní

pečlivostí všechny dveře a okna pozavíral a utěsnil, aby

do kabiny nevnikal prach a aby se tam taky nedostal

hmyz.“

„To tedy vypadá, že tam toho hada někdo dal.“

„V poslední době se tvoje schopnost úsudku

pronikavě lepší.“

38

„Ale kdo by takovou věc mohl udělat? A proč by to

dělal?“

„Někdo, kdo si přeje, abychom mu šli s cesty, ale

zároveň mu náramně záleží na tom, aby úkladná vražda

vypadala jako pouhé neštěstí,“ vysvětlil Biggles chladně.

„Dovedeš si představit, co by se stalo, kdybychom s tou

příšerou na palubě vzlétli? Já si to představit umím,

jednoduše. Bylo by to další záhadné ztroskotání letadla,

které se prostě nedá vysvětlit. Hyeny a šakalové by

nepochybně všechny stopy po hadím uštknutí odstranili.

Pst! Tamhle přichází Sarda – nechte to na mně!“

Když se zvenčí ozvaly tiché kroky. Biggles zdvihl

varovně prst. Dveře se otevřely, Sarda se zastavil na

prahu a zpytavě si jednoho letce po druhém prohlížel.

„Slyšel jsem nějakou střelbu, že jo?“ řekl. Pak svým

jediným okem sledoval Bigglesův pohled, podíval se

dolů a uviděl zabitého hada. „Ach!“ sykl Sarda.

„To je mamba, co?“ zeptal se jakoby mimochodem

Biggles.

„Jo, to by mohla bejt mamba. Je moc nebezpečná.“

odpověděl míšenec.

„Je jich v těchhle končinách hodně?“ položil Biggles

další otázku.

„No jo, tady jich je!“

„No dobrá, mamby my střílíme takhle.“ poznamenal

Biggles a podíval se Sardovi přímo do tváře.

„Vždycky se vám takhle nemusí poštěstit,“

odpověděl Sarda zamyšleně, popadl mrtvého plaza za

ocas a vyhodil ho ven. „Vám se právě podařilo před ním

utýct, co?“ vyzvídal míšenec.

„Ano, a taky se nám to podaří příště.“ odpověděl

Biggles suše. „Pojďte, mládenci, neztrácejme déle čas!“

39

„Nejlíp by bylo, kdybychom si o tom pohovořili, až

se vrátíte,“ navrhl Algy, když Biggles nastupoval do

kabiny a Sarda odcházel do svého bungalovu. Biggles

přikývl.

„Jedna věc je jistá.“ řekl. „budeme muset letadlo

hlídat, jinak bude nástup do letadla vyžadovat víc

odvahy, než kolik jí mám. Nemám tím na mysli

nebezpečí při lítání, ale nejsem přece zaklínač hadů ani

krotitel lvů. Souhlasíš s tím, Gingere?“

„Samozřejmé, veliteli.“

„Výborně. Tak nazdar, Algy, a na brzkou

shledanou!“

Biggles roztočil spouštěč motoru, a když motor

zaburácel, pomalu se rozjel po letištní ploše a zaujal

takovou polohu, aby mohl vzlétnout.

Za pět minut nato byli oba letci již vysoko nad

letištěm a kroužili, aby nabrali výšku.

Před nimi se rozprostírala do všech stran nesmírná

africká pevnina, drsná, nepřístupná a tajemná. Daleko na

severu se žlutal obláček kouře, tam hořel les, což je v

Africe dost častý zjev. Domorodé kmeny tímto způsobem

nahánějí zvěř do svých pastí. Na západě se tyčil horský

hřeben, jehož modravé zubaté vrcholy byly dálkou jaksi

zjemněny a zdvihaly se nad výspou oparu, který teď

začal vznikat v důsledku afrického vedra.

„Já bych to chtěl nejdřív zkusit na jihu,“ oznámil

Biggles Gingerovi, který seděl vedle něho v kabině,

rozhlížel se kolem dokola a byl krajinou opravdu zaujat.

„Je skoro jisté, že Marton odletěl do Juby. A pak se mu

zřejmě přihodilo něco, co ho přimělo změnit směr,“

dodal Biggles.

40

Tak letěli oba muži dobrou hodinu a sledovali zemi

po obou stranách letadla. Bedlivé se dívali, zda nenajdou

nějaké stopy po vraku, ale marné. Zároveň se

samozřejmě bystře rozhlíželi po nápadných půdních

znacích. Tu a tam sice nějaký výčnělek zahlédli, ale bylo

jich velmi málo a byly daleko od sebe.

Krajina byla většinou fádní a svou jednotvárností

únavná. Letci zahlédli celá stáda divokých zvířat, žirafy,

buvoly, vysokou zvěř a tu a tam také nějakého osamělého

lva. Jednou dokonce zpozorovali malé stádo slonů; stáli v

jakémsi jezeře u velikého lesa.

„Udělali bychom líp, kdybychom se vrátili,“ soudil

nakonec rozmrzelý Biggles, a aby nezůstalo jen u slov,

stočil nos letadla směrem na sever. „Přece jen jsem tady

něco zjistil,“ jako by ho cosi až dodatečně napadlo.

„A copak to je?“

„Uvědomil jsem si velikost úkolu, který jsme na

sebe vzali. Když člověk sedí doma a divá se na mapu, tak

to všechno vypadá moc hezky, ale když se dostaneš ven a

uvidíš tohle –,“ Biggles máchnutím levou rukou naznačil

nesmírnou rozlehlost území pod sebou, „tak teprve

dostáváš jakousi představu, co tě tady čeká. A nechci ti

zapírat, že to ve mně vzbuzuje pocit jakési beznaděje.“

Ginger na to neřekl nic, snad proto, že Bigglesův

pesimismus naprosto sdílel. Pak už spolu nepromluvili,

dokud se v dohledu neobjevilo letiště, na něž se začali

snášet klouzavým letem.

„Kruci, co to ten Algy vyvádí? To si chce s námi

hrát?“ ptal se Biggles, když vyrovnal letadlo a přistál.

Ginger nakoukl ochranným sklem kabiny dopředu a

uviděl Algyho, jak stojí přímo uvnitř v hangáru a dává

jim jakési podivné, ale zcela zřetelné signály.

41

„Chce nám nejspíš něco sdělit,“ říkal pomalu

Ginger. „Na tvém místě bych zajel rovnou do hangáru.“‘

To se jim patrně také snažil naznačit Algy, protože

zůstal v hangáru a pořád jen na ně kýval, aniž se snažil jít

jim vstříc.

„Tos dostal z toho slunce tanec svatého Víta, nebo

co je to s tebou?“ ptal se Biggles, otevřel ochranné sklo a

vykoukl dolů.

„Ne. Pojď sem, musím ti něco říct,“ zněla netrpělivá

odpověď.

„Tak o co jde?“ zeptal se Biggles, když konečně

svižně doskočil na zem.

„Tady v tom bungalovu je kromě Sardy ještě někdo

jiný.“

Biggles se zašklebil. „A jakpak ses to dozvěděl?“

vyzvídal chvatně.

„Slyšel jsem Sardu, jak s ním mluví. Nebo spíš řve,

to by bylo výstižnější.“

„A jak je to dlouho?“

„Stalo se tak dvakrát. Poprvé hned poté, jak jste

odletěli, a podruhé právě teď. Možná že se mýlím, ale

řekl bych, že Sarda neví, že jsem tady uvnitř. Myslí si

nejspíš, že jsme odletěli všichni tři.“

„Co tě k tomu vede?“

„Tohle: Když se letadlo vzneslo do vzduchu. Sarda

vyběhl ven, podíval se za ním, a když už jste byli hodně

daleko, běžel zase zpátky, po mně se vůbec nepodíval, a

začal na kohosi křičet. Byl jsem z toho tak vedle, že jsem

zůstal tady, doufal jsem, že se ještě něco dozvím, a taky

jsem nechtěl, aby mě zahlédl. Kdybych šel však do

noclehárny vařit kávu, určitě by si mě všiml.“

42

„To je moc zajímavá věc. Je ten druhý chlapík ještě

tady, co myslíš?“

„Jsem o tom přesvědčen. Po celou tu dobu jsem z

toho jeho baráku nespustil zrak.“

„Dobrá, Gingere, dávej pozor na bungalov, dokud ti

nedám jiný rozkaz!“ zavelel Biggles, a když Ginger

vyskočil, aby jeho rozkaz plnil, obrátil se velitel opět k

Algymu:

„Stůj co stůj musíme zjistit, kdo ten druhý člověk je.

Když to nepůjde slušně, zkusíme to neslušně.“

„Tak proč nezajít rovnou do bungalovu?“

„Protože mám obavy, že tam kdesi je ještě někdo

další, kdo nás nechce pustit dovnitř. A nemůžeme si tam

vynutit cestu násilím, aniž mu vyhlásíme otevřeně válku.

Ale zkusit to můžeme. Pojď se mnou! Mluvit nech mě!“

Oba muži vykročili směrem k bungalovu. Sarda je

určitě zahlédl, že k němu míří, protože vyšel na práh,

právě když docházeli.

„Fuj, to je vedro!“ odplivl si Biggles a tvářil se

důvěryhodně. „Můžeme vejít?“

„Ale jo, bude mi potěšením. Pročpak ne?“ zněla

pohotová odpověď.

Biggles při tom vyzváni ovládl své překvapení a

rychle nakoukl do místnosti za domovními dveřmi. Ale

nebylo tam nic neobvyklého, pomineme-li, že ta místnost

byla neobyčejné špinavá.

Chata vypadala zhruba tak, jak by cizinec očekával.

„Není tu tak moc místa, abyste tu hodlal strávit celý

svůj život, že ne?“ poznamenal dobrácky Biggles a

zahleděl se Sardovi do tváře.

„Pro mě je tu místa až dost.“ začal ho ujišťovat

ředitel letiště. „Další velká místnost je tadyhle.“ Míšenec

43

otevřel dveře a ukázal letcům přilehlý pokoj, zařízený

naprosto primitivním nábytkem jako ložnice.

„To jsou všechny místnosti, co tu máte?“ zajímal se

Biggles a v duchu rychle počítal celkový rozměr

bungalovu.

„Všechny kromě kuchyně. Ta je tadyhle.“ Sarda

ukázal na malé dveře v protilehlé stěně obývacího

pokoje.

Biggles přešel přes pokoj a otevřel je. Nalezl malou

kuchyňku, jak říkal Sarda. Ale nikdo tam nebyl!

„No jo, žádná sláva,“ řekl s úsměvem. „Ale přece

jen jste na tom líp než my v noclehárně. Proč jsme k vám

vlastně přišli. Chceme se vás zeptat, zda byste si od nás

nechtěl vzít dvě nebo tři plechovky kompotů. Vzali jsme

si toho až moc.“

„Děkuju,“ odpověděl Sarda. „Děkuju mockrát.“

„Přijďte si k nám pro ně, až budete mít chvilku

času,“ vyzval ho Biggles.

Pokynul mu vesele na rozloučenou a zamířil k

noclehárně. Až když byli za zavřenými dveřmi, přestal

Algy ovládat svůj údiv:

„Ať mě teda husa kopne zadní nohou, jestli já

tomuhle rozumím. Chtěl bych se vsadit, že tam uvnitř

někdo další je!“

„Je už načase, abys konečně pochopil, že sázky jsou

jen pro hlupáky.“ usmál se Biggles.

„Já jsem to tady všechno dobře prohlédl a nepřehlédl

jsem ani jediný čtvereční centimetr letiště,“ poznamenal

Ginger.

„To je naprosto v pořádku,“ souhlasil Biggler.

„Sarda je však jediný muž, který v tom bungalovu bydlí.“

„V tom případě musel mluvit sám se sebou.“

44

„To není třeba.“

Algy se prudce otočil. „Ty tedy myslíš, že Sarda

skutečně s někým mluvil?“

Biggles přikývl. „A kdo to byl?“

„Jo, to teprve musíme vypátrat.“

„Ale kam by ten druhý chlapík odešel?“

„On tu nikdy nebyl!“

„Ty chceš žertovat, viď?“

„K tomu mám moc daleko. Pan Sarda s někým

mluvil, ale ta osoba, se kterou hovořil, může být kdekoli

v Africe.“

„Ty jako myslíš?“

„Že s tím druhým Sarda telefonoval.“

„Kristepane! Tohle mě ale vůbec nenapadlo. Ale

vždyť jsem tam žádný telefon neviděl.“

„Já jsem taky nezahlédl žádný aparát, ale všiml jsem

si telefonního vedení!“

„Pozor, už sem jde,“ vpadl jim rychle do řeči

Ginger.

A Biggles učinil jedno ze svých bleskových

rozhodnutí, která měla hlavní podíl na mnoha jeho

úspěších v minulosti.

„Podívej, Gingere,“ řekl tiše, „hoď sebou a běž do

hangáru. Jakmile uvidíš, že sem Sarda vešel, mrskni

sebou, vběhni do toho jeho brlohu a najdi tam ten telefon,

a to tak, že prostě půjdeš po vedení. Jestli to stihneš, tak

vem sluchátko a snaž se s někým spojit. Ale koukej, ať se

sám neprozradíš! A teď už uháněj, nebylo by asi snadné

zdržovat tady Sardu delší dobu.“

Ginger se ztratil, když Sarda vešel do noclehárny.

Biggles záměrně velmi pomalu vybíral ze své hromádky

dvě plechovky kompotů, které mu slíbil.

45

„Tak tady to je,“ řekl vesele. A potom, jako by

dostal okamžitý nápad, dodal: „Nechcete se napít?“

Sarda se usmál poněkud nepříjemně, ale nakonec

souhlasil:

„Ale jo.“

„Moc vám toho nemůžu nabídnout,“ omlouval se

Biggles, „protože s sebou nevozíme lihoviny v obvyklém

slova smyslu, jenom láhev koňaku k léčebným účelům

pro případ onemocnění, ale přesto doufám, že vám

nebude chutnat o nic méně. Kruci, kam jsi tu láhev dal,

Algy?“ pokračoval nenuceně Biggles a strašně dlouho

mu trvalo, než láhev našel. Pak pečlivě otíral sklenky a

teprve potom nalil malou dávku lihoviny. To všechno jen

proto, aby získal co nejvíce času.

„Tak co, našel jste dneska ráno nějaké šikovné místo

pro letiště?“ vyptával se Sarda a s rozkoší usrkával svůj

koňak, který mu Algy podal.

Biggles zavrtěl hlavou.

„Ne. Obávám se, že to bude zatracená práce,“

odpověděl naoko rozmrzele. „Mám dojem, že by bylo

nejmoudřejší navrhnout, aby se nějaké peníze vrazily do

tohohle letiště. A to by znamenalo lepší obchod i pro vás,

ne?“

Zdálo se, jako by o tom Sarda pochyboval.

„Insulu samozřejmě nikdo moc vyhledávat nebude,

pokud i nadále dovolíte jedovatým hadům a jiným

potvorám, aby lezli hostům do letadel,“ prohodil žertovně

Biggles, čímž chtěl Sardovi vsugerovat myšlenku, že ho

podezřívají, že v té příhodě s hadem v pilotní kabině má

prsty.

Míšenec se halasně rozchechtal.

46

„Vsaďte se!“ řekl dvojsmyslně a postavil na stůl

prázdnou sklenku. „Poletíte dnes ještě jednou, ne?“

Biggles přikývl. „Ano, určitě podnikneme další let,“

dodal. A pak koutkem oka zahlédl Gingera utíkajícího

směrem k hangáru. Usoudil tedy, že už nemá smysl, aby

Sardu déle zdržoval.

„Dobře, dobře, vždyť se ještě párkrát uvidíme,“

podotkl s úsměvem.

Ředitel letiště vzal plechovky, které mu Biggles dal,

a měl se k odchodu.

„To jistě jó,“ přisvědčil lhostejně, pokývl na

poděkování a opustil letce.

„Tenhle chlap mi s tím svým jó už jde na nervy,“

poznamenal Algy, když za Sardou zapadly dveře.

„To jistě, musíš si ale uvědomit, že má poněkud

omezený slovník. Pokud se ale nemýlím, pak ta pravá

psina začne teprve tehdy, až Sarda začne říkat ne. Ale

tady už přichází Ginger. Panebože, ten mládenec nám

nějak zbledl. Pokud mám soudit z výrazu jeho tváře, tak

tedy na něco přišel.“

Ginger vrazil do noclehárny, ale zarazil se na prahu

a zíral jako vyjevený.

„Tak co?“ vybídl ho stručně Biggles. „Dostal jsi

snad křeče do jazyka?“

Ginger přikývl. „To tedy dostal,“ přiznal vztekle.

„Našel jsem ten telefon. Má ho v bedýnce v kuchyni.

Vzal jsem sluchátko, přiložil je na ucho a pak jsem

zatočil čímsi, co vypadá jako spouštěč letadlového

motoru. Za minutu se ozval čísi hlas a řekl Haló, ale zněl

jakoby z veliké dálky. Odpověděl jsem stejným Haló.

Pak mi ten hlas řekl: „Vy jste Angličan? Proboha,

pomozte mi!’ Zeptal jsem se ho, kdo je, a ten hlas mi řekl

47

své jméno.“ Ginger se po těch slovech zarazil, zcela

bezděky se choval velmi dramaticky.

Biggles se na něj chladně podíval. „Pokračuj!“

vybídl ho. „Jaké to bylo jméno?“

Ginger mrštil tropickou helmou na stůl. „Harry

Marton!“ řekl důrazně.

48

KAPITOLA ČTVRTÁ

ZLOVĚSTNÁ ZÁPLETKA

Po tomto Gingerově závažném prohlášení nastalo

hluboké ticho, které se protáhlo na několik dlouhých

vteřin. Jako první se pak ozval Biggles.

„Tak to je dobré,“ řekl klidným hlasem a po tváři se

mu rozhostil podivný úsměv. Nebyl to ani tak výraz

radosti, jako spíš komického překvapení.

„To je tedy zápletka, jakou jsem nečekal.“ podotkl

pak po chvíli.

Algy se podíval upřeně na Bigglese a zkoumavě si

ho prohlížel, jako by nevěřil vlastním uším.

„Ale vždyť to je obrovská věc, když víme, že mladý

Marton je ještě naživu.“ prohlásil poněkud stísněně.

Biggles se posadil na roh stolu a mnul si v hlubokém

zamyšlení bradu.

„Rád bych věděl, co se to tady děje,“ zabručel.

„Vypadá to, jako bych ztratil vítr z plachet. Jisté je, že

budeme nuceni úplně předělat plány. Ale krucinál, co z

toho kdo má, že unesl tak neškodného mladíka jako je

Harry Marton? Byl bych moc rád, kdyby mi na to někdo

z vás mohl odpovědět.“

„Třeba chtěl někdo jeho letadlo,“ napadlo Gingera.

Biggles se na něj zamyšlené podíval.

„Na tom by mohlo něco být,“ řekl pak vážně. „Ale

proč se ho tedy zároveň nezbavil, proč ho nechal naživu,

aby tak mohl proti zloději či zlodějům jednou vydat

svědectví? Vždyť je jisté, že Marton uprchne, jakmile se

mu k tomu naskytne příležitost!“

49

„Myslím, že můžeme počítat s tím, že lidé, kteří ho

drží ve vězení, mu k něčemu takovému tu příležitost

prostě nedají,“ podotkl Algy rozzlobeně. „Já sám bych

myslel, že Marton buď něco uviděl nebo zaslechl, co

vidět nebo slyšet prostě neměl, a tak ho ti chlapi popadli

za límec.“ I

Biggles přikývl. „Myslím, že nemá velký význam

sedět tu a bavit se různými dohady. Uděláme líp, pokud v

tom směru začneme něco podnikat.“

„Hodláš podat zprávu starému Martonovi, že jeho

syn je ještě naživu?“ vyzvídal Algy.

„Ne, nehodlám,“ odpověděl Biggles a začal

bubnovat prsty na stůl. „Zatím nevíme, co v tom je, a

pokud těm lidem, proti nimž jsme se sem vypravili, podá

nějaký zvěd zprávu, že to už víme, mohli bychom zavinit

smrt toho hocha. Bylo by nezodpovědné vyvolat v tom

starém pánovi naději a hned potom ho ještě víc zdeptat.

Myslím, že bude líp, ponecháme-li si tuto informaci

zatím jen pro sebe. Je ovšem zřejmé, že musíme

především vypátrat směr, kudy vede Sardův telefonní

drát, abychom měli nějaké ponětí, kde vězí druhý konec

vedení. Až se to dozvíme, řekl bych, že začneme mít

vážné starosti.“

„Proč máme na sebe brát takové nebezpečí? Proč

bychom neměli podat zprávu úřadům, aby mohly do věci

samy zasáhnout? Ty přece mají lepší možnosti všechno

vyjasnit než my.“

„A taky mají lepší možnost celou věc jaksepatří

zbodat. Takové úřady mají totiž tu nevýhodu, že

nedokážou nic podniknout, aby to rázem nevědělo tisíc

lidí. Rozhlásit do světa, že Harry Marton žije, by mohlo

být osudné. My to naopak musíme tajit tak dlouho, dokud

50

nám úřady nebudou schopny pomoci. Pak se už může

přihodit cokoli. V téhle fázi by však Marton zmizel na

věky, a my bychom pak vypadali jako trojice pěkných

pitomců.“

„A co tedy máme podniknout nejdřív?“ ptal se

netrpělivě Ginger.

Biggles drahnou chvíli neodpovídal. „Myslím, že

především se musíme postarat o to, abychom udržovali

přátelské styky se Sardou, a pokud jsme u něho nějaké

podezření už vzbudili, musíme se snažit je vyvrátit. Já jen

doufám, že se mladý Marton na druhém konci

telefonního vedení nevzdá. Je velká škoda, že nevíme, v

jakém směru ho hledat, jinak bychom po něm mohli

pátrat také shora. Zatím myslím, že bychom v rámci nové

strategie měli předstírat, že tohle letiště občas opouštíme.

Tak bude aspoň Sarda moci udělat nějaký krok, který by

nám zase něco pověděl. Říkám předstírat, protože já bych

zůstal ukryt v hangáru a pozoroval bych, co se tam bude

dít, když mu letadlo nebude překážet. Vy zatím můžete

vzlétnout a kroužit dokola, ale držet se na doslech. Třeba

něco uvidíte, ale spíš bych řekl, že neuvidíte nic, protože

druhý konec telefonního vedení bude určitě hodně

daleko, jinak by přece ten telefon vůbec nebyl zapotřebí.

Tak, chlapci, dejme se do toho!“

Za čtvrt hodiny už motory Bigglesova letadla vrněly

právě před hangárem, což bylo místo, kde byla ze

Sardova bungalovu vidět jen přední část letadla. Potom

všichni tři letci v leteckých kombinézách dělali, jako by

nastupovali do pilotní kabiny, když však letadlo vzlétlo,

seděl Biggles na prázdném sudu od oleje vzadu v

hangáru.

51

Za pět minut poté co letadlo opustilo letiště, vynořil

se Sarda ze svého doupěte a mířil k hangáru způsobem,

který nenechával na pochybách, že jde za určitým cílem.

Biggles ho viděl, jak přichází, a tak se rozhlédl po

nějakém příhodném místě, kde by se mohl schovat. Byla

tam však jedině hromada starých pytlů v rohu hangáru,

které tam měl Sarda údajně k tomu, aby jimi pokryl

motory letadel, kdyby se náhle zvedla písečná bouře. Ta

hromada jakési možnosti skýtala. Biggles nepochyboval,

že pytle jsou prolezlé všelijakými potvorami, ale nic

jiného mu nezbývalo. Položil se tedy vedle nich na zem a

pár jich přehodil přes sebe.

Vzápětí zaslechl měkký zvuk Sardových kroků.

Chvíli bylo ticho, pak Biggles naslouchal, jak se ty kroky

vzdalují. Když opatrně vykoukl, aby se ujistil, že je čistý

vzduch, neztrácel zbytečně čas, aby své odporné hnízdo

zase uklidil. Jen setřepal mravence, kteří mu vesele

dávali najevo, že je vyrušil, a utíkal k chatrné stěně

hangáru. Zahlédl Sardu v posledním okamžiku, jak

zachází zpátky do svého obydlí. Vyčkával, předpokládal,

že ho uvidí zase vyjít, ale to míšenec zřejmě neměl v

úmyslu.

Následovalo nekonečné čekání, v němž Biggles

horečně uvažoval nad nějakým jiným plánem, protože ho

to nesnesitelné vedro a mouchy dorážející na obnažené

části jeho těla přiváděly téměř k zoufalství. Neustále se

zmítal mezi potřebou svléknout se v tom vedru úplně a

naopak zachumlat se do své letecké kombinézy, aby se

tak chránil proti hmyzu. Zmohl se však jedině na to, že

netrpělivě přecházel sem a tam a vždycky se na okamžik

zastavil u škvíry, aby se podíval, jak to vypadá kolem

bungalovu. Vyjít z hangáru si však netroufal, bál se, aby

52

ho Sarda nezahlédl, protože v takovém případě by je

míšenec podezříval ještě víc, místo aby se uklidnil.

Tak uplynulo půldruhé hodiny.

Právě když Biggles dospěl do takového stavu

zoufalství, že uvažoval vyrazit z hangáru ven na čerstvý

vzduch stůj co stůj, jinak že zešílí, zaslechl příjemný

zvuk, který ho vzrušil tak, že na chvíli zapomněl na

všechny momentální útrapy. Byl to rachot leteckého

motoru, jediného motoru, který neustále sílil, a dříve než

mohl Biggles uvažovat, kdo ten cizí letec asi je, zahlédl

nízko nad hangárem jakési černě natřené letadlo značky

Puss Moth, které přistálo uprostřed letiště. Letadlo se

otočilo téměř v půlkruhu kolem své svislé osy a pak se

rozjelo směrem k noclehárně, kam teď také rychle

pospíchal Sarda.

Biggles ze svého úkrytu zahlédl dvířka kabiny, která

se otevřela. Na sluncem vyprahlou zemi z nich vystoupil

malý zavalitý muž. Netrpělivě pokynul míšenci, a ten se

rozběhl k letci stojícímu nedaleko dveří noclehárny.

Nastalo tam jakési chvatné dohadování. Trvalo jen

velice krátce, ale Biggles z něho zjistil dvě věci. Jednak

že ten nový příchozí je cizinec, jednak že je buď

Sardovým zaměstnavatelem nebo představeným. Že to

není Angličan, bylo na první pohled zřejmé podle toho,

jak živě při rozhovoru gestikuloval. Že je naopak Sarda

jeho zaměstnancem, bylo patrno z poníženého míšencova

chování. V jeho poníženosti však nechyběl ani podlý

strach. Tolik stačil Biggles usoudit zhruba za jednu

minutu. Bylo jasné, že cizinec nemá v úmyslu dlouho se

zdržet, jinak by sotva nechal své letadlo na pražícím

slunci s běžícím motorem. Proto byl Biggles nepříjemné

překvapen, když pilot letadla po skončené rozmluvě

53

nenastoupil zpátky do kabiny, ale dlouhým krokem

vykročil do noclehárny, následován Sardou.

Biggles se rozpačitě kousl do rtu: tohle byla situace,

kterou nepředpokládal. V noclehárně bylo přece celé

jejich jmění – různé písemnosti a nářadí, které bylo příliš

objemné, aby je nosili po kapsách – a Biggles stál

pramálo o to, aby se mu v tom hrabali nějací nájemci

letiště v Insule. Biggles usoudil, že tomu musí za každou

cenu zabránit, i za cenu toho, že se prozradí. Mezi jeho

papíry byl totiž i dopis od továrníka Martona.

Vydal se tedy rychle k noclehárně, aniž se snažil

skrývat. Když se přiblížil, dolehly mu k uším zřetelné

hlasy obou spiklenců, kteří spolu mluvili lámanou

angličtinou.

Biggles zvolnil krok, aby je vyslechl.

„Tady to jest,“ řekl ten nový příchozí, „vy dělejte, co

já povídat, a nebude už mít žádný další nesnáz. Naše

hledání pak mohlo být více snadné.“

„Ale…,“ začal cosi namítat Sarda, avšak cizinec ho

rázně přerušil.

„Už nic nepovídat!“ pravil stroze. „Všecko nechat

na nás, my budeme mít poslední zlovo.“

Následovalo mlčení. Biggles už nic neslyšel, a proto

se rychle odhodlal k otevřeným dveřím noclehárny a

nakoukl dovnitř. Jediný pohled mu stačil. Pilot cizího

letadla byl jen v tenkém svetru, krátkých kalhotách a

ponožkách a právě otvíral Bigglesův zápisník. Vyňal jej z

vaku, který mu ležel rozevřený u nohou. Sarda držel v

ruce bílou obálku a pozorně hleděl na pilota. Žádný z

nich si Bigglese, stojícího na prahu dosud nepovšiml.

Proto když se ozval, způsobil veliké překvapení.

54

„Můžu vám snad nějak pomoci?“ zeptal se Biggles

zcela klidným hlasem.

Tato slova zapůsobila jak blesk z čistého nebe.

Cizinec i Sarda uskočili stranou, jako kdyby na ně vypálil

z pistole. Sardova ruka zajela za košili, cizincova se

kmitla směrem k zadní kapse kalhot. Oba však v pozici

setrvali, zatímco Biggles si je chladně prohlížel a

opakoval svou otázku:

„Ptal jsem se, jestli vám můžu nějak pomoci?“

Na cizincově tváři se rozhostil podivný výraz, Sarda

však jen na Bigglese valil oči, jako by čekal na nějaký

povel. Cizinec konečně promluvil:

„Ten blázen tady,“ a prstem ukazoval na Sardu, „mi

povídala, že vy ve vzduch.“

„Já jsem svůj úmysl změnil,“ odpověděl klidně

Biggles. „Už jste s tou prohlídkou mého zápisníku hotov?

Pokud ano, tak jej uložím zpátky do vaku.“

Pilot se omluvně usmál. „Já jsem se jen zajímat od

pilot, který přiletět sem do končiny,“ vysvětloval

neuměle cizinec a rozpačitě pokrčil rameny.

„No dobrá, když vás to tak zajímá, mohu vám

všechno povědět.“ odpověděl Biggles zdvořile. „Je mi

líto, že vám nemohu nabídnout trochu lihoviny. Jmenuji

se Bigglesworth.“

„Já jmenuju… Leroux… Leon Leroux.“

I z těchto drobných cizincových rozpaků Biggles

poznal, že ten chlapík lže, ale nedal mu to nijak najevo.

„A copak děláte vy v těchto končinách?“ zeptal se

chladně.

„Ou, já pilot u firmy Stampoulos a spol, v Káhira.

Ta firma má tu nedaleko plantáži s tabák.“

„Kdepak?“

55

„Tamhle.“ Cizinec neurčitě ukázal stranou.

„Vy jste Francouz, že?“

„Ano.“

„Přednost však dáváte anglickému letadlu, že?“

„Ten letadlo koupila firma, ne já.“ odpověděl

Francouz pohotově.

„To se vám divím.“ usmál se Biggles. „Já bych

nepracoval pro firmu, která by mi nedovolila vybrat si

letadlo, v němž budu lítat. Ale to ostatně nevadí. Pokud

však to svoje letadlo necháte ještě nějakou dobu na

slunci, popraská vám celý nátěr.“

Cizinec směřoval ke dveřím. „Ano,“ souhlasil a

chvilku váhal. „Vy se tu sajímat o letiště, ne?“ vyzvídal a

pokukoval po Bigglesovi.

„Tak trochu. Byli jsme požádáni, abychom se tu

poohlédli,“ odpověděl.

„Tohle moc špatná místo. Tady zimnice…“

„Ano, já vím,“ přerušil ho Biggles s úsměvem. „To

všechno už jsem slyšel tady od pana Sardy,“ dodal ještě.

„Tak vidíte! Any vy tu dlouho nevydržet,“ podotkl

cizinec s bezvýraznou tváří a ubíral se směrem ke svému

letadlu.

Biggles za ním vyšel ven a uvažoval, co si ten muž

doopravdy myslí, protože si uvědomoval, že jejich

formální rozhovor byl zhola o ničem. Když Leroux

nastoupil do pilotní kabiny, hbitě přelétl pohledem celé

letadlo. Pak ustoupil dozadu ze vzdušného vrtulového

proudu, a když zaburácel motor, ještě zamával. Letadlo

se tryskem rozjelo po nehostinné zemi a vzneslo se do

vzduchu.

Biggles se otočil a všiml si, že ho Sarda soustředěně

pozoruje.

56

„Pan Leroux sem zřejmě lítá častěji, co?“ podotkl

Biggles a doufal, že tak přiměje míšence k rozhovoru.

Sarda se však nedal zlákat. „On je můj pán,“

poznamenal nevrle, otočil se na podpatku a zamířil ke

svému obydlí.

Biggles se vrátil do noclehárny, posadil se a

uvažoval o situaci. Když po dvaceti minutách přistálo

jeho letadlo a jeho druhové vešli do místnosti, stále ještě

seděl hluboce zamyšlen.

„No tak, vypátrali jste něco?“ zeptal se jich.

Algy však zavrtěl hlavou a suše odpověděl:

„Nic! A ty?“

„Já ano!“ odpověděl Biggles.

Algy ožil a Gingerovy oči se upřely na velitele.

„A copak je to?“ ptali se oba sborové.

„Co jste byli pryč, přistálo tady letadlo značky Puss

Moth, patřící společnosti Stampoulos – a to jsou ti lidé,

proti kterým jdeme. Pilot letadla, s nimž jsem si krátce

pohovořil, mi řekl, že se jmenuje Leroux, ale já bych dal

krk za to, že to je Jean Lazarre, který přišel před několika

lety o zaměstnání u francouzské letecké společnosti

Aeropostale, protože se opil ve službě. Já jsem se s ním

sice nikdy osobně nesetkal, ale vzpomínám si na jeho

fotografii, kterou uveřejnil francouzský letecký časopis

L’Aire, když se o něm psalo, že patří k nejlepším

civilním pilotům ve Francii. Co se s ním potom stalo, už

jsem se nikdy nedozvěděl, ale teď je tady a dělá takovou

práci, u níž lze člověka jeho druhu právě čekat.“

„A máš ještě něco?“ vyzvídal Algy.

Biggles si zapálil cigaretu a zašlápl zápalku.

„Mám!“ odpověděl. „Jak jsem vám říkal, ten Leroux

– bude nejlepší, když mu tak zatím budeme říkat – létá v

57

letadle značky Puss. Je natřeno načerno, ale tu a tam se

nátěr už oloupal, a tak lze vespod vidět jinou barvu. A ta

barva je…“

„Červená!“ vyhrkl Ginger.

Biggles se usmál. „Tvá prozíravost pomalu začíná

být až neuvěřitelná,“ poznamenal pochvalně.

Na několik vteřin se rozhostilo naprosté ticho. „A co

teď?“ zajímal se Algy, otvíraje láhev sodovky.

„Tos přesně vystihl. A co teď?“ zavrčel Biggles.

„Věci mají nějak rychlý spád – skoro až moc rychlý.

Nebudeme-li opatrní, můžeme snadno uklouznout. Já

jsem tu totiž toho Lerouxe přistihl, jak listuje v mém

zápisníku. Dal Sardovi jakési instrukce, zřejmě mu řekl,

co má s námi udělat, ale nevím, oč jde. Leroux má

podezření, že jsme to, co skutečně jsme, ale kolik toho o

nás opravdu ví, to můžu sotva odhadnout. Myslím, že mu

Sarda zatelefonoval, že jsme odletěli, a proto toho

Leroux využil, hodil sebou, aby si se Sardou pohovořil a

dal mu patřičné příkazy. Musíme se podívat ven.“

„Kterým směrem Leroux odletěl?“

„Na východ.“

„To znamená, že jeho sídlo je kdesi tímhle smčrem.“

„Možná máš pravdu, ale já bych pokládal za

pravděpodobnější, že ty tabákové plantáže – či co to je –

jsou na západě. Pokud ovšem Leroux není větší pitomec,

než za jakého ho pokládám. Už když odlétal, říkal jsem

si, že určitě zvolí jiný směr letu, než jaký potřebuje.“

„Co můžeme podniknout, abychom si to ověřili?“

„Prozatím zhola nic, ale jakmile se setmí, navrhuji,

abychom ten správný směr vyhledali.“

„A jak to chceš udělat?“

58

„Tak, že se podíváme, kterým směrem se táhne

telefonní vedení. Určitě směřuje přímo k tomu místu,

protože když je stavěli, jistě neměli zapotřebí uvádět

někoho na nesprávnou stopu. Má snad někdo z vás lepší

plán? Nemá? Navrhuji tedy toto: Jakmile se setmí,

vyhledám za bungalovem místo, kde je vyveden telefonní

drát, a pak jej z povzdálí budu sledovat – totiž v tom

případě, že je veden vzduchem, nikoli jako kabel. Bude

líp, když půjdeš se mnou, Algy, abys mi kryl záda. Pokud

budeme pryč, musí Ginger zůstat v hangáru a hlídat

letadlo. Vzhledem k tomu, že Sarda všude slídí, nebylo

by moudré nechat letadlo bez dozoru, třeba jen na chvíli.

Nikdo z nás si přece nepřeje, abychom zítra zjistili, až

nastoupíme, že některý podélník je přeřezán nebo

odšroubován.“

„To ne, to máš pravdu,“ souhlasil Algy.

„Fajn. A až to všechno zvládneme, přijde vhod

nějaká chutná večeře.“

Zbytek dne plynul pomalu, třebaže naši letci nijak

nemarnili čas, nýbrž doplnili benzín a zběžně prohlédli

letadlo. Vedro a mouchy je však natolik zničily, že si

všichni oddechli, když slunce zapadlo za vzdálené

pahorky a když se konečně setmělo. Měsíc nesvítil, ale

hvězdy vycházely jedna po druhé a třpytily se na pozadí

oblohy, která připomínala purpurový plášť.

„Myslím, že už je dost velká tma, abychom se odtud

vybatolili,“ prohlásil Biggles, když se ubezpečil, že je

možno jednat bez velkého rizika. „Gingere, ty víš, co

máš dělat? Ať se přihodí cokoli, neopouštěj letadlo!

Kdyby Sarda začal čenichat kolem, zaraz ho. My

nebudeme nijak daleko, rozhodně ne dál než na doslech.“

59

„To je v pořádku, veliteli,“ odpověděl Ginger

odhodlaně. „Mohl bych dostat některou pušku?“

„To můžeš, ale buď opatrný, budeš-li na něco mířit.

Ne abys zastřelil mě nebo Algyho, kdybychom náhodou

nečekané vešli do hangáru!“

„Budu se snažit,“ slíbil Ginger s úsměvem. „Teď

právě nemyslím na Sardu. Když si ale pomyslím na

všelijaké ty potvory, kterými se to tam hemží, tak mě už

teď všechno štípe a kouše.“

„Nedbej štípání a kousání a hlídej letadlo!“ přikázal

Biggles, a pak s Algym po boku vyrazil z noclehárny, a

to oklikou, která je měla dovést k zadní stěně Sardova

bungalovu přímo pod okno, které do noci zářilo žlutým

světlem.

Nikdo z těch dvou nebyl zvyklý pracovat v noční

krajině, kde se volně potulují divoká zvířata, vyžadovalo

to zcela jiné duševní vypětí, než na jaké byli zvyklí při

létání, a tak se během své cesty nejednou zastavili a

upírali zrak do soumraku, jakmile jim sebemenší zvuk ve

křoví napovídal, že nejsou sami. Nezahlédli nic, než se

však dostali k cíli, trvalo jim to o mnoho déle, než byli

ochotni připustit. Také hledání telefonního vedení bylo v

té tmě nelehkým úkolem. Okna bungalovu neměla

záclony, a proto si nemohli dovolit posvítit zápalkou.

Všechno to bylo mnohem obtížnější, než si původně

představovali. Když drát konečně našli, Bigglesovy

hodinky jim prozradily, že jsou na cestě už téměř dvě

hodiny.

„Budeme si muset počínat rychleji než dosud, jinak

budeme venku celou noc,“ podotkl Biggles, nahmatal

drát telefonu a sledoval jej až k izolátoru na nedalekém

stromě – asi tak deset metrů od baráku.

60

Sledovat drát dále už potom bylo mnohem snadnější,

ale přece jen to byla práce pomalá. V jedné chvíli málem

zakopli o temné tělo zvířete, které právě před nimi

vyskočilo ze křoví a zase zmizelo ve tmě.

„Měli jsme si vzít pušky,“ poznamenal rozmrzele

Algy, zastavil se a polekaně hleděl směrem, kam zvíře

zmizelo. „Automatické pistole jsou nám tu užitečné asi

tak jako dětské vzduchovky. Co myslíš, že to asi bylo?“

„Nemám nejmenší tušení,“ odpověděl popudlivě

Biggles. „Mohlo to být cokoli kromě slona, protože slon

je větší. Kde je vlastně ten sakramentský drát?“

Trvalo několik minut, než jej zase našli, ale hned

potom se vynořil z křovin do širé roviny, kde byl uložen

na bambusových tyčích v určitých vzdálenostech od

sebe. Tyče byly zapuštěny do země a drát se táhl pořád

dál, kam až dohlédli. Ten drát vedl přímo na západ, jak

Biggles lehkým rýpnutím připomněl Algymu.

Oba muži drát chvíli sledovali, ale pak se směr

změnil, a tak se Biggles zastavil. „Myslím, že už nemá

smysl, jít za ním dál.“ usoudil. „Poletíme-li podle

kompasového kursu rovnou na západ, dříve či později

najdeme, co hledáme.“

„Co myslíš, uvidíme ten drát nad zemí, poletíme-li

hodně nízko?“ přemýšlel Algy nahlas.

„Pochybuji,“ odpověděl Biggles. „To bychom

museli letět moc nízko, a to by bylo v téhle krajině

poněkud nebezpečné. Časné zrána, dokud bude slunce

nad obzorem pod malým úhlem, můžeme zahlédnout

stíny těch tyčí, ale během dne, kdy je slunce tak pitomě

rovnou nad námi, neuvidíme vůbec žádný stín. Rozhodně

však myslím, že není třeba se kvůli tomu trápit. Jestliže

poletíme na západ a hodně vysoko, můžeme v tomto

61

ovzduší vidět do dálky aspoň takových osmdesát až sto

kilometrů ve všech směrech a – poslouchej!“

Oba zmlkli a otočili se, když ticho noci náhle

přerušily neklamné zvuky. Byl to slabý, rytmický hukot

leteckých motorů z nevelké dálky.

„A sakra! To je naše letadlo!“ vyrazil ze sebe Algy.

„To bych neřekl,“ odsekl Biggles. „A rád bych

věděl, co si myslí a nač se chystá ten mladý ztřeštěnec.“

Ani teď ještě žádného z obou mužů nenapadlo, že se

jejich letadlo chystá k odletu!

„Vždyť ještě vyláká Sardu, aby se šel podívat, co se

to děje, pitomec jeden.“ zlobil se Algy. Ale když se

vzápětí oba letecké motory s ohlušujícím rachotem

rozjely naplno, zmlkl a jen stiskl Bigglesovo rameno. Na

chvíli ten hukot poněkud zeslábl, ale potom se stupňoval

do takové síly, že jim div neprotrhl ušní bubínky. Pak se

letadlo vzneslo směrem k nim. Oba letci na ně vytřeštěně

hleděli, ale nemohli nic dělat, a tak jen sledovali jeho

temné obrysy, uhánějící nízko pod obzorem směrem na

západ.

Když hlomoz letadla konečně utichl, snažil se

Biggles ze všech svých sil zase se vzpamatovat.

„Kupředu!“ křikl na Algyho a bez ohledu na Sardu,

dravá zvířata či cokoli jiného uháněl s větrem o závod

směrem k hangáru.

Algy při svém běhu podlézal pod větvemi stromů,

přeskakoval různé překážky, ale byl Bigglesovi stále v

patách, když oba běžci celí udýcháni a rozcuchaní vrazili

do prázdného hangáru.

„Gingere!“ vykřikl Biggles. Nedostal však žádnou

odpověď.

62

Chvějícími se prsty rozškrtl zápalku a rozhlédl se

dokola po podlaze hangáru, pln obav, co tam asi spatří.

Jeho zrak spočinul na pušce, ležící v prachu na podlaze.

Byla to jejich puška, a Biggles se podíval na Algyho s

podivným výrazem ve tváři. Když pak zápalka dohořela,

zhluboka si povzdychl.

„No to je pěkné nadělení.“ řekl s notnou dávkou

smutku v hlase. „Nemůžu říct, že dávám vinu sobě nebo

komukoli jinému. Copak člověka může napadnout, že se

stane něco takového? Nejlíp bude, když odejdeme do

noclehárny a všechno pěkně probereme.“

Ve vratech hangáru otevřených dokořán potkali

Sardu, který nesl rozsvícenou lucernu.

„Copak se to tu děje?“ ptal se s předstíraným

vzrušením. „Slyšel jsem nějaké letadlo nebo co…“

„Ale kdepak! To byl jenom větříček, který sviští ve

větvích,“ odsekl Biggles jízlivě. „Pojď pryč, Algy!“

Bez dalšího slova se oba letci obrátili a směřovali k

noclehárně.

63

KAPITOLA PÁTÁ

SÁM SE LVEM

Opuštěný Ginger nebyl právě nadšen svým úkolem

hlídat letadlo. Strach sice neměl, ale když si pomyslel, že

je v té tmě sám v hangáru, který ho před nějakými lotry

příliš nechrání, a nadto v krajině zamořené lvy, měl z

toho nepříjemný pocit. Máme-li užít jeho vlastních slov,

všechno ho štípalo a kousalo. Samozřejmě ho však ani na

chvíli nenapadlo, aby se ze svého úkolu nějak vykroutil.

Když došel do hangáru, nejdříve vstoupil do letadla

a klíčem od Bigglese odemkl skříňku se zbraněmi. Vzal

si rychlopalnou pušku a zásobník s náboji. Potom skřínku

zase zamkl, klíč vstrčil do kapsy, nabil pušku a zaujal

místo na hlídce s puškou na kolenou na sudu od oleje v

zadní části hangáru, odkud dobře viděl na celé letadlo,

jehož temný trup v tom šeru taktak rozeznával.

Určitou dobu bylo naprosté ticho, ale minuty ubíhaly

pomalu. Pak zařval kdesi v dálce lev, což Gingerovi na

náladě nijak nepřidalo. Později se začaly ozývat různé

podivné zvuky: jakési tiché šustění a nepochopitelné

šeptání. Ginger si nedovedl vysvětlit, co by to mohlo být,

předpokládal však, že to jsou zvuky způsobené zvířaty,

nikoli lidmi, a proto po nich nijak nepátral. Pojednou

zaslechl docela zřetelný šustot křídel nad hlavou, a když

vzhlédl – jeho oči mezitím přivykly tmě – spatřil siluetu

obrovského netopýra, který třikrát zakroužil v hangáru a

pak zmizel stejné záhadně, jak se objevil.

Za těchto okolností neměl Ginger nejmenší obavu,

že by snad usnul, ale v tom se velice mýlil. V tom

64

dlouhém čekání přece jen nakonec zdříml, ale náhle ho

probudil jakýsi nový zvuk, který v něm jedním rázem

vyburcoval každý nerv k ostražitosti.

Kdesi nedaleko zapraskala suchá větev. Zdálo se,

jako by ji zlomilo cosi těžkého, třebaže Ginger sotva

mohl vidět, oč může jít. Dlouho však nebyl na

pochybách. Ozval se tichý zvuk kroků, pak jakýsi šepot a

nakonec praskot a vrzání. Tu se před Gingerem rozevřel

otvor, jímž viděl hvězdami obsypanou oblohu, a byl

přesvědčen, že byla právě otevřena sítím vypletená vrata

hangáru. Teď už věděl docela přesně, co to je za noční

návštěvníky, Zvířata sice mohou lámat větve, vrata však

otvírat neumějí.

Ginger vyskočil ze sudu a opatrně se plížil do

nejzazší části hangáru. Jednak se snažil, aby ho nikdo

nezahlédl, jednak doufal, že najde pozici, z níž nečekaně

návštěvníky uvidí, protože z bývalého stanoviště mu ve

výhledu bránilo letadlo. Pak je uviděl. Byla sice příliš

velká tma, aby jim viděl do tváře, ale v jednom ze dvou

příchozích bezpečně rozeznal Sardu. Druhý byl malý

zavalitý muž, jehož předtím Ginger ještě nikdy neviděl.

Oba muži klidně a rozvážné otevřeli vrata hangáru

dokořán, potom se zastavili na prahu a tiše spolu hovořili.

V té chvíli Ginger nevěděl, co si má vlastně počít.

Má na ně zavolat a zároveň přivolat i Bigglese, anebo má

vyčkat, aby zjistil, co ti chlapi hodlají podnikat? Bylo

třeba se rychle rozhodnout. Kdyby ti dva chlapíci neměli

za lubem žádnou lumpárnu, což se zdálo velice

nepravděpodobné, dal by jim svou přítomností v hangáru

a svým počínáním najevo, že tu byla na ně nalíčena

nějaká past. Co by pak řekli, kdyby Ginger spustil pokřik

a přivolal své druhy na pomoc? Kdyby tak věděl, co

65

chtějí podniknout! Není třeba pochybovat, že by si oba

vetřelci okamžité nalezli přijatelnou výmluvu, jistě by

svou noční návštěvu vysvětlili, zvláště Sarda, který má

ostatně jakožto ředitel letiště větší právo jít do hangáru

než on, Ginger. Náš hlídač nakonec usoudil, že mu

nezbývá než ty dva nechat, aby provedli své, mají-li v

úmyslu nějakou sabotáž, a teprve potom vystoupit z

úkrytu, aby je usvědčil.

Byl to v jeho situaci docela rozumný postup, nebyl

však ani trochu připraven na to, co mělo následovat.

Ginger netušil, co to znamená, že se Sarda otočil a

zamířil k bungalovu, a taky neviděl, že ten druhý otevřel

dvířka pilotní kabiny a vlezl dovnitř. Když pak zaslechl

zvuk spouštěče letadlového motoru, rázem věděl, kolik

uhodilo, v té chvíli však již zaburácely oba motory a

vrtule rozvířily v celém hangáru spoustu prachu.

Jen ti, kdo někdy stáli hned za točící se vrtulí letadla

v zaprášeném hangáru, dovedou si představit, co to

znamená. Ginger byl na chvíli úplně oslepen. Nedokázal

vůbec otevřít oči, a tak jen poslepu šátral rukama a hledal

cestu k letadlu. Konečně nahmatal jeho ocas, pak tápal po

jeho trupu, až se konečné dostal ke dvířkám kabiny. Byla

zavřena, a když se Gingerovi podařilo otevřít je, letadlo

se začalo pomalu rozjíždět, pak nabíralo rychlost

takovým kvapem, že Gingerovi nezbylo než jednat v

jakémsi šoku. Zahodil pušku, protože mu stejně jen

překážela, a skokem byl ve dvířkách. Vrazil dovnitř, ale

nebyl si jist, zda za sebou zase zavřel. Pak sklesl do

sedadla a dlaněmi si zakryl oči, protože ho nesnesitelné

pálily.

Dobré dvě tři minuty trvalo, než se zase pořádné

rozkoukal, ale mezitím bylo letadlo již ve vzduchu a

66

strmě se naklánělo, jak prudce pilot zatáčel. „Myslím, že

bych měl být rád, že jsem uvnitř,“ pomyslel si Ginger,

vstal ze sedadla a snažil se nakouknout do pilotní kabiny.

Tam se v záři osvětlené palubní desky rýsovala

nezřetelná pilotova postava. Ginger sáhl do kapsy pro

automatickou pistoli, ale potom se zase s pocitem

naprosté bezmocnosti posadil. Třebaže všechny výhody

náhlého útoku byly na jeho straně – a to je při jakémkoli

utkání ta nejzávažnější okolnost, uvědomil si, že vůbec

není pánem situace.

Snažit se držet Lerouxe na mušce své pistole – byl

přesvědčen, že pilot je Leroux – bylo zhola nesmyslné, a

toho si byl jistě i sám Leroux plné vědom. Nemělo

naprosto žádný význam, postávat se mu s pistoli v ruce

tváří v tvář a přikázat mu, aby se vrátil a přistál zase na

letišti i kdyby ho Ginger sebevíc ohrožoval, pilot by

mohl jeho příkazy ignorovat, protože moc dobře věděl,

že Ginger svou zbraň použít nemůže. Byl si vědom, že si

ho nedovolí zastřelit. Než by totiž odstranil jeho tělo, aby

se dostal k řízení, trvalo by to tak dlouho, že by letadlo

zatím mohlo narazit na zem. A kromě toho tu ještě bylo

nebezpečí, že by pilotovo tělo padlo na řídicí tyč a

zaklínilo by se tam.

Čím více Ginger o této situaci uvažoval, tím

absurdnější mu připadala. Měl dost zdravého rozumu,

aby uvážil jistý plán. Kdyby svou přítomnost v letadle

prozradil, okamžitě by vyloučil možnost uspět jinak, a

tak nakonec neudělal vůbec nic. Rozhodl se, že si svou

výhodu překvapení ponechá na pozdější dobu, až bude

letadlo zase na pevné zemi. Pak svou pistoli může použít

s patřičným účinkem.

67

Sotva se rozhodl, s překvapením zjistil, že hukot

motorů náhle umlkl a nos letadla že se sklonil k zemi:

pilot se zřejmě chystal přistát. Ginger sledoval, jak

vykukuje dolů a udržuje letadlo ve spirálovém skluzu.

Ginger se náhle začal bát a rozhlížel se, kam by se

ukryl, protože tmavý vnitřek kabiny nebyl právě ideálním

místem, odkud by mohl případně zaútočit. Mnohem

vhodnější mu připadal zavazadlový prostor v zádi letadla,

a proto se tam schoulil právě ve chvíli, kdy se kola

podvozku dotkla země.

Přistáni však nebylo nijak hladké. Ginger zůstal

chvíli ve své skrýši naprosto nehybný, sotva se odvažoval

dýchat, napínal však uši ve snaze zachytit každý zvuk,

který by mu prozradil pilotovy pohyby. V prvních

okamžicích po přistání Ginger sledoval, jak se pilot ve

své kabině vrtí, ale potom nastalo ticho. Pomalu,

centimetr po centimetru otvíral Ginger dvířka své skrýše

s pistoli připravenou k výstřelu.

V kabině však nebylo po pilotovi ani stopy. Ginger

tedy s prstem na spoušti otevřel dveře dokořán, ale

Leroux stále nikde. Neslyšel vůbec nic, jen tep vlastního

srdce.

Ginger vylezl z úkrytu a zjistil, že letadlo je prázdné.

Hbitým skokem vpadl do pilotní kabiny, ale ani tam

nikdo nebyl. Potom mu otevřené dveře do letadla

prozradily, že Leroux letadlo opustil.

Musíme Gingerovi odpustit jeho váhavost a

nerozhodnost, neboť to byla zcela neobvyklá situace,

která mu silné pocuchala nervy. Dlouho však neotálel.

Jeho prvním úsilím bylo dostat se na prázdné pilotní

sedadlo, otevřít na plno škrticí klapku a odletět. Proto

upíral zrak přes ochranné sklo do tmy, aby zjistil, jaká je

68

před ním krajina. Byla však příliš velká tma, aby viděl

podrobnosti, a tak jen shledal, že země je porostlá

dlouhou tvrdou trávou, v níž tu a tam čněl osamocený

strom. Vůbec však nevěděl, zda je před letadlem volná

rozjezdová dráha anebo zda nos letadla směřuje spíš k

okraji letiště. Nemohl také odhadnout, jaké překážky by

se mu mohly postavit do cesty. Třebaže se chtěl odtud za

každou cenu dostat, uvědomoval si, že jakýkoli pokus o

vzlétnutí by za těchto okolností byl činem šílence. Ale

kdepak je Leroux? Co ten chlap vlastně dělá?

Ginger se rychle přesunul ke dveřím a vykoukl ven.

V šerém svitu hvězd matné viděl, že ve všech směrech je

půda rovná, že je to pustina, vyprahlá sluncem a porostlá

suchou trávou, jen za letadlem, zhruba padesát až sto

metrů za jeho ocasem, se od země zdvihalo vysoko k

noční obloze cosi temného. Podle nerovných obrysů

horní části té temné masy se dalo předpokládat, že to je

buď okraj lesa nebo osamělá skupina stromů. Po

Lerouxovi však nebylo vidu ani slechu. Ginger si

nedovedl představit, co ten muž dělá v takovém místě, a

ani ho to příliš nezajímalo. Jeho vlastní zájem se stále

ještě soustřeďoval na to, aby vzlétl a co nejrychleji se

vrátil do Insuly. Pokud ho odhad nemýlil, letěli zhruba

dvacet minut až půl hodiny, což znamenalo, že Insula je

odtud vzdálena dobrých osmdesát kilometrů. Ginger však

nedokázal odhadnout, v jakém směru je od Insuly

vzdálen. To ho však tolik netrápilo. Jakmile bude ve

vzduchu, může kroužit v širokém okruhu tak dlouho, až

zahlédne nějaký půdní znak, podle něhož by se

zorientoval. Pak by vypátral letiště už docela snadno.

První krok, který udělal, však byl omyl. To si

uvědomil až později a hlavně v bezprostřední

69

budoucnosti, v té chvíli však byl natolik zaujat

myšlenkou, aby vzlétl, než se vrátí Leroux, že si počínal

naprosto přímočaře a nemyslel na nic jiného. Potřeboval

pouhých sto metrů, aby své lehce zatížené letadlo dostal

do vzduchu, a proto se rozhodl, že prostor před letadlem

prozkoumá. Vyskočil tedy z letadla a uháněl vpřed ve

směni kam mířil nos letadla. Uběhl asi sedmdesát či

osmdesát kroků, zastavil se a zaposlouchal se do noční

tmy. Se svým průzkumem byl spokojen a chtěl se právě

vracet k letadlu, když se ze tmy ozvalo hluboké, temné

zavrčení. Zarazil se a ohlédl se k místu, odkud se

ozývalo. Bylo vzdáleno jen několik metrů. Náhle se z

trávy vynořilo cosi temného a ze středu dvou zornic

žhnuly zlověstné zelené plamínky. Ginger ztuhl hrůzou.

Příliš pozdě si uvědomil, na co v té situaci docela

zapomněl: že totiž není na žádném evropském letišti, ale

v divé, nespoutané Africe. Řekneme-li, že takovou hrůzu

dosud nezažil, bude to jen velmi mírná charakteristika

toho, co se v něm právě odehrávalo. Měl pocit, jako by

byl přikován k zemi, nebyl schopen se pohnout, třebaže

by si byl přál víc než kdykoli jindy ve svém životě, aby

utíkal co nejrychleji. Naštěstí to neudělal, neboť v

takovém případě by náš příběh skončil jinak. Stál jen na

místě, třeštil oči a oschle rty si svlažoval jazykem. Ten

tvor – Ginger předpokládal, že to je lev, ale nevěděl to s

určitostí – se také nepohnul, a tak zůstali oba dva jistou

dobu zcela nehybní.

Když začal uvažovat zase trochu střízlivě, vzpomněl

si na svou pistoli, uchopil ji a zamířil. Avšak přesně v

tom okamžiku, kdy prstem stiskl spoušť, ozval se jiný

zvuk, který dokonale změnil situaci. Někdo přibouchl

dvířka letadla. Přesně v té chvíli zmizely zelené zornice,

70

a to tak chvatně, jako by někdo zhasnul elektrické světlo.

Motory letadla se rozeřvaly a jejich rachot přivedl

Gingera do tak zoufalé beznaděje, jakou snad ještě nikdy

předtím nepoznal. Byl sice zoufalý, ale nebyl čas, aby se

tou pohromou příliš obíral. Motory letadla se rozeřvaly

naplno, rachotily, až se otřásala zemé. Vzápětí nato se

černý trup letadla pohnul směrem ke Gingerovi. Na

okamžik strnul, jako by ho přimrazil, ale pak sebou švihl

na zem, natáhl se jak široký tak dlouhý a zatajil dech.

Letadlo projelo necelých pět metrů od něho a konce jeho

křídel se skutečně přenesly přímo nad jeho ležícím tělem.

Ginger okamžitě vyskočil a upřeně se zahleděl na

místo, kde ještě před chválí stál ten lev. Už tam nebyl.

Letec se rychle rozhlédl kolem, ale zvíře dočista zmizelo.

Pocítil jistou úlevu, ale ne nadlouho. Když si uvédomil,

že je v té pusté africké stepi naprosto sám, zmocnila se

ho ještě větší úzkost.

Byl tu však skutečně sám? Tím si právě nebyl tak

zcela jist. Kdyby o tom byl přesvědčen, snad by se mu

trochu ulevilo. Co teď dělat? Musí přemýšlet –

především přemýšlet!

Ginger si položil otázku, co by v takovém případě

udělal Biggles, ale nemohl na ni nalézt žádnou odpověď.

Konečně jeho pozornost upoutal osamocený strom,

vzdálený asi tak na sto kroků. V té chvíli mu připadal tak

spásonosný, jako ostrov pro ztroskotaného námořníka, a

tak se k němu Ginger pustil, jak nejrychleji dokázal.

Neuběhl však ani deset kroků a náhodou se ohlédl za

sebe. Jeho nejvétši obavy se splnily: lev běžel za ním!

Ginger se zastavil a lev se také zastavil.

Teď si už mohl to obávané zvíře docela zřetelně

prohlédnout. Pozoroval jeho mohutný ocas se střapcem

71

na konci, jímž lev energicky švihal. Ginger měl sto chuti

dál se před ním do běhu, ale jakmile se probral z prvního

leknutí, střízlivě si uvědomil, žc by to byla holá

pošetilost. Vždyť není na světě člověk, který by dokázal

před lvem utéci dále než na sto metrů, jež tato šelma

urazí deseti či dvanácti mohutnými skoky.

Ginger začal nenápadně ustupovat ke stromu s

pohledem stále upřeným na lva, který na každý

sebemenší pohyb ihned odpověděl tichým zavrčením. To

náhle Gingerovi připomnělo, že kdysi v jedné knize četl,

jak se všechna divoká zvířata bojí lidského hlasu.

Rozhodl se tedy, že to hned vyzkouší. Hlas, který se mu

vydral z vyprahlého hrdla, nebyl žádný vítězoslavný

pokřik, připomínal spíš žalostné zaskučení a skončil

neúspěchem. Lev se toho křiku ani za mák nebál, vrčel

dál a prohlížel si Gingera s neobyčejným zájmem.

V krajním zoufalstva dostal Ginger ještě jeden

nápad, ale popadl ho taky pěkný vztek, že na to

nevzpomněl dříve. V kapse měl krabičku zápalek. Stačil

okamžik, vytáhl ji, škrtl a hořící zápalku vhodil do suché

trávy. Teď s jistou úlevou sledoval, jak malý ohnivý

jazýček hladové olizuje trávu v blízkosti lvích nohou.

Bylo naprosté ticho a bezvětří, ale tráva byla suchá jako

troud, vesele praskala a plameny se začaly zvolna

rozšiřovat. Připadaly mu jako jediná záchrana, ale

zároveň mu znesnadňovaly rozhled. 1 přes ty plameny

však Ginger viděl, že lev od plamenů pomalu couvá, a

tiše šeptal modlitbu díkůvzdání.

Pak využil své výhodné pozice, vykročil k vnější

části plamenného kruhu, na straně nejblíže stromu, a

svou hru opakoval. Pak bylo dostižení cíle již jen otázkou

času, třebaže ještě zažil pár perných chvil. To když

72

přecházel přes kousky holé půdy, stejné jako v Insule, o

nichž už věděl, že to jsou mraveniště zarovnaná se zemí.

Ginger musel vynaložit značnou sílu, aby vylezl na

spodní část stromu, protože kmen byl bez větví, ale

strach dokáže učinit divy. Konečné vylezl výš, na pevnou

rozvětvenou větev téměř až ve vršku stromu a odtud si

prohlížel vlastní dílo. Ohýnky, které zapálil, hodně

čadily, kouř stoupal nahoru, štípal ho v očích a pálil v

krku. Nebyl tím nijak nadšen. Když však zvážil svou

situaci, usoudil, že má málo důvodů naříkat si, když z té

patálie se lvem tak šťastně vyvázl. Usadil se tedy na

stromě, aby celý stav věcí důkladně zvážil a jednotlivé

skutečnosti aby jaksepatří uspořádal.

Nejprve tu byli Biggles a Algy. Copak si o něm asi

pomyslí? Odlet letadla určitě zaslechli a přihnali se do

hangáru. Co jen teď podniknou? Co by mohli

podniknout, když jsou v Insule jako trosečníci, bez

dopravní možnosti a dokonale odříznuti od veškeré

civilizace? A co Leroux? Kam s jejich letadlem letěl? Ať

už si to namířil kamkoli, je pramalá naděje, že by je kdy

ještě dostali zpátky.

Proč to Leroux udělal? Zřejmě proto, aby je

proměnil v trosečníky a zabránil v jejich činnosti. Aby

jim znemožnil najít – ale co? V každém případě to byl

zákeřný čin a také chytře provedený. To si Ginger musel

připustit. Jak to jen Leroux udělal? Jak se mu podařilo

odletět v letadle Puss Moth a pak se zase tak rychle pěšky

vrátit na letiště? Vždyť zcela určitě v Insule nepřistál

letadlem. Bylo přece zcela vyloučeno, aby ho neslyšeli.

To byly otázky, na něž Ginger nemohl najít odpověď a

které mu mohl vysvětlit jediné čas.

73

Ať tak či onak, Ginger se musí vrátit zase do Insuly,

o tom ani chvíli nepochyboval. Nemůže přece čekat, že

mu Biggles nebo Algy přijdou na pomoc, když vůbec

nemají tušení, kde je. Kterým směrem je odtud Insula?

Když si uvědomil, že to neví, byl naprosto zdrcen. Pokud

měl Biggles pravdu, když si kladli otázku, proč letadlo

Puss Moth zamířilo k východu, musela by Insula být na

východě. Biggles přece tvrdil, že Lerouxův odlet směrem

na východ byl pouze krycím manévrem, že jeho skutečný

cil leží na západě. Pokud měl Biggles pravdu, pak

Lerouxovo letadlo muselo přistát na západ od Insuly, a

pokud tam skutečně přistálo, pak musí být Insula na

východě. Ale i kdyby byl tento předpoklad správný,

pouhé pomyšlení, že by měl v krajině plné dravé divoké

zvěře ujit beze zbraně, bez potravin a bez vody nějakých

osmdesát či sto kilometrů pěšky, mu nahánělo hrůzu.

Pokud se však Ginger chtěl vůbec kdy dostat zpátky, jiná

možnost mu nezbývala.

Když už pak od samého přemýšlení o tak důležitých

životních záhadách začínal být velmi unaven, opřel se

pohodlné o strom a řekl si, že vyčká svítání.

74

KAPITOLA ŠESTÁ

SARDA STÁVKUJE

Jakmile se Biggles vzpamatoval z prvního leknutí po

odletu jejich letadla, usuzovací schopnost se mu vrátila

do normálního stavu. Letec vzal elektrickou svítilnu, šel s

Algym do hangáru, a pak začali oba celý prostor – uvnitř

i zvenčí – důkladně prohledávat. Nenašli však nic z toho

prostého důvodu, že se tam jednoduše nic najit nedalo. 1

tak byl Biggles schopen celou událost docela přesné

rekonstruovat.

„Ginger seděl na tomhle sudu od oleje, když se to

semlelo.“ konstatoval Biggles a v té chvíli hovořil spíš

sám k sobě. „Leroux pak vešel dovnitř a zamířil k

letadlu.“

Algy ožil.

„Ty myslíš, že to udělal Leroux?“

„A kdo jiný? Je přece sotva pravděpodobné, že by s

tím letadlem vzlétl Ginger sám, a taky lze sotva

předpokládat, že by se do těchhle končin dostal jiný pilot

než Leroux. Zkrátka ten druhý, o němž budeme zatím

předpokládat, že to byl Leroux, vlezl do letadla nebo tam

něco kutil. Vtom přišel k letadlu Ginger, aby zjistil, co se

tam děje. Leroux si ho určitě povšiml a srazil ho dolů.

Potom ho vtáhl do letadla, odletěl s ním odtud a puška

zůstala ležet tam, kam padla.“

„Jen nechápu, proč by s sebou měl brát Gingera?“

„Bůh sám ví. Ale Ginger tu není, či ano?“

Algy sklesle zavrtěl hlavou.

75

„Je mi moc líto, kamaráde, ale ta tvoje teorie má

některé slabiny. Já si prostě nedovedu představit, že by se

Leroux chtěl vláčet s nějakým zajatcem.“

„A já si zase nedovedu představit, že by Ginger

nastoupil do letadla dobrovolně. A co mladý Marton?

Toho snad nedrží v zajetí? Tak vidíš!“

Algy přikývl. „To je vlastně pravda,“ připustil v

zamyšlení.

„Já bych tedy řekl,“ rozvíjel Biggles dále svou teorii,

„že ještě než začne svítat, Ginger se buď shledá s

mladým Martonem nebo se objeví na témže místě jako

on.“

„Nesmíš taky zapomínat na možnost, že Leroux

mohl Gingera zabít a vzít s sebou jen jeho mrtvolu, aby

skryl svůj zločin.“

Biggles se na chvíli zamyslel.

„Nezdá se mi, že by tohle bylo pravděpodobné.“

odporoval potom. „Kdyby se tu odehrál nějaký zápas.

Ginger by určitě volal o pomoc a my bychom ho byli

slyšeli. Kromě toho bychom také zaslechli výstřel, kdyby

Leroux použil pistoli.“

„Vždyť mohl mít nůž.“

„V takovém případe by tu byly stopy od krve.“

„Ano, to máš pravdu.“

„Teď vidím, že od nás nebylo správné nechat ho tu

hlídat samotného, i když jsem sotva mohl tušil, že věci

dospěly tak daleko, že tihle lidé – ať už se jmenují

Siampoulos nebo Leroux – by se něčeho takového

odvážili. Tím se samozřejmě nechci nijak omlouvat. Řekl

bych, že už nemá valný smysl, abychom tu ještě něco

hledali. Pojďme odtud!“

Oba muži beze slova vykročili k noclehárně.

76

„Mám obavy, že to bude pro našeho Gingera moc

škaredé,“ podotkl Biggles mrzutě, když došli do

noclehárny. „A taky pro nás samozřejmé, mám-li být

upřímný. Bez možnosti pohybu máme úplné svázané

ruce. A že bychom šli Gingera hledat – o tom nelze

vůbec mluvit. Kdybychom měli pátrat v tak obrovské

krajině, strávíme tím zbytek života. A kromě toho není

možné pohybovat se tu bez zásob potravin a jiných

potřeb. Zdá se mi, že jediná věc, která nám zbývá, je

dostat se nějak do Malakalu a poslat domů kabelogram se

žádostí o nové letadlo.“

„Dostat se do Malakalu? Ale jak?“

„Pěšky. Jiná možnost tady není.“

„Ty myslíš, že ti lidé už nic jiného nepodniknou?“

„A proč by něco podnikali? Vždyť nám dokonale

překazili jakoukoli další činnost, o což jim samozřejmě

šlo.“

„Co kdybychom trochu zmáčkli Sardu a přiměli ho,

aby se drobet rozpovídal?“

„Jakpak si to představuješ?“

„Trochu mu zvalchovat záda, když se nedá nic

jiného dělat. Je to přece špinavec a syčák.“ Biggles se

zlostně ušklíbl.

„Nemyslím, že by nám toho Sarda moc řekl, i kdyby

chtěl. Já bych spíš řekl, že tu je ve velmi podřízeném

postavení,“ dodal po chvíli. Pak náhle ožil.

„A sakra! Já ti povím, co můžeme podniknout,“

začal poněkud sípavým hlasem. „Co abychom jim

zatelefonovali?“

„No jo! Vždyť my těm hajzlům aspoň můžeme říct,

co s nimi uděláme, jestli hned nepošlou Gingera zpátky!“

77

„Já si nemyslím, že bychom právě teď byli v

takovém

postaveni,

že

bychom

mohli

někomu

vyhrožovat.“ připomněl mu jemné Biggles.

„Asi máš pravdu. Ale to nevadí, pusťme se do

toho!“ kypěl Algy činorodostí.

„No tak, no tak, ne tak zhurta! Co myslíš, že nám asi

Sarda řekne, když k němu zajdeme a požádáme ho, zda

bychom mohli použit jeho telefon?“

„Proč se ho máme ptát? Rýpneš ho pistoli do žeber a

oznámíš mu to!“

„Mám obavy, aby tě ta tvoje ukvapenost někdy

nepřivedla do záhuby,“ podotkl smutné Biggles.

„Vzhledem k tomu, že jsme tu v pěkné bryndě, bylo by

rozumnější schovat si těch pár karet, co nám ještě

zbývají, pěkně do rukávu. Kromě toho si myslím, že

bychom byli padlí na hlavu, kdybychom se teď o půlnoci

pouštěli

s

naším

snědým

přítelem

do

křížku.

Nepochybuju o tom, že on by odsud vyvázl hladce i se

zavázanýma očima, zatímco my se tu sotva vyznáme i za

bílého dne. Kdepak, počkáme až do rána, pak mi povíš,

co mu máme říct. Jsi-li na pochybách, vyspi se na to,

praví jedno staré anglické přísloví, neboli: ráno je

moudřejší večera. Prozatím si trochu zdřímneme, ačkoli

by bylo lépe, kdybychom se střídali. Pomyšlení, že mám

zavřít oči, když jsem na dosah toho bělookého paviána,

pro mě rozhodně není nic příjemného.“

Zbytek noci jim uplynul pomalu. Oba se sice

pokoušeli usnout, ale pomyšlení, v jakém zoufalém stavu

se ocitli, jim spát nedalo. Když tedy při ranním rozbřesku

obloha začínala blednout a vzrůstající denní světlo jim

umožnilo, aby si připravili něco k jídlu, byla to pro

78

nejistá úleva. O dalším plánu chtěli uvažovat až po

snídani.

Algy, který měl na starosti kávu, čekal, až se bude

vařit voda, a zatím se díval ven. Náhle se vrátil a

vzrušené popadl Bigglese za rameno.

„Jde sem Sarda,“ hlásil.

Biggles byl překvapen. „Sarda?“

„Skutečně. Sarda!“

„Kruci, to mě moc zajímá, co tady v tuhle hodinu

chce!“

„To nevím, ale vypadá to, jako by něco nesl.“

„Fajn, nechovej se ukvapeně! Nedávej na sobě znát,

že máme šílený vztek!“

Za chvíli už míšenec stanul na prahu jejich dveří.

„Dobré jitro!“ řekl vesele.

„Brýtro,“ odpověděl Biggles s úsměvem. „Copak

nám nesete?“ Sarda držel v ruce velkou nádobu.

„Mléko.“ odpověděl, „říkal jsem si, že třeba máte

rádi bílou kávu, nemám pravdu?“

Biggles se na něj upřeně zadíval a křikl: „Mléko? A

kdepak jste to vzal?“

Sarda se zašklebil a tvářil se, jako by uvažoval o

Bigglesově překvapení. „Je od mé kozy,“ vysvětloval.

„Máte pravdu,“ přikývl Biggles, který si náhle

vzpomněl, že to zvíře zahlédl na provaze za Sardovým

bungalovem.

„To je od vás moc hezké,“ poznamenal. „Kapánek

čerstvého mléka, to bude pochoutka.“

Biggles chvíli uvažoval. Pokud to ten míšenec myslí

tak, že jim přináší olivovou ratolest, pak je slušno, aby ji

přijali. „Abych nezapomněl,“ pokračoval Biggles, „snad

79

už víte, že náš mladý přítel si dnes v noci vyšlápl na výlet

a že se dosud nevrátil?“

„Ale jo, já jsem ho slyšel,“ zněla upřímná odpověď.

„Pokud bude nucen někde ve veldtu čili ve stepi

nouzově přistát, dostane se do pěkné polízanice.“

poznamenal Biggles. „A teď si představte, my tu vůbec

nemáme letadlo, abychom se po něm podívali. Co

myslíte, jaká je nejrychlejši možnost spojit se s tím

pánem – jakpak on se jmenoval – Leroux, že? Nemůže

být moc daleko a snad by byl ochoten nám pomoct.“

„AIe jo, ten vám jistě pomůže,“ prohlásil důrazně

Sarda. „Zavolejte mu mým telefonem!“

Algy, který právě ohřál mléko a naléval je do hrnků

s kávou, by byl málem upustil celou konvici, jak ho ten

nečekaný návrh ohromil. Ani Biggles nebyl nějakou

dobu schopen slova.

„Telefonem?“ zvolal. „Vy máte telefon? Vždyť jste

se o telefonu nikdy nezmínil!“

„Vy jste se mě na to taky nikdy neptal.“

„To máte pravdu,“ musel připustit Biggles. „A

kampak ten telefon vede?“ vyzvídal rychle.

„Do Kanili.“

„ Kdepak to je?“

„To je taková tabáková plantáž, kde žije můj pán.“

„No to je moc fajn!“ jásal Biggles. „Posaďte se na

chvilku, než vypiju kávu, a pak půjdu hned s vámi.

Nebude to trvat ani minutu.“

Od té chvíle oba muži už nepromluvili. Biggles do

sebe hodil kávu, potom vstal a sáhl po své tropické

helmě, která ležela na stole. Pak se ale znovu posadil,

jako by ho neunesly nohy.

80

„A sakra!“ zaklel. „To je mi nějak divně. Nejspíš na

mě leze zimnice.“ Pak si sáhl na čelo. „Algy, mohl bys

mi podat trochu chininu?“

Když však Algy hodnou chvíli neodpovídal, zdvihl

Biggles unaveně hlavu a ohlédl se po něm. Algy seděl na

svém lůžku, klátil se a po bledém obličeji se mu řinuly

krůpěje potu… „Ne zlob se,“ odpovídal pomalu, jako by

ho každé slovo namáhalo, „Já se nemůžu ani hnout.“

Biggles se otočil se strašným podezřením k Sardovi,

třebaže každý pohyb vyžadoval obrovské úsilí. Míšenec

se však ďábelsky šklebil.

„Tak co, chutná vám moje mléko?“ dobíral si oba

letce.

„Ty svině!“ procedil Biggles skrz zuby. Pokusil se

sáhnout do kapsy pro automatickou pistoli, kterou tam

míval, ale byla to pro něj velká námaha. Pak se

bezvládně zhroutil dopředu.

Sarda k němu klidně přistoupil, vyndal mu z kapsy

pistoli a hodil ji na stůl. Pak udělal totéž Algymu a

zamířil ke dveřím.

„Já se zase vrátím,“ poznamenal a ošklivě zašilhal.

„Algy… kamaráde… já mám strach… že jsme v

tom až po uši,“ šeptal Biggles slábnoucím hlasem. „Ten

lotr nás totiž otrávil.“

Algy však neodpověděl. Svalil se na zem a nehybné

tam ležel. Jen jeho oči se pohybovaly a prozrazovaly, že

je ještě při vědomí.

Biggles cítil, jak mu rychle ubývají síly. Asi minutu

se snažil bojovat proti účinku jedu tak silnou vůlí, jako

ještě nikdy předtím, ale nebylo to k ničemu. Vyvinul

obrovské úsilí, aby se dostal ke stolu, kde ležela jeho

81

pistole, ale bylo to nad jeho síly, a tak se zhroutil dozadu

na nízké polní lůžko.

Když tak ležel blízek bezvědomí, viděl, že Sarda

opět přichází. Mlhavě si uvědomoval, že nese konev s

benzinem. Míšenec odšrouboval uzávěr a začal stříkat

benzín na chatrné stěny noclehárny. Když byla konev

prázdná, odhodil ji stranou a vytáhl z kapsy krabičku

zápalek. Pak se zápalkou mezi prsty přišel k Bigglesovi.

„Tak vy jste si o sobě myslel, bůhvíjak jste

mazaný!“ poškleboval se Sarda. „Ale vy nejste dost

mazaný, abyste věděl. Nevypadáte na to.“ Pak škrtl

zápalkou. „Teď hned jdu podat zprávu, že si dva angličtí

panáci jako dva blázni udělali velikánský táborák v mé

noclehárně a že tak celé stavení podpálili. A že zaživa

uhořeli. Dobrej fór, že jo? A nikdo nemůže říct, že to

není pravda! Já jsem tady úplné sám, takže mi nikdo

nemůže tvrdit, že lžu. Teď půjdu ven a budu poslouchat,

jak se smažíte.“ S těmito slovy škrtl Sarda druhou

zápalkou a hodil ji na stěnu stavení nasáklou benzinem.

S tlumeným sykotem vyskočil obrovský plamen

sahající až ke stropu.

82

KAPITOLA SEDMÁ

GINGER JE ZASE DOMA

Gingerovi ta dlouhá noc ubíhala pomalu.

Lva už nezahlédl. Ohníčky, které zapálil, jeden po

druhém uhasly, a i přes značnou Gingerovu depresi

zvítězila neodolatelná touha spát: najednou se přistihl, že

dřímá. Usnout se však neodvážil, protože se bál, aby

nespadl dolů a neporanil se. A také se neměl čím přivázat

k větvím, na nichž obkročmo seděl.

Proto pocítil značnou úlevu, když shledal, že hvězdy

začínají blednout a že se po východním obzoru plíží

nahoru zarudlé červánky. Náhle se na obzoru objevil

kužel světla, pak jiný a zase jiný, a tak se mohl Ginger

přes své nezáviděníhodné svízelné postaveni kochat

krásou afrického východu slunce. Déle už nečekal. Při

zpytavém průzkumu krajiny nezjistil kromě malého státa

žiraf, které se na svých nemotorných dlouhých nohou

klidně popásaly ve vzdálenosti asi dvou až tří kilometrů

směrem na jih, nic znepokojivého, a tak se chystal opustit

svůj útulek. Ale ještě než slezl dolů, prohlédl si v jistých

obavách okraj lesa, který byl stále ještě šerý a nevlídný.

Nebyl od něho vzdálen více nežli několik set metrů. Zrak

mu padl na cosi, čemu ani uvěřit v té chvíli nemohl. Celý

dychtivý zapomněl na nebezpečí, že by mohl spadnout, a

vyklonil se dopředu, aby lépe viděl. Nemohl uvěřit svým

očím, neboť na okraji lesa, těsné vedle jakési

polozbořené chatrče, stálo černě natřené letadlo značky

Puss Moth!

83

Rychle se svezl po drsné kůře stromu dolů, přičemž

si důkladné odřel kůži na dlaních, ocitl se na pevné zemi

a rozběhl se ke své nové naději na záchranu. Když se

přibližoval, zpomalil své kroky a počínal si opatrně, s

pistolí v ruce připravenou k výstřelu. Z vnitřku chatrče se

však neozval ani hlásek a také všude kolem byl klid, a

tak Ginger docela klidně otevřel dvířka a nakoukl

dovnitř. Chatrč byla prázdná. Přesnější je říci, že tam

nebyl žádný člověk, protože jinak tam byla spousta

harampádí, až letci přecházely oči. Především si povšiml

velké hromady kanystrů, a zběžný pohled stačil, aby

zjistil, že jsou plné. Dále zahlédl malou vrtuli, dvě kola k

podvozku letadla, nějaké plátno a par krabic. Na

provizorní polici stálo několik konzerv hovězího masa,

plechovky se suchary a s kondenzovaným mlékem.

„Ale, skladiště pro nouzové opravy?“ napadlo

Gingera, když všechny ty věci prohlédl. „Tohle vypadá

na mnohem větší podnik, než jsme předpokládali. O tom

není pochyb.“

Dále už nic zajímavého neshledal, a tak vyšel ven,

přibouchl za sebou dvířka a pospíchal k letadlu. Nádržky

byly více než zpola naplněné benzínem, jak zjistil, což

bylo mnohem více, než mohl za krátkou cestu do Insuly

spotřebovat, proto se už déle nezdržoval. Měl totiž

obavy, že může každou chvíli někdo přijít. Za pět minut

roztočil motor a rozjel se s letadlem k místu, z něhož

předtím startoval jejich letoun. Bedlivě prohlédl terén,

aby se vyvaroval případných překážek, pak otevřel škrticí

klapku naplno a s bláznivou radostí v srdci se vznesl do

vzduchu nad místa vypálené trávy.

Jeho trampoty však ještě nebyly u konce, neboť po

několika

minutách

letu

zjistil,

že

motor

běží

84

nepravidelně. Jediný pohled na otáčkoměr mu potvrdil to,

co předtím zjistily jeho uši. Ručička přístroje párkrát

kmitla sem tam a pak začala pomalu klesat. Nebyla to

snad příliš vážná porucha, jakmile se však porouchaný

letecký motor nechá běžet, porucha se obvykle rychle

rozšíří. Ani tento případ nebyl výjimkou. Třebaže Ginger

přiškrtil plyn, až se letadlo propadalo, ručička

otáčkoměru stále klesala, zatímco sloupec teploměru

stoupal a dával tak výstrahu, že je třeba co nejdříve

přistát.

„Kdybych se aspoň mohl vrátit na letiště, tak bych si

z toho nic nedělal,“ pomyslel si zoufalý Ginger, přiškrtil

nadobro plyn a sklonil nos letadla strmě k zemi, neboť

doufal, že tak motor ochladí. To však neměl dělat! Motor

hučel stále nepravidelněji a celé letadlo se začalo podivné

třást. Ginger zoufale pátral očima po krajině, když tu si

povšiml jakési vyschlé vody, již zaregistroval při

některém ze svých předešlých letů. Věděl, že není dále

než pět či šest kilometrů od Insuly. Podíval se kupředu a

zahlédl hlouček stromů, pod nimiž se krčil Sardův

bungalov.

Právě v té chvíli se v motoru ozval výbuch, načež

letadlem zavířil malý mráček černého kouře.

„Nedá se nic dělat,“ řekl si trpce, přiškrtil nadobro

plyn a rychle zkoumal terén, kde by mohl přistát, protože

byl už hodně nízko.

Krajina tam byla stále ještě příliš nepřehledná:

sluncem vyprahlá půda z valné části porostlá obvyklou

hrubou trávou a tu a tam zakrslými stromky, stojícími

osamoceně či ve skupinkách. Kromě toho Ginger viděl

spoustu kuželovitých kopečků, o nichž věděl, že to jsou

mraveniště, z nichž měl největší strach. Konečně zvolil

85

co možná nejprostornější místo, zaťal zuby a sklouzl

strmě po křídle k zemi, neboť vybraná přistávací plocha

byla téměř pod ním.

Kola podvozku poskočila, dotkla se země a znovu

nadskočila a potom kodrcala po hrbolatém povrchu, až se

celé letadlo otřásalo. Když se přímo v cestě objevila celá

skupinka mravenišť, Ginger sešlápl levou nohou směrové

kormidlo. Letadlo se stočilo, ale tak se zapotácelo, že měl

strach, aby nepřišel o podvozek. Ten však přece vydržel a

letadlo se nakonec zastavilo v mělké prohlubni.

„Prima, aspoň jsem dole.“ řekl si Ginger s úlevou,

jakou piloti za takových okolností prožívají. Tato úleva

však byla ještě umocněna vědomím, že jim toto letadlo

nejspíš pomůže spojit se s civilizací. Ginger vypnul

zapalování motoru a seskočil na zem. Víc už udělat

nemohl. Bylo mu sice proti mysli ponechat letoun venku

na tom slunečním žáru, ale nic jiného mu nezbývalo.

Mohl jen běžet co nejrychleji na letiště a podat zprávu

svým kolegům. Doufal, že než slunce dosáhne zenitu,

provedou všechny potřebné opravy a dopraví letadlo do

hangáru v Insule. Ginger se tedy nejdříve rozhlédl kolem,

aby se ujistil, že nablízku nejsou žádná divoká zvířata, a

potom běžel vytrvalým poklusem směrem k letišti.

Cesta mu trvala něco přes půl hodiny. Celý zpocený

a rozcuchán dorazil na letiště, letmo se podíval na

prázdný hangár a na bungalov, zamířil k noclehárně. Byl

od ní ještě několik metrů, když k svému údivu uvnitř

zaslechl Sardův hlas, jeho slovním však nerozuměl. Byl

zvědav, co se tam děje, a tak přidal z posledních sil do

kroku a doběhl právě ve chvíli, kdy zaslechl poslední

Sardovu větu. Tou větou míšenec Bigglesovi oznamoval,

že odchází a bude poslouchat, jak se tam budou smažit.

86

Pak vzplanul benzín, načež se Sarda objevil na prahu

noclehárny.

Uvážíme-li, že míšenec byl zastižen v okamžiku,

kdy to vůbec nečekal, musíme uznat, že jednal s

obdivuhodnou pohotovostí. Jeho pravice střelhbitě zajela

za košili. Ginger však stejně rychle sáhl do zadní kapsy.

Obě zbraně se objevily současně. Vzduchem se zableskla

ocelová čepel a současné vyštěkla Gingerova pistole.

Ginger pocítil v tváři ostrou, palčivou bolest a zároveň

viděl, jak se míšenec potácí a chytá za hruď. Ještě

několik okamžiků se držel na nohou, pak začal chroptět a

zhroutil se obličejem k zemi.

Ginger jednal jako v šoku. Přeskočil ležící

míšencovo tělo, vrazil do noclehárny mávaje rukama,

jako by chtěl od sebe odehnat žár, který ho pálil na kůži.

Uviděl Bigglese ležícího napříč na lůžku a bezvládného

Algyho na zemi. Současně si všiml jakéhosi hada, který

se zmítal na stole. Spadl tam nejspíš z hořící střechy.

Ginger nejdříve popadl Algyho, který byl blíž, za límec

ho vytáhl ven z noclehárny a potom se vrátil pro

Bigglese.

Uvnitř bylo již nesnesitelné vedro a plno pachu z

pálících se vlasů a šatů. Ginger měl dojem, že to je

všechno příšerný sen, z něhož nemůže procitnout. Odtáhl

oba druhy, kteří byli v bezvědomí, co nejdále od stavení,

a pokusil se o poslední výpad do plamenů pro jejich

cestovní vaky. Zahlédl pušku a dvě automatické pistole

ležící na stole, vyhodil je tedy dveřmi ven a potom

popadl vaky. Byl rád, že se mu podařilo zachránit také

nějaké zásoby, ale to teď nebylo tak důležité. Ještě se

rozběhl k Sardovi, který stále ještě ležel nedaleko dveří,

ale dříve než se k němu dostal, ozval se praskot a třesk.

87

Vzápětí se v mracích létajících jisker zřítilo celé stavení a

pohřbilo míšence pod svými troskami. Hořící létající

kusy málem zasáhly i Gingera, tomu se však podařilo v

posledním okamžiku uskočit stranou.

Gingerovi se zdálo, že se celá obloha zabarvuje

podivným purpurovým nádechem, a bezděky se divil, co

se to děje. Tvář ho stále ještě velice bolela, a tak si sáhl

na obličej, aby zjistil, co se mu vlastně stalo. Na ruce

ucítil cosi vlhkého a lepkavého, a začaly se mu

podlamovat nohy.

„Já snad omdlím,“ pomyslel si, „ale to nesmím

připustit, nesmím… Vodu! Potřebuju vodu!“

Ginger se potácivě rozběhl k Sardovu bungalovu.

Pohyb mu prospěl a slabost ho přešla. Pohyboval se sice

ještě dost nemotorně, ale než dosáhl cíle, udělalo se mu

líp. Uvnitř našel kbelík vody. Nejdříve se pořádně napil,

trochou vody si opláchl obličej, a potom s kbelíkem

utíkal za ležícími kamarády. Vypadali příšerně a Ginger

se zhrozil, zda už nejsou mrtvi.

„Hej, Bigglesi!“ křikl Ginger a stříkl mu na bledý

obličej trochu vody. Totéž pak udělal Algymu. Trvalo

však dobrých pět minut, než se dočkal nějaké odpovědi.

První slabě zasténal Biggles a otevřel oči. Zatvářil se

udivené a pak se pomalu probíral k jasnému vědomí.

„Člověče!“ rozzářil se v jakémsi přihlouplém

úsměvu. „Kde ses tu u čerta vzal?“

Ginger chtěl odpovědět, ale tu se mu zase stmívalo

před očima. Obloha byla stále temnější, skoro už černá, a

slunce na ni poskakovalo jako veliký bílý míč.

„Já… já..,“ zajíkl se Ginger, ale na víc se nezmohl.

Podlomila se pod ním kolena a on se složil na zem, jako

když spadne z věšáku kabát.

88

Obě zbraně se objevily současně. Ocelová čepel se zableskla...

89

KAPITOLA OSMÁ

DIVOŠI

Když Ginger opět otevřel oči, ležel ve stínu uvnitř

hangáru. Biggles měl vyhrnuté rukávy u košile a třel mu

tvář vlhkým kapesníkem, zatímco Algy, který ještě

vypadal dost zemdleně, sledoval Bigglesovo počínání.

„Už je ti líp?“ zubil se Biggles.

Ginger se namáhavě posadil a znovu si sáhl na tvář.

„Co tohle všechno znamená?“ ptal se nechápavé, když

prsty nahmatal obvaz.

„Museli jsme tě obvázat,“ řekl mu Biggles. „Moc

ošklivě ses pořezal. Hluboké to není, ale krvácel jsi

pořádně.“

„To mi udělal Sardův nůž.“ vysvětlil Ginger.

Biggles hvízdl. „A hrome! To tě lízl pěkně zblízka,

jak se mi zdá.“

„Náramně zblízka!“ přisvědčil Ginger. „A kam

odešel Sarda?“

„Kam odešel?“

„No ano, kde je teď? Není tu po něm ani stopy.“

Ginger se namáhavě postavil na nohy, vratkým

krokem popošel ke vratům hangáru a ukázal na dýmající

zbytky noclehárny. „Tamhle pod tím je,“ řekl klidné.

Biggles se na něj upřené zahleděl a zeptal se:

„Jakpak se to vlastně přihodilo?“

„Zastřelil jsem ho,“ řekl Ginger. „Ale v sebeobraně.

Setkali jsme se u dveří a Sarda hned sáhl po noži. Já

vytáhl pistoli a chtěl jsem mu říct, aby dal ruce vzhůru,

ale dříve než jsem mohl promluvit, mrštil po mně Sarda

nožem, a tak jsem vystřelil. Ještě si vzpomínám, jak mi

90

nůž hvízdl kolem obličeje a pak už si toho moc

nepamatuju, snad jen to, že se mi ještě podařilo

vytáhnout vás z noclehárny. Pak jsem chtěl odtáhnout

kousek dál taky Sardu, ale právě v tu chvíli se na něj celý

tenhle krám zřítil,“

Následovala chvíle ticha.

„Nelze samozřejmě pochybovat o tom, že si to

tenhle chlap plně zasloužil.“ podotkl Biggles filozoficky.

„Sarda byl naprosto chladnokrevný zabiják. Může vám to

připadat poněkud cynické, ale já nejsem žádný pokrytec,

a tak se vám nestydím říct, že jsem teď mnohem

šťastnější, když je ten chlap pryč, Když jsme teď přišli o

letadlo i o všechny své zásoby, jsme v dost škaredé

bryndě i bez toho míšence, který nás chtěl otrávit

mlíčkem. Ale teď především nám pověz, co se tu včera v

noci stalo, pokud je ti už natolik dobře, abys mohl mluvit.

Je tu spousta věcí, o kterých bych se rád nčco dozvěděl.

Například, kde jsi po celou tu dobu byl a jak ses v tu

osudovou chvíli dostal zpátky. Scházelo pouhých pět

minut a byl bys po nás našel jen prach a popel.“

Ginger stručné popsal své zážitky od chvíle, kdy

Leroux vsloupil do hangáru, a nic důležitého nevynechal.

„Čím dřív se dostaneme k letadlu Puss, tím líp.“

prohlásil Biggles, když Ginger domluvil. „S nim budeme

moci něco podniknout, ale bez něho jsme ztraceni. Jak

daleko to letadlo je, co myslíš?“

„Řekl bych, že je to asi tak pět kilometrů.“

„To znamená asi tři čtvrti hodiny pěší chůze. Jsi už

dost silný, aby ses mohl vydat na cestu?“

„Já? Já jsem svěží jako rybička,“ zasmál se Ginger.

„Ale co vy? Co Algy? Nevypadáte právě čiperně.“

91

„Myslím, že nám oběma už je docela dobře, ba

přímo výborně,“ odpověděl Biggles. „Alespoň mně, jen

mám jakési tuhé klouby. A jak je tobě, Algy?“

„Asi tak jako tobě,“ ujistil ho rychle Algy. „Taky

mám trochu tuhé klouby a bolí mě hlava. To je všechno.

Zajímalo by mě, jaký uspávací prostředek nám Sarda

dal.“

„To už je teď úplně jedno. Já jsem hlavně rád, že to

byl jen uspávací prostředek, nikoli jed! Seberme svých

pět švestek a pojďme pryč. To je to nejrozumnější, co

můžeme udělat, jestliže předpokládáme, že se Leroux

brzy vrátí. Určitě bude hledat letadlo, proto se k němu

musíme dostat první. Teď už se dá docela jasně pochopit,

co se včera přihodilo. Když Leroux včera ráno odtud

odletěl, nevrátil se do Kanili, jak Sarda nazval jeho

hlavní sídlo, nýbrž se snesl na své tajné letiště, buď

proto, že měl jeho motor poruchu, nebo že se rozhodl

ukradnout nám naše letadlo. Já bych však řekl, že přistál

spíš kvůli tomu motoru. Leroux dal přece Sardovi ten

uspávací prostředek, aby se nás zbavil – řekl bych, že byl

v té obálce, kterou Sardovi předal – mohl se sem tedy

dnes vrátit zcela bez rizika. Měl zřejmě naspěch, aby se

dostal do Kanili, a když mu začalo klepat v motoru,

rozhodl se přistát a vrátit se sem pro naše letadlo.“

„To si to musel pěkně natírat, pokud sem došel

pěšky,“ skočil mu do řeči Ginger.

„Možná taky přijel na koni. Já bych řekl, že Sardův

telefon je s tím letištěm, kde jsi našel letadlo Puss Moth,

spojen nebo jím aspoň prochází. Nevšiml sis, Gingere,

jestli v té chatrči není nějaký aparát?“

„To tedy nevšiml, vždyť jsem tam byl jen pár

okamžiků, ale mohl jsem jej snadno přehlédnout.“

92

„Myslel jsem, že se Leroux z té chatrče třeba spojil

se svým hlavním sídlem v Kanili. Ale na tom moc

nezáleží. Leroux se zkrátka dostal nějak zpátky sem k

nám a odletěl, jak víme, na naše útraty. Ale bude líp,

když už se nebudeme zdržovat klábosením. Vezměme si

nějaké jídlo a vodu z bungalovu a pojďme rovnou za

nosem směrem k letadlu. Tři automatické pistole a jedna

puška jsou snad dostatečná výzbroj, kdyby se s námi

někdo pustil do pranice.“

„A co chceš s tím letadlem dělat?“ zeptal se

Bigglese Algy, když všichni zamířili k místu, kde ležely

jejich pracovní vaky.

„Když to půjde, dáme motor do pořádku a vrátíme

se s letadlem sem. Až se pak trochu zmátoříme, odletíme

buď do Malakalu, odkud podáme zprávu, co se nám

přihodilo, nebo se ještě předtím trochu porozhlédneme po

těch tabákových plantážích, o nichž jsme toho už tolik

slyšeli. Teď se nedokážu rozhodnout, který směr by byl

nejlepší, ale ještě si o tom promluvíme, až budeme mít

vlastní letadlo. Své věci bychom nejspíš měli uložit v

bungalovu, aby se to tady jen tak nepovalovalo.“ usoudil

Biggles, když své pracovní vaky posbírali. „Nemá velký

smysl podnikat něco tamhle s tím,“ ukázal směrem k

doutnajícím troskám noclehárny. „Potrvá to hezkých pár

hodin, než popel vychladne.“

Všichni tři muži tedy vykročili rázné k bungalovu a

v obývacím pokoji uložili své vaky. Pak zavřeli dveře i

okna a vydali se na cestu směrem k opuštěnému letadlu.

„A co když zazvoní telefon?“ napadlo Bigglese.

„Nejdříve jsme docela vážné přemýšlel, že do toho

telefonu promluvím, ale pak jsem usoudil, že je

rozumnější nechat to na pokoji. Bude-li tady ticho, ti lidé

93

na druhém konci drátu znejistí, kdežto kdybychom se s

nimi dali do hovoru, můžeme se snadno podřeknout. To

by pak okamžitě zjistili, že se Sardův plán nezdařil a že

jsme tady pány my. To je další věc, o které budeme

muset po návratu přemýšlet. Prozatím však nebudu mít

klid, dokud to letadlo nedopravíme do bezpečné

úschovy.“

Naši tři letci nalezli letadlo bez potíží, a ani na cestě

se nesetkali s jakoukoli překážkou. Byli velice rádi,

protože po tom všem, co prožili, a také při velkém

slunečním žáru by byli sotva schopni čelit nesnázím se

svým obvyklým optimismem. Cítili se stále ještě

vyčerpaní.

„Vida, tady je máme!“ vykřikl Biggles, když otevřel

dvířka kabiny. „Je to letadlo mladého Martona, o tom

není pochyb. Jen se podívejte!“ Biggles ukázal na potah

pod výfukovou trubkou, kde byl onen černý nátěr

nanesen tak nedbale, že jim prosvítal původní červený

nátěr letadla. V těch místech vznikla matná, kaštanově

hnědá barva.

„Gingere, máš nějakou představu, co s tím motorem

je?“

„Ano, myslím, že to je porucha mazání. Motor začal

běžet nepravidelně a velmi rychle se zahříval.“

„Pokud se nenajde nic horšího, nebyla by to příliš

velká práce.“ usoudil Biggles, když vytáhl vak s nářadím.

„Kruci, to slunce pálí jako ďábel,“ zanadával. „Jen

považ, jak sundáme ten motorový kryt, vždyť je

rozžhaven málem do červena.“

Na nejbližší půldruhé hodiny nikdo z našich letců

patrně

nezapomene.

Slunce,

které

stoupalo

do

nadhlavníku, do nich nelítostně pražilo a rozpálilo

94

všechny kovové části letadla tak, že sahat na ně a brát je

do ruky bylo skutečným utrpením. O další trýzeň se pak

staraly mouchy a bodavý hmyz. Příčinu poruchy však

nakonec přece jen našli – byl to chomáček vaty v

olejovém potrubí – a oprava byla již jen otázkou času.

Když Ginger utahoval poslední šroub v motorovém

krytu, spokojeně si broukal. Pak se ohlédl po dalších

dvou letcích, kteří sbírali nářadí a vkládali je do vaku.

Jak se tak Ginger rozhlédl kolem, upoutal jeho pozornost

jakýsi pohyb v nevelké vzdálenosti za ním.

„Veliteli, jen se podívej, kdo to k nám přichází,“

křikl Ginger na Bigglese.

Biggles i Algy se skokem vzpřímili a očima

sledovali směr, jímž se díval Ginger.

Ze vzdálenosti asi dvou set metrů se k nim blížila

řada divošských válečníků – zástup v rychlém poklusu. A

byli to opravdoví chlapíci! Až na krátkou zástěrku z

levhartí kůže a jakýsi podvazek či třásně z bílé srsti, které

měli přivázány pod koleny, byli nazí a do scenérie této

nehostinné krajiny se dokonale hodili. Byli vesmés

ozbrojeni oštěpy a širokými čepelemi a krátkými

rukojeťmi, takzvanými asagaji které měli na konci

chomáček srsti. V ruce každý třímal oválný štít z bílé

volské kůže. Nad hlavou jejich náčelníka se tyčil chochol

z nádherných pštrosích per, ovázaný stužkou.

„Tyhle frajery zrovna rád nevidím,“ přiznal Biggles,

když si je letmo prohlédl.

„Nemůžeme náhodou spustit motor a vzlétnout dřív,

než k nám doběhnou?“ navrhl Algy.

Biggles zavrtěl hlavou. „To bohužel nestihneme.

Mohlo by nám to přijít pěkně draho, kdybychom se

pokoušeli dostat se odtud pryč dřív, než vyklidíme

95

rozjezdovou dráhu, i kdybychom si byli jisti, že motor

běží na plné obrátky. To samozřejmé zjistíme, až

roztočíme motor. Kromě toho si myslím, že nám tihle

chlapíci nemůžou nijak uškodit. Určitě už viděli spoustu

bílých mužů, a mnoho afrických domorodců se už

poučilo, že se vyplácí nechat bčlochy na pokoji. Gingere,

vezmi si do kabiny pušku a kryj nás. Ti černoši tě ale

nesmějí zahlédnout. Nenech se nijak vyprovokovat a na

všechno buď připraven!“

„Proč říkáš, že ty černochy nerad vidíš, když si

myslíš, že nám nechtějí ublížit?“ volal Ginger na

Bigglese z kabiny letadla.

„Protože jsem si nevšiml, z jakého směru

přicházejí,“ vysvětlil Biggles stručně. „Mám dojem, že to

je směr od Kanili a od toho nouzového letiště, kde jsi

sebral tohle letadlo, nemýlím-li se.“

„Ano, to máš pravdu,“ přisvědčil Ginger.

96

„Za minulu začnu střílet!“ osopil se Biggles na divochy.

„No vida, a máme to tady.“ podotkl Biggles.

„Nechte mluvit mě, ostatně toho asi zrovna moc

97

nenamluvíme, když žádný z nás nezná tu jejich

hantýrku.“

Černí válečníci mezitím zpomalili svůj běh v chůzi,

a když už byli jen na pár kroků, utvořili jakýsi

nepravidelný kruh.

Biggles zdvihl ruku. „Stát!“ vykřikl.

Poněkud ho překvapilo, když jeho rozkaz nikdo

neuposlechl. „Co si přejete?“ zeptal se stroze.

Černošský náčelník zdvihl svůj asagaj k čelu, k

jakémusi podivnému pozdravu. „Co to tu děláte s

aeroplánem mého pána?“ zeptal se drsně pisklavým

hlasem.

Bigglese ta nečekaná otázka nijak nepřekvapila. „A

kdopak je váš pán?“ zeptal se náčelníka.

„Můj pán je bílý muž.“

„Ano, to jsem tušil, ale jak se jmenuje?“

„Můj pán říkat, já jít na Insulia najít jeho aeroplán.“

Biggles se lehce usmál, protože si uvědomil, že ten

divoch vůbec není hloupý. „Kdepak je ten tvůj pán?“

vyzvídal.

Divoch ukázal hrotem svého asagaje na východ.

„Jak daleko?“

„Dva dni, tři dni pochodu.“

Biggles měl černocha v podezření, že lže, ale sotva

mu to mohl dokázat.

„Tak se seber a běž říct svému pánovi, že jsme jeho

aeroplán dopravili na Insulu, kde jej může dostat, jakmile

mi vrátí můj aeroplán,“ odpověděl Biggles rozhodným

hlasem.

„Jestli nedáte ten aeroplán, my jej vzít.“ pohrozil

divoch nestoudně .

98

Bigglesovy oči se zableskly a rty se sevřely. „Ty

lotře mizerná, jestli se mnou budeš takhle mluvit, sedřu z

tebe kůži. Odprejskni a nezahrávej si se mnou!“

Ale divoch nepohnul ani svalem ve tváři.

„Slyšel jsi?“ vykřikl Biggles hlasem, který prořízl

vzduch jako švihnutí bičem.

Ale divoch stál na místě jako socha. Neodpověděl,

jen někteří z jeho tlupy začali nějak reptat.

„Podej mi tu pušku, Gingere!“ zavelel Biggles.

Ginger vyskočil a podal zbraň Bigglesovi. Biggles

se na divochy osopil:

„Poslyšte! Snad jste už slyšeli, že Angličané

vždycky dostojí svému slovu. Dobře si to rozmyslete,

protože za minutu podle mých hodinek začnu střílet na

každého, kdo bude ode mě na dohoz kopím!“

Někteří divoši začali couvat, náčelník však zřejmé

nevěděl, co si v takové situaci počít, a tak se díval

střídavě na ně a na bělocha s puškou. Když nakonec

zjistil, že zůstal sám, otočil se a následoval své druhy

jakousi pomalou, vyzývavou a vzdorovitou chůzí, jak si

obvykle počínají děti, když musí uposlechnout proti své

vůli.

Biggles přimhouřil oči.

„Ty neřáde mizerná.“ ulevil Biggles svému vzteku,

hbitě zamířil a vypálil kulku, která hvízdla náčelníkova

kolem ucha.

Divocha vzdorovitost bleskurychle přešla. Shýbl se

k zemi, kličkoval jako sluka a upaloval, co mu nohy

stačily, až zmizel z dohledu za kopečkem asi půl

kilometru vzdáleným.

„Nastartuj, Gingere!“ přikázal Biggles. „Algy, pojď

mi pomoci vyhledat nejlepší terén k odletu! Teď není

99

vítr, takže směr vzletu není rozhodující.“ Biggles se

rozběhl vpřed, ale pak se náhle zarazil na místě.

„Poslouchejte!“ houkl.

Z velké dálky sem doléhal hluboký, mohutný hukot

leteckých motorů.

Algy se rozhlédl po obloze a za chvíli nataženou

pravicí ukazoval na jakousi malinkou skvrnku na

východní straně. „Tamhle je!“ volal. „To je naše vážka a

letí sem k nám!“

„Pojďte, mládenci!“ zařval Biggles. „Pokud nás

zastihne na zemi, jsme ztraceni!“

V následujících několika minutách měli opravdu

naspěch. Biggles a Algy uháněli po rozjezdové dráze,

která se jim zdála být co nejprůchodnější. Pot se z nich

jen lil, ale oni v bleskové rychlosti upravovali terén,

odhazovali velké kameny, vyrovnávali mraveniště a

pátrali po proláklinách. Snažili se vyloučit všechno, co

by mohlo způsobit pohromu při startu letadla. Když pak

byli oba spokojeni, že je rozjezd pěkně vyklizen, uháněli

zpět k místu, kde vrněl letecký motor.

„Zrychlit otáčky motoru!“ velel Biggles, rozběhl se

k zadní části trupu a vymrštil se nahoru, aby udržoval

ocas letadla dole, až Ginger otevře naplno škrticí klapku.

Proud vzduchu od vrtule byl osvěžující jako studená

sprcha a Bigglesovi byl velmi příjemný. Když pak hukot

motoru ztichl, skočil Biggles do pilotní kabiny.

„Jakpak to jde?“ zeptal se.

„Bezvadně,“ odpověděl stručně Ginger.

„Tak mi to předej! Algy, vlez dovnitř a hoď sebou!“

udílel

Biggles

rozkazy,

zatímco

se

hukot

dvoumotorového letadla přibližoval. Když Biggles

vzhlédl, zahlédl, jak se tupý nos vážky sklání směrem k

100

nim. Vskočil do kabiny a přibouchl za sebou dvířka,

právě když cosi zařinčelo na motorovém krytu. Byl to

oštěp, jehož hrot provrtal tenký plech a zůstal v něm

kolmo trčet. Nebyl čas, aby ten oštěp vytáhl, protože

když vyhlédl z okenka, uviděl dav divochů ženoucích se

k letadlu.

„Držte se při mně!“ zařval Biggles a postrčil

plynovou páčku dopředu.

Následující chvíle startu byly tak dobrodružné, že

jim skutečné vstávaly vlasy na hlavě. Letadlo dvakrát

nadskočilo na trsech trávy a pokaždé dopadlo na zem s

takovým rachotem, že si všichni tři mysleli, že se v

každém okamžiku roztříští. Ani Biggles si nedovedl

vysvětlit, jak letadlo všechnu tu námahu vydrželo,

nakonec se však přece jen vzneslo do vzduchu, on si

pořádně oddechl a s úsměvem úlevy jen zavrtěl hlavou.

„Ještě pár takových startů a odvezou mě do

blázince.“ zařval na své druhy. Pak sklonil nos letadla na

okamžik k zemi, aby získal rychlost. Nakonec se vznesl

jako svíce nahoru a rozhlédl se po vážce.

V první chvíli ji nikde neviděl, ale když se pomalu s

letadlem stočil, dostala se vážka do jeho zorného pole. K

Bigglesovu překvapení byla vzdálena asi na tři až čtyři

kilometry a mířila na sever, jako by měl její pilot v

úmyslu kurs letadla neměnit.

„Co má ten Leroux asi za luhem?“ volal Algy, který

si ho právě také všiml.

„Bůh sám ví.“ odpověděl Biggles. „Já myslel, že

chce letět na nás.“

„Taky jsem to předpokládal.“

„Třeba chtěl, ale pak změnil svůj úmysl, když viděl,

jak bravurně jsme vzlétli.“

101

„Máš chuť se pustit za ním?“

„Co bychom z toho měli? Podle toho, co říkal

Ginger, nemáme benzínu víc než na hodinu letu. Vsadil

bych se, že Leroux má plné nádrže. Když se za ním

pustíme a poletíme déle než půl hodiny, zůstaneme

nakonec někde v džungli trčet bez benzinu. A to by byla

skutečně pitomost. Uděláme nejlíp, když se vrátíme do

Insuly a natankujeme. Potom můžeme začít o ledasčem

přemýšlet.“

„Já už tu Insulu nemůžu ani vidět, mám-li být

upřímný,“ podotkl Ginger.

„Já taky ne,“ přiznal se Biggles, „nicméně je to

jediný vhodný přístav, který jsme v téhle zhoubné

divočině našli.“

„Tak co říkáš nouzovému letišti u té opravny, kde

jsem sebral tohle letadlo?“

Biggles přerušil hovor. Po chvíli ukázal dolů k zemi,

kde se shlukli divoši a dívali se nahoru.

„Ti černoši přišli tímhle směrem, a já myslím, že se

stejnou cestou zase vrátí, jinak bych tvůj návrh uvážil,“

řekl po chvíli Biggles. „V každém případě všek musíme

nejdříve pro benzín do Insuly, abychom se zajistili.

Musíme naplnit nádrže pro případ, že by se něco stalo s

benzínem, který jsi viděl v tom nouzovém skladu. Asi

bychom koukali pěkně pitomě, kdybychom tam přiletěli

a zjistili, že všechna šťáva mezitím zmizela. Ty černochy

nespouštěj z očí a dívej se, kudy se budou vracet. Já

mířím do Insuly.“

102

KAPITOLA DEVÁTÁ

BIGGLES UVAŽUJE

„Co se nakonec stalo s těmi černochy?“ zajímal se

Biggles, když se letadlo po přistáni zastavilo na letišti v

Insule.

„Poslední, co jsem viděl, byl jejich husí pochod.

Odcházeli stejně tak jako přišli.“ odpověděl Algy.

„Kterým směrem odešli?“

„Na východ – přesně opačným směrem oproti tomu,

kudy pravděpodobně přišli.“

„Kdybychom v těch končinách někdy museli přistát,

nesmíme zapomínat, že jsou tam někde nablízku,“

připomněl Biggles. „Já nijak netoužím skončit tuhle

dobrodružnou pouť s něčím takovým v žebrech,“ dodal

Biggles, když vytahoval asagaj, trčící v plechovém krytu

motoru.

„Takže jsme tady. A co budeme dělat dál?“ zeptal se

Ginger.

„Celou cestu jsem o tom uvažoval,“ odpověděl

Biggles zamyšleně. „Je to problém. Především však

musíme udělat jednu věc.“

„A to?“

„Musíme posbírat všechno, co by se nám časem

mohlo hodit, a schovat to – udělat si někde nějakou

skrýš. Především mám na mysli benzín a olej.“

„A proč to máme schovávat?“

„Protože jsem přesvědčen, že dříve či později se na

tomhle letišti dočkáme útoku. Leroux a jeho banda teď

ví, že jsme dostali jeho letadlo, a kromě toho taky ví, že

103

na tomhle letišti máme jediné skladiště potřebných zásob.

Pokud to nejsou větší hlupáci než předpokládám,

uvědomuji si zároveň, že z další činnosti nás nejrychleji a

nejjistěji vyřadí tak, že zničí tenhle náš sklad benzínu.

Pak bychom byli v koncích, to jistě souhlasíte? I když

musím přiznat, že si vůbec nejsem jist, že se ještě někdy

dostaneme zpátky do civilizovaných končin. Malakal a

Juba jsou nám nejblíž, a přece jsou obé místa odtud

daleko. Může vám to připadat pesimistické, ale podle

toho, co jsem o Africe slyšel, moc pochybuju, že bychom

dokázali unést dost potravin a vody na celou cestu,

kdybychom byli nuceni jít pěšky. A vyrazit odtud bez

dostatečných zásob by pro nás bylo ovsem osudné, tady

nelze někde sehnat potravu, pokud nepočítáme se

šťastným výstřelem, jímž bychom si mohli opatřit trochu

čerstvého masa. Vydat se na cestu a doufat, že se uživíme

puškami, to by byla pěkná ztřeštěnost. Samozřejmě

bychom to museli podniknout, kdyby nám nic jiného

nezbývalo. Proto vám říkám, že bych byl mnohem

klidnější, kdybychom tu někde měli tajné skladiště. A

taky kdybychom odvezli benzín. Navíc bychom tím

pěkné doběhli Lerouxe. Dosud se přece spoléhal na

zásobu benzinu na tomhle letišti, jinak by to tady

neudržoval. Až bude benzin pryč, zůstane na suchu.“

„Ano, s tím souhlasím.“ vpadl mu do řeči Algy.

„Jenže se při tom pěkně zapotíme, až budeme ten benzin

odvážet. Nemyslíš?“

„To bych neřekl. Jednak tady zase tak moc benzinu

není, a pak není třeba, abychom ho vozili daleko.“

„Mám chuť všechno to tady srovnat se zemi.“

pokračoval Biggles v rozhovoru, když se letci ubírali

směrem k bungalovu. „Odejít odtud, jak to dělávali

104

Prušáci v některých francouzských koloniích, když v

roce 1918 ustupovali. Vzpomínáš si. Algy? To by pan

Leroux a spol., pěkně zíral, za to vám ručím! Vždycky se

osvědčilo nechávat své nepřátele v nejistotě. Je to

mnohem účinnější a vyvede je to z míry mnohem víc, než

když se dozvědí byť i zlou pravdu. Tahle hra se nám

velice

osvědčila

za

světové

války

zejména

u

nepřátelských ponorek. Stávalo se, že se prušácké

ponorky vynořily z moře a hned zase zmizely. Už nikdy

se nevrátily domů. Vykřikovali jsme snad do světa, že

jsme je nachytali a potopili? Rozhodně ne! Počínali jsme

si úskočně jako divocí králíci: tiše jsme leželi a ani jsme

nedutali. A divíš se pak, že posádky pruských ponorek

byly většinou vyděšené? Já ne. Kdyby totiž Prušáci

bezpečně věděli, že jejich kamarádi odešli do věčných

lovišť, určitě by nehnuli ani brvou, ale ta strašná nejistota

je deptala mnohem víc, než kdyby věděli zlou pravdu. Ta

je prostě dorazila. Až se pan Leroux a spol., sem na

letiště vrátí, což bude nucen dříve či později udělat, a až

shledá, jak dopadl Sarda a že jejich letiště je opuštěno, až

zjistí, že zásoby a všechno ostatní je v pekle, bude mu z

toho pěkně horko. Zejména až si ověří, že jsme pořád

tady někde poblíž v divočině.“

„Pokud předpokládáš, že se sem ti lidé nejspíš vrátí,

neměli bychom tu na ně počkat a postřílet je, jakmile

přistanou?“ navrhl Algy bojovnic.

„Ze dvou velmi dobrých důvodů nikoli.“ odpověděl

Biggles pohotově. „Za prvé proto, že vůbec nevíme, jak

dlouho bychom tu museli čekat. Může to trvat řadu dní,

což by nás nervově úplně vyřídilo, zvláště když bychom

museli dnem i nocí držet velmi přísnou hlídku, aby nás

nepřekvapili. Nechce se mi věřit, že by ti lidé byli takoví

105

blázni a udělali by si na zdejší letiště výlet jen tak, že by

tady prostě přistáli, zvláště když musí předpokládat, že

jsme tady. Jednoho krásného dne bychom totiž mohli

zjistit, že jsme obklíčeni divochy. Teď už přece víme, že

mají ve svých službách alespoň dvacet černochů. A mají-

li jich dvacet, můžou mít docela jednoduše i celý kmen.

Druhý důvod, proč to nemůžeme udělat, je ten, že i

kdybychom ty Řeky dostali do úzkých, stejně nemůžeme

jen tak zničehonic zahájit palbu a postřílet je, protože

bychom se pak mohli ocitnout před soudem pro vraždu.“

„Ale vždyť nám ti lidé již poskytli dost důvodů…“

„Samozřejmě, my víme, že po nás jdou, ale jak

bychom to mohli prokázat?“

„Tak co ten had v pilotní kabině? A co to mléko,

kterým nás uspali, a letadlo, co nám ukradli, a –“

„Kdybychom tohle všechno vykládali před soudem,

vyzní to spíš jako pohádka, jako zajímavá smyšlenka.“

prohlásil Biggles a zavrtěl hlavou. „Kdepak, kdybychom

se svým příběhem předstoupili před soudce, museli

bychom především všechno dokázat. Nic nemá před

zákonem valný význam bez důkazů. A co mladý Marton?

Copak jsi už na něj zapomněl? Vzhledem k tomu, že jeho

otec nám všechno financuje a vzhledem k to mu, že ho to

stojí pěkné peníze, jak to tak vypadá, musíme myslet

především na to, jak zachránit mladého Martona. Přivést

jeho únosce před soud je teď vedlejší věc, my to ovšem

uděláme, bude-li to v našich silách. Otevři dvě konzervy

hovězího a sucharů, Gingere, mohli bychom se přece

taky dobře najíst, když jsme měli takové štěstí.“

„Mě tady už jen zajímá, co se z toho všeho

vyklube,“ poznamenal Agly a zabodl perořízek do jedné

plechovky s hovězím masem.

106

Biggles jen pokrčil rameny.

„Už jsem o tom trochu uvažoval,“ řekl. „Od té doby,

co jsme se tu tak náhle objevili, udála se spousta věcí.

Když však o těch událostech přemýšlíš, zjistíš, že nám

neposkytly moc zpráv o mladém Martonovi kromě faktu,

že je naživu a že někdo používá jeho letadlo. Taková je

naše situace v kostce, aspoň jak já to vidím. Marton tu

přistál na svém letu do Kapského Města. Z důvodů, které

dosud nebyly objasněny, byl sveden ze svého kursu, zajat

a jeho letadlo bylo zabaveno. Já si o tom myslím, že

Marton asi něco objevil – nejspíš náhodou – o tomhle

místě nebo o Lerouxovi či jeho lidech. O lidech, kteří

lítají sem do Insuly. A pak jsme sem přišli my a začali

jsme kolem čenichat. Jakmile se to v táboře našich

nepřátel rozneslo, jakmile se dozvěděli, že se hodláme v

Insule ubytovat, okamžitě podnikli kroky, které nás odtud

měly vypudit. A kdyby to náhodou selhalo, měli jsme být

odstraněni. Sarda se nás napřed pokusil odtud vystrnadit

tím, že mluvil o zimnici a o všech těch zdejších patáliích,

a když viděl, že to nezabralo, že tu přece zamýšlíme

zůstat, ohlásil to telefonicky svému veliteli, načež začal

bez průtahů další cvrkot. Už za několik hodin se nás

pokoušeli zavraždit, což jen dokazuje, jak zoufale se

namáhají, aby nás odklidili z cesty. Otázka tedy zní,

proč? Ti lidé tu na oko udržuji tabákové plantáže. To je

však pouhá zástěrka, pod níž skrývají svou skutečnou

činnost. To je víc než jisté, je přece nepravděpodobné, že

by jim chtěl někdo bránit v pěstování tabáku. A co

vlastně maji za lubem? Ale teď toho nechme! Vtip je v

tom, že hlavní, rozhodující úlohu má při jejich operacích

doprava.“

107

„Pročpak jsi tím tak jist?“ namítl Algy a sáhl po

sucharu.

„Hergot, člověče, tak se podívej, s jakým úsilím tady

buduji letiště a zařizují je. Určitě tu mají aspoň tři.“

„Proč zrovna tři?“

„V Insule je jedno letiště, v tom místě, kde Ginger

našel letoun Puss, je druhé, a třetí je v jejich hlavním

sídle. Tam určitě mají letiště. Pak tu máme telefonní

vedení, které je spojuje. Všechny tyhle věci přece stojí

pěkné peníze, z čehož lze snadno odvodit, že obchod,

který tady provozují, je vysoce výnosný. Ať už je

jakýkoli. Ti lidé používají leteckou dopravu, a ta taky

není zrovna laciná. Na to nezapomínej. Z toho usuzuju,

že je pro ně velice důležitá rychlost, nebo…“

„Nebo co?“

„Nebo jim letadlo snad umožňuje ukrývat jejich

náklad, který v něm dopravují. Víme přece stejně dobře

jako kdokoli jiný, že letadlo se pohybuje s menšími

překážkami než jakýmkoli jiný dopravní prostředek na

povrchu země. Můžete mi věřit, že celá ta věc se točí

kolem jejich nákladu. Jakmile vypátráme, co to je,

budeme vědět všechno. Vsadil bych se, že Harry Marton

to určitě vypátral. Zjistil to nepochybně náhodou, což ho

připravilo o jeho rekordní let do Kapského Města.“

„To by tedy znamenalo, že ti lidé obchodují s něčím

nezákonným, případně že to jsou pašeráci.“

„To určitě.“

„Co to asi je?“

„Jediná věc, která mě zatím napadá, jsou otroci.

Tady se ještě provozuje velký obchod s otroky, a to mezi

touto části Afriky, Súdánem a Arábií. Naši lidé se jim to

snaží již řadu let zarazit. Činnost otrokářů sice silně

108

omezili, ale veškerý obchod překazit nedokázali. Ani

zdaleka ne!“

„Ale náklad lidí je přece těžký. Máš ponětí, jakou

cenu má jeden otrok?“

„Nevím, ale tisícovky to nebudou.“

„Pokud tedy Stampoulos a Leroux dopravují ve

svém letadle najednou jen dva či tři černochy, moc jim

po zaplacení provozních nákladů nezbývá. Rozhodně z

toho moc neztloustnou.“

„To je svatá pravda. Ale jak jsem už říkal. Je

vedlejší, co ti chlapi dělají, my jsme sem přiletěli,

abychom vypátrali mladého Martona. Podařilo se nám

najít jeho letadlo, což je to, več doufal otec Marton. Ale

vzhledem k tomu, co víme teď, museli bychom svou

cestu pokládat za nezdařilou, kdybychom v něm

nepřivezli zpátky také jeho syna.“

„Jenže to můžeme sotva udělat, dokud nevíme, kde

ten hoch je,“ podotkl Ginger.

Biggles se na něj podíval. „V tom je strašně moc

pravdy, chlapče zlatá,“ souhlasil. „A proto první věc,

kterou musíme udělat, je vypátrat, kde ho vězní.“

„A co budeme dělat, až to zjistíme?“ vyzvídal Algy

poněkud skepticky. „Můžeme si snad dovolit zaútočit na

nepřátelskou tvrz, abychom Martona vysvobodili?“

„Mám-li být upřímný, tak myslím, že nemůžeme,“

připustil Biggles. „Pomineme-li, že tam jsou běloši, kteří

mají určitě střelné zbraně, musíme vzít ještě v úvahu, že

tam jsou taky ti neurvalci, s nimiž jsme se setkali dnes

ráno. Nemám nejmenší chuť kličkovat někde mezi

asagaji to mi věřte!“

„To ti rád věřím,“ ochotně přisvědčil Algy. „Ale

jaký máme teď vlastně program?“

109

„Musíme najít místo, které se jmenuje Kanili a to

dříve, než podnikneme cokoli jiného.“

„A co v tomhle směni hodláš podnikat – to budeme

lítat dokola a hledat je?“

„Ani mě nenapadne, abych se tu procházel pěšky, na

to můžeš vzít jed!“

„Kdy zamýšlíš odletět?“

„Bylo by rozumnější, abychom to odložili na zítřek.

Teď už jsou dvě hodiny pryč a my musíme ještě odklidit

ten benzin.“

„Tak tedy pojďte, dáme se do toho,“ vyzval je

Ginger. „Já už skoro spím vstoje, a čím dřív budeme

hotovi, tím dřív se všichni můžeme natáhnout do sena.

Tahle fuška začíná být až moc velká dřina, než aby se mi

mohla zamlouvat.“

„Příště sem dopravím četu nádeníků, aby dělali

těžkou práci,“ slíbil mu Biggles s úsměvem, nasadil si

tropickou helmu a zamířil ke dveřím. Už chtěl právě vyjít

ven, když jeho zrak upoutal jakýsi pohyb v dálce, a tak

místo aby vykročil z domu, rychle couvl zpět.

Algy popadl pušku a nakukoval mu přes rameno.

„A hrome, antilopy!“

Ginger se k oběma připojil, vyhlédl ven a uviděl

stádo zvířat s dlouhými rohy, které se klidně páslo asi ve

vzdálenosti půl druhého kilometru od východního okraje

letiště.

„Co tak některou z nich klepnout po hlavě? Měli

bychom k večeři řízek,“ napadlo ho.

„Myslím, že to je vynikající nápad, jen jak to

udělat.“ souhlasil Biggles. „Stojí to za pokus, ale já bych

ti spíš radil, aby ses radši na další toulky nevydával,

Gingere, vždyť se sotva držíš na nohou. Algy, vem si

110

pušku a zkus štěstí lovce, my tady zatím budeme odklízet

ten benzin. Jestli nějakou antilopu dostaneš, nemusíš sem

tahat celé zvíře, postačí uříznout jen jednu kýtu! Zbytek

by se nám stejně zkazil dříve, než bychom to mohli

sníst.“

„Dobře, prima!“ souhlasil Algy nadšeně, chopil se

pušky a odplížil se do křoví.

„Pojď, Gingere, budeme hledat nějaké šikovné

místo, kam bychom uložili ten svůj benzin.“ řeki Biggles.

„Ale musíme si počínat tiše, abychom neplašili zvěř.“

111

KAPITOLA DESÁTÁ

ALGY LOVÍ ANTILOPY

Polovinu vzdálenosti, která Algyho dělila od jeho

kořisti, urazil brzy, protože měl cestou dost vhodných

úkrytů, pak se však jeho postup stal svízelnější. Usoudil,

že by bylo beznadějně pokoušet se, aby se dostal k těm

plachým zvířatům až na dostřel tak, že by prostě přešel

přes nekryté letiště, protože další krajina před ním byla

již téměř bez porostu. Když tedy husté křoví po okraji

letiště skončilo, mohl na své cestě za antilopami

pokračovat jen tak, že opatrně přeskakoval od křoví ke

křoví, dokud nevyužil poslední remízek. Pak byl před

ním holý terén. Odhadl, že je vzdálen od antilop asi na

osm set metrů, třebaže v tom průzračném ovzduší zvířata

docela dobře rozeznával a mohl tedy předpokládat menší

vzdálenost.

Algy si říkal, že by třeba mohl mít úspěch i na tu

dálku, a tak vysunul u své pušky zadní hledí na vroubek,

který označoval osm set metrů, a přitiskl ručnici k

rameni. Vzápětí však od svého záměru upustil, protože

vzduch prosycený slunečním žárem se chvěl a mihotal

jako rozčeřená vodní hladina, takže nemohl přesně

zamířit.

„Musím se k nim dostat trochu bliž.“ promluvil sám

k sobě, a právě když zkoumal terén a zvažoval, kudy se k

zvířatům přiblížit, zahlédl něco, čeho si před tím

nepovšiml. Byla to jakási mělká strouha, patrně úplně

vyschlé řečiště, jak mohl soudit podle suchého rákosí,

které lemovalo její břehy. Ta strouha se vinula krajinou a

112

na svém vzdálenějším konci mohla být asi tak dvě stě

metrů od antilop. Algy si přitom vzpomněl, že ji už

jednou zahlédl z letadla.

Lehl si tedy do trávy, protože do té strouhy musel

překonat jistý úsek, na který zvířata viděla, a plazil se

směrem k strouze. Podařilo se mu to, aniž antilopy

poplašil. Tam chvíli vyčkal, aby si oddechl, protože tento

způsob pohybu v krajině byl v tomto vedru krajně

vyčerpávající. Pak po dně strouhy vyrazil vpřed. Cestu si

klestil velmi opatrně, protože moc dobře věděl, že zvířata

může vyplašit i sebemenší šelest.

V některých úsecích postupoval Algy kupředu

docela pohodlné, ale tu a tam byla strouha příliš mělká, a

tak se musel znovu plazit. Nakonec přece jen dosáhl

místa, které si vytkl, a pak pokračoval rákosím vroubícím

břehy, až se dostal na okraj, odkud mohl mít na pasoucí

se antilopy dobrý výhled. Když pak značně vyčerpán

plížením konečné vzhlédl, neviděl ani jediné zvíře! Algy

byl naprosto ohromen, protože byl přesvědčen, že ho

zvířata nemohla spatřil. Zůstal tedy ležet a upřeně hleděl

vpřed. Jeho kořist v tom čirém vzduchu kamsi zmizela,

nebylo po ni ani památky. Pak si konečně všiml v dálce

malého obláčku zvířeného prachu. Ten naznačoval,

kterou cestou se antilopy daly na útěk.

„Aby do toho hrom bacil,“ zavrčel znechuceně Algy.

Byl překvapen i zklamán. „To se tedy můžeme s večeří

rozloučit.“ říkal si rozmrzele. Pomalu se vrátil rákosím, a

protože už nebyl důvod, proč by se měl skrývat, chtěl

vstát a vrátit se ke svým druhům. Vtom spatřil něco, z

čeho se mu rozbušilo srdce. Hbitě uskočil do nejhustšího

rákosí a zůstal bez hnutí ležet.

113

Strouhou šla skupina ozbrojených divochů. Byla to

táž četa – soudě podle jejich úborů – s níž se setkali ráno,

když pracovali na opravě letadla Puss Moth. Teď však v

jejich čele kráčel běloch v rozhalené košili, krátkých

kalhotách, s tropickou helmou na hlavě a s puškou

zaklesnutou pod levou paží. Teď už bylo úplně jasné,

proč antilopy tak nečekaně zmizely, a Algy si současně

uvědomil, že by bylo holé bláznovství, kdyby se snažil

teď prchnout. Nebylo myslitelné se pohnout, aby si ho

nevšimli. Zbývalo mu tedy jen tiše ležet a doufat ve

štěstí, protože byl skryt v hustém rákosí. Byli by si ho

také nevšimli, nebýt nešťastné náhody, která v několika

okamžicích zmařila všechny jeho předpoklady a po všech

stránkách změnila situaci.

Divoši, v jejichž čele kráčel bílý muž, tiše směřovali

k letištním budovám, které byly jejich zřejmým cílem, a

byli už na pouhých několik metrů od Algyho, když se ta

nečekaná věc přihodila. Ze suchého rákosí na protilehlém

břehu znenadání vyšla levhartice se dvěma mláďaty.

Zívala a protahovala se jako domácí kočka, která se

právě vyspala za kamny. Algy v té chvíli strnul hrůzou,

když si uvědomil, že ta levhartí rodinka tam určitě byla

po celou tu dobu, když se prodíral strouhou, a že musel

projít kolem na necelých deset metrů. Teď však na

takové úvahy nebyl čas. Levhartice se rozhlédla kolem a

zahlédla před sebou četu černochů. Ospalost ji rázem

přešla. Se zlověstným zavrčením se přikrčila k zemi a

byla z ní náhle obrovská zákeřná kočka. V následujícím

okamžiku chtěla levhartice skočit, ale tu na ni běloch

vypálil, Algy okamžitě poznal, že kulka zasáhla cíl.

Zaslechl žuchnutí olova, které se zarylo do masa, a

svědčilo o tom i chování zvířete. Se strašným řevem

114

vyskočila levhartice do výšky, pak se svíjela na zemi a

nakonec se jedním skokem vymrštila do rákosí, přesně v

tom směru, kde byl ukryt Algy!

V následujících okamžicích bylo letcovo počínání

vedeno spíš pudem sebezáchovy než jasnou úvahou.

Levhartice dopadla málem na Algyho. Zvíře si ho hned

všimlo a vrhlo se na něj s vyceněnými zuby a vytasenými

drápy. Na ten pohled Algy dlouho nemohl zapomenout.

Vymrštil pušku, hlaveň vrazil zvířeti přímo do chřtánu a

pak stiskl spoušť. Dále už se nestaral, co je s levharticí,

nýbrž přeskočil strouhu, stále svíraje pušku, a jako zajíc

uháněl směrem k bungalovu.

Za toho běhu mu prolétly zjitřeným mozkem dvě

myšlenky.

Především si pomyslel, že si Biggles nevšimne

onoho výstřelu, protože si bude říkat, že Algy vypálil na

antilopu. Dále pak počítal s tím, že ten běloch ve strouze

by po něm mohl střílet. Bylo zcela jasné, že běloch je

oním ,pánem’, o němž se ráno zmiňoval náčelník ve

sporu o Martonovo letadlo. Když si to všechno uvědomil,

raději se přikrčil a začal kličkovat. Byl to samozřejmě

dobrý nápad, protože dlouho netrvalo a bělochova kulka

se zaryla do hlíny těsně u jeho nohou a další zasvištěla

vzduchem. Algy kličkoval dál, protože čekal další ránu,

ale ta netřeskla. Uvědomil si, že puška neznámého

bělocha je většího kalibru než jeho zbraň, protože

vypálená rána měla docela jiný zvuk. Že by ji Biggles

zaslechl? No samozřejmě! Algy viděl, jak vyběhl s

Gingerem ven ze stromoví, jak se na okamžik zastavil,

aby se rozhlédl, co se to vlastně děje, a jak se potom

rozběhl směrem k hangáru, kde bylo uloženo Martonovo

letadlo.

115

Žádná rána zatím netřeskla, a tak se Algy odvážil

ohlédnout se. Ten pohled mu vysvětlil, proč běloch

nestřílí. Mezi ním a Algym se hnali divoši, které by mohl

svou puškou zasáhnout. Na Algyho už tedy nikdo

nestřílel, ale situace nebyla o nic bezpečnější, protože

nejrychlejší běžec z čety divochů se nebezpečně blížil.

Ten chlap běžel nepředstavitelnou rychlostí.

Algy konečné usoudil, že nestačí doběhnout do

bungalovu dřív, než bude chycen, a když pomyslel na

asagaj, běhal mu po zádech mráz. Zbývala mu už jen

jedna věc, a tu také Algy udělal. Jedno si uvědomoval:

čím bude černoch se svým oštěpem blíž, tím

beznadějnější bude jeho postavení.

Algy pořád uháněl, jak nejrychleji uměl, a cestou

ještě stačil vyhodit prázdnou patronu z uzávěru pusky a

znovu zbraň nabít. Pak se bleskurychle otočil, klekl na

koleno a zamířil. Zároveň viděl, jak se černochova

svalnatá paže vymrštila a jak se v slunci zableskl oštěp.

Byl si vědom, že si nemůže dovolit minout cíl, protože

byl už nebezpečné blízko. Jakmile se Algy podíval

hledím pušky, přišla mu okamžitě na pomoc jeho válečná

zkušenost. Rázem se uklidnil, rozvážně zamířil na černou

lesknoucí se divochovu hruď, na toho muže, který by ho

tak rád zavraždil, a stiskl spoušť. Rána třeskla, černoch

padl na zem a jeho oštěp se zabodl do země a zůstal tam

trčet. Algy se podíval po ostatních, kteří se mezitím

nebezpečně přiblížili, ale tu ho upoutal hukot motoru a

přiměl ho, že se ohlédl. Bylo to Martonovo letadlo: dveře

do kabiny byly otevřeny a letoun přijížděl směrem k

němu. Algy nečekal na dlouhé pobízení a zamířil k

letadlu. Rychle ještě vypálil dvě rány, z nichž jedna

srazila dalšího muže k zemi a druhá donutila ostatní, že

116

se zastavili. Pak už uháněl k letadlu. Když z posledních

sil dorazil do kabiny, pleskla do trupu letadla kulka. Algy

padl hlavou Gingerovi do klína a lapal po dechu. Kola

podvozku chvíli poskakovala po hrbolaté půdě, a pak měl

náhle pocit, jako by se mu podlaha letadla přitiskla k

chodidlům. V té chvíli si uvědomil, že jsou ve vzduchu!

117

Levhartice se na něj vrhla s vyceněnými zuby.

118

„Díky Bohu za to!“ oddechl si Algy konečně.

„A kde je ten antilopí řízek?“ neodpustil si ironickou

poznámku Ginger.

Algy si ho změřil. „Jestli ještě cekneš o antilopách,

tak ti jednu vrazím,“ osopil se na něj, protože mu nebylo

právě do žertování. „Příště to přenechám tobě. Kam se

tak táhneme?“

„Bůh sám ví, mě se neptej,“ odpověděl Ginger

upřímně. „My jsme tak daleko neuvažovali, když jsme

viděli, jak uháníš domů.“

„Pak tedy doufám, že už letíme rovnou do Anglie,“

prohlásil Algy. „Tyhle rozlehlé končiny jsou sice dobré

pro křováky, ale mnč to tu nesedí. To vám tedy povím,

pánové!“

119

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

NOSOROŽEC ROZDRTIL LETADLO

Jakmile zase Algy nabral dech, plácl Bigglese

rozverně po rameni. „Kampak si to šineš?“ zeptal se.

„Do Kanili,“ odpověděl Biggles a nepohnul ani

brvou.

„Zbláznil ses?“

„Možná.“

„Copak jsme dosud neměli nepříjemností až nad

hlavu, a to jsme ani nestrkali hlavu rovnou do lví tlamy?“

„Teď ji tedy do něčeho takového strčíme.“

„Taky se mi zdá.“

„Možná máš pravdu, ale já bych spíš řekl, že právě v

téhle chvíli je ten lev – jak ty mu říkáš – na letišti v

Insule.“

„Tak ty si myslíš, že ten vytáhlý chlap s nažloutlou

pletí a černými kníry, který’ ně mě vystřelil, je ten

Stampoulos?“

„Buď je to on sám nebo jeho náčelník. Řekl bych

totiž, že na Řeka dost vypadá. Myslím, že dokud je s těmi

svými černými hrdlořezy v Insule, bylo by dobře letět do

Kanili.“

„A pokusit se zachránit mladého Martona?“

„Snad si nemyslíš, že tam letím ze zdravotních

důvodů nebo jen tak pro povyraženi? Jakpak dopadl tvůj

lov? Mám dojem, že se ti to nějak nevyvedlo.“

„To máš tedy pravdu, nevyvedlo.“ souhlasil Algy.

„Nejdřív jsem narazil na toho Stampoulose a na smečku

jeho hrdlořezů, a zatímco jsem uvažoval, kudy vzít roha,

120

skočil na mě levhart. Ale v tom fofru to byl docela veselý

společník.“

„A co bylo dál?“

„Já vypálil na levharta a Stampoulos zase na mě.“

„A tys vyhrál, zatímco Stampoulos se netrefil, pokud

se nemýlím?“

„Přesně tak!“

„A pak jsi usoudil, že je konečně načase odebrat se

domů, co?“

„Jo, a ani jsem se cestou nezastavil, abych vám

natrhal pár květinek. Ta tlupa černochů s oštěpy mi

takové nápady vyhnala z hlavy. Co se pak vlastně s nimi

stalo, když jsem se dostal do letadla? Viděl jsi je?“

„Poslední, co jsem zahlédl, bylo, že k nim

Stampoulos doběhl a všichni se pak dali na pochod k

bungalovu, kam nesli své raněné druhy, jak se říká v

laciných románech.“

„Řekl bych, že budou hledat Sardu.“

„V tom případě doufám, že ho taky najdou a

patřičně zahrabou! Já jsem se na takovou fušku ani

trochu netěšil. Vtip je ale v tom, že ti chlapi se musí

domů vrátit pěšky, zatímco my se vezeme. Když budeme

mít trochu štěstí, budeme v Kanili první.“

„A ty jsi takový optimista, že si myslíš, že to

opuštěné místo tak snadno najdeš?“

„To samozřejmě ne, ale musíme doufat. A protože je

ten bílý chlapík pryč, jeho najatí lidé ať už jsou kdekoli,

si s námi nebudou vědět rady.“

„Abych nezapomněl, schoval jsi na Insule ten

benzín?“

„Schovali jsme pěkně skoro všechno, co se dalo

unést. Právě jsme končili a nakládali vaky do letadla,

121

když nám tvůj výstřel z pušky ohlásil, že je po lovu,

jenže ten, jak vypravuješ, teprve začínal.“

„Musíme sebou pěkné hodit, chceme-li to místo najít

ještě před setměním,“ poznamenal Algy a okénkem

vzhlédl k slunci, které již rychle klesalo k obzoru.

„Nemyslíš, že bychom udělali líp, kdybychom přistáli u

té opravny na místě, o němž se zmínil Ginger? Mohli

bychom tam doplnit nádrže a všechno ostatní schovat

stejně, jak jsme to udělali v Insule. Tak bychom získali

dvě základny, kde bychom v případě nouze mohli čerpat

benzin, a současné bychom vyřadili z provozu druhé

Lerouxovo letiště. Když budeme mít štěstí a vyfoukneme

mu všechno palivo, bude ten chlapík muset chodit pěšky,

místo aby se roztahoval v našem letadle.“

Biggles o tomto návrhu začal uvažovat a ustaraně

svraštil čelo.

„Mám dojem, že máš pravdu,“ souhlasil nakonec.

„A to nejen z důvodů, které jsi uvedl. Jsme všichni už

dost unaveni a taky je dost pozdě, abychom ještě něco

podnikali. Slunce je už zatraceně nízko. Nechceme přece,

aby nás noc zastihla v tomhle nehostinném veldtu.“

„To tedy po čertech nechceme,“ souhlasil Ginger

živě. „Já už tu jednu takovou noc prožil, a ta mi dokonale

stačí. Když už má člověk koukat na lvy, pak bych to tedy

raději dělal přes silnou železnou mříž anebo ještě líp přes

sklo v některém muzeu. Já totiž…“

„Nech si ty řeči!“ zarazil ho ostře Biggles. „Radši

pořádně koukej, kde je ta opravna. Nezapomínej, že já tu

ještě nikdy nebyl.“

„Nemůžeme se zmýlit,“ prohlásil Ginger. „Je to na

jižní straně takového velkého lesa nebo křoviska. Nevím,

122

jak daleko se ten les táhne, tak dalece jsem to tam

neprozkoumal, ale je to první les, ke kterému přiletíme.“

„Pak je to jistě tamhle – přímo před námi.“

Ginger nakoukl přes ochranné sklo. „To je ono,“

potvrdil. „Bude zřejmé dost těžké zahlédnout tu chatrč ze

vzduchu, protože je právě na okraji lesa, ale letiště je na

jižní straně.“

Biggles přiškrtil plyn a dlouhým, klouzavým letem

směřoval k cíli. Když už byl těsně nad ním, dvakrát

zakroužil, aby se ujistil, že v okolí nikdo není, a také aby

si vybral nejlepší směr k přistání a dojezdu. Viděl, že je

všechno v pořádku. Přistál tedy a pomalu se rozjel

směrem k chatrči, která už byla na kraji lesa vidět. Tři

mraveniště mu však zabránila, aby dojel až k ni, vypnul

tedy zapalování, popadl pušku, vystoupil z kabiny a

opatrně se rozhlédl kolem. Oba letci ho následovali.

„Nemyslím, že by byl někdo doma, jinak by přece

vyšel ven, když zaslechl naše letadlo.“ soudil Biggles, ale

stále se ještě díval na dveře chatrče nedůvěřivě. „Pojďme,

podíváme se dovnitř, ale nezapomeňme poslouchat každý

šustot. Nesmíme zapomenout, že Leroux tady někde

poletuje v naší vážce a že by ho mohlo napadnout tady

přistát. Nejspíš to taky udělá. Já si na tohle letadlo stejně

nemůžu zvyknout, je tady málo místa, jsme v něm

namačkáni jako sardinky. Copak –“

Biggles se rázem odmlčel a rozhlédl kolem dokola,

protože se v tom tichu rozlehl strašlivý zvuk. Vypadalo

to, jako by útočil celý jízdní pluk, a zároveň to

připomínalo prasečí kvičení při zabíjačce.

Nebylo třeba dlouho pátrat, co to bylo, protože se

vzápětí z kraje lesa na ně vyřítil obrovský nosorožec.

Rohatý čumák sklonil k zemi a vrtěl svým komickým

123

malým ohonem. Zvíře se hnalo rovnou k našim letcům a

zuřivě kvičelo. Byla to přímo lavina vzteku, již by ovšem

bylo zajímavé pozorovat odněkud z bezpečí.

Všichni tři se rozutekli jako malí kluci, které někdo

nachytal na švestkách. Algy se rozběhl k nejbližšímu

stromu, Biggles mířil nejkratší cestou k lesu, zatímco

Ginger na ty dva pokřikoval, aby se schovali v chatrči.

Sám tam doběhl a k hrůze zjistil, že dveře jsou zamčeny!

Ginger se k smrti vylekal, ohlédl se, ale tu zjistil, že se

obrovské zvíře o něho vůbec nezajímá. Nosorožec kvičel

a hnal se rovnou na místo, kde přistáli, uháněl jako

splašené spřežení rovnou k letadlu. Ginger zaslechl

Algyho, který byl ukryt na stromě a cosi vykřikoval, a

potom třeskly dvě rány, rychle za sebou vypálené z

pušky. Křik i výstřely však ten kyklopský netvor

ignoroval. Právě narazil na letadlo, až všechno

zapraštělo, a rozdupal je jako krabičku zápalek. Ten hluk

ho zřejmě vydráždil k ještě větší zuřivostí, a tak funěl,

vyhazoval zadkem, bušil kopyty a dupal po vraku letadla

se vztekem, který byl stejně nesmyslný jako ničivý.

Konečně se zdálo, že ho to dílo zkázy poněkud uklidnilo,

a tak ještě naposled zafuněl a klusal pryč, přičemž

potřásal hlavou, aby se zbavil výškového kormidla, které

se mu napíchlo na roh.

124

Ten hluk ho zřejmě vydráždil ještě k větší zuřivosti…

125

Když nosorožec zmizel v dálce, seskočil Algy ze

stromu. Biggles se vynořil z lesa a Ginger se objevil za

chatrči, kde skrčený vyčkával poslední dějství tragédie.

Letci přistoupili k letadlu a drahnou chvíli na jeho trosky

mlčky zírali.

„Kdopak mi to poradil, abych tu přistál?“ zeptal se

Biggles chladné.

„Já,“ přiznal se Algy váhavě.

„Pak tedy jistě nebudeš nic namítat a hned se dáš do

díla,“ poznamenal Biggles.

Místo odpovědi se však Algy začal nepříčetně smát

a nakonec rozchechtal i druhé dva. Nebyl to však žádný

veselý smích, jen přirozená reakce pocuchaných nervů,

jakési východisko ze zoufalé situace.

„Vám se to chechtá, mládenci!“ řekl Biggles a utíral

si zaslzené oči, „ale až půjdeme pěšky domů, tak vás ten

smích přejde, za to vám ručím!“

„Ale copak jsi už někdy v životě viděl takovou

kůlničku vyrobenou z letadla?“ smál se ještě Algy.

„To ne.“ připustil Biggles. „A taky co živ budu,

nezapomenu, jak ta potvora odběhla s polovičkou našeho

výškového kormidla na rypáku. Doufám aspoň, že to tam

bude nosit tak dlouho, až mu z toho bude pořádně nanic.“

„Já mám chuť běžet za ním a sundat mu to,“

prohlásil Algy.

„Když si pomyslím, co já vyházel peněz za vstupné

do zoologické zahrady, a tady to má člověk zadarmo,“

zabručel rozmrzele Ginger, načež se všichni dali do

nového smíchu.

126

„Moc jsme si toho nenechali, co by se dalo ztratit,

jen co je pravda,“ poznamenal Biggles posmutněle.

„Jestli to takhle půjde dál, budeme moc rádi, když nám

každému nakonec zbudou jen kalhoty.“

Biggles se shýbl a začal z vraku letadla vytahovat

cestovní vaky. Svůj vak vyhodil naposled, a když

odstraňoval několik roztrhaných popruhů, náhle se

zarazil a zatvářil se poněkud rozpačitě.

„Copak to je?“ zeptal se Algy, který jeho počínání

právě sledoval.

Biggles vytáhl svůj vak ven a hodil ho na trávu.

Potom se k němu opět sklonil, přičichl k popruhu a

zatvářil se, jako by si za každou cenu chtěl něco

připomenout.

„Tak nevím,“ řekl rozvážně. „Tak zvláštně to

páchne… něco mi to strašně připomíná… něco, co jsem

už… kdysi čichal. Jen si za nic na světě nemůžu vybavit,

co to bylo.“ Tvářil se stále tak zamyšleně a pustil ten

kousek popruhu z prstů. Pak mlčky zavrtěl hlavou, jako

by chtěl nějakou myšlenku zapudit, a otočil se k druhým

dvěma. „Poslechni, Gingere, tys přece říkal, že v té

boudě je něco na zub?“ zajímal se náhle.

„Jo, je tam nějaké hovězí maso, suchary a

kondenzované mléko,“ odpověděl Ginger.

„Tak pojďme něco pojíst, než nám z toho nějaký

slon udělá další kůlničku,“ vyzval je s trpkostí v hlase.

„Bojovat s lotrasy není zrovna špatná zábava, ale když se

do toho připletou všechna zvířata z archy Noemovy,

přestává ta hra být zajímavá, nezdá se vám?“

„Nemůžeme tvrdit, že jsme netušili, že tu jsou,“

připomněl rozmrzele Algy.

127

„To jistě, ale já jsem rozhodně nečekal, že se nám

začnou plést do řemesla, když my jsme se jim do jejich

věcí nikdy nepletli. Pojď, podíváme se do té boudy.“

Letci posbírali své vaky a odebrali se k dřevěnému

stavení.

„Ta bouda je zamčená, tam se nedostaneš,“ ozval se

náhle Ginger, který si to teprve teď připomněl.

„Já že se tam nedostanu? Tam mě sleduj!“

odpověděl Biggles, zřejmé odhodlán použít násilí.

Vzal za kliku a shledal, že měl Ginger pravdu.

Odstoupil tedy o metr či o dva a rozběhl se proti dveřím.

Zapraštělo to, chatrný zámek se vytrhl ze dřeva a dveře

se rozlétly dokořán.

„Vejděte a zařiďte se tu jako doma.“ zval své druhy

s úsměvem dál. Ale když vkročil do primitivního vnitřku

onoho stavení, brzy mu úsměv zvadl na tváři. „Gingere,

mám dojem, že jsi vykládal, že tu je skladiště benzínu!“

ozval se Biggles ostrým tónem.

„Taky tu bylo.“ přitakal Ginger unaveně.

„Pak tedy buď tak hodný a ukaž mi je.“ vybídl ho

Biggles ironicky.

„No jo, už je pryč,“ koktal Ginger a překvapeně zíral

na místo, kde byly předtím narovnány barely s benzínem.

Pak přejel očima polici, kde byly původně uloženy

potraviny. „Potraviny jsou taky pryč!“ vykřikl.

„I všechno ostatní, pokud se rozhlédneš trochu

kolem sebe.“ připomněl Biggles klidně a pátral očima po

holých stěnách, z nichž bylo odstraněno všechno, co se

dalo odnést.

„Mám takový dojem, že jsme sem přišli kapánek

pozdě.“ konstatoval Biggles. „Ještěže jsme se nespoléhali

na zdejší benzín, jimž bychom doplnili své nádržky, co?

128

To jen dokazuje, že se při takovémhle podniku nevyplácí

spoléhat se na cokoli.“

„Někdo tu asi byl,“ prohlásil objevně Ginger.

Biggles si ho zamyšleně změřil a řekl: „To je zvláštní!

Jak jsi na to přišel?“

Ginger se jen usmál, byl už zvyklý na tuto jemnou

Bigglesovu ironii, když byli v úzkých. „Tak asi došlo k

tomu, že ty dveře byly zamčeny.“ podotkl ještě Ginger.

„Ať už tu byl kdokoli, když odcházel, tak zamkl. Když

jsem tu byl dnes ráno, bylo přece odemčeno.“

Bigglesův zrak pátral po stěnách chatrče.

„Taky telefon je pryč,“ poznamenal Algy, jako by

četl jeho myšlenky.

„Ano, ale telefonní vedení odtud nebude daleko,

aspoň myslím,“ odpověděl Biggles. „Bourání takového

vedení je moc nákladná věc, a kromě toho mají přece

zájem, aby tady všechno zůstalo. Když se trochu venku

porozhlédneme, určitě najdeme telefonní drát.“

„A co podnikneme ohledně jídla?“ připomněl Algy.

„Vypadá to, že někdo z nás bude muset vzít pušku a

pokusit se o nějaký úlovek.“

„Nemá význam brát si pušku!“ podotkl Biggles.

„A pročpak?“

„Protože není nabita, a my už nemáme další náboje.

Poslední dvě rány jsem vypálil na toho nosorožce. Ginger

si vzal zásobník se šesti náboji, když pušku nabíjel v

hangáru. Tys vystřelil jednu ránu na levhartici, jednu na

černocha, který tě honil, a dvě na další černochy. Já jsem

právě teď vypálil dva náboje. Počítání z hlavy sice není

mou silnou stránkou, ale tolik dovedu spočítat, že to dělá

dohromady šest nábojů, takže ta puška je nám teď platná

asi tolik, jako vycházková hůl. Ba dokonce ještě míň.“

129

Druzí dva se na Bigglese podívali zděšeně.

„To tedy budeme muset jít zpátky s automatickými

pistolemi,“ usoudil Algy.

„Ty jako myslíš, že bys šel na obyvatele toho

obrovitého zvěřince s automatickou pistolí?“

„Nemůžu říct, že bych po tom zrovna prahnul.“

„Ani já ne, a Ginger se do toho zřejmě taky nežene.

Ostatně zhruba za pět minut se setmí.“

„Takže my tady zůstaneme na noc?“

„Už tomu asi tak bude, ledaže by někdo z nás dal

přednost čerstvému vzduchu.“

„A co ráno?“ zeptal se starostlivě Ginger.

„Pohovoříme si, až bude tady,“ odpověděl Biggles,

„ale vypadá to, že bychom měli vyrazil do Kanili.“

„Do Kanili?“ vykřikl Ginger současně s Algym.

„Když o tom tak uvažuju, řekl bych, že nám ani nic

jiného nezbývá.“ prohlásil Biggles. „Do Insuly, Malakalu

nebo do Juby máme totiž příliš daleko, než abychom

mohli doufat, že se tam dostaneme. A abych pravdu řekl,

když jsem viděl, jak to naše letadlo vzalo zasvé, napadlo

mě, že možná něco zlého na něco dobrého. Leroux se

tady musí co nevidět objevit, a i kdyby tu neměl v

úmyslu přistát jako obvykle, určitě neodolá, až uvidí tady

na zemi náš vrak. Shora to musí vypadat, jako

kdybychom tady havarovali, a on si rozhodně nebude

chtít nechat ujít podívanou na naše roztrhaná těla. Bude

radostí celý bez sebe, že jsme se sami tak ohleduplně

vyřídili. Pak bychom tedy mohli proti němu vykročit a o

dalším se s ním domluvit svými pistolemi. Myslel jsem,

že bychom tady na Lerouxe v každém případě měli

počkat, ale zároveň se ovšem musíme mít na pozoru před

panem Stampoulosem a jeho hrdlořezy. Ty by právě tak

130

mohlo napadnout, že se sem na zpáteční cestě podívají. O

tomhle všem jsem uvažoval, ještě než jsme zjistili, že

zdejší zásoby potravin jsou ty tam. Za nové situace tady

nemůžeme zůstat. Mohlo by trvat mnoho dni, než by se

sem Leroux stočil, jenže my bychom mezitím dávno

pošli hlady. Za tohohle stavu věcí se odsud musíme vydat

na cestu hned za rozbřesku a musíme hledět dostat se

aspoň někam, kde lze získat dostatečnou zásobu

vitamínů.“

„A ty myslíš, že nejlepším místem je právě Kanili?“

„Určitě, ledaže bychom se tu potulovali kolem a

doufali, že se nám ochotně nabídne nějaké hodné zvíře a

že nás pozve, abychom si z něho udělali večeři.“

Pak už dál nemluvili. Setmělo se a naši tři letci, za

celý ten den dokonale utrmácení, ulehli na podlahu v

boudě, aby si podle skrovných možností aspoň trochu

odpočinuli.

131

KAPITOLA DVANÁCTÁ

HAD V TRÁVĚ

Slunce již vykukovalo nad obzor, když se naši letci

druhého dne ráno probudili. Byli sice jako rozlámaní, ale

přece jen trochu osvěženi spánkem, který jim nemohlo

odepřít ani nevlídné zařízení chatrče. Nezmínili se o jídle

ani o pití, třebaže cítili hlad i žízeň, vyšli do jasného

ranního vzduchu a rozhlíželi se po krajině. Kromě

malého stáda koz daleko za letištěm nebylo v dohledu nic

živého, a tak se všichni tři chystali na vandr obráceni

zády k slunci.

„Co s těmi cestovními vaky?“ zeptal se Algy a

skepticky si je prohlížel. „Vezmeme je s sebou?“

Biggles okamžitě zavrtěl hlavou: „Abychom se

dostali tam, kam máme namířeno, bude to vyžadovat

veškeré naše síly, i když žádnou přítěž nepotáhneme. V

těch pytlech není nic, bez čeho bychom se v téhle chvíli

neobešli. Myslím tedy, že bude nejlíp, když je tu někde

uschováme. Hlavně je nesmíme nechat tady na zemi, to

by je bílí mravenci roztrhali na kousíčky, a my přece

nechceme, aby nám rozžvýkali zápisníky. Něco vám

poradím: Zavěsme je na některý strom v lese, tak, aby si

jich nikdo nevšiml. Můžeme k tomu použít výztužný drát

z letadla.“

„To je výborný nápad,“ souhlasil Algy.

Naši letci pak již bez dalších okolků vaky uschovali.

Zabralo jim to jen několik minut, a když tuto práci

skončili k plné spokojenosti, shromáždili se ještě jednou

před boudou a chystali se vyrazit. Biggles jim však řekl,

132

aby ještě chvíli počkali, a sám pak pobíhal jako lovecký

pes kolem boudy. Jeho vytrvalost byla brzy odměněna.

Biggles vítězoslavné vykřikl: „Tady je to!“

A oba další k němu rychle přiskočili.

„Tady je ten telefon!“ pokračoval Biggles; když k

němu jeho druzi přiběhli. „Tady je vedení, a telefonní

přistroj je nejspíš v téhle skříňce,“ Biggles ukazoval na

malou dřevěnou skříňku, zpola přikrytou pod listím u

kořenů stromu. „Jo, je tady,“ přisvědčil a zdvihl víko. „Ti

chlapi samozřejmé telefon z boudy uklidili pro případ, že

bychom ji tady našli. Pochopitelně jim došlo, že o ní

víme, když jsme jim tady vyfoukli Martonovo letadlo.

Určitě jim muselo vrtat hlavou, jak jsme na tohle místo

přišli, a sotva asi se jim podaří přesvědčit Lerouxe, že to

je všechno jeho vina.“

„Hodláš ten telefon použít?“ zeptal se Algy.

„Abych jim oznámil, že jsme někde tady na cestě k

nim? To tedy ne! Ale stejně má pro nás obrovskou cenu.

Především budeme sledovat drát vedení, protože ten nás

dovede rovnou k jejich dveřím.“

„A hrome! To mě nenapadlo,“ přiznal se Algy.

„Proto jsem to vedení taky tolik hledal.“ řekl Biggles

a vykročil podél telefonního vedení vpřed.

Dlouhý kus cesty se drát táhl podél jižního okraje

lesa asi pět metrů nad zemí. Někde byl upevněn ke

stromům na izolátorech, jinde byl uložen do zářezů

bambusových tyčí. Pak bylo stromů stále méně a nakonec

se úplné vytrácely, a naši tři letci se ocitli v rozložité,

smutné, sluncem vyprahlé rovině s remízky stromů s

plochými korunami, které tu a tam podpíraly telefonní

vedení. V dálce několika kilometrů, kterou mohli letci

sotva přesně odhadnout, vyvstaly jakési velké útesy z

133

šedého kamene. Postupně jejich rozměry rostly, až

konečně přecházely v rozlehlý hřeben hor.

Biggles přehlížel krajinu a uvažoval. „Tamhlety

hory musíme dneska zdolat,“ poznamenal tiše, jako

kdyby myslel nahlas. „Vidíte, co na nás čeká,“

pokračoval svým obvyklým klidným hlasem a obrátil se

k svým druhům. „Nedostatek vody nás bude trápit víc

než nouze o jídlo, a já bych řekl, že je krajně

nepravděpodobné, že bychom našli nějakou vodu na

téhle straně hor. Kdyby tu nějaká voda byla, určitě by

nám to prozradila barva zdejší vegetace, ale já tu nevidím

jediné zelené místečko, ať se dívám, jak dívám. Tam v

horách by samozřejmě měla být voda; buď nějaký

pramen nebo nádrž dešťové vody. Budeme ji potřebovat

co nejdříve, a proto se musíme dostat přes tyhle hory

ještě dnes. Má někdo snad nějaký jiny návrh?“ Nikdo se

neozval.

„Tak tedy pojďme a pospěšme si!“ rozhodl Biggles a

ujal se velení. Vyrazil pevným krokem vpřed a stále se

držel telefonního vedení.

Naši letci pochodovali několik hodin. Slunce zatím

vystoupilo vysoko na oblohu a trýznilo je svými bílými

palčivými paprsky, které jim vysušovaly pot na kůži tak

rychle, jak se tvořil. Během cesty nepromluvili jediné

slovo, protože měli ústa téměř vyprahla a každý rozhovor

by je velice namáhal. Zvéř byla během cesty úplně

běžným zjevem, zejména antilopy, nevzhledni pakoni,

dále žirafy, zebry a buvoli, kteří jen pohodili hlavou a se

zájmem vyčkávali, až ti tři pocestní přejdou kolem nich.

Jednou zahlédli také nosorožce; stál pod stromem

obklopen jakýmisi podivnými ptáky, kteří se živí

klíšťaty; klíšťat mívají nosorožci plnou kůži. Ti ptáci jim

134

také hlídkují. Nosorožec byl naštěstí od našich poutníků

dost daleko, a tak třebaže to hejno s varovným křikem

vzlétlo do vzduchu, nebyl pro ně nebezpečný. Jen se

párkrát proběhl sem a tam a zase se vrátil ke stromu,

protože nenašel nic, na čem by si mohl vylít svůj vztek.

Jen tam stál a svýma krátkozrakýma očkama se zmateně

díval na druhou stranu.

Biggles se občas zkoumavé zahleděl na hory, jež

byly sice už znatelné blíž, ale přesto stále hodné daleko.

„Kolik je to k těm horám, co myslíš?“ zeptal se ho

Algy, který si všiml jeho pohledu do dálky.

„Myslím, že asi tak osm kilometrů, ale můžou být

ještě dál,“ zněla Bigglesova bezútěšná odpověď.

A pak všichni tři šlapali dál a o cíli nemluvili. Všem

se šlo špatně, každý si to sám pro sebe uvědomoval, ale

žádný se o tom slovem nezmínil. Zejména Ginger velice

trpěl, ale za nic na světě by to nepřipustil.

„Díval jste se někdo na hodinky?“ zaskuhral Giger

po dalším zoufalém mlčení.

Biggles se podíval na zápěstí. „Moje hodinky se

zastavily,“ odpověděl. „A co ty. Algy?“

„Já je dnes ráno rozbil.“ odpověděl stručně Algy.

Pak dodal: „Podle hrubého odhadu budou tak tři hodiny.“

„Já bych řekl, že je asi jedna hodina, nanejvýš půl

druhé.“ odhadl Biggles, když se podíval na slunce.

Pak Biggles usedl na zem, zul se a vyměnil si

ponožky z jedné nohy na druhou a vybídl k tomu i své

druhy. „To je stará vojenská praktika,“ poučoval je, „a

jako mnohé vojenské praktiky stojí za vyzkoušení.“

Když se všichni přezuli, vydali se hned zase na

cestu. Zamířili k jakési průrvě či průsmyku mezi horami,

který teď před nimi zřetelně vyvstal. Ani při bližším

135

pohledu nevypadaly ty hory nijak vábněji: jejich šedivé,

žulové hřebeny se zdvihaly do výše jaksi strnule a bez

života.

Biggles se náhle zastavil a upřeně se zahleděl na

zem. Potom udělal vpravo v bok a řekl: „Touhle cestou.“

„A co telefonní vedení?“ namítl překvapení Algy.

„Tím se teď nemůžu trápit,“ odpověděl stroze

Biggles. „Teď musíme především najít nějakou vodu,

pak se zas můžeme vrátit k tomu vedení. Tohle je stezka

zvěře,“ pokračoval Biggles ve svém výkladu a ukázal na

jakousi zřetelnou dobře vyšlapanou pěšinku. Právě ta ho

přiměla změnit směr pochodu.

Algy a Ginger si teprve teď povšimli, že stezka je

poseta nesčetnými otisky kopyt a kopýtek, otisky, které

zcela určitě vznikly v době, kdy byla půda vlhká a

měkká, a teprve později byly sluncem vypáleny do

tvrdosti cihly.

„Ty myslíš, že ta stezka vede k vodě?“ zeptal se

Ginger, který právě pochopil důvod Bigglesova odklonu

z původní cesty.

„Doufám, že ano,“ odpověděl Biggles. „Nejsem sice

žádný zkušený stopař, ale teď jsem si vzpomněl, kdysi

jsem totiž četl, že divoká zvířata vyšlapávají určité stezky

k místům, kam chodí pít,“ vysvětloval. „My můžeme

jedině spoléhat na to, že tahle stezka vede k vodě. Tak

tedy pojďme.“

Letci se opět dali na pochod, šli mlčky a bez

zastavení, až se ocitli v blízkosti pohoří, které nyní

vypadalo ve své pustotě děsivě. Zdálo se, že Ginger je se

svými silami v koncích. Při chůzi vrávoral, jeho oči se

skelně leskly a kolem rozpraskaných začernalých rtů měl

kroužek přischlého prachu. Algy na tom byl o něco líp,

136

ale ani on už nemohl zavřít ústa a jeho dýchání se

změnilo v krátké, bolestné, těžké vzdechy. Biggles dosud

vypadal poměrně normálně, tváře měl však vpadlé a rty

sevřené do jakési vzdorovité čárky.

„Vytrvejte, mládenci, už nemůžeme být daleko od

vody,“ povzbuzoval své druhy, srdce se mu však svíralo

úzkostí, protože si uvědomoval, že dosud na žádné ze

svých minulých cest nebyli v tak zbědovaném stavu.

Biggles sáhl do kapsy pro automatickou pistoli, šel dál

stezkou, přičemž se obezřetné rozhlížel na obě strany, až

dospěl k prvním výběžkům skal, které se třpytily v

poledním slunci. Když jeho zrak padl na vychrtlou zebru,

jeho bdělost se zdvojnásobila. Hrála v něm každá žilka.

Náhle před ním vyrazilo půl tuctu rohatých koz, které se

lidí lekly a horempádem uháněly pryč. Všechny najednou

však nestačily prolézt úzkou štěrbinou mezí skalami, a

tak se dvě z nich opozdily vzadu. Bigglesova ruka se

vymrštila. Beng! Beng! Beng! zaštěkala automatická

pistole.

Při třetím výstřelu jedno zvíře upadlo, ale vzápětí

zase vyskočilo a uhánělo za ostatními, jako by nebylo

zraněno. Biggles to sledoval bez zájmu. Pak se ohlédl k

místu, odkud se stádo vynořilo, a zajásal. Jeho oči totiž

padly na kaluž vody. Byla to stojatá voda a vypadala

bídně, zvlášť při okrajích, kde kozy zvířily bahno.

Pro Bigglese bylo příznačné, že se sám nerozběhl

kupředu, aby se napil, ale nejdříve se ohlédl po

kamarádech. Oba ho už doháněli, a hlavně Ginger zjevně

ožil a hnal se jako velká voda. Biggles vstoupil do louže

až za okraj rozvířeného bahna, nabral vodu do tropické

helmy a vracel se vstříc oběma druhům. Všiml si

zároveň, že Algy má ještě dost sil, aby se obsloužil sám,

137

a proto zamířil rovnou ke Gingerovi, který se už začínal

potácet.

„Tady máš, chlapče, lokni si.“ řekl mu Biggles. „Ale

pij pomalu… pěkně pomaloučku… tok, to ti prozatím

stačí. Je ti už líp?“

Ginger se vděčně podíval na Bigglese a unaveně se

usmál. „To je báječný nápoj,“ liboval si.

„Za normálních okolností by ti asi sotva tak

chutnalo,“ smál se Biggles. Pak sám několikrát usrkl a s

požitkem si svlažoval rty.

„Mohl bych dostat ještě trochu?“ žadonil Ginger.

Biggles mu podal svou helmu, ale varoval ho:

„Hlavně pij pomalu. Kdyby ses napil příliš najednou, tak

tě to dorazí. Pojď se mnou k té kaluži!“

Oba došli k Algymu, který seděl na okraji vody a

omýval si obličej. Helmu postavil vedle a občas z ní

upíjel.

„Myslím, že si nemůžeme stěžovat,“ podotkl

Biggles, když zahnali nejpalčivější žízeň a lehli si vedle

vody. „Je to ale moc škaredá omáčka. Na pití by se měla

převařit, ale co nám zbývá, když žádnou nádobu

nemáme.“ Pak Biggles vstal a ostatním nařídil: „Zůstaňte

tady, anebo ještě líp, nasbírejte trochu suché trávy a

rozdělejte oheň. Snad se vám podaří sehnat nějaké suché

větve z těch keřů v okolí, ale dávejte si pozor, abyste tam

nešlápli lvovi na ocas. Nějaký tu nablízku určitě bude. Já

se za chvíli vrátím.“

Biggles se vrátil za deset minut, zubil se na celé kolo

a nesl velikánský kus krvavého masa. Když uviděl malý

ohníček, který jeho druhové zatím rozdělali, pochvalně

pokýval hlavou.

138

„Kdes to, prosím tě, sehnal?“ ptal se udivený Algy.

„Co to je?“

„Svíčková ze zebry.“ usmál se Biggles, položil maso

na plochý kámen a začal krájet řízky.

„Ale kde je?“

„Mám obavy, že jsem komusi sebral večeři,“

vysvětloval Biggles. „Právě když jsme sem přišli, zahlédl

jsem tamhle dole mrtvou zebru, a tak mě zajímalo, jak

dlouho tam asi leží zabitá. Musela být zadávena před

několika hodinami, což mě přivedlo k myšlence, že se tu

nedaleko potuluje jistý pán v zrzavém kožichu, řečený

Panthera leo neboli lev pustinný. Patrně se ke svému

úlovku se západem slunce ještě vrátí pro další chod,

takže bychom udělali nejlíp, kdybychom se odtud pěkně

odklidili. Budeme muset odtud vypadnout ještě před

západem slunce, jinak bychom tady mohli být svědky

všeobecného napájení dravé zvěře. Kdyby si pan

Panthera leo usmyslel, že se trochu napije, neměl bych

valnou chuť stavět se mu do cesty a začít se s ním hádat.“

Algy vzhlédl k slunci, které již začalo klesat za

vrcholy hor. „Bylo by dobře, kdybychom si někde našli

nouzový nocleh,“ navrhl Biggles. „Do setmění už moc

dlouho nechybí. Neměli bychom si vzít trochu vody na

cestu?“

„To se dá udělat jedině tak, že ucpeme ventilační

otvory v helmách a nabereme si vodu do nich,“

pokračoval Biggles, nabodl kousek masa na dřevěnou

hůlku a přidržel nad plamenem. „Nemusíme chodit nijak

daleko. Neumím si sice moc představit, jak budeme spát

v těchhle skalách, ale nemůžeme si vybírat.“

Naši letci se chvíli pilně obírali jídlem, opékali tenké

plátky masa nad ohněm a po anglickém způsobu je jedli

139

napolo syrové. Maso bylo tuhé a nepříliš chutné, ale hlad

je dobrý kuchař. Když se najedli, vracely se jim síly a s

nimi i jejich příznačné veselí. Chvilku se ještě zdrželi

přípravou masa, které jim zbylo, ale pak vyrazili hledat

místo, kde by mohli v relativním bezpečí přečkat noc.

Biggles

nesl

nevábně

vypadající

zásobu

masa

napíchnutou na tyčce, zatímco každý z obou jeho

kamarádů opatroval helmu plnou vody.

Hledat nocleh bylo mnohem nesnadnější, než se jim

původně zdálo. Všude bylo sice spousta jeskyň a

nehlubokých trhlin mezi skalami, všechny však vypadaly

tak, že už mají své nájemníky. Ale nakonec si naši letci

přece jen vybrali – poněkud chvatně, protože byla už

téměř tma – jakési ploché skalisko několik stop široké,

které bylo shora cele kryto převislým skalním útesem. V

posledních několika minutách odcházejícího denního

světla sbírali naši letci suchou trávu a všechno, co

vypadalo, že bude hořet. Ale nakonec oheň nerozdělali,

neboť usoudili, že by jim zásoba paliva i při docela

malém ohníčku vydržela sotva půl hodiny. Uschovali

tedy palivo pro případ nouze, kdy by jim mohlo posloužit

jako ochrana proti divoké zvěři a jako zdroj světla v

případě nějakého poplachu. Noc rozdělili na tři hlídkové

úseky. Ginger dostal první službu, protože bývá vždycky

považována za nejsnadnější. Když zařídili všechno

nezbytné, uložili se dva nehlídkující ke spánku.

Ginger seděl na skalisku chvíli v dřepu a

neúnavnýma starostlivýma očima upřeně hleděl do tmy.

Nad krajinou se rozhostilo mrtvé ticho, jež zdaleka

nepůsobilo pocitem klidu a bezpečnosti. Bylo to spíš

napjaté, tíživé mlčení, jakési tísnivé ticho očekávání, jako

140

by se všechna divoká zvířata z široka daleka slézala a

číhala na svou příležitost.

Hned nato se ve vzduchu ozval slabý bzukot. Ginger

zprvu uvažoval, co to může být, ale když pocítil palčivou

bolest na tváři, jako by se spálil o kopřivu, věděl, na čem

je, a rozmrzele si štípnuti třel. Za chvíli přiletěl další

moskyt a sedl mu na bradu. Ginger se oháněl a ošíval, ale

snažil se být tiše, aby nevzbudil své přátele.

„Zatracení moskyti,“ bručel vztekle, když se mu na

krk slétl snad tucet moskytů najednou. „To tedy budeme

mít pěknou noc, jestli to takhle půjde dál, jak to začalo.

To proto, že jsme tak blízko vody,“ říkal si. Právě si totiž

vzpomněl, jak Biggles kdysi vykládal cosi o tom, že

moskyti si libují na vlhkých bažinatých místech, kde

zakládají líhně.

Jak se však ubohý Ginger mohl bránit? Přitáhl si

límec košile těsné ke krku, protože hmyz útočil stále

dotěrněji a směleji. Náhle si uvědomil, že ty potvory

zřejmě štípají i spícího Bigglese a Algyho, avšak jejich

pravidelné, klidné oddechování ho uklidnilo, a tak se

zase snažil soustředit na hlídku a zahleděl se do mlčící

bílé noci.

Měsíc v podobě velkého svítícího kotouče citrónové

barvy pomalu putoval nad obzorem a koupal celou

krajinu ve svém bledém přízračném svitu. Měsíční, světlo

však nestačilo ozářit okolí natolik, aby Ginger rozeznal

víc než hrubé obrysy okolních předmětů, tím méně aby

přehlédl tu nesmírně rozlehlou planinu, která se vlnila do

dáli – jak se zdálo – snad až na konec světa.

Když se však náhle dole pod ním ozval strašlivý

zvuk, Ginger hrůzou téměř ztuhl a vyschlo mu v ústech.

Začalo to vrčením, které přešlo v řev, a ten pak nadobro

141

zanikl v pronikavém výkřiku smrtelné hrůzy. Následoval

šílený dusot kopyt po tvrdé zemi, přerývaný zlostným

vrčením, při němž stydla krev. Pak se ozval další skřek,

který skončil jakýmsi žalostným, přidušeným kňučením.

V následujícím tichu se zdálo, jako by předla obrovská

kočka.

Ginger se zachvěl a odsunul se blíže k převislé

skále.

„Hrome, co se to tu děje?“

To byl Bigglesův hlas. Ginger rozčileně vyskočil,

ale zároveň pocítil úlevu, že není sám. „Fuj, to je hrůza!“

vyhrkl na Bigglese, zvlhčil si jazykem rty a namáhavě

polykal sliny.

„Co se to děje? Něco mě probudilo?“ posadil se

Biggles na skalisku.

„Tady těsně pod námi někdo právě přišel o život.

Myslím, že tam lev zakousl zebru. Nic sice nevidím, ale

je to strašný kravál. Nestydím se přiznat, že jsem se

strachy celý zpotil. A kromě toho mě žerou moskyti,“

postěžoval si Ginger sklesle. „Mám dojem, že mi pěkně

zřídili obličej.“

Biggles vstal. „To znám, mě taky mají rádi. Ale je to

od těch potvor stejně zákeřné, že člověka bodají i ve

spaní. Kdepak je asi ten lev?“

„Přesně nevím. Ty zvuky se ozývaly ze tmy za

kaluží. Myslíš, že bychom v té věci měli něco

podniknout?“

„Co chceš dělat? Chceš mu snad říct, aby šel domů a

nedělal tady v noci kravál? Kdyby byl chtěl, tak se nám

už dávno mohl věnovat, když se poohlížel po večeři.

Budeme však nuceni podniknout něco proti těm

142

moskytům, jinak budeme zítra ráno vypadat jako

strašidla.“

„A co chceš, k čertu, v těchhle podmínkách

podnikat?“

„Rozděláme oheň, to je jediné účinné opatření. Kouř

moskyty zažene nebo jim aspoň vezme chuť nás tolik

napadat. A protože plamen ohně bude udržovat v uctivé

vzdálenosti také lva, zabijeme dvě mouchy jednou

ranou.“

„Ale vždyť nemáme dost klestí ani na půlhodinku!“

„Pak tedy budeme nuceni si ho trochu nasbírat. V

tomhle doupěti, kde se přetlačují lvi s moskyty, stejně

nemá smysl spát. Poslouchej!“

Vzápětí se oba muži na chvíli odmlčeli. Od kaluže k

nim doléhaly podivné zvuky, jaké vydává spokojená

domácí kočka nad miskou mléka. Jenže to bylo

stonásobné hlasitější.

„To nezní moc pěkné, viď?“ poznamenal klidně

Biggles.

„Co asi dělá ta šelma? Co myslíš?“

„Řekl bych, že chlemtá krev toho ubohého zvířete,

které právě zadávila. Ale myslím, že se nemusíme bát.

Není to právě moc blízko, a nadto se náš přítel lev právě

dosyta cpe čerstvým masem zebry, takže bude spíš

přemýšlet o tom, kde by si pohodlné zdříml, než aby

obtěžoval nás. Aspoň v to můžeme doufat.“ Biggles se

pleskl přes tvář. „Parchanti mizerní!“ ulevil si. „Hned

zajdu dolů pro trochu roští na náš oheň, tamhle k tomu

křoví,“ prohlásil odhodlaně a otevřel kapesní nůž.

„Neblázni, Bigglesi!“ zhrozil se Ginger, který už byl

ze všeho doopravdy vyděšen.

143

„Blázni, neblázni, prostě jdu. Ti moskyti mě

přivádějí k šílenství. Vždyť to křoví není vzdáleno ani

deset metrů, takže bych neřekl, že by tam číhalo

bůhvíjaké nebezpečí. Rozhodně ne větší než tady, jak to

tak odhaduju. Pokud ten lev na nás dostane chuť, tak ho

nic na světě nezastaví, ať jsme, kde jsme.“

„Asi máš pravdu,“ připustil Ginger poněkud

neochotně. „Ale přesto mám dojem, že je bezpečnější,

když jsme všichni pohromadě. Počkej chvilku, vzbudím

Algyho a rozděláme oheň. Pokud ho chceme zapálit,

můžeme to udělat hned teď, ať se těch moskytů zbavíme

co nejdřív.“

Hned nato Ginger rýpl Algyho do boku, a ten

polekaně vyskočil.

„Co se to děje?“ lapal po dechu. „Ach tak, už na mě

přišla řada, abych hlídal.“

„Ne, ještě ne,“ uklidnil ho Ginger. „ale všichni

moskyti z celé Afriky si tady dali dostihy, a my jim tu

sloužíme jako závodiště. Mám dojem, že vítěz mi sedí

právě na zádech, na dosah ruky. Kdybychom jim dovolili

takhle pokračovat, tak bychom ráno ani na oči neviděli.

Chceme tedy rozdělat oheň a trochu je odtud vykouřit.

Biggles se dobrovolně nabídl, že dojde pro trochu roští.“

Při tomto výkladu škrtl Ginger zápalkou a přidržel ji

u suché trávy. Vzplanula jasným plamenem, který vrhal

ponurou zář na vyprahlou zemi, na skály i na tváře mužů,

cestováním už značně přepadlé. Byl to malý ohýnek, ale

přece zářil do tmy jako pochodeň a zároveň je natolik

oslňoval, že mohli stěží rozeznat jen nejbližší okolí.

Také Biggles byl tím plamenem oslněn, a tak když

popošel kousek dál, rovnou do něčeho šlápl. Je pravda,

že se na zem vůbec nedíval, protože si přes své

144

ujišťování vůbec nebyl jist, že by se nemohl setkat se

lvem, ať už s tím, kterého slyšeli řvát, anebo s jiným.

Když tedy vykročil pro roští, sledoval spíš okolní skály

než zemi těsné před sebou.

Tak se stalo, že pravou nohou šlápl právě na živé

klubko stočeného hada. Neviděl jej, jen ucítil cosi

měkkého a pohyblivého, po čem mu sjela noha. A

protože si uvědomil, že to musí být živý tvor, uskočil

nazpět. Počínal si sice rychle, ale přece jen se opozdil.

Dříve než si stačil uvědomit, že se setkal s hadem, ovinul

se mu plaz – jinak pomalý a ospalý – bleskurychle kolem

těla, a tak mu přitiskl levou ruku, v níž třímal

automatickou pistoli k tělu. Naštěstí zůstala Bigglesovi

volná pravá ruka, držící nůž. Začal zuřivě bodat do

hadovy vztyčené hlavy a zároveň řval tak silné, že to

muselo být slyšet na kilometr daleko.

Teprve po chvíli shledal, že to není jedovatý had –

což pozná každý, kdo žil v krajinách, kde se tento

zvláštní druh plazů vyskytuje. Takový had svou oběť

nemůže smrtelně uštknout, snaží se ji však udusit a

rozdrtit jí kostí, podobně jako to dělá hroznýš královský.

Nedokáže to ovšem, pokud se jeho ocas neopírá o něco

pevného, vtěsnán do stromu nebo mezi kamení. I v tomto

krajné zoufalém postavení si Biggles uvědomil, že v

okolí není jediný stromeček. Jinak vnímal jen obrovskou

tíhu toho netvora a jeho odpornou hlavu s rozeklaným a

kmitajícím jazykem ve vzdálenosti několika centimetrů

od své tváře.

Biggles divoký pokřik okamžitě přivolal Algyho i

Gingera. Hned věděli, co se stalo. Oba měli sice u sebe

pistole, ale sotva ji mohli použít. Bylo nebezpečné

vystřelit na hada, který se ovíjel kolem jejich druha. Ani

145

do jeho hlavy, která se vzpínala před Bigglesem, by se

nestrefili, protože byl v neustálém pohybu. Něco

takového by vyžadovalo velice zkušeného střelce, což

žádný z nich nebyl.

Biggles, dosud ve velmi stísněném postavení, si moc

dobře uvědomoval, že sotva dokáže zasadit hadovi

smrtící ránu. Když však viděl, že k němu oba letci

přibíhají, odhodil nůž a křikl:

„Jdi k ocasu! K ocasu! – Uřízni mu ocas!“

Algy zaslechl, jak ocelová čepel zazvonila o skálu, a

vrhl se na místo, kam dopadl Bigglesův nůž. Byl zmaten

a zděšen a nemohl jej nalézt.

„Gingere, světlo!“ zařval hystericky. „Podej mi

světlo!“

Ginger však žádné světlo neměl, protože po

rozdělání ohně odložil krabičku zápalek na skálu, kde

předtím seděl. Ginger však neztrácel čas zbytečným

vysvětlováním, vrhl se k ohni a popadl hořící větev.

Dřevo ho pálilo do ruky, ale on je přece jen donesl na

místo, kde lezl po kolenou Algy a poslepu hledal

Bigglesův nůž.

Tráva byla naštěstí suchá jako troud a okamžitě

vzplanula, jakmile se jí dotkla hořící větev. Pak se objevil

i nůž, ležící v jedné skalní štěrbině. Algy jej spatřil jako

první, rychle se shýbl, ale než nůž stačil sevřít pevně v

dlani, švihl sebou mohutný hadí ocas, hledající na skále

opora, a srazil Algyho na znak.

Ginger však uviděl nůž také. Nechal Algyho, aby si

pomohl sám, popadl nůž, prudce se nadechl a vrhl se na

ocas toho netvora v okamžiku, kdy nalezl pevnou skálu.

Koutkem oka zahlédl ve žlutavém plápolu ohně, jak

Biggles těžce upadl na zem, stále těsněji svírán hadím

146

tělem, a proto začal bodat do hadího ocasu s takovou

zuřivostí, jakou rodí jen zoufalstva a strach.

Všechno ostatní vypadalo jako příšerný sen. Ginger

pevně uchopil levici konec hadího těla, ten se však zmítal

a vyschlá hadí kůže mu rozedřela ruku. Ginger však

nepolevil. Maně si uvědomil, že volá na pomoc Algyho.

Napadený had uvolnil svůj ocas, jimž hledal oporu ve

skále, začal jím mlátit kolem sebe a táhl Gingera k sobě.

Ten se však pevně držel a neustále volal o pomoc.

Algy, který při tom saltu dozadu málem zapomněl

dýchat, se konečně postavil na nohy a vrhl se na černé

stočené plazovo tělo mezi Bigglese a Gingera. Sevřel je

mezi koleny, přitiskl na ně ústí hlavně své pistole a stiskl

spoušť.

Výsledek byl okamžitý. Had uvolnil své sevření a

obrátil se proti Algymu, To nečekané přepadení chudáka

letce povalilo, a had mu dopadl plnou vahou na záda.

Ginger, který stále ještě bodal nožem do hadova

ocasu, v tom kritickém okamžiku projevil obdivuhodnou

duchapřítomnost. Uchopil nůž do zubů, vytrhl dvě hrsti

suché trávy, bleskově je zapálil a snad ještě rychleji

vrazil celý hořící chomáč do rozevřené hadi tlamy.

Téměř ještě dříve, než si naši letci mohli uvědomit,

že nebezpečí pominulo, sklesl had s mohutným

žuchnutím na zem a rychle se odplazil do noční tmy.

Zmizel tak rychle, že naši letci překvapené zůstali stát,

vyjevené hleděli jeden na druhého, lapali po dechu a

chvěli se leknutím i námahou.

„Nejsi zraněn, Bigglesi?“ vypravil ze sebe Algy.

„Myslím že ne,“ odpověděl tiše Biggles. „Jen trochu

pomačkán, nic horšího. Sakra práce. Takové potvory

musí člověk potkat zrovna v noci. Brrr!“

147

Biggles se při vzpomínce na hadovo objetí otřásl

odporem.

„Pokud ještě někdy v téhle příšerné krajině usnu,

určitě to nebude moje vina,“ prohlásil důrazně Ginger a

otíral si ruce do trsu trávy. „Neměl jsem nejmenší ponětí,

že se takové příšerné potvory ještě potulují po světě,

jinak by mě sem nikdo za nic na světě nedostal. To tedy

ne! Nejdřív lvi, pak moskyti a teď ještě hadi! Mám

dojem, že je na čase, abychom zamířili domů a tenhle

kraj jim zanechali k volnému používání.“

„Pro začátek pojďme aspoň k našemu ohni.“ navrhl

Biggles minimální program.

Sklesle šli zpátky k místu, kde stále ještě čile hořela

hrstka roští, a znavené si dřepli na skálu, kde předtím za

své noční hlídky seděl Ginger.

Jeho druhové si všimli, že Biggles je pobledlý a

usoudili, že ho ta událost zkrušila více, než si připouštěl.

„Tak co?“ snažil se Ginger překonat tísnivé mlčení a

střídavé se díval na oba své druhy.

„Co máš na mysli?“ nechápal jeho otázku Algy.

„No, co teď podnikneme?“

„Zůstaneme, kde jsme,“ rozhodl rychle Biggles.

„A co s těmi moskyty?“

„Co s nimi má být?“

„Řikal jsi přece, že půjdeš pro trochu roští.“

„Máš pravdu, to jsem říkal,“ přiznával Biggles. „Ale

mezitím jsem svůj úmysl změnil. Samozřejmě ti nikdo

nebrání, abys tam zašel sám a…“

„To mé ani nenapadne,“ přerušil ho rozhodně

Ginger. „Já jsem už vykonal veškerou výzkumnou práci,

kterou jsem hodlal vykonat za celou noc.“

148

„Heleď, Gingere, takhle se na to nedívej,“ řekl mu

vážně Biggles. „Musíme se snažit trochu si ještě

zdřímnout, jinak budeme zítra vypadat jako opilci.

Držme teď hlídku ve dvou, nebude to tak únavné, jako

když hlídá jeden. Ginger a já začneme. Za hodinu si

lehne Ginger, a ty, Algy, ho vystřídáš. Za další hodinu si

lehnu já, a vstane zase Ginger, atakdále.

Budeme taky nuceni co nejdéle udržovat náš oheň,

jen v minimálním rozsahu, ale aby neuhasl. Pak jej

můžeme kdykoli zase rozdmychat, kdyby se tu objevili

zase nějací nezvaní návštěvníci.“

„To je dobrý nápad.“ podotkl Algy.

„Mně se to taky líbí,“ souhlasil Ginger.

Tak to bylo ujednáno, a naši letci se té noci znovu

postupně ukládali k spánku, aby se aspoň trochu prospali.

149

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

CO TEĎ?

Příštího rána se Ginger probudil, ještě když hvězdy

zářily na obloze. Vzbudil ho jakýsi praskot větví, načež

shledal, že Biggles a Algy pilně opékají nevábné zbytky

zásob masa. To ho přimělo, aby okamžitě vyskočil na

nohy. Byla citelná zima, a tak mu přišlo vhod, že se může

trochu zahřát u ohníčku.

„Zahlédli jste něco během hlídky?“ vyptával se

Bigglese, spíš jen aby něco řekl než ze zvědavosti. Pak si

vzájemně blahopřáli k tomu, jak vyvázli z nebezpečí

noci.

„Moc jsem toho neviděl, ale leccos jsem slyšel,“

zubil se Biggles.

„To věřím,“ přikývl Ginger. „Podle toho chrochtání,

frkání a chlemtání je tu kolem té kaluže tolik zvířat, že by

zaplnila všechny zoologické zahrady světa, a to aspoň

šestkrát.“

„Přiznám se, že to bylo trochu znepokojující,“

souhlasil Biggles. „A teď se, vy dva, zakousněte do

tohohle steaku a sbaštěte, kolik dokážete. Než se zase

dostaneme k dalšímu jídlu, tak to nějaký čas potrvá. A

dlouho se v tom nešťourejte! Čím dříve vyrazíme, tím dál

se dostaneme, než se slunce opravdu rozehřeje. Nebude

to žádná legrace, když na to pomyslím. A já mám přitom

od minulé noci pořád ještě trochu ztuhlé údy – to jak mě

něžně objímal ten přerostlý červ.“

„A to ještě můžeš být rád, že nejsi ztuhlý celý,“

zavtipkoval Ginger a nutil se do nepříliš lákavé potravy.

150

Než sprovodili se světa zbytky zebřího masa, trvalo

jen několik minut. Pak je spláchli douškem slané vody,

utáhli si opasky a přichystali se na cestu.

„Kterým směrem?“ zeptal se Algy.

Biggles odpověděl: „Musíme to vzít tudy, zpátky k

telefonnímu vedení; je jisté, že povede přes hory

nejsnadnějším průsmykern. Předpokládám, že Kanili

najdeme na druhé straně hor. Pokud totiž Stampoulos

skutečné pěstuje tabák, a já myslím, že nějaký zasít musí,

aby to mohl aspoň úspěšně předstírat, nebude se přece

potulovat tady po těch skalách, to je jasné. Jeho plantáže

jisté nejsou míněny vážné, ale něco na nich přece jen

bude. Přiznám se, že jsem na jeho sídlo moc zvědav.“

Naši tři letci nalezli telefonní drát bez nesnází a

sledovali pak jeho směr, až přišli k velké roklině v

horách, jejíž stěny byly velmi strmé. Tam neměli přehled

o terénu před sebou, protože rokle vedla klikaté, ale

nestěžovali si. Naopak, měli radost, že našli tak schůdnou

stezku, protože pohoří mezitím nabylo hrozivých

rozměrů.

Ve stínu, který vytvářela úbočí horské soutěsky,

postupovali stále vpřed, a nová zatáčka naznačovala, že

dosáhli téměř jejího nejvyššího bodu. Byli velice

zvědavi, co se skrývá za vysokým horským hřebenem, a

tak spěchali kupředu s opravdovou dychtivostí. Ještě než

však dosáhli horského vrcholku, všichni se náhle zarazili,

neboť v dálce zaslechli známý zvuk. Letci se po sobě

podívali plni nedočkavostí. Slyšeli nádherný hukot

pravidelně běžícího leteckého motoru.

Biggles se otočil a šplhal na nejbližší vrcholek,

protože horská úbočí jim v té chvíli na obou stranách

151

omezovala rozhled. Když tam doběhl, rozhlédl se kolem

a zahleděl se zpět na planinu, odkud se ozýval hukot.

„Tamhle je!“ volal Ginger a ukazoval do dálky na

maličkou skvrnku.

„Je to naše vážka!“ vykřikoval Algy, když jeho

bystrý zrak na tu velkou vzdálenost rozeznal povědomé

obrysy letadla. „Leroux letí domů,“ usoudil Biggles.

„Schovejme se! Při výšce, v níž letí, se přežene velmi

nízko nad námi, a my si přece nepřejeme, aby nás

zahlédl.“

Všichni tři se pak zastavili a sledovali blížící se

letoun, který brzy burácel ve výšce několika set metrů

nad jejich hlavami. Jakmile se přehnal a uháněl dál nad

tou neznámou zemí, začaly se jeho rozměry rychle

zmenšovat. Letci ho stále ještě sledovali, když hukot

motoru náhle umlkl a letoun začal klesat.

„Leroux přistává,“ hlásil Biggles. „Už tedy

nemusíme nijak hádat, kde je Kanili.“

Letadlo se na chvíli ztratilo v mlze, ale pak se zase

vynořilo a rychle ztrácelo výšku, a tak se letci ujistili, že

cíl jejich cesty není vzdálen více než jeden den pochodu.

Když předmět jejich pozornosti zmizel, zahleděli se

letci konečně na krajinu, která se před nimi otevřela a

čekala na jejich kroky. V té chvíli oněměli údivem nad

její nečekanou bujnou nádherou. Zatímco planina za nimi

byla pustá a vyprahlá, před nimi se rozkládal mírně

zvlněný terén, svěží a úrodný, kam až dohlédli. Vegetace

tu byla sytě zelená a bujná, rostly tu nádherné stromy,

jednotlivě i ve skupinách, a všechno to vypadalo spíš

jako v nějakém anglickém parku. Důvod toho

obrovského rozdílu byl zřejmý: v krajině za pohořím se

vinula v mohutných zákrutách široká řeka. Její tok

152

směřoval zhruba od severu k jihu a tvořil jakousi dělicí

čáru mezi horami a úrodnou krajinou za nimi. V jednom

ze svých četných zákrutů se řeka natolik přiblížila k

horám, že byla skryta horským úbočím před zraky našich

cestovatelů, a pak se zase vynořila o kus dál.

„Teď už nám nebude scházet voda, jak to tak

vypadá.“ poznamenal Biggles, když hleděl dolů na řeku.

„Naopak se zdá, že jí tu bude víc, než si můžeme přát. Na

cestě do Kanili se budeme muset přes ni přepravit.

Taková koupel sice nikomu z nás neuškodí, ale já bych se

přece raději vykoupal v pěkně smaltované vaně.

Kristepane! Koupat se krajině proslulé krokodýly, hrochy

a jinými potvorami! To nám ještě tak scházelo!

Stampoulos se tu dokázal pěkně zabydlet, jen co je

pravda! I kdyby prohledal celou Afriku – což nejspíš taky

udělal podle toho, co o něm víme – rozhodně nemohl

najít vhodnější místo, které by bylo méně přístupné a kde

by byla ještě větší šance, že tam nikdo nezabloudí. Na

téhle straně je chráněn vyprahlou planinou, hřebenem hor

a řekou, na druhé straně Konžskou pánví, která je prý

naprosto neschůdná, jak jsem slyšel. Není proto divu, že

Stampoulos používá leteckou dopravu. Kdybychom my

nezamířili do tohohle průsmyku, nikdy bychom se přes

hory nedostali.“

Biggles se odmlčel a ohlédl se zpátky po věžovitých

skalních útesech. Tu jeho zrak strnul údivem.

„Těbůh! Jen se podívejte tamhle!“

Algy i Ginger se rychle otočili tam, kam ukazoval, a

naskytla se jim neobyčejná podívaná. Ve velkém

půlkruhovém sedle mezi mohutnými žulovými útesy a

balvany byla veliká sešlost paviánů. Samičky – soudě

podle mláďat, které držely v náručí – tiše seděly, zatímco

153

samci poskakovali kupředu a upírali své téměř lidské oči

na vetřelce. Jakmile zjistili, že byli vyrušeni, začali

křičet. Vyráželi zvuky, připomínající ostrý štěkot.

Ginger se rozesmál, protože to byla skutečně

legrační podívaná. Jak tam ti paviáni stáli a zírali na

letce, nevypadalo to, že by se příliš báli.

Pak se jeden z těch opičáků – mohutný samec, který

byl nejspíš vůdcem stáda – rozběhl kupředu, vztekle

prskal a cenil zuby. A protože to byl bezpochyb signál k

všeobecnému útoku, vyrazili i ostatní kupředu a s

obdivuhodnou mrštností poskakovali ze skály na skálu.

Veselost z Bigglesovy tváře zmizela a letec začal

rychle couvat. „Hleďme se odtud co nejrychleji dostat!“

vyrazil ze sebe. „Mám dojem, že jdou po nás. Algy,

pojď, my dva jim budeme čelit, a ty, Gingere, sleduj

stezku a říkej nám, kde jsou neschůdná místa. Koukej

před sebe! A neztrať hlavu!“

Poslední věta byla reakcí na nečekané počínání

opičiho vůdce. Pavián totiž popadl veliký kámen a

vztekle jím mrštil dolů po letcích, kteří teď rychle

ustupovali. Za prvním kamenem vzápětí začaly padat

další, takže bylo na úboči rázem živo: po výčnělcích skal

poskakovaly kameny všech možných rozměrů.

Biggles proto změnil taktiku a hbitě zanechal všech

úskoků a lsti.

„Co nejrychleji utíkejte!“ zařval. „Kdyby nás nějaký

ten kamen zasáhl, tak nám přinejmenším poláme kosti.“

Naši letci se rozběhli skalní stezkou dolů, plni

strachu, který neměl daleko k bezhlavosti. Uháněli

tempem, které by za normálních okolností pokládali za

sebevražedné. Stezka začala strmě klesat, stačilo malé

uklouznuti, a zřítili by se dolů. Na jednom takovém

154

nebezpečném místě se Biggles otočil, a když viděl, že se

opice dosud nevzdaly, popadl automatickou pistoli a

vypálil na vůdce paviánů. Cíl byl příliš vzdálen, aby jej

mohl zasáhnout, ale svištící kulky, které se odrážely od

skal, způsobily takový hluk, že se opice zalekly a trochu

zarazily.

„Jen dál! Rychle pryč!“ velel Biggles celý

udýchaný, a snažil se dohonit své druhy.

Roklina se nyní rozestoupila, a třebaže stezka byla

ještě docela zřetelná, místy byly ve skále vytesány jakési

primitivní schody.

Pohled zpátky Bigglesovi prozradil, ze je opice stále

ještě pronásledují, ovšem s mnohem větším odstupem, a

tak bylo zřejmé, že bezprostřední nebezpečí již pominulo.

„Myslím, že nás ti paviáni nechají plavat, když vidi,

že odcházíme.“ usoudil Biggles a otíral si čelo

kapesníkem. „Ale pro všechny případy bychom neměli

moc otálet. Je to zatracený kraj! Jen jsem zvědav, co na

nás čeká dál!“ A měl se to velice brzy dozvědět.

Naši tři letci sestoupili celí udýchaní a zpocení na

planinu s řekou. Zahnuli za skalní výběžek, a měli ji

téměř u svých nohou, protože její vody omývaly přilehlý

skalní břeh, na němž právě stáli. Při sestupu se jaksepatří

zřídili: od drsných skal měli odřené kotníky i holeně.

Biggles se zastavil a vyděšeně se rozhlédl doprava i

doleva. To, co viděl, ho nijak nepotěšilo. Telefonní

vedeni sice vedlo přes řeku, podepřeno na obou březích

těžkými kůly, ale nikde nebyl žádný most, ačkoli ta řeka

mohla být, široká dobrých padesát metra.

Letci šli mlčky dál, až došli na okraj vody.

„Tak se zdá, že to přece jen budeme muset

přeplavat,“ podotkl Algy.

155

Biggles sebral kámen, který odloupl ze skály, a

mrštil jím na cosi uprostřed toku, co vypadalo jako

plovoucí kus kůry. Bylo tam ostatně několik takových

kousků, první se však hbitě ponořil a zanechal za sebou

jen pás bublin, naznačujících směr, kterým odplul.

„V téhle řece neplavu.“ prohlásil důrazně Biggles.

„To bych se radši vrátil a pustil se do těch opic. Tady ale

bude přes řeku určitě nějaký brod, jinak by tudy přece

nevedla ta stezka. Jistě ji používají lidé, například

válečníci, které jsme včera viděli. Vsadil bych se, že

přišli právě touhle cestou. A, už to mám! Někde tu musí

být člun!“

„Nejspíš bude na druhé straně řeky.“ připomněl

skepticky Algy.

„To bych si tedy nepřál.“ odpověděl Biggles

upřímně. „Stampoulos a jeho bojovnici jsou přece za

horami, jak víme. Jestliže předpokládáme, že tady

překročili řeku, člun musí být někde na tomhle břehu.

Trochu se po něm porozhlédneme.“

Biggles měl naprostou pravdu. Člun tam skutečně

byl, jenže jim trvalo půl hodiny, než jej našli, a potom

potřebovali hodné fantazie k tvrzení, že to je člun. Ve

skutečnosti to byla kánoe, velmi primitivně vydlabaná z

kmene stromu. Vlastně to byl jen trochu vyhloubený peň,

jehož oba konce byly velmi neuměle zašpičatěny.

Mimoto byl ten člun shnilý a místy až k vodní hladině

proděravělý.

Letci jej našli na podivném místě, nedaleko pod

skalou, kde končila u řeky horská stezka. To místo leželo

napolo pod vodou, řeka zde tekla jakousi průrvou v úpatí

skály a oba skalnaté břehy byly velmi strmé. Bylo to

místo, kde nebylo možno přepravit se přes řeku co

156

nejkratší cestou přímo. Vzdálenost k místu, kde skála

klesala a přecházela v rákosím porostlý břeh, nebyla

velká, bylo to však proti proudu řeky, odkud letci přišli.

Neviděli za ohyb řeky, nedovedli odhadnout, jak vypadá

břeh dál, a nemohli si ani proklestit cestu podél břehu až

k místu, odkud by viděli, jak daleko by bylo třeba tím

směrem plout, než by mohli přistát. Bránil jim v torn

neschůdný skalní útes.

Z tohoto důvodu Biggles váhal. Rozkolébali tedy ten

chatrný člun, aby vyšplíchali vodu, a zase jej vytáhli na

břeh. Rozmrzele hleděli na vodní proud; byl značně

prudký, protože říční koryto se ve skalách zužovalo.

„Tak kam vyrazíme, po proudu, nebo proti?“ zeptal

se Biggles, neboť nebyl schopen rozhodnout se sám.

„Chceme-li přistát zhruba naproti, měli bychom

vyrazit tak trochu proti proudu.“ soudil Algy. „Jenže do

téhle vany poteče jako do řešeta. Takže plujme radši

dolů!“

„A což zanést člun o něco výš proti proudu a pak

řeku přeplout rovnou?“ napadlo Gingera.

„To je dobrý nápad.“ souhlasil Biggles.

Byl to opravdu dobrý nápad a letci se pokusili jej

uskutečnit. Jakmile však zjistili, že by to plavidlo nasáklé

vodou nezdvihli ani všichni tři, ihned od svého plánu

upustili.

„Nemá to význam.“ řekl mrzutě Biggles. „Bylo by

třeba aspoň deseti mužů, aby ten člun unesli.“

Všichni tři tedy s jistými obtížemi nasedli – Algy na

přídi. Ginger uprostřed a Biggles, který se chopil

nemotorného pádla, na zádi. Nejprve obrátili předek

člunu proti proudu, ale pak zjistili, že ta plavba nebude

nijak jednoduchá. Ten paličatý nesouměrný kadlub se

157

točil do všech směrů, jen ne tam, kam chtěli plout, a tak

byl Biggles nucen svůj úmysl změnit. Nechal nos člunu

otočit kolem svislé osy po proudu, neboť tak byla plavba

snazší.

Netrvalo však dlouho a plavci dostali doprovod. Na

nékolik metrů od člunu se na vodní hladině náhle objevil

krokodýl. Vynořil hlavu a zlověstně na ně hleděl

chladnýma nehybnýma očima. Jakmile propluli kolem

něho, obrátil se a směřoval za nimi.

Algy i Ginger jej sledovali s hrůzou v očích. Hleděli

na něj jak fascinováni.

„Nemohl bvs tím pádlem pořádně zabrat?“ zavrčel

netrpělivě Algy. „Na takového společníka se totiž moc

nerad dívám.“

„Když zaberu trochu víc, tak se s námi tahle

kocábka převrátí,“ namítl Biggles. „A nevystrkujte ruce z

člunu, vy dva!“

Objevil se druhý krokodýl, pak další a ještě další, až

se jimi řeka doslova hemžila. Kánoe zahnula za skalní

výběžek, ale vynořil se nový, asi padesát metrů dlouhý,

takže teď nemohli přistát ani na jedné straně.

Jeden z těch netvorů vrazil čumákem do boku člunu

a rozhoupal jej tak, že se dírou nabrala dovnitř voda.

Všichni tři zhledli jako stěna a Ginger sahal do kapsy pro

automatickou pistoli.

„Schovej to, ty blázne!“ osopil se na něj Biggles.

„Když takového krokodýla poraníš, stačí jen švihnout

ocasem, a jsme pod vodou. Ach, to je pakáž!“ Když

Biggles zdvihl pádlo z vody a přendal je na druhou

stranu, krokodýl po něm chňapl.

Další plavba, třebaže poměrně krátká, byla

učiněným peklem, a nikdo z těch tří si na ni později

158

nedokázal vzpomenout bez zamrazení. Pluli totiž jakousi

prohlubní, kde byl snad hlavní štáb krokodýlů z celé

Afriky. Tolik jich tam bylo. Hemžili se kolem kánoe v

takových hejnech, naráželi do ní a cloumali jí, že to byl

skutečný div, že se nepřevrhla. Mohla se obrátit každým

okamžikem. Letcům se však s vypětím všech sil přece

jen podařilo udržet rovnováhu. Obepluli další skalní

výběžek a konečně zjistili, že skála končí na druhém

břehu a že to už není daleko. Právě v té chvíli se kocábka

rozhoupala, jako by po jejím kýlu přejel obrovskou

rašplí, a Ginger se lekl, až vykřikl.

„Neztrácejte odvahu, mládenci!“ snažil se posádku

povzbudit Biggles. „Brzy tam budeme!“

Zoufale pomalým tempem se kánoe šinula ke břehu,

přičemž Biggles pádloval ze všech svých sil. Krokodýlí

útoky neustávaly, ty potvory se snažily stůj co stůj

stáhnout člun do vody.

„Počínejte si opatrně, než dosedneme na břeh,“

varoval Biggles své druhy. „Kdyby se někdo z vás

pokusil vyskočit, obrátíme se do vody.“

Několik krokodýlů bylo na břehu, ale ti vesměs

spěchali do vody, když zahlédli blížící se člun. Každá ta

příšera sebou těžce žuchla, a hladina řeky se rozhoupala,

až se voda přelévala přes okraj člunu. Když Biggles

viděl, že se člun začíná potápět, nasadil všechny své síly.

Ponořil pádlo hluboko do vody a opřel se o ně. Málem

přepadl přes okraj člunu, když mu to pádlo bylo vyrváno

z ruky, jeho poslední nápor však přece jen přinesl kýžený

výsledek: nos vratké kánoe zadrhl o bahnitý břeh řeky.

„Vylez ven, Gingere!“ vykřikl Biggles.

Algy vyskočil na břeh, právě když se kánoe začala

potápět. Voda tam však už byla mělká, takže se zbývající

159

dva letci ocitli v řece jen nad kolena. Pak cosi šplouchlo,

ale to už byli oba na břehu, celí bledí a roztřesení,

zatímco z vody se na ně díval pár chladných očí.

Biggles si unaveně přejel rukou přes obličej a

rozmrzele poznamenal: „Už toho všeho mám až nad

hlavu.“

„Říkal jsi něco?“ ozval se chabým hlasem Ginger.

„Mně se snad o tom všem bude zdát po celý zbytek

života.“

„Tak se tedy podíváme, kde to vlastně jsme.“ řekl

Biggles už vyrovnaněji a rozběhl se nahoru na břeh.

Nahoře se zarazil a vyjeveně couvl, ale to už se k němu

připojili i jeho druhové.

Necelých sto metrů od nich byla vesnice afrických

divochů, sestávající z nízkých kuželovitých chýší,

postavených z rákosí. K letcům odtamtud dolehl ječivý

poplašný pokřik. Vzápětí se ze všech chýší vyřítil zástup

válečníků ozbrojených oštěpy a kyji a s velkým pokřikem

se hnal proti bílým vetřelcům.

Ginger opět sáhl do kapsy.

„To nemá význam, hochu,“ zavrtěl Biggles hlavou.

„Celou tu tlupu přece nepřemůžeme, a nemá smysl je

dráždit. Myslím, že uděláme líp, pokusíme-li se vypadat

přátelsky.“

160

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

ČERNOŠSKÁ ORGIE U TÁBOROVÉHO OHNĚ

Jakákoli naděje na mírumilovné setkání, kterou naši

letci chovali, byla zmařena s takovou rychlostí a

neurvalostí, že zůstali naprosto ohromeni a sotva

popadali dech. Útok proti nim byl podniknut tak divoce,

že Bigglese napadlo, že už nadešla jejich poslední

hodinka. Biggles se totiž bláhové domníval, že se tlupa

několik kroků před nimi zastaví, divoši se však na ně

sesypali a srazili je k zemi. Bylo to stejně násilné jako

nečekané. Černoši své zajatce spoutali a potom odvedli –

či přesněji odvlekli – a vhodili do jedné z chýši.

Algy se převalil na bok a pak se s velkou námahou

posadil. Podíval se vyčítavě na Bigglese.

„Měli jsme pár těch lotrasů přece jen oddělat,“

poznamenal trpce.

„Kdybychom to udělali, byli bychom teď už v Pánu.

Měl bys v sobě tolik oštěpů, kolik má ježek bodlin.“

odpověděl chladně Biggles.

„Hm. Myslel jsem si, že afričtí domorodci jsou už

vesměs zcivilizovaní, ale to jsem se zatraceně mýlil,“

postěžoval si Algy.

„Málem to tak vypadá, co?“ poznamenal posměšné

Biggles. „Co myslíte, že mají za lubem?“

„Bůh sám ví. To se dá těžko odhadnout. Jejich útok

mi připadal poněkud zvláštní. Jsem si jist, že tihle lidé by

se za normálních okolností takhle nechovali. Podívejte

se, přichází jejich nejvyšší šarže.“

161

Nízký vchod do chýše cosi zastínilo, načež dovnitř

vstoupili dva divoši. Oba byli velmi nápadní a stejně

odpuzující. První, patrně náčelník kmene, byl muž

vysoké postavy, nepředstavitelně tučný. Kůži měl téměř

černou, krátké kudrnaté vlasy a širokou tvář s malým

tupým nosem, vypadajícím ve tváři nepřiměřenč a

komicky. Měl malé, blízko sebe posazené oči s rudými

kruhy, jako kdyby byl po nemoci, jeho mohutná šíje by

však lehce unesla hlavu buvola. Oblečen byl do

velkolepé levhartí kožešiny, jejíž přední tlapy byly

spojeny na divochové rameni a ocas obepínal oděv v

pasu. Byl to také zřejmé jediný náčelníkův oděv.

Druhý divoch byl drobný scvrklý stařec, podle všech

znaků velice starý. Tvář mu zakrývala nepopsatelně

ošklivá maska, kolem těla měl v řetězcích a girlandách

navěšeny nejrůznější předměty – od starého víčka z

plechovky od konzervy až po lidské kostí a zvířecí zuby.

Od pasu mu visela jakási špinavá sukénka z

různobarevných trav. Byl to tuze ošklivý zjev, na který

všichni tři letci hleděli s odporem. Natolik už věděli o

Africe, aby si uvědomili, že ten stařec je lékař-čaroděj.

„Tak, teď nám tu začnou hrát hru Poklady krále

Šalamouna,“ pokoušel se dost nemístně zavtipkovat

Algy.

Biggles neodpověděl, ale zahleděl se náčelníkovi

zpříma do očí a otázal se ho: „Umí někdo z vás

anglicky?“

Náčelník mlčel, jen lékař-čaroděj vydával jakési

skřeky, vypadající jako nadávky, a na jejich zdůraznění

všelijak mával rukama. Jeho křik připomínal kdákání

rozzlobené slepice.

162

„Anglicky patrně neumějí.“ konstatoval Biggles s

klidem. „Mám obavy, že to pro nás bude poněkud

svízelné, pokud se s nimi nedohovoříme.“

Další události jeho slova okamžitě potvrdily.

Náčelník, který na své zajatce několik minut mlčky

hleděl, se vytratil. Stařec jim nejdříve vybral všechno, co

měli po kapsách, a pak ho následoval. O zadních kapsách

u kalhot patrně nevěděl, a tak našim zajatcům zůstaly

automatické pistole. Zatím však po nich stejně nemohli

sáhnout, protože ruce měli pevně spoutané za zády.

163

Do chyše vstoupili dva divoši…

164

Biggles se podíval Algymu na zápěstí, aby odhadl, zda se

dokáží osvobodit; viděl však, že je spoután proužky

zelené kůže a usoudil, že jejich naděje jsou pranepatrné.

„Ale přece jen bychom se měli o to pokusit,“ pomyslel si

a právě se chystal překulit k Algymu, aby mu pouta

přehryzal, když se náhle přiblížil jakýsi černošský

válečník, dřepl si na zem u vchodu do chýše a pozorně je

sledoval.

„Bude-li tu ten prašivec takhle dřepět, tak se odtud

sotva dostaneme,“ poznamenal Algy a pomstychtivě si

vetřelce změřil.

„To se můžeš vsadit o vlastní boty,“ ujistil ho

Biggles.

Venku začal kdosi o překot mlátit do bubnu, jemuž

vzápětí odpověděl jiný, velmi vzdálený buben. Všichni

však mlčeli. Naši zajatci byli zcela bezmocní: mohli jen

sedět a čekat, co bude dál. Den zvolna ubíhal. Jednou či

dvakrát se venku strhl vzrušený pokřik, jako by se tam

dělo něco neobvyklého, ale zajatci netušili, oč jde.

Nedostali potraviny ani vodu, takže trpěli nesmírnou

žizní, a ke všemu je ještě trápily spousty much, proti

nimž se se spoutanýma rukama nemohli bránit.

Slunce se již klonilo k západu, když se venku ozvaly

čísi vzrušené hlasy. Pokřik sílil, zdálo se, že řvoucí dav

se blíží k chýši.

„Vypadá to, že se co nevidět něco semele,“

poznamenal Biggles.

„Taky mám ten dojem. Ať to bude cokoli, bude to

lepší než nic.“ mínil Algy. „Jen kdybych se mohl dostat k

pistoli, já bych těm parchantům ukázal, zač je toho loket.

To by pak vřeštěli ještě víc.“

165

Zanedlouho se v otvoru vchodu objevilo cosi

černého, načež vešel další návštěvník. Letci jej ihned

poznali. Byl to náčelník oné tlupy válečníků, který se s

nimi dal do řeči, když opravovali letadlo mladého

Martona. Vycenil na ně zuby v jakémsi škodolibém

úšklebku a s výrazem převahy a uspokojeni si je

prohlížel.

„Vy teď nemluvit tak zvysoka,“ řekl černoch

povýšeně a zlomyslně píchl Bigglese do nohy hrotem

svého oštěpu.

„Kdepak je tvůj pán?“ zeptal se Biggles klidně, jako

by se nic nedělo.

„On sem nepřijít.“ řekl divoch s úšklebkem. „Občas

sem přijít, ale vy tak dlouho nečekat. Můj přátelé venku

dostat moc peněz, moc bacca, moc dobytek, moc poši,

když vás chytit. Vy už víc nestřílet na černé muže;

krokodýli vidět váš konec.“ Pak s jízlivým úsměškem

odešel.

Patrné řekl cosi davu shromážděnému venku, neboť

tam propukl učiněný blázinec. Čas plynul a pokřik

neustával. Jakmile nastala noc, pekelný řev venku byl k

nepopsáni, přidružil se pak ještě další kravál, cinkání

plechovek a bušení do bubnů.

„Já bych do tohohle kraválu strašně rád přispěl svou

troškou, a to lahodným štěkotem kulometu,“ vyhrkl

Biggles, jako by to bylo už nad jeho síly.

„Co myslíš, co s námi asi hodlají udělat?“ ozval se

také Ginger.

„Na tvém místě bych o tom moc nepřemýšlel.“

odsekl vztekle Biggles.

166

„Pokus se rozkousat mi pouta,“ navrhl mu Algy.

„Zdá se, že teď u dveří nikdo nehlídá, a i kdyby tam

někdo byl, stejně nic neuvidí.“

„Za tohoto stavu věcí se musí zkusit cokoli,“ mínil

Biggles, přitočil se k Algymu a začal hryzat řemínky na

jeho zápěstích. Od samého počátku věděl, že to je

beznadějné, jeho zuby byly na tuhé řemínky příliš slabé,

a kromě toho se mu z pachu kůže málem udělalo špatné.

„Nemá to význam,“ usoudil nakonec, otočil se a odplivl

si. „Můj žaludek něco vydrží, ale pach tohohle svinstva

tedy ne!“

Tmu venku náhle proťala oranžová zář – zdálo se, že

rozdělali oheň. Náhle se však ta záře vplížila do

otevřeného vchodu a zalila obličeje tří zajatců ponurým

svitem.

„Vypadá to, že veliký cirkus začíná,“ podotkl

rozšafně Algy.

„Ano, ohňostroj už byl vypálen,“ souhlasil Biggles.

„Je mi moc líto, že jsem vás, chlapci, dostal do takové

patálie.“

„Já bych neřekl, žes nás do ni dostat ty,“ oponoval

Ginger.

„Mrzí mě jen, že teď Stampoulos a Leroux se svými

penězi vyváznou, a jak se zdá, že ubohý otec Marton už

neuvidí svého syna. Mám obavy, že už nemáme vyhlídky

na záchranu.“

„Člověk nikdy neví.“ podotkl Biggles s jakýmsi

přesvědčením, jež však zdaleka nesdílel. „Pokud žiješ,

potud máš naději, praví staré anglické přísloví, a čím víc

se nad ním zamyslíš, tím dřív pochopíš jeho pravdivost.

Až umřeš, bude konec, ale do té doby se ještě může

přihodit ledacos! Není to dnes poprvé, co jsem si říkal, že

167

je se mnou amen, a přece jsem se z toho vždycky nějak

vylízal.“

„No to je od tebe moc hezké, že nás chceš takhle

povyrazit.“ řekl Algy. „Napadá tě snad něco, co by nás z

téhle katastrofy mohlo dostat?“

„Stádo slonů by mohlo napadnout vesnici.“

odpověděl Biggles.

„A myslíš, že to je možné?“ zeptal se Ginger s

nadějí v hlase.

„Když už to chcete slyšet, tak musím říct, že jsem o

takovém případu nikdy neslyšel,“ přiznal se Biggles.

„Ale taky by tu mohlo nastat zemětřesení nebo průtrž

mračen.“

„To můžeme právě tak doufat, že nastane Soudný

den,“ prohlásil Algy. „Proč si máme pořád něco

nalhávat? Budeme se dívat na svůj konec s chladnou a

klidnou filozofií svého pokolení, jak se píše v knížkách.“

prohlásil Algy sarkasticky. „Jestli nás tedy ti černí hoši

hodí krokodýlům, tak budu řvát jako…“

„Mlč, prosím tě!“ vyjel na něho Biggles. „To procesí

už skutečně přichází, podívejte se!“ upozornil je, když se

povyk přibližoval.

Několik divochů vešlo dovnitř. Zajatci byli

vyvlečeni ven. Vedli je pak k volnému prostranství ve

středu vesnice, kde se shromáždilo všechno obyvatelstvo

kolem tří kůlů zapuštěných do země. Nedaleko těch kůlů

stál jakýsi trůn se stříškou a na něm seděl náčelník.

Zajatce zavedli ke kůlům a rozvázali jim ruce, aby je

mohli připoutat

„Podle té spousty diváků bych řekl, že to je tady

jakási premiéra, jak se říká v divadle nebo v biografech.“

podotkl Algy, když se rozhlédl kolem sebe.

168

Povyk náhle umlkl. Na jevišti se rozhostilo ticho, a

vzduch, jak se říká, byl plný očekáváni.

„Tady přichází sám Mikuláš, aby vykonal své dílo,“

zabručel Biggles a mrkl na odlehlejší stranu, kde se v

kruhu mezi diváky rozevřela ulička.

Byl to sám lékař-čaroděj, pravděpodobně oblečen do

svého nejslavnostnějšího služebního roucha. Na hlavě

měl jinou masku než předtím, ještě obludnější, totiž

příšernou podobu krokodýla. Krokodýlí tlama měla

rozevřené čelisti, které trčely daleko před černochův

obličej, kůže splývala po jeho zádech a ocas vlekl po

zemi.

Tento zjev nesměřoval k zajatcům přímo, nýbrž

všelijak klikatě poskakoval sem a tam, ale přece se

každým skokem k nim blížil.

„Mám dojem, že celou tuhle šaškárnu budeme muset

vydržet,“ procedil Algy skrz zuby.

„Samozřejmé!“ souhlasil Biggles. „Ti mládenci si

přece musí přijít na své.“

Čaroděj pravé odkudsi ze záhybů svého roucha

vytáhl krátký asagaj se slonovou rukojetí a začal hrůzně

řvát a výt. Vřeštivé zvuky provázel zuřivým bodáním do

pomyslného nepřítele.

Zvolna, ale jistě se přibližoval k zajatcům. Vřeštěl

čím dál křečovitěji a bodal stále zlostněji. Davem

proběhlo jakési zamručení, ale hned zase nastalo ticho.

To se právě čaroděj svým posledním skokem přiblížil na

několik metrů ke Gingerovi. Pak cosi zašumělo, jako

když vítr šelestí v suchém listí – to byl hluboký výdech

dvou set hrdel. Čaroděj se rozpřáhl a jeho asagaj zaváhal.

V tu chvíli se na vzdálenější straně shromáždění

rozlehl náhlý křik, a několik pokřikujících černochu se

169

rozeběhlo po otevřeném prostranství. Čaroděj se otočil a

zavřeštěl, jako by byl rušením obřadu rozzuřen, ale

divoši ho nedbali a rozbíhali se dál. Připojovali se k nim

další a další. Náhle vyskočil ze svého trůnu dokonce i

náčelník, křikl cosi na čaroděje, ten se otočil a uháněl

neuvěřitelnou rychlostí pryč. V tom jeho postroji to byla

nepředstavitelná rychlost. V následujících okamžicích se

dalo na bezhlavý útěk celé shromáždění, takže za minutu

nebyl v dohledu ani jediný černoch z celé vesnice.

„Vypadá to, jako by se přece jen blížilo to stádo

slonů,“ špitl Ginger vyprahlými rty.

„Něco se sem blíží, to je jisté,“ souhlasil Biggles a

upřeně se zadíval do míst, kde šílený úprk divochů začal.

Z

noční

temnoty

se

vynořil

dvojstup

uniformovaných mužů, pochodujících k rudé záři

táborového ohně. Byli to černoši, ale pochodovali

švihácky s vojenskou přesností. V jejich čele kráčel

dlouhými kroky běloch. Byl v khaki blůze, krátkých

kalhotách, s tropickou helmou na hlavě, v ruce

vycházkovou hůl.

Biggles sledoval červené fezy vojáků, jejich prýmky

i pušky, které nesli šikmo přes rameno. „To jsou

askariové, panebože, to je nádhera!“ vyrazil ze sebe

Biggles.

Četa vojáků došla vojenským krokem přes

prostranství až k místu, kde je vděčným pohledem

sledovali tři připoutaní letci. Ve vzdálenosti několika

metrů dostojník svou četu zastavil a přistoupil k zajatcům

se zavíracím nožem v ruce.

„Vypadá to, jako bych přišel právě v kritickém

okamžiku, jak se říká,“ podotkl důstojník s podivným

170

úsměvem. Pak postupně přeřezal všem třem pouta ze

surové kůže, jimiž byli přivázáni ke kůlům.

„To určitě. Věřte, že jsme nesmírně potěšeni, že vás

vidíme,“ usmál se Biggles.

„I já jsem potěšen, že se s vámi setkávám!“

Důstojník pohlédl na Bigglese. „Jmenuji se Collison a

jsem od sedmnáctého pluku afrických střelců. Vy jste

Bigglesworth, že ano?“

„Ano, to je mé jméno,“ odpověděl Biggles s údivem.

„Tak vás tedy zatýkám pro zákeřnou vraždu Lukáše

Sardy v Insule dvanáctého tohoto měsíce nebo tak nějak,“

řekl důstojník stroze.

Biggles na něho dobrých deset sekund nedůvěřivě

zíral a neřekl ani slovo. Pak se hystericky rozchechtal.

„Zdá se, že vám to připadá k smíchu.“ poznamenal

Collison ledově.

„Skutečně k smichu!“ A Biggles se smál dál.

„Myslím, že to je ten nejlepší vtip, který jsem v životě

slyšel,“ řekl klidně. „Abych nezapomněl, pokud máte po

ruce pohár vína, moc rádi bychom se napili.“

171

KAPITOLA PATNÁCTÁ

BIGGLES VYPOVÍDÁ

„A nyní,“ pokračoval Collison, když se všichni letci

dosyta napili téměř čisté vody, „laskavě mi vysvětlete, co

je vám tu vlastně tak k smíchu, pokud proti tomu nic

nemáte. Nemyslím si, že zcela postrádám smysl pro

humor, ale já skutečně neshledávám nic zábavného na

okolnosti, že jsem se musel se svými muži po téhle

pekelné planině a v tom vedru vláčet až sem. Věděli jsme

však, že na tom závisí váš život, přijdeme-li sem včas.“

„Jak jste o nás mohli vědět?“ ptal se udiveně

Biggles.

„Pověděly nám to černošské bubny.“

„Já myslím, jak jste zjistili, že jsme tady?“

„Každý domorodec v okruhu jednoho sta kilometrů

ví, že v Limšodě jsou tři cizí bili muži.“

„Tak se jmenuje snad tahle vesnice?“

„Ovšem. Udělal byste býval líp, kdybyste se jí

vyhnul: má moc ošklivou pověst.“

„Vždyť my jsme vůbec neměli tušení, že tady je, tím

méně jsme věděli o její špatné pověsti,“ přiznal se

Biggles upřímné. „Máte dnes v noci ještě nějakou velmi

spěšnou cestu?“

„Ne, noc musíme strávit tady; moji lidé si potřebují

odpočinout.“

„My také, a to z téhož důvodu.“ odpověděl Biggles.

„Jsem tomu moc rád, protože bych si s vámi rád trochu

popovídal.“

172

„Také já bych si chtěl s vámi promluvit, ačkoli vás

musím upozornit, že cokoli mi řeknete, může být použito

jako důkaz proti vám.“

„To mi připadá solidně anglické,“ ušklíbl se Biggles.

„Najděme si nějaké místo, kam bychom se posadili.“

„Chcete mi dát své čestné slovo?“

„To rozhodně ne!“

„Já vás ale varuju: kdybyste se pokusil o útěk, moji

lidé budou…“

„To je ta poslední véc, na kterou v téhle chvíli

myslím,“ přerušil ho Biggles. „Za prvé jsem velice

unaven, ale to je vedlejší. Své čestné slovo vám nedám,

rozhodně dotud ne, dokud si spolu aspoň nepromluvíme.

Zajdeme do některé z těch chýší?“

„Kdybyste věděl o chýších domorodců tolik co já,

určitě byste se jim na kilometr vyhnul,“ prohlásil

Collison. „Sedněme si k ohni, kouř zaplaší moskyty.“

Oba muži odešli k táborovému ohni či spíše k místu,

kde oheň pomalu skomíral a rozpadal se v hromádku

žhavých uhlíků. Z tohoto ohniště, které bylo příliš velké,

než aby se mohli posadit proti sobě, usedli vedle sebe na

stoličky, které donesli někteří z askariů z chýší

domorodců.

„Mohu zřejmě předpokládat, že jste byl v I nsule?“

vyzvídal Biggles.

„Vy

můžete

předpokládat,

co

chcete,

Bigglesworthe,“ odpověděl stroze Collinson. „Uvědomte

si ale, že jste tu, abyste odpovídal na moje otázky, ne

abyste se mé vyptával.“

„Zcela správně, není však nijak třeba mluvit tak

podrážděně,“ odpověděl klidné Biggles. „Vyjdeme spolu

mnohem líp a dostaneme se dál, pokud mezi sebou

173

udržíme přátelský tón, než když si vjedeme do vlasů.

Promiňte mi to! Já si uvědomuju, že vaše dosavadní

chování vůči nám vyplývá z toho, že se držíte příkazů.

Nechtějte ale na mě, abych věřil, že jste se do tohohle

případu dostal pouhou náhodou. Čím dřív vás totiž

přesvědčím, že jste se dal špatným směrem, tím větší

budete mít naději, že uděláte pro sebe i pro svůj pluk

něco dobrého. Proto tedy navrhuji, že buď já vám povím

všechny okolnosti, které se týkají této příhody, nebo vám

odpovím na všechny otázky, které mi chcete položit.

Myslím však, že uspoříme hodně času, budu-li vám celý

příběh vypravovat sám. Nemám vám co zatajovat.“

„Já k vám mám pouze jednu otázku,“ vpadl mu do

řeči Collison. „Zabil jste Sardu?“

„Ano,“ odpověděl Biggles.

„Vy jste ho přece nezabil, já to byl,“ ozval se

Ginger.

„Tak dobře, řekněme tedy, že jsme ho zabili my,“

podotkl Biggles.

„Pak je to tedy všechno, co jsem si přál vědět,“ řekl

Collison stroze.

„Snad je to všechno, co si přejete vědět, ale je tu

ještě pěkná hromádka věcí, které byste vědět měl a také

leccos, co byste se měl chtít dozvědět,“ prohlásil chladně

Biggles. „Pokud usuzuju správné, vy jste své informace

získal od jistého muže. Je to jeho obžaloba proti nám.

Ale podívejte se, Collisone: já jsem byl taky voják. Já byl

voják, když vy jste ještě jako nemluvné vřískal v kolíbce,

takže se ve vojenském soudním řízení moc dobře

vyznám. Hodláte-li povídačky, které vám nakukal ten

Francouz, pokládat za zaručené zprávy, dostanete se před

vojenský soud. Tenhle případ je mnohem složitější, než

174

si představujete. Já vám nijak nevyhrožuju, ale už jsem,

krucinál, prodělal příliš mnoho, abych si musel cokoli

nechat líbit, ať už od vás nebo od kohokoli jiného!“

Při slově Francouz se Collison zarazil. „A co vy víte

o tom…“

„Lerouxovi? Víc než vy. Především jeho pravé

jméno není Leroux, a za druhé si tenhle chlap bude muset

odkroutit deset let těžkého žaláře, až tahle legrace skončí.

Řek bych, že za vámi přiletěl do Juby.“

„Do Malakalu.“

„To je jedno kam. Leroux vám vypravoval o Sardovi

a poštval vás proti nám. A pak vás vzal do Insuly, aby

celou věc uspíšil. Za to dám krk!“

„Opravdu, vzal mě s sebou svým letadlem.“

„Naším letadlem, chtěl jste snad říct. Anebo

abychom byli naprosto přesní, letadlem pana Martona.

Tohle letadlo koupil Mr. Felix Marton z Birminghamu,

aby nám tak umožnil pátrat po svém synovi.“

Collison vytřeštil oči. „Chcete mi snad řict, že jste

sem přišel proto, abyste pátral po mladém Martonovi, po

tom chlapci, který zmizel za svého letu do Kapského

Města asi tak před rokem?“

„Ano, proto jsme sem přiletěli.“

„A můžete to dokázat?“

„Snadno, ale pár hodin by to trvalo. Moje doklady,

které se k tomuto případu vztahují, zápisník i drobné

cestovní potřeby jsou uloženy v mém cestovním vaku na

jednom nouzovém letišti vzdáleném odtud řádku

kilometrů na východ. Ukryli jsme je, když jsme se

vypravili sem. Kdybyste se chtěl obtěžovat a poslal tam

dva běžce, aby ty věci posbírali a přinesli, dal bych vám

čestné slovo na tu dobu, dokud se nevrátí.“

175

„A komu patří to rozbité letadlo, které jsme tam

viděli? My jsme tou cestou totiž šli.“

„Mladému Martonovi, ale ten se s ním nenaboural.

Ukradl mu ho muž, který si říká Leroux.“

Collisonův zájem vzrůstal a s ním se začalo měnit i

jeho chování. „Ukradl? Ale proč?“

„Z některého z těchto dvou důvodů. Buď mladý

Marton odhalil nějakou tajnou činnost firmy, která má

hlavní sídlo v Káhiře a u níž je Leroux zaměstnán jako

pilot, nebo Leroux potřeboval jeho letadlo, aby mohl své

kousky provádět líp.“

„A jaké to jsou kousky – víte o tom něco?“

„Pašování omamných jedů. Je to největší pašování

narkotik, jaké kdy kdo provozoval na Blízkém východě,

a probíhá mezi Káhirou a Kanili“

Collison vyjevené hleděl. „Jaká to jsou narkotika?“

„Hašiš.“

Trvalo hezkou chvíli, než se Collison zmohl na

slovo. „Vy mě vodíte za nos,“ řekl nedůvěřivě.

„V žádném případě. Na podobné věci teď není čas.

Vypadám snad, jako bych dovedl mařit čas plácáním

nesmyslů?“

„A proč o tom tedy nepodáte zprávu úřadům?“

„Protože jsem na to přišel teprve nedávno. Když

jsem byl naposledy na tom nouzovém letišti na druhém

konci téhle planiny, prohlížel jsem si chvíli vrak letadla,

a v tom mě ovanul jakýsi pach. Byl mi povědomý,

protože jsem kdysi něco takového už čichal. Jistě víte, že

vzpomínka na nějaký pach utkví v paměti po léta a

pomůže vám vybavit si celý výjev. V té chvíli jsem si

nemohl vzpomenout, co mi ten pach připomíná, teď to

ale vím. Lacey, tady můj přítel, se mnou byl kdysi v

176

Rudém moři, kde jsme se utkali s jakýmsi Řekem.

Jmenoval se kupodivu Stampoulos a mohl to být týž

chlapík, který je teď tady, jak se mi teď zdá po tom všem,

co o něm vím. Ačkoli to není nijak neobvyklé řecké

jméno. Tenkrát jsem trochu hašiše viděl poprvé, a právě

teď se mi celá ta příhoda vybavila. Letadlo Puss Moth,

které jste viděl v troskách na letišti, užívali aspoň rok pro

přepravu hašiše, protože vnitřek zavazadlového prostoru

je jím dokonale načichlý.“

„A co je tedy s tím mladým Martonem? Co se s ním

stalo – víte to?“

„Myslím, že ho tu drží někde v okruhu asi patnácti

kilometrů jako Stampoulusova zajatce na jeho fiktivní

tabákové plantáži. Řekl bych však, že tam není tabák, ale

indické konopí, z něhož se vyrábí hašiš.“

„A sakra!“

„Jste hodně překvapen?“

„Myslím, že byste mi měl přece jen vyprávět celý

příběh,“ navrhl Collison.

„Samozřejmě,“ souhlasil Biggles ochotně a vyprávěl

o příhodách, které se udály od jejich příletu do Insuly.

„Tak podívejte, Collisone,“ řekl Biggles po chvilce

odmlčení, když skončil své vyprávění. „Já vím, že jste

jen vyslechl mou zprávu o tom všem; pokud však

myslíte, že ještě potřebujete důkaz, brzy vám jej mohu

přeložit. Nezapomínejte na skutečnost, že jsme toho

mladého Martona už málem našli, a upřímné řečeno to je

taky všechno, co nás zajímá. Z vašeho hlediska je ovšem

pašování hašiše nepochybně mnohem důležitější případ.

Můžete si tedy vysloužit ostruhy, všechna sláva by v

tomhle případě připadla vám. Já chci najít mladého

Martona, a najdu ho, ať už mi k tomu dáte souhlas, nebo

177

ne. Ale ztrácet čas by bylo osudné. Pokud ten

Stampoulos a jeho pakáž zjistí, co se tu dnes v noci

událo, pokud se k nim donese, že jsme tu spolu mluvili,

sednou do mého letadla, uletí a už se nikdy nevrátí. Buď

udělají tohle, nebo zahladí všechny usvědčující stopy. V

každém případě by však Harry Marton zmizel na věky!“

„A co tedy navrhujete?“

„Navrhuji, abyste především poslal své dva muže

pro naše cestovní vaky, pak abyste nám třem – to jest

Laceyovi, Hebblethwaitovi a mně – dal plnou volnost

jednat po čtyřiadvacet hodin. Můžete jít s námi a dávat na

nás pozor, pokud si přejete. Po čtyřiadvaceti hodinách se

vrátíme a podáme vám zprávu, ať už budeme mít úspěch

nebo ne. Na to můžete dostat mé čestné slovo. Upřímně

řečeno, byl bych raději, kdybyste vyrazil s námi. Kdyby

tu totiž vznikla nějaká nepříjemnost – kdyby se například

střílelo – a kdyby se nám naše plány nezdařily, dostal

byste se do pěkné kaše, až byste se vrátil k svému

velitelství, protože jste nám dovolil odejít. Ale

nezapomeňte na jedno; já nemám v úmyslu zatknout

Stampoulose ani Lerouxe. Jakmile dostanu mladého

Martona a svoje letadlo, jdu od toho. Ať si ti chlapi

pěstují svůj hašiš dál a ať si ho mažou na toasty, jestli jim

chutná, až z toho zmodrají. Do toho mně nic není. Já

netoužím tahat se s nějakými zajatci nebo uvíznout na

několik týdnů v Africe a čekat na soudní přelíčení. Ale

chci udělat tohle: Vy s námi vypravíte svoje lidi,

abychom mohli provést čistku – budeme pracovat

společně, abychom je vyřídili nadobro. Až s tím budeme

hotovi, já si vezmu mladého Martona, a vy ty svoje

hašišáky. Já pro vás sepíšu zprávu, ve které vylíčím, jak

Sardu stihla smrt, jestli chcete, nebo se potom zase

178

vrátím do Afriky a vyložím celou událost soudu či

porotě. Teď se rozhodněte, protože už nemůžeme ztrácet

čas.“

„Jaký byste měl plán, kdybych s tím souhlasil?“

„Odejít rovnou do Karuli co nejdřív, jakmile se

trochu najíme, a celou tu věc nějak vyřídit.“

Collison byl Bigglesovým nadšením nakažen a

okamžitě vyskočil. „Jdu s vámi!“ řekl a podal mu ruku.

„Myslím, že pravdivý příběh dokážu rozpoznat. Mezi

námi, já toho chlapa Lerouxe nemůžu ani cítit, ale musíte

mě chápat, já jsem za celou touhle věcí musel jít.“

„Samozřejmě, já to chápu,“ souhlasil důrazně

Biggles. „Převezmete velení, nebo je mám převzít já?“

„Navrhuji, abychom šli do Karuli společně. Až se

tam dostaneme, trochu se rozkoukáme, a pak se teprve

rozhodneme pro nejlepší plán. Já musím mít nejprve

důkazy, než…“

„Harry Marton vám všechny potřebné důkazy podá,

podaří-li se nám jej osvobodit.“ prohlásil Biggles

nakvašeně. „Nejdříve nám nabídněte hovězí konzervu a

pár sucharů, a pak budeme připraveni s vámi vyrazit,

jakmile budete hotovi.“

179

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

JAK JE VYŘÍDILI

Za dvacet minut nato se oddíl vojáků vydal na cestu:

čtyři běloši kráčeli v čele, zatímco askariové za nimi šli

husím pochodem. Když se v blízkosti vesnice poohlíželi,

kam zmizeli domorodci, našli stezku vedoucí do Karuli,

takže nehrozilo nebezpečí, že by mohli zabloudit.

Kouření vojákům velitel zakázal. Nepochodovali, nýbrž

se plížili, podobně jako divoká zvířata, která jim občas

přeběhla přes cestu.

Po dvouhodinovém postupu vpřed podle skupinky

světel v dohledu vojenská četa zjistila, že se už blíží k

cíli. Útvar se pohyboval s krajní opatrností, a velitelův

rozkaz nemluvit se sděloval tiše od muže k muži až na

konec čety. Když byli vzdáleni asi na půl kilometrů,

zavelel Collison stát.

„Máte nějaký plán, jak postupovat dál?“ zeptal se

Biggles šeptem Collisona.

„Ani ten nejmenší,“ zněla odpověď. „Co byste

navrhoval vy?“

Biggles se na chvíli zamyslel a zkoumavě se podíval

na světla. „Já vám povím, co si myslím,“ řekl klidně.

„Půjdeme-li kupředu všichni a dozvědí-li se ti lidé, že se

k nim blížíme, stačí odklidit všechno, než se k nim

dostaneme, včetně Martona. Ať už s tím souhlasíte nebo

ne, ti chlapi udělají totéž, i když půjdete přímo do jejich

osady jenom vy, třebaže my s vámi nebudeme. Vás sice

musí vpustit dovnitř, ale nebude to vypadat nejlíp.

180

Zároveň je pro vás jako pro důstojníka činné služby v

úředním poslání poněkud nevhodné, abyste tu osadu

obcházel jako zvěd. Myslím, že by to vypadalo hloupě,

kdyby vás přistihli, kdežto u nás by to bylo něco jiného.

Navrhuji proto, abyste své muže kromě jednoho či dvou

rozdělil tak, že by obklíčili celou osadu. My vyrazíme

kupředu rovnou na výzvědy. Bude-li třeba něco hlásil,

vrátíme se zpátky a podáme vám zprávu. Uslyšíte-li

střelbu nebo něco podobného velké rvačce, můžete se

rozběhnout k jejich baráku – či co tam bude – a současně

dát signál svým mužům, aby se k vám připojili. Naše

velká výhoda spočívá v tom, že jsme tu zcela nečekaně.“

„Kolik lidí asi bude v jejich baráku, co myslíte?“

otázal se Collison.

„Nemám ponětí.“ přiznal se Biggles. „Je skoro jisté,

že tu je Leroux, protože jsme ho viděli, jak tu dnes ráno

přistál. Je tam taky někde jakýsi Řek, a mohl by to být

Stampoulos, jehož jsme viděli naposled v Insule. Nevím,

zda se už vrátil, ale řekl bych, že to je docela

pravděpodobné, pokud se mu podařilo přepravit se přes

řeku.“

„Proč o tom pochybujete? Vždyť to přece není nijak

nesnadné.“

„My jsme ráno zažili hrozné chvilky, když jsme se

přes ni plavili v tom rozeschlém člunu.“

„A k čemu člun? Ten už je dávno odložen. Je tam

přece pohyblivý most.“

„Co to je?“

„Jakási plochá pramice, je na laně a dá se tahat

oběma směry. Je to velká výhoda, ať přijdete na

kteroukoli stranu řeky, můžete si ji přitáhnout.“

„My jsme tam žádnou pramici neviděli.“

181

„Je možné, že jste si jí nevšimli, protože jste

nevěděli, kde je. Ta pramice je totiž dost daleko za

průsmykem.“

„Ach tak. No, teď už to je jedno. Co říkáte mému

nápadu? Mám vzít své druhy na výzvědy?“

„Inu, myslím, že to je rozumný plán. Rád bych šel s

vámi, ale uznávám, že váš názor, abych se držel prozatím

stranou, je správný.“

„Výborně tedy. My teď vyrazíme. Pokud nic

nezaslechnete, vyčkejte, až se vrátíme. Pokud dojde k

pranici, nenechte nás v tom samotné!“

„To je jasné. Tak tedy běžte!“

Biggles lehce vybídl rukou Algyho a Gingera.

„Pojďme, mládenci! Tohle už bude poslední jednání,“

dodal klidně, když se plížili do noční tmy směrem ke

světlům.

V tmavém stínu stromů, v místech, kde se otevřená

planina měnila v obdělanou půdu, se Biggles náhle

zastavil a kývl na své druhy, aby přistoupili blíž.

„Musíme si dát pozor, kam jdeme,“ upozornil je Biggles.

„Nezapomínejte, že nejsme sami, musíme brát ohled na

Collisona. Můžeme si sice počínat stejně svobodně, jak

jsme byli zvyklí, ale zároveň musíme všechno předem

dvojnásob uvážit. Teď se například musíme pořádně

rozhlédnout, jak krajina vypadá, a teprve potom se

rozhodneme, co dělat. Letiště je asi za tím stavením,

které vypadá jako bungalov,“ pokračoval Biggles a

pátravě hleděl do tmy. „V oknech se ještě svítí, takže pan

Stampoulos a spol, se dosud neodebral na lože, třebaže

už je dost pozdě. Nesmíme ztrácet čas, protože by mohli

každou chvilku zhasnout. Já bych se tam však chtěl

dostat, dokud ještě svítí, protože tak se spíš něco

182

dozvíme. Připravte si pistole, ale proboha, ne abyste

vystřelili dřív, než to bude nezbytné třeba!“

Letci vykročili vpřed, ale hned se zase zastavili,

protože Biggles zkoumal jakési osení, které po obou

stranách lemovalo jejich stezku.

„Co je to?“ zajímal se Algy, když vzal Biggles do

prstů široký list jedné z rostlin, které byly vysázeny v

rovných řádcích, kam až mohli dohlédnout.

„Je to opravdový tabák, o tom nelze pochybovat,“

zněla zklamaná odpověď. „Počkejte!“ řekl po chvíli

Biggles, jako by ho něco napadlo, a poodešel několik

metrů dovnitř pole. Brzy se vrátil. „To jsou ale prohnaní

darebáci!“ sykl vztekle. „Tamhle dál roste ještě něco

jiného, a to pokládám za indické konopí. Tabák kolem

krajů je jenom na vytření zraku.“

Letci se mlčky plížili dál, směřovali ke světlům v

oknech bungalovu, a když se dostali dost blízko, mohli

rozeznat temné obrysy dalších objektů nedaleko. Jedno

ze stavení Bigglese obzvláště vábilo, a tak si to namířil

rovnou k němu.

Po několika dalších krocích pole zmizelo, a oni se

ocitli na rozlehlém prostranství, v šerém svitu hvězd,

mlčícím a tajemném. Na jeho okraji stálo stavení.

„Tady je letiště a tohle bude nejspíš hangár.“ šeptal

udýchaný Biggles. „Dávejte dobrý pozor, tam by mohla

být stráž,“ varoval své druhy.

Letci však nezahlédli nikoho, a tak se během

několika pouhých minut přesvědčili, že ono stavení je

skutečně hangár, zhotovený z rákosí stejně jako hangár v

Insule. Kromě toho našli uvnitř svou vážku, jejíž nádrže

byly naplněny benzínem a připravenou k letu. To

všechno si ověřil sám Biggles, zatímco další dva letci

183

byli na stráži. Našel však ještě něco, co ho přímo

rozjařilo: uvnitř v kabině byla narovnána spousta

úhledných balíčků, každý označen číslem.

„Teď bychom mohli odejit, kdybychom chtěli,“

zašeptal Biggles, když se vrátil ke svým druhům. „Podle

všech pravidel je však třeba podniknout všechno,

abychom našli mladého Martona. A jak se věc vyjasnila

musíme tu zůstat a pomoci Collisonovi vyklidit to

hnízdo. Teď pojďme, okoukneme bungalov!“

Letci si to namířili jeden za druhým ke stavení,

jehož tři rozsvícená okna vrhala žlutou zář na udusanou

zem před ním. Zevnitř se ozývaly hlasy, z nichž jeden byl

velmi zvučný a zněl jako hlas dopáleného muže.

Současně k nim doléhalo z jiného nedalekého stavení

tiché bručení. Byla to dlouhá nízká chatrč, jejíž střechu

občas rozjasnila oranžová plápolavá záře, jako by někde

za stavením hořel oheň.

„Řekl bych, že to je obydlí domorodců, takzvaný

kampun,“ vysvětloval udýchané Biggles. „Ti lidé jsou

nuceni zaměstnávat hezkou řádku nádeníků, takže cokoli

budeme podnikat, musíme to provést úplně potichu, jinak

píchneme do vosího hnízda.“

Letci se plížili k bungalovu z boku, takže mohli

sledovat podrobnosti po obou stranách stavby. Jedna

strana stavení byla ve tmě, ale oni přece jen rozpoznali

černý čtverec, který vyznačoval okno. Čelní stěna baráku

však byla osvětlena žlutavou září z oken. Byla to dvě

docela malá okna, zatímco třetí zabíralo téměř polovinu

délky zdi až ke dveřím, otevřeným dokořán. Letci víc

nezahlédli, protože celý předek stavení byl zastíněn

střechou nesenou silnými sloupy, což tvořilo obvyklou

verandu. Místnost, do níž vedly otevřené dveře, byla

184

obývací a letci zjistili, že široké okno i prosklené dveře

skýtají široký výhled na stezku, na plantáž i na obydlí

domorodců.

Dveře byly naštěstí umístěny u odlehlého konce

okna, a tak Biggles shledal, že jediná cesta, po níž by

mohli dojít až ke dveřím, aniž by přešli pod velkým

oknem, byla zastíněná strana stavení. Biggles se připlížil

pod jedno z malých oken, jehož předprseň byla zhruba

metr nad úrovní verandy, a nakoukl do místnosti.

Dokud Biggles nezjistil, co muži vnitř dělají, sotva

mohl dělat nějaké podrobnější plány. Uvědomil si, že by

bylo zcela neúnosné, kdyby vešel do místnosti a shledal,

že tam ti Řekové nic pochybného neprovádějí. Usoudil,

že obvinění těch lidí je rozhodně úkolem Collisonovým.

Jeho hlavním cílem je zjistit, zda je v místnosti mladý

Marton, a je-li tam, zachránit ho dříve, než by mu ti

chlapíci mohli ublížit. Bylo tedy žádoucí, aby do

osvětlené místnosti alespoň nakoukl, a tak odbočil do

stínu k neosvětlené straně domu. Další dva ho bez

vyptávání následovali, a plížili se podél stěn za ním.

Možná mu cosi malého, snad kamínek nebo článek

řetězu, zachránilo život, neboť třebaže byl proti

případnému nebezpečí ostražitý, přece jen je ze směru,

jímž se vydal, neočekával. První výstrahou bylo cinknutí

kovu o jiný kov. V té chvíli byla Bigglesova pozornost

rozdělena mezi temnou stěnu, k níž se snažil přiblížit, a

dveře na osvětlené straně bungalovu, pro případ, že by

odtamtud někdo vyšel. Hleděl proto na úroveň dveří,

nikoli k zemi. Jakmile to však slabě zacinkalo, okamžitě

se podíval k zemi, odkud se zvuk ozval, na spodek zdi.

Všechno, co zahlédl, byl malý černý stín. Biggles se

185

snažil rozeznat, co to je, a tu se stín pohnul a na Bigglese

svítily v noční tmě dvě zelené zornice.

Biggles už na víc nečekal a po dalším nepátral, ale

uskočil dozadu, až se prudce srazil s Gingerem. Ten stál

těsně za ním a byl onou situací tak překvapen, že se ani

neměl čas vyhnout. Oba muži se vzájemně pevné chytili,

aby neupadli, ale nepomohlo to – oba se natáhli jak širocí

tak dlouzí na tvrdou zem. Současně to vedle nich

zavrčelo, zařinčel kov a cosi žuchlo.

Biggles bleskurychle vyskočil, vytáhl pistoli a rychle

pátral po příčině hluku. Všiml si, že se Algy ohnul

dopředu a jak se mu vymrštila pravice, pak jen zaslechl

jeho zašeptání: „Už je všechno v pořádku – nestřílej.“

„Co je to?“ vyhrkl Biggles celý udýchaný, protože

při tom pádu zatajil dech.

„Myslím, že to je leopard, ale je na řetěze,“ zašeptal

Algy. „Ten řetěz je upevněn někde pod oknem. Šelma

skočila po tobě, ale tys jí včas uhnul. To cvaknutí, které

jsi zaslechl, způsobil řetěz, jak se napjal. Ten taky stáhl

tu šelmu dozadu, až padla na záda. Divím se, že si

nezlomila vaz. Ještě je tady a plazí se pod oknem. Vidíš

ho? Budeme muset jít jinudy.“

Biggles se na chvíli zastavil a pozoroval zvíře, než

zase nabral dech. „Gingere, nestalo se ti nic?“ zeptal se

kamaráda.

„Nic, jsem v pořádku.“

„Je mi líto, že jsem do tebe tak vrazil, ale mně nic

jiného nezbývalo.“

„Já jsem koukal.“

„Co myslíš, Algy, zaslechl nás někdo?“

„Neřekl bych. Ještě pořád slyším, jak všichni halasí

v bungalovu. Vypadá to, jako by se začínali hádat.“

186

Letci popošli k přední stěně domu a drželi se

poněkud stranou v jejím stínu.

„Já teď do té místnosti nakouknu,“ prohlásil Biggles.

„Stůjte tiše!“

Několik rychlých kroků dovedlo Bigglese až na

okraj stínu, v němž se kryli, tam se pak spustil na

všechny čtyři a rychle lezl k verandě, přičemž se snažil

stále držet pod úrovní ozářeného okna. Pak se velmi

pomalu zvedl, tak vysoko, aby viděl přes parapet okna

dovnitř. Pohled, který zachytily jeho zvědavé oči, mu

vyrazil dech.

S rukama svázanými a připevněnýma k háku ve zdi

tam stál jakýsi mladý muž, jehož bledou tvář Biggles

okamžité poznal. Byl to Harry Marton! Vedle něho stál

onen domorodec, který s nimi mluvil onehdy, když

opravovali Martonovo letadlo, a který na ně ještě před

několika hodinami posměšně hleděl, když leželi svázáni

v chatrči v Limšodě. V pravé ruce držel hůl neboli

janibok, ve druhé řemen. Z výrazu černochovy tváře se

dalo usuzovat, že tuto situaci jaksepatří vychutnává.

U stolku uprostřed místnosti seděli dva běloši, v

rukou sklenky. Jeden z těch dvou byl Leroux, druhý byl

vysoký muž, jehož posledně viděli v Insule. Oba seděli

pohodlně opřeni ve vysokých třtinových židlích, v

prstech drželi cigaretu a celému tomu divadlu přihlíželi.

Leroux se ujal slova.

„Dostaneš jich pár na pamětnou,“ řekl cynicky. „Dej

se do něho, Čolo!“

Biggles už na další nečekal. Při podívané, která se

mu tu naskytla, do něho vjel takový vztek, že zapomněl

na všechnu úzkost a trýzeň, již zakusil v minulých dnech.

187

Všechny nervy se v něm napjaly a on odhodlané sevřel

rty.

„Pojďte se mnou!“ dal pokyn ostatním, a aniž na ně

počkal, vrazil do dveří bungalovu.

Na prahu se zarazil a pak se s planoucím zrakem

kradl vpřed s namířenou automatickou pistolí. Mírně

pohyboval rukou, a tak se ta pistole kývala jako hlava

hada, který chce uštknout. „Tak se někdo hněte!“ zařval

Biggles. „No tak! Hněte se! Proč se někdo z vás nebrání,

abych měl důvod vás rozstřílet na kusy, vy odporné krysy

v bílé kůži! Musel jsem zabíjet daleko lepší muže než jste

vy, a cuká mi to v prstech, abych z vás udělal řešeto!“

Pak se odmlčel, ale chřípí se mu chvělo rozčilením a z

očí mu doslova sršely blesky, jak upřeně hleděl na ty dva

bílé lumpy. Ti se však ani nepohnuli, jen seděli,

vytřeštěnými zraky zírali a nemohli pochopit, co se to

náhle stalo. Za jiné situace by to jistě působilo komicky.

V tu chvíli Biggles zaslechl, že jeho druhové jsou už za

ním, a tak pokročil vpřed do pokoje.

„Algy, přeřež tomu hochovi pouta!“ přikázal Biggles

hlasem tvrdým a studeným jako led. „A kdyby se ten

černý ďábel odvážil pohnout, kdyby jen mrkl, okamžité

ho zastřel! Gingere, jdi zavolat kapitána Collisona! A

pokud jde o vás,“ obrátil se Biggles na Stampoulose a

Lerouxe, když oba letci uposlechli rozkazů, „vy ani

nevíte, jaké máte štěstí, že tady je Collisson, protože já

bych se s vámi moc nebavil. Všechno, co bych vám chtěl

říct, bych vám pověděl tímhle!“ A tu Biggles vymrštil

hlaveň pistole nahoru. „Mějte ruce na stole, oba dva,

rozumíte? Jediný váš pohyb mi stačí jako záminka, abych

vám dal, co si zasloužíte. A já se modlím, abyste to

udělali.“ Pak se odmlčel, ale to již vběhl dovnitř

188

Collison, následován řadou černých vojáků, a zpytavě

hleděl z jednoho bělocha na druhého.

„Tihle muži jsou vaši, Collisone,“ řekl mu Biggles

stručně.

„Máte-li o jejich zaměstnání nějaké pochyby, tady

venku jsou celé hektary osázeny indickým konopím, a v

hangáru letadlo naložené hašišem.“

Při slově hašiš se Leroux i Stampoulos znepokojeně

zavrtěli. Stampoulos vstal a chtěl něco říci.

Collison ho však stroze zarazil: „Bude líp, když si

to, co máte říct, ponecháte pro soudní přelíčení.“

O hodinu později byli již vězni spoutáni a za

ozbrojené stráže ponecháni v pokoji, který byl po celý

rok vězením mladého Martona. Collisonovi černí vojáci

obklíčili také obydlí domorodců, zatímco zbývající běloši

se posadili ke stolu, u něhož ještě před nějakou chvílí

seděli Leroux a Stampoulos. Harry Marton, ještě celý

bledý, jim vyprávěl svůj příběh, zatímco Collison držel v

ruce zápisník a dělal si poznámky.

„Nedá se o tom opravdu příliš mnoho říci,“

pokračoval Martou. „Jak už patrně víte, doletěl jsem až

do Malakalu bez jakékoli nehody, a právě v okamžiku,

kdy jsem se chystal odletět, setkal jsem se s tím ničemou

Lerouxem. Vykládal mi, že je také pilot a že musel

přistát nedaleko Insuly, kde zanechal svého druha, který

tam umírá na zimnici. Požádal mě, abych tam zaletěl a

vzal ho s sebou. Co jsem měl dělat? Co byste v takové

situaci udělal vy, Bigglesworthe?“

„Obávám se, že bych udělal totéž,“ přiznal Biggles.

„Ano, samozřejmé, musel jsem tam odletět,“

pokračoval Marton. „Měl jsem proti svému plánovanému

času značný náskok a usoudil jsem, že bych i tak ještě

189

měl naději na záchranu svého rekordu. Leroux mi řekl, že

mě pak doprovodí, aby mi ukázal cestu. A tak tedy letěl,

a já neměl nejmenší důvod mít nějaké podezření. Bylo

docela jisté, že tam v Insule leží vrak nějakého letadla,

nedaleko letiště. Bylo to staré francouzské letadlo, jak

jsem poznal, a Leroux mi řekl, že mu patří. Nikdo v něm

nebyl, a tak mi Leroux řekl, že jeho přítel nejspíš odešel

dolů do noclehárny. Šli jsme tedy do té noclehárny, kam

nám jakýsi míšenecký lotr přinesl drink. Kruci, jak já

mohl vědět… jak mě vůbec mohlo napadnout, že v tom

pití je hašiš?“

„To vás samozřejmě sotva mohlo napadnout,“ vpadl

mu do řeči Biggles.

„No, a byl jsem v tom! Plácl jsem sebou, a to je taky

všechno, co vím. Když jsem procitl, byl jsem už tady.

Leroux mi potom vyprávěl, že mě pak se Sardou naložili

zpátky do mého vlastního letadla a že on se mnou ještě

téhož dne přiletěl sem. A tady jsem byl od toho dne

vězněn a nucen udržovat své letadlo v pořádku, aby je

mohli používat.“

„Zřejmě vás jen proto nechali naživu?“ podotkl

Biggles.

„Ovšem. Když jsem se sem tenkrát dostal, ležel

Lerouxův mechanik se zimnicí, a Leroux sám si moc

nevěděl rady. Samozřejmě, že ani jeden z nich nemá

ponětí o strojním zařízení letadla značky Puss. Takový

motor, jaký jsem měl já, nikdy ani neviděli. A tak mě

potom mrskali a vyhrožovali mi, že mě zabijí, až jsem

konečné svolil, že jim to své letadlo budu udržovat v

pořádku. Pak jejich mechanik Barrail zemřel, a ti dva

pašeráci na mě byli odkázáni. Já jsem vykonával, co mi

přikázali, protože jsem doufal, že dříve či později se mi

190

přece jen naskytne příležitost k útěku. Věděl jsem ovšem,

že ti dva lotři mě nikdy nepropustí dobrovolně, protože

bych to okamžité ohlásil úřadům. Jednou jsem jim utekl,

ale tenkrát mě domorodci chytili a přivedli zpátky. Byl

jsem za to zmrskán, a potom byl pod mým oknem

vždycky uvázán leopard, aby mě kdykoli zabránil v

pokusu o útěk touhle cestou.“

„O tom zvířátku už dokonce víme. Já bych byl na ně

málem šlápl, když jsem vás tady před chvílí hledal a

obcházel jsem staveni,“ dodal Biggles s úsměvem.

„Já se domnívám, že jste věděl, co ti dva muži

dělají,“ obrátil se na Martona Collison.

„Kdepak, nevěděl jsem to. Nikdy jsem na to

nepřišel, jen jsem tušil, že to je cosi nezákonného. Občas,

když jsem skončil s údržbou letadla, musel jsem

vykonávat také domácí práce, takže jsem věděl o tom

telefonu. Pracoval jsem v jeho blízkosti právě toho dne,

kdy se ozval. V zoufalství jsem do něho zavolal, ale

sotva jsem ze sebe stačil vypravit pár slov, přišel do

pokoje Stampoulos a srazil mě k zemi.“

„Ale stálo to stejně za to. Byla to opravdu šťastná

náhoda, vždyť jsme se tak poprvé dozvěděli, že jste

vůbec naživu.“ řekl mu Biggles. „To byl Ginger, který

zkusil ten telefon na letišti v Insule. A docela dobře

pochopil, co se tady dělo,“ pokračoval Biggles a obrátil

se na Collisona. „Leroux své letadlo opravdu rozbil, a

protože jeho mechanik byl nemocen, dostal se do pěkné

patálie, nemohl zajišťovat dopravu. Patrně byl na cestě

do Káhiry letadlem společnosti Imperial Airways, aby

tam podal zprávu o situaci ve filiálce, když právě přiletěl

do Malakalu Harry Marton. Tu dostal zvrhlý nápad,

protože lotr dává vždycky přednost křivolakým cestám

191

před přímými. Tak se tedy Leroux rozhodl, že zabije dvě

mouchy jednou ranou, že totiž ukradne letadlo i

mechanika. Byl to docela chytrý plán, protože tu hrozilo

jen velmi malé riziko. V devíti případech z deseti by se

mu to podařilo, jenže Harry má náhodou otce, který se s

úředními zprávami nespokojil.“

„A co hodláte, mládenci, podniknout teď?“ zajímal

se kapitán Collison.

„Pokud už vy nic nepotřebujete, navrhuji, abychom

zachytili vhodnou brízu vanoucí do Anglie a odletěli,

jakmile se rozední. Vaši lidé se vrátí s našimi cestovními

vaky. Teď jsme tu čtyři, ale můžeme si poradit i se

sedmi, takže pokud si přejete, můžeme vás i se dvěma

vašimi zajatci vzít až do Malakalu. Co tomu říkáte?“

„To by bylo vynikající,“ souhlasil nadšeně Collison.

„Vojáci mohou pochodovat nazpět s černošskými zajatci,

a vy budete moci napsat hlášení na mém velitelství.

Pokud to uděláte, myslím, že nebude nikdo nic namítat,

že se chcete okamžitě vrátit domů.“

* * *

Za pět dní nato došlo k dojemnému setkání na letišti

v Croydonu u Londýna. Otec Marton, který byl již

předem uvědoměn o příletu letadla, se tu opět setkal se

svým synem i se třemi letci, kteří se zasloužili o jeho

záchranu. Jak to zajiskřilo v očích otce Martona, když

objal svého syna a pak se zahleděl do jeho utrápené

tváře! Biggles se raději odvrátil.

192

„Tak myslím, že je načase, abychom šli zase po

svých,“ podotkl potichu Algy.

Ale starý Marton je zavolal všechny nazpět.

„Kampak to jdete?“ ptal se nechápavé.

„No, já zrovna nevím, ale myslím, že si to namíříme

domů,“ koktal rozpačitě Biggles. „Plány zatím žádné

nemáme, pokud jste měl tohle na mysli,“ dodal na

vysvětlenou.

„A co byste řekli malé schůzce dnes večer. Musím

vám přece poděkovat za to, co jste udělali, a pak bych

také tuze rád slyšel celý váš příbéh. A kromě toho

musíme dokončit malý – ehm – obchůdek.“

„To je výborný nápad,“ usmál se Biggles.

„Takže v sedm hodin v Savoji?“

„My se tam dostavíme,“ ujistil Martona Biggles. „A

zatím nashledanou!“

„Au revoir.“

„Tak to bychom měli,“ zabručel Ginger zamyšleně,

když směřovali se svými vaky k celní prohlídce.

„Přesně tak.“ souhlasil Biggles.

193

OBSAH

Ztratil se pilot

Po africké stopě

Nepříjemný cestující

Zlověstná zápletka

Sám se lvem

Sarda stávkuje

Ginger zase doma

Divoši

Biggles uvažuje

Algy loví antilopy

Nosorožec rozdrtil letadlo

Had v trávě

Co teď?

Černošská orgie u táborového ohně

Biggles vypovídá

Jak je vyřídili

194

W. E. JOHNS

BIGGLES V AFRICE

s ilustracemi Zdeňka Buriana

Vydalo ve společné koprodukci nakladatelství

Toužimský & Moravec

a nakladatelství RIOSPORT-PRESS – Praha

Vedoucí edice: Jaroslav Kalát

Náklad: 20 000 výtisků

Fotosazba fa Horňák, Český Těšín

Vytiskly Brněnské papírny. Český Těšín

ISBN 80-85611-13-9

Doporučená cena 42 Kčs

195