W. E. JOHNS

BIGGLES VZDUŠNÝ

KOMODOR

W. E. Johns © GP Agentur Bratislava 1992

Illustrations © Eva Hochmanová-Burianová & Ostrov

1992

Kapitola první

Neobyčejná zpráva o počasí

„Dám ti za ně libru!“ Algernon Lacey, někdejší

kapitán britského královského letectva, se podíval přes

celý

pokoj

na

svého

přítele

majora

Jakuba

Biggleswortha, známého spíš pod přezdívkou Biggles, a

důvěrně na něj mrkl.

„Libru? A za co?“ ožil Biggles, který se probíral ze

zamyšlení.

„No přece za tvoje myšlenky!“

„No to je něco! Řekl bych, že moje myšlenky zas

takovou cenu nemají,“ usmál se Biggles.

„Mám dojem, že o něčem velmi soustředěně

přemýšlíte,“ poznamenal jejich chráněnec Ginger

Hebblethwaite, který trávil ono pošmourné poválečné

mírové odpoledne užitečnou činností: nalepoval si do

alba fotografie.

„Když už oba tak zatraceně dotíráte, řeknu vám, o

čem jsem přemýšlel,“ zabručel Biggles. „Uvažoval jsem

o tom, jaká podivná věc je tahleta shoda okolostí. Tím

chci říct, že bych rád zjistil, jestli vůbec je nějaká shoda

okolností, jak my to nazýváme, anebo jestli se tu spíš s

jistým přesným účelem neotáčí kolo osudu. To kolo

občas zabere jisté lidi a události, a pokud mezi nimi není

žádná souvislost, nikdo si ničeho nevšimne: pokud ale

jsou ti lidé nebo věci nějak ve spojení, vyvolá to

najednou naši pozornost a my tomu pak říkáme shoda

okolností neboli koincidence.“

5

„Prosím tě, co má tohle filozofování zčistajasna

znamenat?“ zeptal se jakoby mimochodem Algy. „Máš k

tomu snad nějaký zvláštní důvod?“

„Pro všechno se dá najít důvod.“

„To vím taky. Ale měl jsem dojem, že ta mírová

doba, které jsme se konečně dočkali, ti začíná lézt tak

trochu na mozek. A pokud tenhle mír ještě potrvá, začne

harašit v hlavě i mně.“

„To by mě nijak nepřekvapovalo,“ odpověděl klidné

Biggles. „Při nečinnosti takové harašení přímo bují …

hele, dej s tím polštářem pokoj, vždyť vyrazíš Gingerovi

z ruky lepidlo! Máš vlastně úplnou pravdu. Cosi se stalo,

a protože je po válce a protože nemáme zrovna nic

lepšího na práci, povím vám, co to bylo. Mám takový

pocit …“

Ginger sklapl album.

„Jen do toho, veliteli!“ začal povzbuzovat Bigglese.

„Jakmile vy máte pocit, tak to většinou znamená, že se

něco semele.“

Biggles zavrtěl hlavou. „Ba ne, nemyslím, že se

něco stane,“ říkal si jakoby pro sebe. „To konečně nikdy

nevíme. Ale přece jen vám o tom povím! Když jsem šel

včera ráno do banky, tak koho zrovna nepotkám jako

Toma Loweryho. Vzpomínáš si na Toma, Algy? Přišel k

266, letce těsně před uzavřením příměří. Když pak bylo

po všem, zůstal ještě na vojně, ale hezkou dobu po něm

nebylo ani vidu ani slechu. Teď je z něj velitel letky s

posádkou v Singapuru, takže to nechytil zrovna špatně.

Pochopitelně jsme se pozdravili a skončilo to obědem u

Simpsona. Teď ale dávejte pozor, pořádně poslouchejte,

protože důležitý je teď především sled událostí.

6

Když jsme se dali do řízku a do ledvinkového

pudinku, začal mi Tom vykládat o Ramsayovi.

Vzpomínáte si na něj? Byl to letecký mechanik u 266,

letky. Teď je seržantem a dělá mechanika u bezdrátového

telegrafu, samozřejmě pořád na vojně. Vlastně bych měl

říct, že byl seržantem, protože ty svoje tři prýmky už

dlouho nenosí. Přítel Tom měl o Ramsayovi určitě

vysoké mínění, protože ho nejen propašoval do své letky,

ale dokonce ho za cvičných letů brával na zadní sedadlo

do letadla. No a při jednom takovém letu Ramsay

zachytil radiotelegrafickou zprávu z éteru … Až sem se

dostal Tom se svým příběhem, když tu – hádejte, kdo

vstoupil do hospody a rozhlížel se u dveří po volném

místě? To byste neuhádli: byl to Jerry Laidshaw, který

teď vede radiotelegrfické oddělení na ministerstvu

letectví. Jerry si k nám pochopitelně přisedl a když nám

řekl, jak je to prima, že nás náhoda zase svedla

dohromady a tak, vybídl Toma, aby ve svém příběhu

pokračoval. A Tom vyprávěl dál o Ramsayovi. Je vám to

všem jasné?“

„Úplně!“

„Tak dobře. Tom tedy ve svém vyprávění

pokračoval. Nevím, proč mu to připadalo zrovna tak

důležité, ale nejspíš měl v té Ramsayově věci výčitky

svědomí. Ostatně tohle jen tak mimochodem. Ukázalo se

tedy, že když byli ve vzduchu, zachytil Ramsay zprávu,

jak už jsem vám říkal, a když se zase ocitli v Singapuru

na pevné zemi, odevzdal ji Tomovi. Na jednotlivosti už si

přesně nevzpomínám, ale ta zpráva byla ve skutečnosti

voláním o pomoc, SOS. Vyslali ji z parníku Queen of

Olati: telegrafista volal o pomoc, protože na jeho lodi

vypukl požár. Udal stanoviště lodi a zprávu ukončil slovy

7

,pěkné počasí, slabé vlnobití’. Všimněte si toho, že se ve

zprávě vyskytlo slovo počasí, protože na tohle slovo se

pak soustředily všechny potíže. Když Ramsay tu zprávu

převzal – byla pochopitelně vysílána v Morseově abecedě

– to slovo přepsal jako p-o-c-a-s-y. Tom si to přečetl a

řekl Ramsayovi: ,Měl byste se tu morseovku líp naučit,

chtěl jste jistě napsat p-o-c-a-s-i!’ Ale Ramsay trval na

svém a nakvašeně odpověděl: ,Ba ne, pane majore. To

slovo, které jsem převzal, znělo skutečně p-o-c-a-s-y.’

Nato ho Tom požádal, aby to slovo opravil, než zprávu

předají velitelství. Došlo ke sporu, který, jak musím

bohužel konstatovat, skončil tím, že Ramsay přišel o

jeden ze svých prýmků pro porušení vojenské kázně.“

„Zatím tu žádnou shodu okolností nevidím,“ vskočil

Bigglesovi do řeči Algy.

„Počkej chvilku, ještě jsem nedomluvil,“ odpověděl

dotčeně Biggles. „K té shodě hned teď přijdu. Když Tom

svůj příběh dovyprávěl, podotkl Jerry, který to všechno s

velkým zájmem vyslechl až do konce:

„Ale vždyť Ramsay měl pravdu! Já jsem taky

zachytil na ministerstvu letectví zprávu z lodi Shanodah,

a to slovo počasí tam taky vysílali jako p-o-c-a-s-y. Můžu

to dokázat, protože mě to velice zaujalo.’

Při téhle poznámce se Tom s údivem zadíval na

Jerryho a řekl:

,O čem to vykládáš? Já jsem přece o žádné lodi

Shanodah nemluvil, fakt, já jsem o takové lodi ani nikdy

neslyšel. Já hovořil o lodí Queen of Olati, která se

potopila v Indickém oceánu.’

Jerry se podíval nejprve na Toma a pak na mě. „To

je tedy opravdu zvláštní,’ řekl. ,Já jsem si jména lodi

nevšiml, když jsi ten příběh vyprávěl, ale když ses pak

8

zmínil o tom, jak vysílali slovo počasí, tak jsem si

přirozeně myslel, že mluvíš o lodi Shanodah, která se

potopila – a to je tedy podivné – taky v Indickém oceánu,

tedy přesně v Bengálském zálivu, ale to je vlastně totéž.

Může to být – počkejte – asi tak pět měsíců, co se tohle

stalo. Ale ta moje loď neshořela. Narazila na skalisko,

které nebylo zaneseno na mapách, a potopila se s celou

posádkou.’

„Ani v případě lodi Queen of Olati se nikdo

nezachránil,’ vmísil se do hovoru Tom, ale řekl to jen tak

mimochodem a rozhovor se tím obrátil jiným směrem: o

té záležitosti se už pak nemluvilo. A to je taky všechno.“

„To je ale zvláštní!“ podotkl Algy.

„Zvláštní!“ vykřikl Biggles. „Já bych řekl, že to je

víc než zvláštní, když dva telegrafisté obchodních lodí,

oba Angličané a jistě taky oba vzdělaní lidé, vysloví

špatně jedno a totéž slovo, a přitom to je náhodou slovo,

které jistě užívají častěji než jiná slova. Ale když si k

tomu uvědomíte, že obě lodi ztroskotaly s celou

posádkou a ve stejném moři během jednoho měsíce, řekl

bych, že to je moc a moc zvláštní, že to je zkrátka tak

zvláštní, až to je k nevíře!“

„Co tím chceš říct?“

„To tě nic netrklo?“

„Ne, jinak bych se neptal.“

„Já si to tedy vysvětluju takhle: Možnost, že by dva

vzdělaní muži udělali stejnou chybu v jednom slově

skoro ve stejné době a na témže místě za okolností, které

jsou prakticky totožné, tahle možnost je tak malá, že

nezbývá žádná jiná alternativa než ta, že ti mužové jsou

jedna a tatáž osoba!“

9

„Ale to přece není možné! Vždyť telegrafista na lodi

Queen of Olati, která se potopila jako první, se přece

utopil!“

„Měl by se vlastně utopit, jenže tady něco nehraje.“

„A proč jsi tedy nezašel do jeho lodní společnosti a

nepřeptal se na to?“

„To jsem taky udělal.“ Biggles se usmál. „Byl jsem

tak zatraceně zvědavý, že jsem po rozchodu s Tomem

zašel k mostu Tower Bridge a položil jim tam několik

otázek.“

Algy se na Bigglese podíval úkosem. „A tos tam

strávil celé odpoledne? Cos tam tedy objevil?“

„Zjistil jsem, že telegrafista se jmenoval Giles a že

se zcela jistě utopil. Společnost o tom vyrozuměla jeho

nejbližšího příbuzného.“

„Proč říkáš, že se zcela jistě utopil?“

„Protože jeho tělo bylo mezi těmi, která vylovila

loď, co přispěchala na pomoc, jakmile se ozvalo SOS.“

„Ale tím jsou přece tvoje argumenty vyvráceny!“

„Vypadá to tak, to musím přiznat.“

„A co se stalo s telegrafistou z lodi Shanodah?“

„Ten se utopil taky. Aspoň se nikde neobjevil, a tak

se má za to, že se ztratil v moři.“

„Takže to je konec příběhu,“ poznamenal Ginger

hlasem plným zklamání.

Biggles se záhadně usmál. „Ne tak docela,“ řekl.

„Moc mě trápilo, že ta moje teorie nějak skřípe, tak jsem

ve svých dotazech ještě chvíli pokračoval, když už jsem

tam u té řeky byl. Možná vás bude zajímat, že od té doby,

co se potopily lodi Queen of Olati a Shanodah, ztratily se

ještě další dvě lodi i s celou posádkou, taky v Indickém

oceánu. Obě vysílaly signál SOS, ale než se na místo

10

dostavili zachránci, obě lodí beze stopy zmizely. Tak to

aspoň stálo v novinách.“

„A udělali ve slově počasí stejnou chybu i v těchhle

případech?“

„To nevím. V obou případech zachytila signál SOS

vždy jen jedna loď. Jedna z nich byla na cestě do

Austrálie a druhá směřovala do Anglie a dnes ráno vplula

do londýnského přístavu. Šel jsem tam, ale loď už byla

pryč; vyplatili prý celou posádku a poslali ji domů.

Jméno té lodi je Dundee Castle a telegrafista se jmenuje

Fellowes. Vydával jsem se za jeho starého přítele a

podařilo se mi získat jeho adresu a číslo telefonu. Dala

mi ho jedna velmi milá dívka v kanceláři lodní

společnosti.“

„Snad nechceš říct, že jsi tak drzý a zatelefonoval jsi

mu, že ses ho zeptal, jestli se ve volání o pomoc vyskytlo

slovo počasí, a když ano, zda v něm nebyla chyba!“

„To chci udělat právě teď! Podej mi telefon!“

„Bigglesi, ty ses zbláznil!“

„Možná, jenže já nebudu mít pokoj, dokud se to

nedozvím.“

„I kdyby se tam slovo počasí vyskytlo a telegrafista

je vysílal nesprávně, co ti to řekne?“

„Hodně! Byla by to podivuhodná shoda, kdyby dva

telegrafisté obchodních lodí udělali chybu ve stejném

slově, které tak často používají; ale nechtějte po mně

věřit tomu, že by to udělali tří telegrafisté, a to na témže

místě! To by už bylo na mou důvěřivost příliš.“

Biggles zdvihl sluchátko a vytočil číslo.

„Halo, je pan Fellowes doma?“ ptal se. „Halo!

Kdože to je? Aha, to je pan Fellowes. Výborně! Promiňte

mi, pane Fellowesi, že vás obtěžuju, ale já se domnívám,

11

že jste ten důstojník, který asi před třemi měsíci přijal

volání SOS, které vysílala loď Alice Clair – ano, přesně

tak. Jmenuji se Bigglesworth a právě jsem měl s přítelem

spor, který se týkal právě toho volání SOS. Jde totiž o

slovo počasí – ano – úplně správně – opravdu, vřelé díky!

Právě tohle jsem potřeboval vědět! Sbohem!“

Biggles zavěsil a vytáhl pouzdro s cigaretami.

„Tak co?“ vyzvídal nedočkavý Algy. „Ven s tím!

Nedělej drahoty jako Sherlock Holmes. Co ti říkal?“

Biggles si zapálil cigaretu.

„Říkal, že teď, když jsem se o tom zmínil, si s

podivem uvědomil, že telegrafista na lodi Alice Clair

skutečně vysílal p-o-c-a-s-y.“

Algy strčil ruce do hlubokých kapes kalhot a beze

slova se na Bigglese upřeně zahleděl. Pak ze sebe

vyrazil:

„Při Ikarově vrtuli, točící se obráceně! Tohle je tedy

překvapující shoda.“

„Shoda? Jdi někam, prosím tě!“ zavrčel Biggles.

„Vsadím pytel diamantů proti pár šupům, že všechny ty

tři zprávy vysílala jedna osoba!“

„Ale to přece není možné …“

„Jistěže to není možné. A to mě právě trápí. Jak se

nemožné může stát možným? Na to je jen jediná

odpověď: že totiž to nemožné ve skutečnosti nemožné

není! Vysvětli si to jak chceš!“

„Ale jak by tři muži, na kilometry od sebe vzdálení,

z nichž jsou ke všemu dva už mrtví, mohli být jedna a táž

osoba?“

Biggles zavrtěl smutně hlavou. „Na to se mě neptej,“

odpověděl nevrle. „Já se v hádankách nevyznám. Ale je

tu přece jen ještě jedna věc, kterou bych rád věděl.“

12

„A to?“

„Zajímalo by mě, jaký náklad ty lodi vezly.“

„A proč se nezeptáš plukovníka Raymonda ze

Scotland Yardu? Nemyslím, že ti to hned vysype z

rukávu, ale když ho požádáš, tak to pro tebe jistě rychle

zjistí.“

„To je dobrý nápad. Zkusíme to. Kolik je hodin?

Čtyři – tak to asi ještě bude v kanceláři.“

Biggles znovu sáhl po telefonu a vytočil číslo

hlavního policejního štábu Scotland Yardu.

„Prosím plukovníka Raymonda,“ požádal telefonistu

v centrále. „Mé jméno? Major Bigglesworth. Děkuji.“

„Ach, to jste vy, pane plukovníku?“ pokračoval

Biggles po chvíli rozhovoru. „Ano, tady je Bigglesworth.

Chci se vás zeptat na něco ne zcela obvyklého, ale mám

k tomu vážný důvod, jinak bych vás neobtěžoval. Jde o

tohle: Během posledních šesti měsíců se v Indickém

oceánu potopily čtyři lodi s celou posádkou. Jedna

shořela, druhá narazila na skalisko – prosím? Aha, vy už

o tom všem víte. Tak to budete jistě schopen ukojit mou

zvědavost. Co bylo zapsáno v nákladních listech těch

lodí?“

Bigglesovi přátelé si povšimli, že náhle změnil výraz

obličeje. Povrchní zvědavost vystřídala skutečná vážnost.

„Opravdu,“ řekl Biggles nakonec do telefonu.

„Prosím? Ne, o tom nevím nic. Proč jsem se vůbec ptal?

Ale to víte, byl to jen takový nápad, a vlastně to snad ani

není nápad. Já totiž, ale ne, nejlepší bude, když o tom po

telefonu radši nebudu mluvit. Co kdybyste zašel sem k

nám na šálek čaje, vždyť to máte pět minut. Dobrá,

výborně. Takže se hned uvidíme.“

13

Biggles zavěsil a vážně se rozhlédl po ostatních.

„Vypadá to, jako bychom uhodili nějaký pořádně velký

hřebík rovnou na hlavu,“ začal pomalu. „Loď Queen of

Olati plula do Melbourn a byla zdola až nahoru naložena

vojenskými letadly, určenými australské vládě. S tou lodí

se utopil i jeden z našich předních leteckých

konstruktérů, člen leteckého poradního sboru. Loď

Shanodah zase plula do Singapuru a vezla dvacet motorů

značky Rolls-Royce Kestrel, dále náhradní součástky pro

motory, kulomety a střelivo. Loď Alice Clair mířila do

Šanghaje se střelivem pro britské dobrovolnické sbory,

které tam jsou umístěny, a konečně další loď – ta čtvrtá,

o níž víme – se vracela domů z Madrasu s menším

nákladem zlatých tyčí. Plukovník Raymond už k nám

jde.“ Algy si hvízdl.

„A hrome! To tedy začíná pěkně zavánět,“ podotkl.

„To máš pravdu. Je to silné cítit rybinou, ale

zkaženou rybinou. Myslím, že plukovník už je za dveřmi.

Gingere, hoď sebou a řekni paní Symesové, ať připraví

čaj pro čtyři.“

Minutu nato vstoupil plukovník Raymond do

pokoje.

„Těší mě, že vás tu vidím zase všechny pohromadě,“

usmál se a stiskl každému pravici. Pak se posadil a tázavě

se zahleděl na Bigglese. „No, tak co o tom víte,

Bigglesi?“

Biggles pokrčil rameny. „Nic,“ řekl prostě. „Já jsem

jen hádal, a to je všechno.“

„A co jste hádal?“

„Hádal jsem, že některým lidem se jistě moc

zamlouvá, když všechny britské lodě, které plují na

14

Dálný Východ a k protinožcům s vojenskou výzbrojí, se

nedostanou na místo určení.“

Plukovník Raymond se zadíval na Bigglese a řekl:

„To nehádáte špatně. Já vždycky říkám, že byste měl

patřit k našemu sboru detektivů. Jste na dobré stopě, jste

blíž, než vůbec tušíte. Ale jak jste na to přišel, jak vás to

vůbec napadlo?“

„A jak to, že vy jste o těch lodích věděl všechno,

když jsem vám telefonoval? Lodní doprava přece nepatří

do vašeho resortu?“

„Nedávno jsem večeřel s komisařem a s prvním

lordem admirality. Lordové, zabývající se loďařstvím,

jsou velice rozmrzelí. A taky letecký poradní sbor. Jenže

ten nic neví – totiž, tam vědí jen to, že ty lodi zmizely.

Veřejnost neví, že vezly střelivo a výzbroj, tohle se

pochopitelně do novin nesmí dostat. Ale k věci: je to

vážné, velice vážné, ujišťuju vás. Jaká podivná náhoda

vás zavedla na tuhle stopu?“

„Jenom ten fakt, že jsem měl všechny důvody

domnívat se nebo alespoň tušit, že všechna ta volání

SOS, co každá z lodí odsouzených k záhubě vysílala,

pocházela od jedné osoby.“

„Panebože! Jak jste to, prosím vás, vypátral?“

„Díky takové maličkosti jako je chybný pravopis

jednoho slova.“

Biggles svému bývalému veliteli z válečných dob

stručně vylíčil, co už předtím vyložil svým přátelům.

Když domluvil, plukovník Raymond vstal a začal

nervózně přecházet po pokoji. Pak se náhle zastavil a

zadíval se Bigglesovi přímo do tváře.

„Bigglesworthe, kdybyste nechal toho flákání a

vstoupil do našich řad, dal bych vám – pochopitelně v

15

mezích možnosti – takovou hodnost, jakou byste si přál,“

prohlásil.

Bigglesworth zavrtěl hlavou. „To je od vás moc

hezké, pane plukovníku, ale já bych jako váš úředník

nebyl k ničemu,“ odpověděl váhavě. „Já mám svoje

vlastní metody postupu, a ty by nejspíš neodpovídaly

postupu úřednímu. Kdybych se zapletl do vašich

červených stužek, nikdy bych to nikam nedotáhl.

Já jsem dosáhl – no, řekněme jistých úspěchů – jen

když jsem jednal na vlastní pěst.“

„Asi máte pravdu,“ souhlasil rozčarovaně plukovník

Raymond. „Ale povězte mi, už jste si o celé té záležitosti

udělal nějaký názor?“

„Ještě jsem na to neměl dost času, ale mám dojem,

že tu proti našim lodím operuje nějaká cizí mocnost z

jakési základny v Indickém oceánu nebo někde poblíž.

Potápí každou loď, o níž se prostřednictvím svých špehů

dozví, že veze výzbroj pro naše vojska na Dálném

Východě. A protože vědí, že je velmi nepravděpodobné,

aby se taková loď mohla ztratit, aniž by volala o pomoc,

zmocní se telegrafní stanice a ještě než kapitán nebo

posádka vytuší, co je čeká, vyšlou do prostoru falešné

SOS. Potom loď potopí a důkladně dohlédnou na to, aby

se nikdo nezachránil.“

„Ale toho by se přece neodvážili, Bigglesi!“

„Že by se neodvážili? Ze zkušenosti vím, že se lidi i

národy odváží všeho, když je hodně v sázce. Z historie

máme takových případů dost a dost.“

Plukovník vzal klobouk. „Musím rychle do

admirality,“ prohlásil. „Tam se o tom všem musí co

nejdříve dozvědět.“

„Co myslíte, že podniknou?“

16

„Co podniknou? Pochopitelně tam pošlou flotilu

torpédoborců a …“

„A sdělí nepříteli – ať už je to kdokoli – že ho

prokoukli,“ poznamenal Biggles se špatně skrývanou

jízlivostí. „Tím mu poskytnou dost času na to, aby se

odklidil ze scény nebo aby se tvářil naprosto nevinně.

Proč mu rovnou nenapsat? Tím byste to mohli ukončit a

výsledek by byl stejný: dočkali byste se leda sladkých

slov a tvrdých protestů.“

Plukovník Raymond se kousl do rtu. „Asi máte

pravdu,“ přiznal stroze. „Ať rozhodne admiralita. Vy

zůstaňte tady; brzy o mně zase uslyšíte!“

„Jak to myslíte, že mám zůstat, kde jsem?“

„Tak, jak jsem to řekl. Neodcházejte odtud!

Nevycházejte ven!“

„Ale já už nejsem u armády. Jsem prostý občan a

svobodný člověk,“ odporoval rozhořčeně Biggles.

„Samozřejmě, ale vy jistě rád uděláte to, o co jsem

vás požádal, jako jste to dělával dřív,“ poznamenal

plukovník a mrkl na něj. „Spoléhám na vás, Bigglesi!“

Než stačil Biggles odpovědět, opustil plukovník

místnost a bouchl za sebou dveřmi.

„Tak vidíš, co z toho člověk má, když strká nos do

věcí, do kterých mu nic není,“ postěžoval si Biggles

Gingerovi. „Vem si z toho ponaučení – ach, tady jste,

paní Symesová,“ dodal, když jeho hospodyně vešla do

pokoje s čajovým podnosem. „Je mi moc líto, ale

žádného hosta mít nebudeme. Měl náramně naspěch. No,

nevadí, Ginger určitě spořádá jeho porci.“

„To je nadělení,“ vzdychala paní Symesová na

odchodu.

17

„Máte pravdu, je to nadělení!“ povzdychl si Biggles.

„Ať se nejmenuju Biggles, jestli se v tom teď

nepovezeme.“

„Myslíš, že jsme se do té kaše namočili?“ vyzvídal

Algy.

„Víc než to. Za pár hodin v té kaši budeme až po

krk. Jinak bych se musel náramně mýlit,“ odpověděl

Biggles.

18

Kapitola druhá

Důležitý rozhovor

„Kdyby se někdo zeptal, co si myslím o umístění

nepřátelské základny – ovšem za předpokladu, že ta

základna někde tady existuje – pak bych řekl, že ji

najdete, jestliže vyjdete z tohohle bodu jako ze středu a

prohledáte celou oblast o poloměru stopadesáti

kilometrů.“

Biggles při těchto slovech zabodl špendlík do mapy

ve velkém atlasu, rozevřeném na stole a střídavě se díval

na oba muže, kteří seděli každý z jedné strany.

Čajový servis odstrčili stranou, aby na stole bylo

dost místa pro rozměrný atlas; byl rozevřen na straně

nadepsané Indický oceán a Holandská východní Indie a

poutal jejich pozornost už dobrou hodinu. Čtyři červeně

označené body udávaly poslední známá stanoviště

osudných lodí; od každého z nich vedly tenké čáry

tužkou k nejbližším bodům na pevnině a u každé čáry

byla udána vzdálenost v kilometrech, zaznamenaná

drobným úhledným Bigglesovým rukopisem.

„Souostroví Mergui,“ četl Ginger z mapy a

natahoval krk, aby viděl, co je napsáno u bodu, který

právě Biggles označil špendlíkem.

„Proč si myslíte, že je to tady?“ zeptal se.

„Prostě proto, že mi to připadá nejpřirozenější,“

odpověděl Biggles bez váhání. „Kdyby mě někdo

požádal, abych takovou základnu zřídil, tak bych vybral

tohle místo. Jen se podívejte na tenhle zajímavý kus

19

zeměkoule, na Bengálský záliv. V něm nebo někde

poblíž něho se ty lodi potopily. Na západě hraničí s Indií,

ale já myslím, že tu můžeme vynechat ze hry. Poskytla

by úkryt lodím? Nejspíš ne. A nejen to: Indie je hustě

obydlená a má velmi dobré dopravní cesty, takže by si

cizího plavidla jistě brzy někdo všiml a zpráva o tom by

se dostala až k těm, kteří se o tyhle věci mají starat.

Uprostřed Indického oceánu pak jsou ostrovy Andamany

a Nikobary. Tam by sice základna pirátů klidně být

mohla, ale já tomu příliš nevěřím. Pokud je mi známo,

tak se Andaman používá jako trestních osad pro indické

politické vězně a na Nikobarech je zase příliš mnoho

plantážníků, než aby tam bylo zdrávo pro cizince: jejich

příjezdy a odjezdy by nutně vzbudily pozornost. No, a

teď se podívejme na opačnou stranu Bengálského zálivu.

Tam to vypadá úplně jinak. Podél celého západního

pobřeží Malajského poloostrova jsou tisíce míst. Zálivy,

zátoky, kde se může lecjaká loď ukrývat celé dlouhé

měsíce. Domorodci jsou lidé jednoduší a prostí. Navíc

má toto místo i výhodnou polohu, pokud chcete chytat

lodi, které směřují na Dálný Východ: všechny mají

zastávku v Singapuru a tenhle přístav je na jižním cípu

tohohle poloostrova.“

„Ale proč sis vybral zrovna Mergujské souostroví?“

zeptal se Ginger.

„No tak se podívej a přemýšlej, jaké dává

možnosti!“ zněla Bigglesova odpověď. „Jsou to stovky

ostrovů, a když počítáš i ostrůvky, pak jich jsou dokonce

tisíce, a všechny leží ve výhodné vzdálenosti od pevniny,

průměrně tak padesát nebo šedesát kilometrů. Jsou

roztroušeny podél pobřeží v délce skoro pěti set

kilometrů. Jsou skalnaté, zalesněné a mají výborné

20

přírodní přístavy. Co víc by si taková záhadná loď mohla

přát?“

„Já jsem o těch ostrovech ještě nikdy neslyšel,“

přiznal se Ginger.

„Málokdo o nich slyšel. Ani my s Algym bychom o

nich nejspíš nevěděli, kdybychom přes ně kdysi neletěli

po celé jejich délce na cestě z Nové Guineje do Anglie.“

„Jsou ty ostrovy obydleny?“

„V zásadě asi ne, ale myslím si, že tam žije podivný

kmen malajských Dajáků, kteří se stěhují s jednoho

ostrova na druhý ve svých nádherných kanoích, na nichž

také bydlí. V sousedství těch ostrovů se v menší míře

také loví perly; živí se tím hlavně Číňani a japonské

džunky. Provozují to za severovýchodního monzunu, kdy

je pěkné počasí a moře je klidné. Zbývající část roku

mezi červnem a říjnem, kdy fouká jihozápadní monzun,

tu může být počasí skutečně pekelné; o tom se na vlastní

kůži přesvědčil už nejeden letec, co letěl do Austrálie.

Když jsme nad těmi ostrovy letěli my, viděli jsme tam

dvě nebo tři džunky. Je to takové místo, kde se může stát

cokoli. Algy, vzpomínáš si na Gilsona, na toho státního

úředníka, který za námi přiletěl na návštěvu do Rangúnu?

Ten tenkrát vyprávěl, že ty ostrovy jsou zamořeny

krokodýly a vší možnou havětí, která tam připlave z

pevniny – od Barmy nebo ze Siamu. Tohle mi utkvělo v

paměti, protože Gilson jednou vyprávěl, že viděl na vodě

plavat tygra. To mě moc překvapilo, protože kočka na

vodě příliš neodpovídá mým představám. Ale co je nám

konec konců do toho, ne? Nevypadá to na to, že bychom

tam šli zrovna my.“

Biggles sklapl atlas a vstal od stolu.

„Škoda,“ ozval se Ginger zklamaně.

21

„Jakápak škoda! Kristepane, ty máš ale nápady!

Vždyť přece znáš Afriku, a ta je ve srovnání s těmi místy

civilizovaná země. Já – kruci, kdo to zase volá! To by mě

zajímalo!“

Biggles přerušil svůj výklad a zdvihl sluchátko

telefonu, který stále vydával vřeštivé zvuky.

„Haló,“ ozval se do mikrofonu. „Halo, pane

plukovníku! – Je to Raymond,“ zašeptal Biggles mimo

telefon. „Ano, pane, copak je? Abych s vámi povečeřel?

Velice rád. Vy mě chcete vypravit …Ale propánakrále,

kam? Ale kdepak, to není moje zaměstnání. – Výborně,

pane plukovníku, budu připraven. Sbohem!“ Biggles

zavěsil sluchátko a obrátil se k oběma přátelům, kteří

jeho

telefonický

rozhovor

soustředěně

sledovali.

„Raymond mě za půl hodiny odveze vlastním autem,“

vysvětlil. „Slyšeli jste už někdy o sídle, kterému se říká

Lottison House?“

„Aby ne!“ ožil Algy. „To mě podrž! Tak tam budeš

večeřet? Fakt?“

„Tak mi to aspoň řekl plukovník“.

„Ale vždyť lord Lottison patří k vůdčím osobnostem

ministerstva zahraničí.“

Biggles sebou trhl. „Těbůh!“ vyrazil ze sebe. „No jo,

mně to jméno připadalo nějak povědomé. Zdá se, že mě

ta moje prokletá zvědavost přivedla do pěkné patálie. No,

co se dá dělat, musím už jít, abych se připravil.“

„Neříkal náhodou plukovník že nás máš vzít s

sebou?“ nadhodil rozmrzele Ginger.

„Ne, o tom se nezmínil ani slovem,“ zazubil se

Biggles.

„Pak to ale není fér.“

22

„Nevadí, já vám v kapse přinesu kus pudinku,“

sliboval Biggles. „Ale teď spěchám, na převlečení mám

jen půlhodinku, a jenom dvacet minut mi trvá, než

dostanu knoflíčky do té naškrobené příšery, které se říká

košile.“

***

Biggles byl přesto připraven včas a čekal, když mu

naléhavé houkání na ulici připomnělo, že plukovník

Raymond už přijel. Biggles se se svými přáteli rychle

rozloučil, seběhl po schodech a uvelebil se v limuzíně,

která přijela před vchod.

„Vidím, že jste ani chvíli nezahálel,“ řekl Biggles

plukovníkovi ve fraku, kouřícímu cigaretu. „Byl bych

radši, kdybyste mě byl vynechal. Já nejsem zvyklý

večeřet s britskými šlechtici, takže doufám, že mi

odpustíte, pokud vám udělám ostudu a budu srkat

polévku.“

„Uvidíte, že Lottison je velmi slušný člověk,“

odpověděl mu plukovník vážně. „Tahle večeře, to byl

jeho nápad, ne můj. On je velmi zaměstnaný člověk a

neměl jindy čas.“

U Lottisona byl ještě jeden host. Když byl Biggles

představen

admirálu

Siru

Edmundovi

Hardymu,

náčelníku výzvědné služby u admirality, uvědomil si

vážnost situace. Při večeři se hovořilo jen málo, jakmile

však dojedli, uvedl je lord Lottison do knihovny a bez

okolků přistoupil k věci.

23

„Nuže, pánové,“ řekl úsečně jasným hlasem,

„nemyslím, že je třeba, abych opakoval to, co už všichni

víte, třebaže jsme to zatím jen tušili, než major

Bigglesworth přinesl tu zprávu o chybě při volání SOS.

To nám dává jisté vodítko, něco – ehm – něco pevného,

na čem se dá budovat dál. Naše lodi, které vezou na

Dálný Východ střelivo, se nepotápějí jen tak náhodou.

Pokud je třeba důkaz, mám ho tady: je to telegrafická

odpověď z Austrálie na můj telegrafický dotaz, který

jsem učinil, jakmile jsem se dnes pozdě odpoledne z

hlášení dozvěděl o té záležitosti s voláním SOS. Kapitán

lodi Tasmania, která zachytila volání o pomoc vysílané z

lodi Columbia – to je ta čtvrtá loď, která se měla potopit

– ten kapitán tedy hlásí, že slovo počasí bylo vysíláno

jako p-o-c-a-s-y. Tím, řekl bych, je jakákoli náhoda

vyloučena. Nevíme, co se na širém moři dělo a jak je

možné, že na britskou loď má přístup neznámý

radiotelegrafista. Otázkou je, co proti tomu máme dělat.

Nesmíme dovolit, aby to pokračovalo, ale jistě nemusím

zdůrazňovat, že veškeré kroky, které učiníme, musíme

provést s krajní obezřetností. Za každou cenu se musíme

vyvarovat situace, která by mohla skončit válkou,

zejména pokud už nepřítel provedl opatření k přerušení

našich dopravních tras na Dálný Východ. Nuže, Hardy,

co byste navrhoval?“

Admirál zamyšleně pozoroval popel svého doutníku.

„Já – totiž – já jsem ochoten udělat všechno co chcete, a

jednat podle vašich příkazů. Dobře víte, že nemohu

jednat na vlastní pěst. Pokud jste ochotni mne podporovat

a převzít odpovědnost za veškeré možné důsledky, pak

jsem připraven se do toho pustit a prošťárat mezi

Kalkatou a Singapurem každou námořní míli.“

24

Čelo lorda Lottisona se zbrázdilo ustaranými

vráskami.

„Já nijak nedychtím po tom, abych riskoval, že naši

zemi zatáhnu do nějaké pranice,“ řekl admirál upřímně.

„Pokud by to dopadlo špatně, smetlo by to vládu a já

bych se stal obětním beránkem.“

Biggles se netrpělivě vrtěl na židli. „Směl bych vám

udělat návrh, pane?“ řekl.

„Byl bych vám velmi povděčen.“

„Výborně, tak se tedy hned pusťme správnou cestou.

Naše lodi se potápějí. Někdo je potápí chytře a tajemně.

Je zřejmé, že musíme nepřítele vyhodit jeho vlastní

petardou a naložit s ním stejným způsobem – chytře a

tajemně. Souhlasíte?“

„Naprosto!“

„Dobrá. Tahle soukromá válka se vede buď na

hladině moře, nebo podmořským člunem pod vodou. Ať

je tomu jakkoli, nepřítel musí operovat ze základny, která

je vybavena zásobami z nepřátelské země. Jak tomu

rozumím já, můžeme udělat jednu ze dvou věcí: buď

potopíme tu loď, která ty špinavosti provádí, nebo

můžeme vyhladit její základnu. Jestliže však potopíme

jen tu loď, lidé na základně to budou nejspíš pokládat za

nehodu a vyšlou pak další loď, aby pokračovali ve svém

díle. Proto bude jistější rozflákat jim tu jejich základnu.

Má-li se však ta základna rozbít, musí se to provést jak se

patří. Mělo by se to udělat tak, aby odtamtud už neodešel

žádný svědek, který by o té události vykládal dál. Přesně

taková je hra, kterou s námi hrají sami nepřátelé. Ne že

by to bylo svrchovaně důležité, protože země, které se to

týká, by nás sotva mohla žádat o vysvětlení, aniž by sama

vysvětlila, co tam v té nepovolené základně prováděla.

25

Bude však lepší vyhnout se případným nepříjemnostem,

pokud se to dá vyřídit čistě.“ Biggles se ve svém výkladu

odmlčel.

„Jen pokračujte!“ vyzval ho lord Lottison a jaksi

podivně se na Bigglese podíval.

26

Biggles byl představen admirálovi…

27

„Kdybyste se spokojili s potopením té lodi nebo spíš

ponorky, řekl bych,“ chopil se Biggles opět slova, „jistě

by vašemu účelu nic nemohlo posloužit líp než člun Q,

jaké se užívaly za světové války. V takovém případě by

stačilo poslat jednu takovou loď do Singapuru a rozhlásit,

že veze munici. Dejte na tu loď posádku válečného

námořnictva a skrytá děla na bocích a útočník bude v

pánu, jakmile se objeví.“

„Ano, tak by se to dalo provést,“ prohlásil admirál

téměř dychtivě.

„Jediná stinná stránka tohoto plánu spočívá v tom,

že na naši otázku odpovídá jen z poloviny,“ upozornil

Biggles. „Nemá velký smysl zabít vosu a nezničit její

hnízdo. A při veškeré úctě, jíž jsem vám povinován, pane

admirále“ – řekl Biggles a pohlédl na admirála – „úkol

najít to hnízdo by zřejmě byl nad vaše síly, protože je

zcela jisté toto: jakmile naše lodi do takových

neobvyklých míst začnou strkat nos, nepřítel okamžitě

uhodne, co máme za lubem. Zkrátka a dobře, tohle je

práce pro letce.“

„Hm. Budeme tedy nuceni obrátit se o pomoc k

našemu letectvu,“ prohlásil lord Lottison.

„Letci by tu práci provedli docela dobře,“ připustil

Biggles, „ale narazili by na stejnou potíž jako loďstvo.

Nepřítel by se dozvěděl, co se chystá. Kromě toho se s

tím budete muset svěřit spoustě lidí. Nemůžete přece

vyslat několik letadel s úkolem, aby po něčem pátrala,

aniž řeknete posádce, po čem má pátrat. A jestliže to

řeknete posádce, dozví se to na takové letecké stanici

každý, a pak už bude jen otázkou času, než se to povídání

donese k uším lidí, proti nimž se vypravíme.“

28

„Ale co tedy máme podniknout?“ reagoval

podrážděně lord Lottison.

Biggles svraštil obočí. „Ta vážná otázka patří mně,

pane?“ otázal se.

„Samozřejmě! Jste přece letec – ba víc než letec,

mám-li soudit z toho, co mi tu vypravoval plukovník

Raymond. Každý návrh, který přednesete, přijmeme a

pečlivě uvážíme. Mám-li být upřímný, právě proto jste

tady.“

„Velmi dobře, pane. Já jsem se na to částečně

připravil, uvažoval jsem o tom všem a přednesu vám, k

čemu jsem dospěl. Tohle je případ, kde je třeba

spolupráce. Ta spolupráce se však musí provést tak, aby

o tom, co se připravuje, vědělo co nejméně lidí.

Především k tomu bude třeba docela obyčejná obchodní

loď, jeden torpédoborec a jedno letadlo. Loď bude

jakýmsi vnadidlem, lákadlem. Kromě telegrafisty a

kapitána na té lodi nikdo nepotřebuje vědět, oč jde.

Radiotelegrafista to vědět musí, protože bude třeba, aby

udržoval spojení s torpédoborcem a s letadlem podle

kódu a na zvláštní vlnové délce. On totiž nepřítel má taky

bezdrátovou telegrafii. Loď coby návnada by se podle

všech zvyklostí použila pro obvyklý druh práce.

Torpédoborec by byl především zásobovací lodí pro

letadlo, třebaže by se mohl přirozeně použít k jakékoli

nevyhnutelné práci. Vysvětlil jsem to dostatečně jasně?“

„Naprosto. Pokračujte!“

„Ten torpédoborec – přednostně nějaký starší typ,

abychom minimalizovali možnost, že by na sebe upoutal

pozornost – se bude držet dost blízko lodi, aby mohl v

případě nouze zakročit, ale zase bude dost vzdálen, aby s

29

ní nebyl přímo spojován. Letadlo by operovalo mezi

oběma loděmi.“

„Cožpak nepřítel to letadlo neuslyší?“ namítl

nečekaně admirál.

„Tuto možnost jsem nepřehlédl,“ odpověděl Biggles.

„Letadlo bude vybaveno některým z nových tlumičů

výfuků, které se právě zkoušejí ve Farnborough.“

„U všech ďasů, jak jste se o tom dozvěděl?“ ozval se

zděšeně lord Lottison.

„Já vím leccos, co byste nepředpokládal,“ odpověděl

Biggles klidně. „Tak například vynálezce toho tlumiče se

mě vyptával, co si myslím o různých technických

problémech dávno předtím, než to jeho zařízení bylo

předloženo ministerstvu letectví. Ale dovolte, abych to

dokončil. Jestliže se vyzbrojíme způsobem, jakým jsem

naznačil, bude náš postup následující: loď, o jejímž

zbrojním nákladu bude zmínka v novinách, vyrazí na širé

moře a bude nedlouho potom sledována torpédoborcem.

Jakmile se bude blížit k Indickému oceánu, zahájí

současně svůj dálkový let také civilní letec. Je krajně

nepravděpodobné, že by souvislost mezi těmito

událostmi odhalil sebemazanější nepřátelský vyzvědač.

Je zcela jisté, že pilot letadla se setká s nečekanými

překážkami na trase mezi letišti Dum-Dum, Kalkatou a

Batavií, protože to naprosto odpovídá nejlepším tradicím

dálkových letů. Je také krajně pravděpodobné, že vítr v

protisměru pilota vytlačí z kursu, takže možná dokonce

sletí s cesty. Proto by nebylo žádné velké překvapení,

kdyby se ocitl někde v oblasti Bengálského zálivu.

Samozřejmě doufáme, že to bude probíhat tak, že útočník

napadne loď, jiskrový telegrafista o tom podá zprávu

30

letadlu nebo torpédoborci, případně oběma zároveň, a ty

že do udaného směru zamíří.“

„A potopí útočníkovu loď!“ dodal nadšeně admirál.

Biggles vypadal ustaraně. „To tedy ne, drahý pane,“

zvýšil hlas. „Kapitán lodi bude schopen útočníkovi

uniknout, protože bude na jeho přepad připraven. Jakmile

vyvede útočníka z jeho brlohu, bude nucen co nejrychleji

utíkat. Letadlo útočníka vypátrá a zjistí směr, kterým se

vydal, aby tak zjistilo přibližnou polohu jeho základny.

Je jisté, že útočník zamíří k domovu, jakmile bude jeho

útok zmařen. A tady mi dovolte připomenout, že ponorka

se před letadlem neukryje tím, že se ponoří, protože pod

vodou ji z letadla uvidí stejně zřetelně jako by plula na

vodě. Bude-li kapitán napadené lodi schopen udat

pilotovi směr, který útočník zaujal, bude všechno v

naprostém pořádku. Pokud to nedokáže, nic se nestane,

pilot bude muset udělat všechno proto, aby si to zjistil

sám. S výšky šesti tisíc metrů může pilot přehlédnout

veliký kus moře.“

„A bude-li všechno klapat podle plánu a pilot

nepřítelovu základnu objeví, co potom?“ vyzvídal lord

Lottison.

Biggles se podivně usmál. „Pak bude tu základnu

třeba vyhladit, vymazat ji s povrchu zemského – jinak by

nemělo smysl ji hledat, že?“

„Ano, to jistě!“ horlivě přitakal Lottison.

„A jak předpokládáte, že pilot to vyhlazení

provede?“ ptal se admirál.

„Bude se muset sám zařídit podle situace,“

odpověděl Biggles. „Provede to tak, že si vypůjčí torpédo

nebo náklad bomb od torpédoborce. To všechno závisí na

okolnostech, ale bude-li to schopný a energický chlapík,

31

už si poradí, jak to provést. Samozřejmě že nebude moci

žádat o pomoc vás nebo lorda Lottisona, protože nikdo z

vás by se rozkaz nařizující zničení majetku cizí mocnosti

neodvážil vydat. Bude muset jednat na vlastní pěst.“

„Tenhle

podnik

vypadá

velice

nebezpečně,“

poznamenal admirál skepticky.

„Jsem přesvědčen, že o jeho nebezpečnosti nebude

nikdo pochybovat, pane admirále,“ odpověděl poněkud

drsně Biggles. „ V takových hrubých případech je třeba

hrubých zákroků, pokud je tu vůbec nějaký zákrok na

místě. Buďto se odhodláme tu základnu vyhladit, nebo

jsme mohli zůstat pěkně doma …“

Biggles byl na rozpacích.

„Pokračujte!“ vybídl ho lord Lottison.

„Ještě něco mě napadlo, pane,“ pokračoval Biggles

zvolna. „Dejme tomu, že ten pilot základnu najde a z

nějakého důvodu se bude domnívat, že zničení celého

objektu je nad jeho síly. Měl by tedy mít možnost aby si

zavolal pomoc.“

„Ale jak?“

„Tak, že zavolá velitelství královského britského

letectva, aby tam vyslalo nějakou jednotku, která by to

provedla. Pokud to provede pořádně, bude malé riziko, že

by byla odhalena.“

„Tomu jsem zcela neporozuměl.“

„Zařiďte to zkrátka tak, aby celá věc vypadala jako

nehoda. Vojenská letadla přece provádějí pravidelná

cvičení v bombardování objektů a piloti nemusí vědět, že

na místě, které bylo vybráno k bombardování, je právě

zřízena tajná základna pro ponorky. Ostatně, co by

nepřítel mohl dělat, i kdyby si byl jist, že jeho základna

byla bombardována záměrně? Prostě byste se na ně

32

podívali, nevinně byste se zatvářili a řekli: Vážení

pánové, je nám to velice líto, jak jsme propánakrále

mohli vědět, že tam a tam máte vystrčeny tak trochu

námořní a vojenské sklady? Copak jste tam vlastně

dělali? Co by vám na to mohli odpovědět? Nic, pokud by

se nechtěli přiznat ke svým nekalým skutkům. Ne, pane.

Kdyby se něco takového přihodilo, řekl bych, že by to

nepřítel musel spolknout pěkně potichu.“

„Safraporte, myslím, že máte pravdu!“ zajásal lord

Lottison. „Ale povězte mi, kdo má letět tím

letadlem, o němž jste tolik mluvil. Komu by se taková

práce měla svěřit?“

„Neptejte se mě, pane, to já nevím,“ odpověděl

Biggles pohotově.

„Je pouze jeden muž, který se pro takový úkol hodí,“

vmísil se do rozhovoru plukovník Raymond, který v té

chvíli poprvé za celý večer promluvil.

„A kdo to je?“ zeptal se přísným tónem lord

Lottison.

„Bigglesworth.“

Tvář diplomata ministerstva zahraničí dobrosrdečně

pohlédla na Bigglese a rozzářila se úsměvem.

„Proč to zapírat, Bigglesworthe? My jsme to přece

věděli od samého počátku. Zůstává jenom jediná otázka,

totiž zda vy budete souhlasit.“

„Zajisté,“ odpověděl Biggles bez váhání. „Pokud

nemůžete najít lepšího muže, nemohu dost dobře

odmítnout, i kdybych chtěl, protože celá ta záležitost má

celonárodní dosah. Ale aby mezi námi nedošlo k

nedorozumění, řekl bych rovněž rád a bez okolků, že

budu požadovat – ehm – splnění určitých podmínek.“

„Požadovat?“

33

„To je jediné slovo, které se tu dá použít, protože

pokud nebudete souhlasit, ten úkol nepřijmu.“

„Dobrá, tak se vyjádřete!“

„Za prvé bych si vyhradil, abych za celou výpravu

odpovídal sám. Jinak by nemělo žádný smysl, abych

vydával rozkazy, které by nikdo nerespektoval.“

„Chcete tím říci, že chcete být jmenován velitelem

torpédoborce?“ vyzvídal admirál nedůvěřivě.

„To ne, ale kapitán by se musel řídit mými příkazy!“

„Ale nemůžete přece očekávat, že námořní důstojník

bude přijímat rozkazy od civilisty!“

„Tady nejde o to, co očekávám, pane admirále. Jde o

to, jakou budu mít pravomoc. Pokud loď, torpédoborec a

já budeme jednat každý na svou pěst, můžeme celý

projekt pohřbít. Stačí nahlédnout do dějepisu, tam se

dozvíte, jak dopadly výpravy, jimž veleli dva nebo tři

lidé.“

„Ale ono je – ehm – víte, opravdu neslýchané, aby

civilista velel námořní jednotce,“ odporoval admirál.

„Přes to se můžete snadno přenést,“ usmál se

Biggles.

„A jak?“

„Tak, že mě vyšlete do královského námořnictva s

hodností vyšší než má kapitán torpédoborce.“

Admirál zkameněl. „Vy ode mne požadujete, abych

provedl pěkně nebezpečnou věc, uvědomujete si to?“

odpověděl chladně.

„Uvědomuji,“ připustil Biggles. „Ale co vy

riskujete? Jen svoje místo, nic víc! Já riskuji život, pokud

se vyznám v situaci, což je z mého stanoviska podstatně

závažnější než vaše postavení.“

34

Admirál zrudl, ale lord Lottison se rozesmál, čímž

zabránil trapné situaci, která hrozila. Nato se pak

rozesmáli všichni.

„Já jsem ještě neskončil, pane,“ pokračoval Biggles

a skepticky se podíval na Lottisona.

„Copak si ještě přejete kromě jmenování v

námořnictvu?“

„Dočasné jmenování v královském britském letectvu

s hodností leteckého komodora. Musel byste to projednat

s britským úřadem letectví.“

Teď byla zase řada na admirálovi, aby se rozesmál

výrazu tváře lorda Lottisona.

„Tady nejde o osobní ješitnost, pane,“ pokračoval

rozohněně Biggles. „Já mám na mysli jen úspěch té akce.

Budu možná potřebovat pomoc královského britského

letectva a jak myslíte, že by mě přijali, kdybych se jako

civilista dobýval do vrat hlavního velitelství královského

britského letectva v Singapuru a chtěl na nich letadlo,

benzín nebo výzbroj? Vyrazili by se mnou dveře, a

přitom by na mých požadavcích mohlo záviset, zda se

celá výprava zdaří nebo zda zkrachuje. Musím mít

možnost dostat všechno, co budu potřebovat, aniž by

musely létat sem a tam kabelogramy mezi ministerstvem

letectví v Londýně a Singapurem. Povězme si to docela

upřímně, pane! Vy byste pro tu práci o mně ani na

okamžik neuvažoval, kdybyste měl jinou možnost nebo

kdybyste si tam troufal poslat řadového důstojníka. Jenže

vy si netroufáte. Vy víte, že si to netroufáte, a já to vím

taky. Kdyby se ta věc nepodařila nebo kdyby se do toho

zamíchalo veřejné mínění – ale já myslím, že není třeba

zacházet tak daleko. Já jsem civilista, a i kdybych měl

dočasnou hodnost, bude celkem jedno, co se mi přihodí, i

35

kdyby se akce nepodařila. Mohl byste mě dát klidně

pověsit jako obětního beránka, kdyby se vám zachtělo, a

já bych nemohl ani ceknout. Snad vůbec nebude třeba

abych svou hodnost použil, ale kdybych ji měl, mohl

bych bez zbytečných průtahů, které by mohly být pro

celý ten podnik osudné, zajít do některého leteckého

skladiště, vykázat se svou hodností a vyžádat si, co

potřebuju. Přirozeně bych si musel být plně vědom své

odpovědnosti a vystříhat se toho, abych někoho z

důstojníků, s nimiž bych přišel do styku, neurazil. Nebylo

by nijak špatné upozornit velitele letecké stanice v

Singapuru že ho hodlám navštívit a požádat ho o

provedení některých neobvyklých bombardovacích

operací.“

„Samozřejmě, pokud myslíte, že je to třeba. Já se

podívám, co by se dalo dělat, ale jestli mě do něčeho

namočíte …“

„Domníváte se snad, že byste si měl na tu akci vzít

někoho jiného, lorde Lottisone?“ zeptal se chladně

Biggles.

„To ne! To rozhodně ne!“ ujišťoval ho lord kvapně.

„Ale přesto byste měl uznat, že to některé svízele má.“

„Já si je uvědomuji, pane. Ale také se snažím

předvídat vlastní svízele,“ odpověděl klidně Biggles.

„Výborně. Pak si tedy řekněme, že jsme tuhle věc

vyřídili,“ souhlasil lord Lottison a podíval se na hodinky.

„Hrom aby do toho praštil, já jsem se zpozdil! Musím se

o půl jedenácté zúčastnit schůze ministerské rady.

Bigglesworthe, načrtněte mi plán té akce co nejrychleji a

já se postarám, aby se s tou věcí neprodleně začalo.

Uděláte to?“

„Zajisté, pane.“

36

„Tak dobrá. Teď musíme náš rozhovor přerušit. A

nezapomeňte mi ten svůj plán odevzdat!“

„Dostanete ho za čtyřiadvacet hodin, pane,“ slíbil

Biggles, když vycházeli ze dveří.

37

Kapitola třetí

Zkáza lodi, která byla návnadou

Biggles seděl na vodou omletém vlnolamu nedaleko

primitivního přístavu v Tavoy v Dolní Barmě a

zamyšleně se díval mezi stěžni několika čínských

sampanů, džunek a jiných plavidel směrem k

Bengálskému zálivu. Bylo krásné ráno a nízko na obloze

ještě visela jitřenka. Začínalo ono první falešné svítání,

jaké lze zažít jen v tropech, svítání, které všechno

zalévalo nepřirozeným kouzelným svitem.

„Jestlipak víš, Algy,“ řekl nevrle Biggles, „že mě

starost o tu naši akci skoro zmáhá. Myslím, že jsme si

plně neuvědomovali, jaký úkol jsme na sebe vzali, dokud

jsme se neocitli tady. Svět mi teď připadá moc veliký a

mám dojem, že je marné snažit se cokoli řídit. Krucifix!

Tahle práce je taky taková nejasná, je to docela něco

jiného, než co jsme dosud dělali.“

Od onoho rozhodnutí v Lottisonově domě uplynuly

tři týdny a každý den byl naplněn usilovnou činností.

Plány pro výpravu se vypracovávaly velmi rychle.

Vyskytly se nečekané překážky, ale byly překonány.

Různé zbytečné odklady – Bigglesovi se aspoň zdály

zbytečné – nezbytné při jednání s vládními úřady,

způsobily to, že se Biggles chytal za hlavu a vyhrožoval,

že to položí. Přes všechny potíže byly přípravy přece jen

ukončeny a konalo se shromáždění všech mužů, kteří se

na akci podíleli. Ve svatyni ministerstva zahraničí byli

především poučeni o svých zvláštních povinnostech lidé,

38

jimž bylo svěřeno Bigglesovi pomáhat. Algy a Ginger tu

byli coby Bigglesovi pomocníci, měli vyslechnout

Bigglesův plán v celém svém rozsahu. Další přítomní

kromě těch, kteří se účastnili první porady v Lottisonově

domě, byli tito: letecký maršál Sir Dugan Wales,

spojovací důstojník ministerstva letectví, komandér

Michael Sullivan od královského námořnictva, kapitán

torpédoborce Seafret, který byl výslovně určen k tomu,

aby byl zásobovací lodí, poručík Rupert Lovell, jeho

navigační důstojník, kapitán Angus MacFarlane z lodi

Bengálská hvězda, což byl starý nepravidelný dopravní

parník, který byl zvolen za vnadidlo a první poddůstojník

Turrel od královského námořnictva, který měl na této

lodi zastávat službu bezdrátového telegrafisty.

Byly proneseny dva projevy. Prvního se ujal lord

Lottison, který načrtl všeobecný plán na obrovské mapě a

svou řeč skončil tím, že představil leteckého komodora

Biggleswortha, důstojníka pověřeného vrchním velením

všech operací. Bigglesworth skutečně dostal dočasné

jmenování

s

hodností

leteckého

komodora

od

ministerstva letectví, zpráva o tom byla uveřejněna v listu

Gazette pod titulkem Zvláštní pověření. Jmenování

ovšem mělo trvat jen do skončení této záležitosti. Biggles

netrval na své žádosti o námořnickou hodnost když ho

admirál Hardy ujistil, že komandér Sullivan bude od

něho rozkazy přijímat, přičemž celou věc usnadnilo to, že

admiralita loď Seafret „zapůjčila“ ministerstvu letectví.

Biggles pronesl druhou řeč. Byla stručná a věcná a

ve skutečnosti pouze žádala o oddanost a neochvějnou

poslušnost rozkazů, čímž jedině lze dosáhnout úspěchu.

Druhého dne loď Bengálská hvězda vyrazila na

moře přes Kalkatu na Singapur. Po zralé úvaze bylo

39

rozhodnuto, že tato loď nepoveze zbrojní náklad. Třebaže

zpráva v tisku oznamovala, že loď je naložena letadly v

bedněních, při vyplutí z přístavu ve skutečnosti neměla v

podpalubí nic méně romantického než dobré anglické

uhlí z Walesu. Loď Seafret byla rychlejší, a proto

poskytla parníku Bengálská hvězda náskok dvou dnů.

Uplynul pak ještě týden, než za loďmi vyrazili letci, když

si předem smluvili schůzku v Kalkatě. Právě z tohoto

města směrem na širé moře se dalo očekávat, že se náhle

objeví hledané hrozivé plavidlo.

Vybrané letadlo bylo typu Bouře. Byl to

obojživelník, který příhodně nazvali Nemesis jménem

bohyně spravedlnosti. Letadlo mělo dva motory značky

Rolls-Royce Kestrel a zvláštní nádrže, které mu

umožňovaly dolet téměř na pět tisíc kilometrů. Osobní

zavazadla byla redukována na minimum, aby kromě

řádného

zatížení

v

podobě

vysoce

výkonného

bezdrátového zařízení a mohutné fotografické komory

nic nebránilo letadlu ve výškovém výkonu.

Biggles kladl důraz na to, že výška je velice důležitá,

protože jednak zvětšuje okruh viditelnosti, jednak

zmenšuje možnost, že by je zaslechl nepřítel. Třebaže

byly do letadla namontovány speciální tlumiče výfuku,

přece jen nebylo možné utlumit svist vrtule nebo bzukot

chvějících se drátů, které se na hlučnosti letadla za letu

značně podílejí. Výzbroj doplňoval přenosný kulomet a

automatické pistole. Cokoli jiného by potřebovali, mohli

dostat

na

pouhé

stručné

oznámení

kapitánu

doprovázejícího torpédoborce Seafret.

Až dosud šlo všechno hladce podle plánu.

Torpédoborec Seafret pokračoval v cestě na jihovýchod z

Kalkaty společně s lodí Bengálská hvězda a byl s ní v

40

neustálém radiotelegrafickém spojení. Obě lodi pluly

podél pobřeží, ale dbaly toho, aby se držely na dosah,

kdyby bylo třeba vzájemné pomoci. Letadlo Nemesis

úředně konalo dálkový let do Austrálie a bylo s oběma

loděmi ve styku. Sledovalo stále svůj směr a za dne zdáli

sledovalo loď Bengálská hvězda, v noci pak odpočívalo v

nějakém vhodném přístavu a pokud bylo třeba,

doplňovalo zásoby benzínu z lodi Seafret. Dvakrát, kdy

byla voda zcela klidná, strávili letci noc na širém moři v

blízkosti lodi.

Biggles se podíval na hodinky. „Tak pojďme,“ řekl,

„už je dost světlo, budeme startovat. Podíváme se ještě na

mapu, Gingere, než vzlétneme.“

Ginger mu podal složenou mapu a Biggles ji na

vlnolamu rozložil.

„Teď jsme tadyhle,“ namířil ukazováčkem na

Tavoy. „Podle hrubého odhadu může být Bengálská

hvězda tadyhle a Seafret asi tuhle.“

Biggles nejprve ukázal na místo asi sto padesát

kilometrů směrem na sever od Andamanských ostrovů a

potom na bod ležící mnohem blíže pevnině, zhruba sto

kilometrů na západ od stanoviště lodi.

„Nesmíme připustit, aby se Bengálská hvězda od nás

dostala příliš daleko,“ upozornil Biggles a složil mapu, „i

když mě to křižování celý den a kus noci v letadle začíná

už dost unavovat. Tu loď ale nesmíme pustit z dohledu.“

„Turrel nás přece vždycky uvědomí, jakmile

zahlédne něco podezřelého, takže nemyslím, že by tu byl

nějaký důvod k obavám,“ podotkl nevrle Algy a vykročil

směrem ke kabině letadla.

„To je pravda a ve skutečnosti je to taky jediná moje

útěcha,“ připustil Biggles a vydal se za Algym. „Jedině

41

noci mi dodávají další chuť k letu. Nemůžeme přece lítat

celý den a celou noc, třebaže jsme to už málem udělali.

Jakmile se však příliš setmí, jsem jako na trní, že se něco

přihodí. Člověk se necítí ve své kůži, když nemá přehled.

Natoč motor, Gingere, a potom jdi k palubní desce a

vylaď rádio!“

Za pět minut nato bylo letadlo Nemesis ve vzduchu;

Biggles řídil a zamířil po stopě Bengálské hvězdy na

jihozápad.

„Ksakru, co to ten Ginger vyvádí?“ znervózněl

Biggles a ohlédl se po Algym, který seděl hned vedle

něho. „Spojení s Bengálskou hvězdou mu trvá nějak

dlouho. Bude nejlíp, když tam k němu zajdeš a podíváš

se na to.“

Algy opustil sedadlo a odešel do kabiny. Za chvíli

však byl zpátky a nervózně rýpl do Bigglese.

„Bude líp, když tam zajdeš sám, aby ti to vysvětlil,“

řekl svým obvyklým hlasem, protože vzhledem k

tlumičům mohli mluvit bez křiku. „Mám dojem, že se

tam s tím nějak trápí.“

Přes Bigglesovu tvář přelétl mráček úzkosti.

„Vem to,“ přikázal stručně a přepustil řidící páku

Algymu. Pak se sehnul do nízkých dveří vedoucích do

kabiny – Ginger seděl u radiového přístroje, do jehož

obsluhy se narychlo zaučil v instrukčním kursu před

odletem z Anglie, a pomalu točil vylaďovacími knoflíky.

Jakmile spatřil Bigglese, nechal toho a sundal si s hlavy

sluchátka. „Něco tu není v pořádku,“ vyhrkl. „Z

Bengálské hvězdy nemůžu dostat ani hlásek.“

„Už jsi hovořil se Seafretem?“

„Jo.“

„A co říkali?“

42

„Taky nejsou s lodí v kontaktu.“

„To je všecko?“

„Ne. Lea, telegrafista ze Seafretu, mi říkal, že s

Bengálskou hvězdou naposledy hovořil v pět hodin třicet

minut a že jí udal své stanoviště. V té době bylo všechno

v pořádku a telegrafista se dohodl, že Turrel zavolá zase

v šest hodin, pokud se v mezidobí nic nepřihodí. Lea

zůstal u radiového přístroje. Pět minut po šesté dostal z

Bengálské hvězdy volací signál. Byl opakován dvakrát a

vysílán velmi rychle, jako by to bylo něco naléhavého.

Lea popadl tužku aby zprávu zapsal, ale ta vůbec

nedošla. Místo toho to v ovzduší začalo hučet a bzučet,

div prý mu to neprotrhlo ušní bubínky. Trvalo to déle než

minutu a pak to rázem utichlo. Nastalo ticho a Lea od té

doby už nezachytil ani hlásek. On si proto myslí, že na

radiovém přístroji na Bengálská hvězdě nastala nějaká

porucha.“

„To bych neřekl,“ pravil stroze Biggles. „Dobrá,

požádej Leu, aby ti sdělil poslední známé stanoviště

Bengálské hvězdy a potom pošli signál komandérovi

Sullivanovi a řekni mu, aby na to místo plnou parou

uháněl. To stanoviště mi oznam, jakmile je zjistíš!“

Pak se Biggles rychle vrátil na své místo.

„Takovéhle zprávy nemám rád,“ řekl ustaraně

Algymu. „Ginger ani Lea nemůžou z Bengálské hvězdy

vypáčit sebemenší hlásek. Ne, zůstaň tak, pokračuj v

řízení! Úplně přiškrť plyn a ani trochu nestoupej; z téhle

výšky bychom tu loď měli zahlédnout asi tak za deset

minut.“

Ve dveřích se objevila Gingerova hlava a telegrafista

předal Bigglesovi proužek papíru, na němž stručně

43

popsal stanoviště Bengálské hvězdy. Biggles ho podal

Algymu, který mrkl do mapy a trochu změnil kurs.

Potom už nemluvili. Uplynulo dlouhých deset

minut. Algy řídil letadlo mechanicky dál a nemohl se

zbavit sklíčenosti, která ho přepadla v předtuše nějakého

neštěstí. Ginger zůstal ve své kabině a stále se ještě

pokoušel o kontakt s Bengálskou hvězdou, zatímco

Biggles na sedadle vedle Algyho systematicky zkoumal

mořskou hladinu úsek za úsekem. Doufal, že někde na

obzoru zahlédne vynořující se stožáry Bengálské hvězdy.

Pak mrkl na hodinky na palubní desce. „Je pryč,“

konstatoval dutým, bezvýrazným hlasem.

„Už to tak začíná vypadat,“ připustil s fatalistickým

klidem Algy.

„Leť ještě kousek dál,“ odpověděl Biggles, protože i

při své skepsi stále ještě doufal, že loď buď změnila kurs,

nebo že udala nesprávně své stanoviště.

Když však uplynulo dalších pět minut, letci usoudili,

že už nemá smysl déle se klamat. Loď Bengálská hvězda

zmizela!

„Přenech mi na chvíli řízení!“ požádal Biggles,

vyměnil si s Algym místo a zamířil vzhůru. Stoupal a

současně kroužil v širokých kruzích.

Algy, který si otevřel postranní ochranné okno a

upřeně hleděl dolů na safírově modré moře, náhle popadl

Bigglese za levé rameno. „Hele, copak je to tamhle?“ a

ukazoval dolů.

Biggles naklonil letadlo tak aby dobře viděl dolů a

sledoval směr naznačený Algyho prstem. „Myslím, že to

je nějaký vrak,“ řekl Biggles klidně a současně začal

strmě klouzat po křídle.

44

„Je to určitě vrak, o tom nepochybuj,“ potvrdil po

chvíli Algy, když už byli pouhých tři sta metrů nad

spoustou různých předmětů, plovoucích na hladině

klidného moře. „Myslím, že vidím taky olejové skvrny.

Hele, není támhle nějaký muž? Podívej se! No jo! Kruci,

tam někdo je. Zahlédl jsem, jak mává. Sletíme dolů.“

„Samozřejmě, ale ty se nijak nerozčiluj. Sletím dolů

tak rychle, jak jen to dokážu,“ ujistil ho Biggles, přitáhl

škrticí klapku zcela dozadu a zároveň se vyklonil ze

sedadla, aby se podíval, kam letí.

„Ještě tak prorazit nějakým tím trámem díru do

trupu letadla, dovršíme dnešní dílo zkázy,“ poznamenal

ironicky Biggles, když vyrovnával a chystal se přistát na

moři. „Zavolej Gingera, ať je na místě a pomůže ti

vytáhnout toho chlapíka na palubu,“ štěkl Biggles, když

kýl letadla Nemesis pohladil moře a rozrýval pak jeho

modrou hladinu dlouhou zpěněnou brázdou. Levý motor

zarachotil a brázda se prohnula jako luk, to když se

Nemesis stočila do oblouku, aby se dostala těsně k

plovoucímu kusu dřeva, na němž se zachytil jediný

pozůstalý trosečník.

„Podívej se! Ten člověk se potápí!“ vykřikl Algy.

„Já ho …“

Větu nedokončil, protože skočil do vody. Šplouchlo

to, jak na ni narazil v šikmém úhlu, protože se letadlo

náhle pohnulo a on se musel vyhnout výztužné vzpěře.

Byl nejvyšší čas, protože muž právě mizel pod

hladinou. Na několik vteřin zmizel i Algy, ale pak se zase

vynořil. Sotva popadal dech, ale pevně držel námořníka,

který už byl v bezvědomí.

„Rychle!“ naléhal.

45

Ginger už byl venku, břichem ležel na plošině a

natahoval ruku přes náběžnou hranu křídla. Algy, který

bezvládné tělo stále ještě držel, se hrany také zachytil a

oba se snažili soukat ztroskotance do trupu letadla.

V tom okamžiku zaujal Bigglesovu pozornost jiný

pohyb na hladině. Až zatajil dech. Vodní plochu brázdila

směrem k místu neštěstí trojúhelníková černá hřbetní

ploutev žraloka, obávaného dravce hlubokých moří.

Biggles nevykřikl pro výstrahu, protože Ginger právě

podnikal všechno možné, aby pomohl zpátky na palubu

také Algymu. Bleskurychle se však přiblížil k okraji

letadla a vytáhl automatickou pistoli.

Beng! Beng! Beng! Beng! zaštěkala pistole, když

Biggles zahájil rychlou palbu na kvapně se přibližující

cíl. Biggles v té chvíli nevěděl, zda jej zasáhl, mořský

dravec se však prudce otočil a ponořil, až se pod trupem

letounu blýsklo jeho bílé břicho.

Biggles zastrčil pistoli zase zpátky do kapsy, klekl si

na křídlo a zachytil námořníka v podpaží.

„Pomoz Algymu, Gingere!“ křikl a ze všech svých

sil vytahoval bezvládného námořníka na palubu. Váha

všech čtyř mužů způsobila, že se křídlo začalo prudce

potápět, což usnadnilo situaci Algymu. Vytáhl se na ně

za hlučného prskání a frkání, pak se převalil na záda a

lapal po dechu, protože se předtím pěkně napil mořské

vody.

Měl obrovské štěstí, protože právě když se převalil

na záda, mihl se pod ním žralok tak těsně, že letci

dokonce zahlédli jeho ošklivá malá očka, která se na ně

upřela. Žralok odplul, ale oni ještě zdaleka nebyli mimo

nebezpečí, protože se pod jejich vahou křídlo prohýbalo

tak, že mohli všichni sklouznout zpátky do moře. Biggles

46

se tedy natáhl na křídlo a tahal bezvědomého námořníka

do trupu.

„Pojď sem, Algy! Sem, Gingere!“ vykřikl Biggles

zoufale. „Přesuňte se na palubu, jinak to křídlo u kořene

trupu utrhneme. Já …“ Nedomluvil, protože se vyděšeně

zahleděl na širokou rudou skvrnu, táhnoucí se po křídle

mezi žebry až k náběžné hraně, odkud do vody skapávaly

rudé krůpěje. „Kristepane, odkud je všechna tahle krev?“

zděsil se. Pak to zjistil a celý se zachvěl. Nešťastný

námořník měl pravou nohu ukousnutou přesně nad

kotníkem!

Biggles si začal počínat velmi energicky. „Gingere,

rychle do kabiny, hoď sebou!“ přikázal stroze. „Přines

lékárničku! Chci obvaz, vatu, jódovou tinkturu a

obinadlo. Musíme mu pořádně stáhnout nohu, aby

nevykrvácel. Algy, ty běž do kabiny, a jakmile toho

chlapíka dostanu dovnitř, okamžitě vzlétni. Leť směrem

k Seafretu, uháněj jak nejrychleji umíš a přistaň co

nejblíže u něj.“

Biggles zraněného námořníka napolo zdvihl a táhl

ho do kabiny, kde mu na podlaze poskytl sice

neodbornou, ale účinnou první pomoc. Když tu práci

skončil, byl celý bledý. Motory letadla byly zatím

přiškrceny a úhel sklonu podlahy mu napověděl, že

letadlo klouzá k moři. Biggles přišel do kabiny, když se

kýl letadla dotkl vody. Viděl, že proti nim stojí

torpédoborec Seafret, vzdálený od nich necelých sto

metrů.

Biggles se vyšplhal nahoru do střední částí letadla,

Algy vypnul zapalování a rázně zamával na námořníky.

„Seafret, ahoj!“ zařval. „Pošlete sem člun!

Sullivane!“

47

Velitel Seafretu se objevil na bližší straně lodního

můstku. „Copak se stalo?“ ozval se megafonem.

„Vylovili jsme z moře raněného muže. Řekněte

lékaři, aby se okamžitě připravil na amputaci nohy!“

Obě plavidla se rychle a těsně přiblížila k sobě. S

torpédoborce byl spuštěn člun, a zanedlouho už stál

Biggles na palubě lodi, zatímco raněného námořníka

zdvihlo mnoho ochotných paží do nemocničního průlezu.

Velitel Sullivan zkoumal Bigglesovu ztrápenou tvář

a ušpiněnou kombinézu úzkostlivýma zpytavýma očima.

„Kdepak jste toho námořníka vylovili?“ zajímal se.

„Je to jeden muž z posádky Bengálské hvězdy,“

vysvětlil Biggles klidně. „Vlastně je to jediný člověk,

který zůstal naživu.“

Námořní důstojník zbledl.

„Pro Boha živého!“ vykřikl vyděšeně. „Vy myslíte

…“

„Bengálská hvězda je pryč – potopila se – někdo ji

poslal na mořské dno. Všechno, co po ní zbylo, je jen

trocha dřeva, a pak tenhle ubohý hoch. Zahlédli jsme ho

na vodě, ale žralok ho připravil o nohu dřív, než jsme se

k němu mohli do vody dostat. Váš lékař mu musí

zachránit život, už taky proto, aby nám mohl povědět, co

se jim přihodilo. Myslím, že u vás nějakou dobu zůstanu

na palubě. Mohl byste říci svým hochům, aby moje

letadlo upoutali a dali na ně pozor, zbytek mé posádky

přejde na vaši palubu. Moji lidé se vymáchali ve vodě,

takže se potřebují převléknout a usušit. Moc mě mrzí, že

moje první úsilí o námořní spolupráci nebylo moc

úspěšné.“

Algy a Ginger se na Bigglese dívali s jistým údivem,

když po spuštěných schůdkách vystoupili na palubu.

48

Poprvé ho viděli skutečně rozčileného. Byl bledý v

obličeji, svíral pěsti a počínal si roztržitě.

„To je tragédie! To je skutečná tragédie!“ bědoval

Biggles a rozčileně chodil sem a tam. „Je to moje vina,

měl jsem to předvídat.“

„To je nesmysl,“ vpadl mu do řeči Sullivan, bodrý

čtyřicátník, a zamyšleně vyklepával prázdnou dýmku o

lodní zábradlí. „Vám se nedá vytýkat nic víc než

komukoli jinému. Jak by mohl jeden člověk – ach,

tamhle jde doktor. Haló, doktore, jakpak se daří

pacientovi?“

Lékař byl bledý a pospíchal k nim.

„Už je při vědomí,“ odpověděl, „ale jestli s ním

chcete mluvit, tak bude nejlíp, když přijdete hned. Mám

obavy, že to dlouho nevydrží.“

Při posledních lékařových slovech Biggles doslova

zesinal.

„Že dlouho nevydrží?“ opakoval jeho slova jako

ozvěna. „Proč, proboha, vždyť jeho noha …“

„Copak noha, tu jsem jakžtakž zdrátoval. Ten muž

ale dostal kulku do žaludku, a protože spolykal tolik

vody, sotva si s tím dokážeme poradit. Pojďme!“

„Vy, mládenci, byste udělali líp, kdybyste zůstali

tady,“ obrátil se Biggles na Algyho a Gingera. Pak se

otočil a následoval lékaře i kapitána dolů ke kajutním

dvířkám. „Nemá cenu, aby nás tam šla celá tlupa, já vám

potom povím, co mi řekne,“ dodal Biggles.

Když tři muži vstoupili do nemocniční kajuty,

raněný na ně upřel oči.

„Můžu mu položit několik otázek, doktore?“ zeptal

se Biggles.

„Samozřejmě, já jsem mu řekl, že jdu pro vás.“

49

„Jak se jmenujete, chlapče?“ ptal se Biggles laskavé,

protože si právě v té chvíli uvědomil, že námořník je

skutečně ještě chlapec.

„Ladgrove, pane.“

„Můžete nám říct, co se vám to dnes ráno přihodilo?

Ale neukvapujte se – povězte nám to pěkně klidně,

snažte se upamatovat!“

„Ano, pane. Samozřejmě, povím vám všechno, co

vím,“ odpověděl ochotně umírající muž slábnoucím

hlasem.

„Byl jsem právě na hlídce a měl jsem stráž na přídi,

když se to přihodilo. Řekl bych, že to bylo těsně před

šestou. Všude bylo ticho a klid, když jsem na pravé

straně lodi zahlédl něco, co jsem považoval za rybu. Asi

na kilometr daleko. Byla ještě tma nebo spíš nebylo ještě

světlo, takže jsem nejdříve zahlédl jakési světélkování na

vodě, jako by tam byla žraločí ploutev nebo něco

podobného. A potom jsem uviděl cosi jako tyč trčící z

vody, pak jsem už věděl, o co jde. Nezahlédl jsem ani

torpédo, ani něco podobného. Otočil jsem se a právě jsem

vykřikl, ponorka vpravo! Tu se ozval uprostřed lodi

strašný výbuch. Myslím, že to byly dva výbuchy, ale

nejsem si zcela jist, protože ten první mě povalil a já

jsem se praštil hlavou o palubu. A když jsem tak ležel,

uvědomuju si, že jsem zaslechl ten druhý výbuch. Na té

zemi jsem nemohl ležet dlouho, protože když jsem už

zase stál na nohou, bylo všechno stejné kromě toho, že

jsme se ošklivě naklonili a kluci začali ze spodku lodi

vybíhat na palubu. A ještě něco se dělo. Příšerná

podívaná! Bezdrátová anténa jiskřila, byla samá modravá

jiskra jako blýskavice. Zastavily se nám motory a já

50

zaslechl jak kapitán tu ponorku proklíná a vykřikuje

rozkazy.“

Raněný se odmlčel, aby si oddechl, a lékař mu

svlažil rty hubkou.

„A co se přihodilo pak?“ zajímal se Biggles.

„Viděl jsem, jak několik hochů vlezlo do člunu, ale

právě když se chystali spustit na vodu, Hvězda se rychle

naklonila a všechny hochy, kteří drželi lana, všechny, co

byli na palubě, shodila dolů. Lano jedním korcem

vyklouzlo a smetlo všechny ve člunu do moře, protože

ten člun byl zavěšen na přídi, pokud tomu rozumíte, co

myslím. Pak se loď naklonila ještě víc a na zádi se začala

rychle potápět. Sledoval jsem, jak se příď vynořila z

vody a jak z lodních dveří vyrazila pára. Říkal jsem si, že

si vezmu záchranný pás, jenže loď šla ke dnu tak rychle,

že jsem se už nemohl zdržovat, a tak jsem vyskočil přes

palubu a začal jsem plavat jak nejrychleji jsem dovedl.

Urazil jsem v moři asi tak padesát nebo šedesát metrů a

nejednou jsem viděl, že se nedaleko nás zase vynořila ta

ponorka. Viděl jsem, jak na palubu vylezli lidi a mluvili

nějakou cizí řečí. Když jsem se otočil, byla Hvězda už

pod vodou a na hladině byly dva čluny. Jeden z nich

nebyl moc daleko ode mně, a tak jsem na ně zavolal a oni

mě vytáhli na palubu. Už si nepamatuju, kdo tam

všechno byl, protože právě v tu chvíli na nás ponorka

začala pálit z kulometu.“

Biggles udělal podivnou grimasu a zadíval se

Sullivanovi do očí, zatímco lékař pečoval o umírajícího.

„Ti nám dali flastr,“ pokračoval Ladgrove, „než

byste řekli švec, člun se s námi potopil. Ucítil jsem, že

mám někde v žaludku kulku, ale moc mě to nebolelo,

takže to nemohlo být příliš vážné. Zachytil jsem se vesla,

51

visel jsem na něm a viděl jsem, že ti lidi z ponorky

vyřídili stejným způsobem i druhý člun. Potom asi tak

dvacet minut jezdili kolem dokola a pokřikovali na sebe,

co viděli na vodě. Takhle asi postříleli pěknou hromádku

našich hochů, bestie jedny. Vždycky, když se ke mně

přiblížili, potopil jsem se pod veslo, zadržoval jsem dech,

až jsem se bál, že mi prasknou plíce. Nakonec ponorka

zmizela, tak jsem párkrát vykřikl, ale nikdo mě neslyšel.

Pak se rozednilo a já zjistil, že jsem zůstal naživu sám.

Zahlédl jsem letadlo a zamával na ně. Bylo to pro mě

opravdu štěstí, že jste mě uviděli. A když už jste letěli

dolů ke mně, uviděl jsem taky toho žraloka. Nějaký čas

mě pozoroval a mně se dařilo držet ho od sebe tak, že

jsem šplouchal ve vodě. Pak jsem měl najednou dojem,

že mě opouštějí síly, už jsem prostě nedokázal šplouchat.

Cítil jsem, jak mě žralok táhne za nohu pod vodu, a to je

všechno, nač si vzpomínám.“

„Nemáte ponětí, jaké národnosti byli ti lidé v

ponorce?“ zeptal se Biggles. „Myslím, jestli jste

nerozeznal typ ponorky nebo řeč, kterou posádka

mluvila!“

„Ne, pane, leda to, že mi ti muži připadali strašně

malí a že brebentili tak, jako by to byli buď Japonci nebo

Číňani. Dal byste mi napít, doktore?“

Lékař se podíval na Bigglese. „Máte ještě nějakou

otázku?“ zeptal se věcně.

„Ještě jednu,“ odpověděl Biggles. „Povězte mi,

Ladgrove, nevšiml jste si náhodou, ve kterém kursu ta

ponorka odplula, když zmizela s hladiny?“

„Ano, pane, to vám můžu říct. Bylo to na

jihovýchod. Vím to, protože jsem ji sledoval, dokud mi

52

nezmizela z očí, a měl jsem dojem, že pluje stále ve

stejném kursu.“

„Děkuji vám,“ přikývl Biggles.

„Doufám, že ty lotry dostanete,“ snažil se Ladgrove

zvýšit hlas, když se Biggles obrátil, aby následoval

Sullivana směrem ke dveřím.

„Ano, já je dostanu,“ zasmál se Biggles a potom se

vrátil na palubu a zahleděl se nepřítomnýma očima na

modrou mořskou vodu.

Ginger ho chvíli zvědavě pozoroval a potom rýpl

Algyho do boku.

„Neříkej mi, že náš kapitán pláče,“ zašeptal. Algy

vzhlédl.

„To by mě nijak nepřekvapilo,“ odsekl. „Já ho

jednou viděl plakat už ve Francii. Nebesa ať jsou

nápomocna těm parchantům, kteří potopili Bengálskou

hvězdu. Jakmile je Biggles jednou dostane do drápů, je s

nimi amen. Nejlíp ale bude, když s ním o tom nějakou

dobu vůbec nebudeme mluvit.“

Za chvíli přišel na palubu lékař.

„Řekl bych, že ten námořník už nemá velkou

naději.“ řekl Biggles klidně.

„Právě zemřel,“ odpověděl stručně lékař.

53

Kapitola čtvrtá

Nezvěstný

Za půl hodiny nato, když se všichni převlékli a

nasnídali, shromáždili se důstojníci v kapitánově kabině,

aby si pohovořili o tom, co po zániku Bengálské hvězdy

podniknout. Nebylo to žádné veselé shromáždění, těžce

se jich dotkl osud posádky a zvlášť osud kapitána a

jiskrového telegrafisty, protože všichni oba dobře znali.

„Kam odtud pojedem?“ začal Sullivan a tázavě se

podíval na Bigglese. „Vidím, že jste rozrušen, čemuž se

nelze divit. Rád bych vás při této příležitosti ujistil, že se

mnou můžete počítat až do hořkého konce.“

„Díky, Sullivane,“ odpověděl prostě Biggles.

„Zahájili jsme to zle, ale ještě jsme neskončili, ještě

zdaleka ne. Mám jen jednu obavu, a to tu, že nás naši lidé

doma zavolají zpátky až se dozvědí, co se přihodilo. Jako

civilista bych se mohl na takový rozkaz vykašlat, ale ne

jako důstojník ve službě – a ke všemu ještě velící

důstojník.“

„Řeknete jim to?“

„Nic jiného nám nezbývá. Takováhle věc, pří níž

byly ztráty na životech, se nedá ututlat. Veřejnosti se

samozřejmě neřekne pravda, protože by to varovalo

nepřítele, ale řekl bych, že tohle klidně můžeme ponechat

na starost ministerstvu zahraničí. Doufám, že tuhle

zprávu oznámí veřejnosti šetrně, že se prostě postará, aby

se rozhlásilo, že se Bengálská hvězda zpozdila a nakonec

že vydá zprávu, že se pohřešuje a že se patrně potopila.

54

Ta loď ale nebyla ztracena nadarmo. Poprvé totiž zkázu

lodi přežil člověk, který nám pověděl, co se přihodilo a

udal nám směr, jímž nepřátelské plavidlo odplulo.

Všimněte si, teď svou taktiku změnili. Místo aby vyslali

falešné SOS, jen zničili Turrelovu vysílačku tak, že už

žádnou bezdrátovou zprávu nemohla vyslat. Vzpomínáte

si, co nám řekl Ladgrove o těch jiskrách, které vyletovaly

po anténě lodi? Tak se dá vysvětlil hluk, který tolik

polekal vašeho telegrafistu. Ta ponorka prostě napojila

vzduch elektřinou. Tohle už používali Němci ve Francii

aby narušili bezdrátové zprávy vysílané letadly

spolupracujícími s dělostřelectvem, ale to sem teď

nepatří. Hlavní je, že známe směr, kterým ta ponorka

odplula. To nám zhruba dává představu o tom, kde ji

hledat, takže čím začneme dřív, tím líp. Především

zaletím do Singapuru a promluvím si s tamními

britskými letci, abych jim řekl co zamýšlíme, a že je

pravděpodobné, že budeme potřebovat jejich pomoc.“

Sullivan náhle vyskočil ze židle. „Kruci, teď si na

něco vzpomínám,“ vysvětloval. „Je mi líto, ale já jsem

dočista zapomněl, mám tady pro vás dopis.“

„Dopis?“

„Ano. Vyzdvihl jsem jej v Akyabu na cestě sem. Byl

poslán letecky a na poštovním úřadě se mě ptali, jestli

jsem vás někde neviděl. Chtěli to poslat do Singapuru,

ale já jsem řekl, že ho převezmu, protože vás

pravděpodobně někde zastihnu. Tady je.“

Kapitán otevřel zásuvku stolu a podal dopis

Bigglesovi, který překvapením svraštil obočí.

Okamžitě ho otevřel a rychle mrkl dozadu na podpis.

„Ale! To je od Toma Loweryho,“ zajásal. „Lowery

je můj starý přítel, je velitelem letky u královského

55

britského letectva posádkou v Singapuru,“ vysvětloval

Biggles námořním důstojníkům. „Promiňte, já jen mrknu,

co mi chce sdělit.“

„Můj milý Bigglesi,“ psal Lowery. „Tenhle dopis tě

možná zastihne, možná ne. Pokud tě nezastihne, nebude

to zas tak velká škoda, ale protože jsem v novinách

zahlédl zprávu o tvém letu do Austrálie, myslel jsem si,

že by to stálo za pokus. V době, kdy asi tenhle dopis

dostaneš, poletím nad týmž územím směrem do

Singapuru. Moje dovolená skončila, takže se vracím v

prvním z těch nových obojživelných letadel typu Gannet,

kterými má být vyzbrojena moje letka. Napadlo mě, že se

třeba někde setkáme. Jestliže poletíš rovnou, budeš

samozřejmě přede mnou, pokud bys ale někde cestou

uvízl, tak se po mně poohlédni!

Jen tak mimochodem, myslel jsem na ten náš

rozhovor u Simpsonů. Třeba na tom nic není, ale jakýsi

Číňan, který vlastní krámek tady v Singapuru a jemuž

jsem prokázal službu, mi nedávno vypravoval, že se děje

cosi nekalého v souostroví Mergui. Říkal cosi o nějakých

lidech, kteří nás nemají moc v lásce a kteří tam někde

mají bezdrátovou vysílací stanici. V té době jsem tomu

nevěnoval moc pozornosti, ale posledně jsem byl zvědav,

jestli je nějaká spojitost mezi touhle stanicí a onou

zprávou, kterou zachytil Ramsay. Je to dost podivné,

protože jsme se nacházeli právě v té oblasti. Já se o tom

ostatně zmiňuji proto, že místo abych letěl rovnou podél

pobřeží, vezmu to patrně kolem toho souostroví a vezmu

oči do hrsti abych omrkl všechno, co se tam děje.

Kdybychom se tedy navzájem minuli, byl by to tenhle

důvod. Můžeme se samozřejmě sejít v Aloru nebo v

Singapuru. Vřele tě zdraví a všechno nejlepší ti přeje

56

Tom.“

„Už jste něco slyšel o létacím člunu britského

vojenského letectva nebo jste ho snad někde dokonce

viděl?“ zeptal se Biggles jakoby mimochodem Sullivana.

„Tom letí v takovém člunu do Singapuru.“

„Ne, nic takového jsem zatím neviděl,“ odpověděl

Sullivan.

„To nevadí. Soudím-li podle data toho dopisu, bude

teď Tom už v Singapuru, takže ho tam nepochybně

najdu. Teď však máme na starosti mnohem důležitější

věci. Můj plán je následující. Odletím do Singapuru dnes

a vrátím se až zítra. Pokud budu na cestě, přeju si, abyste

tu našli nějakou klidnou zátoku, kde byste se mohli ukrýt

na pobřeží proti ostrovům Mergui.“

„Proč zrovna tam?“

„Protože pokud setrvala ta ponorka v kursu, kterým

vyplula, když ji Ladgrove viděl naposled, přistane u

některého břehu v tomhle souostroví. Buď jak buď, právě

tady chci odstartovat, abych se po ní poohlédl a budu v

tom pátrání pokračovat tak dlouho, dokud pro mě budete

mít benzín. Řeknete si, že je to hloupé, dřepět tady v

takové zátoce a nemít na starosti nic jiného než zásobovat

mě potravou a benzínem, ale já si nemůžu pomoci.

Kdyby se nepřítel dozvěděl, že tu jste, bylo by to všechno

dvojnásob těžší. To je všechno. Kdo mi dá lepší radu, s

potěšením ji vyslechnu.“

Sullivan zavrtěl hlavou. „Já si nemyslím, že bych na

tom plánu dokázal něco vylepšit. Pátrat po ponorce na

širé mořské hladině by v těchhle končinách bylo totéž

jako hledat jehlu v kupě sena. V letadle je to něco jiného.

Kdysi jsem tu už byl a myslím, že vím o místě, kde

57

bychom mohli zakotvit s minimálním rizikem, že nás

někdo uvidí. Je to tadyhle.“

Kapitán vstal a ukázal jakési místo na mapě ležící

před ním na stole. „Pokud ode mě nedostanete znamení,

budete vědět, že mě máte hledat tady.“

„Výborně!“ řekl Biggles a vstal. „Teď je všechno v

pořádku. My se odebereme do Singapuru, a půjde-li

všechno hladce, setkáme se zase zítra večer.“

***

Slunce zapadalo do Malacké úžiny jako rudý kotouč,

když letadlo Nemesis přistálo v Singapuru. Biggles

zanechal své druhy na stráži, poprvé si oblékl svou novou

uniformu a vydal se na velitelství letecké stanice. Našel

tam skupinového kapitána jakožto velitele, protože

letecký komodor ležel v nemocnici se záchvatem

zimnice. Skupinový kapitán, který ještě pracoval v

kanceláři, si přicházejícího Bigglese zvědavě prohlédl.

Biggles, jemuž s tím mimořádným jmenováním stouplo

sebevědomí, se ani příliš neobtěžoval vysvětlovat situaci.

„Jmenuji se Bigglesworth,“ začal, protože věděl, že

ten druhý důstojník jeho hodnost pozná podle uniformy.

„Snad jste o mém jmenování četl v úředním listě nebo

vám snad bylo urychleně sděleno ministerstvem letectví.“

„Ano, dostal jsem důvěrné sdělení z ministerstva

letectví,“ přisvědčil kapitán.

„Dobrá, tím je to pro mě snazší,“ pokračoval

Biggles. „Patrně se budete divit, co se děje a co tu budu

dělat. Chci vám to tedy povědět. Přímo vám to však říci

58

nemůžu, pokud mám respektovat příkazy. Mám za to, že

bude lepší, když budete vědět, o co jde, protože tak aspoň

budete moci umlčet fámy, pokud by se po zdejší stanici

začaly šířit. Taky vám to zřejmě pomůže mi důvěřovat a

bez váhání jednat, pokud bych vás v nedaleké

budoucnosti požádal, abyste provedl nějaký neobvyklý

rozkaz. Mohl by to být rozkaz tak neobvyklý, že byste

mohl dokonce být omluven, kdybyste váhal nebo odmítl

jej splnit. Je vám teď všechno jasné?“

„Dokonale, pane,“ odpověděl skupinový kapitán a

stále se na Bigglese díval s podivným výrazem.

„Dobře. Situace je taková: mám zvláštní poslání. Vy

to snad víte, ale to, co vám povím teď, nesmíte nikdy a

nikomu opakovat. Řeknete to leteckému komodorovi

samozřejmě, až se vrátí do služby. Někde v těchto mořích

byla vybudována nepřátelská základna pro ponorky. Ta

ponorka už potopila pět britských lodí; tři z nich vezly

výzbroj. Jedna z nich vám vezla několik nových

leteckých motorů. Budu po té základně pátrat a jakmile ji

najdu, musím ji zničit. Kdybych mohl najít způsob jak to

provést sám na vlastní pěst, nebudu vás obtěžovat. Pokud

to ale nedokážu, pošlu vám signál a vy to budete muset

udělat za mě s tolika letadly, kolik jich budete moci

dostat nahoru. Tady nepůjde o polovičatá opatření.

Sloužil jste za války, že?“

Důstojník přikývl a v očích se mu zablesklo, protože

pochopil.

„Dobrá,“ pokračoval Biggles. „Pamatujete si náš

válečný pásmový signál, který jsme obvykle používali,

abychom každé dělo v určitém úseku fronty obrátili na

určitý cíl? Jestliže dostanete takový pásmový signál,

který bude začínat obvyklými písmeny P – P, za nimiž

59

bude následovat určení stanoviště, hned se do toho

pustíte. Abychom si byli jisti, že tu nedošlo k omylu,

bude signál zakončen heslem, slovem nomád. Jakmile

takový signál dostanete, odešlete všechna letadla s plným

nákladem bomb nebo torpéd a místo, které vám udám,

vyhladíte z povrchu země!“

„Máte snad představu, kde by ta základna zhruba

mohla být? Já se na to ptám jen proto, protože musím

vzít v úvahu dolet našich letadel.“

„Jistě to nevím, ale řekl bych, že to bude na

některém z ostrovů v Mergujském souostroví.“

„To je daleko. Myslím, že bychom se v letadlech s

válečným nákladem nedostali tam a zpátky bez

mezipřistání, kde bychom načerpali benzín.“

„Tuhle otázku musím přenechat na starost vám, ale v

případě nouze můžete dostat benzín na mé zásobovací

lodi. Je to torpédoborec Seafret. Jeho velitelem je kapitán

Sullivan. Já ho požádám aby vám vyznačil své

stanoviště, takže budete vědět, kde ho hledat. Vzal si

zhruba pětatřicet tisíc litrů benzínu, ten vám pak můžu s

potěšením přenechat, protože až tu akci provedete, už ho

nebudeme potřebovat. Vyložil jsem vám všechno dost

jasně?“

„Úplně, pane.“

„Dobře. A ještě něco, kdyby bylo třeba a já vás

zavolal ven, budete muset všechny své důstojníky

upozornit, že to je naprosto důvěrná záležitost a že jsou

vázáni mlčenlivostí. Jistě není třeba abych vám říkal, že

kromě těch důstojníků, kteří se zúčastní letu, nesmí nikdo

nic vědět. Já strávím dnešní noc tady a nazpět odletím až

zítra ráno. Je přítomen Tom Lowery? Rád bych si s ním

promluvil.“

60

Skupinový kapitán vytáhl obočí. „Vy jste to ještě

neslyšel?“ ptal se udiveně.

„Copak?“

„Lowery je nezvěstný.“

Biggles sebou trhl. „Nezvěstný?“ vyrazil zděšeně.

„Ano, už se o čtyři dny opozdil. Nikdo ho neviděl

ani o něm neslyšel od té doby, co před týdnem opustil

Rangún.“

„Pane Bože!“

„Začali jsme po něm pátrat, ale mám obavy, že se

utopil. Kdyby spadl někam do džungle nebo vůbec

kamkoli na pevninu, byla by naděje že se ještě vrátí.

Jenže taková pravděpodobnost je minimální. Proč by v

létacím člunu letěl nad pevninou? Já mám obavu, že

spadl do moře.“

Biggles se podíval z okna a rychle uvažoval. „To mě

udivuje,“ řekl. Pak se obrátil na skupinového kapitána.

„Snad bychom tady u vás mohli přenocovat?“ zeptal se

Biggles.

„Samozřejmě,“ odpověděl ochotně kapitán. „Hned

to zařídím.“

„Dobrá, pak se uvidíme u večeře. Zatím se zajdu

podívat na svoje letadlo, aby se taky dostalo do postele,“

řekl Biggles a směřoval ke dveřím.

61

Kapitola pátá

Zoufalý boj

Pět dní poté kroužili Biggles a jeho dva přátelé ve

výšce šesti tisíc metrů nad mořem, s motory přiškrcenými

na tři čtvrtiny obrátek, a dívali se dolů na vody

Bengálského zálivu nasycené slunečním jasem. Po jejich

levici ležely ve velké dálce palmami vroubené a

mořským příbojem omývané břehy jižní Barmy, za nimiž

se rýsovalo modré ponoří západní hranice Siamu. Po

pravici se jim rozprostíral oceán, nekonečná rozloha

klidné modravé vody táhnoucí se do dáli v bezpočtu

kilometrů a splývající s obzorem. Dole leželo souostroví

Mergui jako smaragdový náhrdelník, který spadl na

tyrkysový háv.

Pátrali už čtvrtý den. Letci se vznesli nad severním

koncem onoho dlouhého řetězu ostrovů a zvolna

pokračovali směrem na jih, přičemž bedlivě zkoumali

každý z těch ostrovů, jeden za druhým. Někdy upoutala

jejich pozornost místa vypadající jako kotviště, jindy

zase fotografovali, snímky pak vyvolávali na Seafretu a

podrobně zkoumali pod lupou. Každý prozkoumaný

ostrov na mapě zaškrtli, aby měli přehled, protože nebylo

snadné při jejich množství stále si všechny pamatovat.

Letci zůstávali denně celých osm hodin ve vzduchu a

třebaže se v řízení letadla střídali, začínala je zmáhat

únava.

Ani čtvrtého dne svých průzkumných letů letci

nezahlédli nic, co by stálo za povšimnutí, leda jakousi

62

džunku, která se zvolna šinula směrem na sever. Na

hladké vodní hladině za sebou zanechávala rozčeřenou

brázdu, z čehož se dalo usoudit, že má motor.

Letadlo stále pokračovalo ve svém kursu směrem na

jih a přiblížilo se k malému ostrůvku, který na jejich

mapě neměl jméno a jímž začínala celá skupina ostrovů.

Některé byly docela velké, jiné menší. Ginger v té době

řídil letadlo, Biggles a Algy pracovali jako pozorovatelé.

Algy se díval dalekohledem, pevně ho svíral a důkladně

zkoumal nepravidelný úsek pevniny porostlé stromy,

který z té výšky vypadal jako kousek lesa.

Letadlo náhle změnilo polohu, Algy svůj dalekohled

znovu zaměřil a když se podíval dolů, podivně se

zatvářil.

„Bigglesi,“ oslovil přítele, „dokázal bys tam dole

něco rozeznat – skoro uprostřed toho ostrova je jakási

bílá skvrna!“

„Vidím, ale nemůžu posoudit, co by to mohlo být.“

„Vem si tenhle dalekohled!“

Biggles se podíval dolů. Bylo vidět, že se velice

soustřeďuje. „Co myslíš, že to je?“ zeptal se nakonec a

odložil dalekohled.

Algy váhal. „Zlomené křídlo letadla,“ řekl po chvíli.

„Mám dojem, že jsem na jednom jeho konci dokonce

rozeznal kruhové značky.“

„Řekl bych, že máš pravdu,“ odpověděl Biggles.

„Uděláme líp, když se na to podíváme zblízka. Gingere,

skloň nos dolů!“

Když letadlo klouzalo dolů, studoval Biggles ostrov

svým dalekohledem centimetr po centimetru, ale

nenalézal na něm jedinou stopu života. Ve skutečnosti

byl ten ostrov stejný jako stovky ostatních, které už

63

prohlédli; bylo na něm několik kilometrů silně

zalesněných strání zdvihajících se ke kuželovitému

pahorku uprostřed ostrova, zatímco přímořská strana

končila strmými srázy. Vnitřní strana směrem k pevnině

se svažovala mírně dolů k četným písčitým zátokám a

zálivům, z nichž se dalo usoudit, že onen ostrov byl kdysi

součástí asijské pevniny. Les tvořily většinou svěže

zelené palmy, kafrové stromy, přesličníky jakož i jiné

širokolisté stromy, na některých místech však byly vidět

temné skvrny bažin, z nichž jedna obzvláště velká

pokrývala celý jižní cíp ostrova.

Ve výšce něco přes tři sta metrů už nebylo pochyb;

dole v džungli, asi na poloviční cestě mezi východní

stranou ostrova a výšinou uprostřed, leželo rozbité

letadlo. Kolem byly zurážené vršky stromů. Jedno křídlo,

ukroucené od trupu letadla, se napíchlo na zlomenou

korunu palmy a svou širokou stranou trčelo vzhůru.

Právě proto si toho vraku nikdo nepovšiml.

Biggles převzal řízení letadla a hladce přistál u

malého krásného zálivu nedaleko vraku. Spustil

podvozek a ujížděl k čistému, stříbřitému břehu.

Když letci pod sebou ucítili pevný písek, dychtivě se

rozhlédli kolem. Čekali, že uslyší nebo uvidí nějaké

znamení od pilota, který tu havaroval. Nad vším se však

vznášelo jen výmluvné ticho. Biggles pokrčil rameny.

„Myslím, že bys měl zůstat tady, Gingere,“ řekl

Biggles klidně. „My asi najdeme něco, na co nebude moc

pěkný pohled. U letadla však musíme rozhodně nechat

hlídku. Měj oči otevřené a kdybys potřeboval pomoc,

vypal rychle tři rány za sebou. Ale já myslím, že to

nebude třeba. Pojď, Algy!“

Bez dalších slov Biggles vykročil směrem k vraku.

64

Po krátké chůzi zjistili, že je třeba použít nože, které

měli za opasky, tak zde byl porost hustý. Ačkoli to k cíli

neměli dále než půl kilometru, trvalo jim téměř hodinu,

než ho dosáhli.

Na okraji průklestu, který vznikl pádem letadla se

letci zastavili a plaše se po sobě podívali. Měli strach z

toho, co najdou.

„Řekl bych, že to byl Tom,“ řekl Biggles stísněným

hlasem a ukázal na vrak trupu v podobě člunu, který měl

na sobě červený, bílý a modrý kruh královského

britského letectva.

Když se oba blížili k místu, kde si mohli

prohlédnout všechny podrobnosti celé tragédie, zdvihlo

se do vzduchu mračno much. Pilot seděl ještě na sedadle

přidržován rozedranými pozůstatky bezpečnostních pásů.

Přilbu měl na hlavě našikmo, jeho letecké brýle byly

rozbity a visely za řemínek. Biggles si rychle prohlédl

pilotovu tvář, zbledl a odvrátil se. Celý se rozechvěl.

„Ano, je to on,“ řekl.

Druhé tělo, v kombinéze leteckého mechanika,

leželo nedaleko, kam zřejmě vypadlo při pádu letadla.

Biggles si k němu klestil cestu změtí drátů, roztrhaného

plátna a roztříštěných vzpěr. Tropil přitom značný hluk,

což mu připadalo, jako by toto místo znesvěcoval; nebylo

však vyhnutí. Biggles náhle pronikavě vykřikl, takže k

němu Algy okamžitě přiskočil, a spatřil na čele mrtvého

malý zamodralý otvor rudý na okrajích, který krutý

příběh dvou britských letců vysvětlil.

„To je průstřel z pušky,“ řekl chraptivě Biggles.

„Tom byl sestřelen. Toho bych se nikdy nenadál. Pane

Bože, kéž bych jen ty svině dopadl, já bych si to s nimi

vyřídil. Jak je vidět, používají kromě ponorek také

65

letadla. Chudák Tom! Myslím, že nás to dříve či později

stihne všechny,“ dodal Biggles zasmušile.

„Co s tím uděláme? Přece je tu takhle nemůžeme

nechat ležet.“

„Samozřejmě že nemůžeme, ale nemá smysl,

abychom se pokoušeli podnikat něco sami. Mám pocit,

že bychom je měli vzít do Singapuru, ale udělat to

nemůžeme, protože bychom si tím rozvrátili celý plán.

Snad by to opravdu nemělo smysl. Myslím, že uděláme

nejlíp, když sem zavoláme torpédoborec a požádáme

Sullivana, aby nám poslal pohřební četu. Upřímně

řečeno, tohle je úkol nad mé síly. A víš co? Vrať se ke

Gingerovi, odleťte, a jakmile budete dost vysoko, pošli

Sullivanovi signál a požádej ho, aby sem ihned přijel. Já

tady zůstanu a posbírám věci z kapes mrtvých pro důkaz

o totožnosti a potom k vám odejdu na pobřeží, hned jak

odešlete ten signál. Co tomu říkáš?“

Algy přikývl. „Jo, myslím, že to je nejlepší řešení,“

přikývl zasmušile. „Nejspíš tě už taky napadlo, že se

chudák Tom určitě dostal hodně blízko k nepřítelově

stanovišti – možná je dokonce zahlédl – tak blízko, že ho

takhle mohli sestřelit. Myslím, že je nezasáhli výstřelem

ze země.“

„Kulka, která zabila mechanika, vyšla z lebky o

něco níž, než do ní vešla, to znamená, že mohla být

vypálena jedině shora!“

„To by souhlasilo. Je fajn, že víme, že nepřítel tu

někde má letadlo. Teď půjdu a pošlu tu zprávu

Sullivanovi. Shledáme se za chvilku na pobřeží. A

nezdržuj se tu dlouho, já mám na tomhle místě moc

ošklivý pocit.“

66

„Já se tu taky necítím nijak dobře,“ souhlasil

Biggles, a když pokynul Algymu na rozloučenou, vydal

se za svou hrůznou prací.

Když Biggles z kapes mrtvých letců posbíral

všechny věci, použil jejich kapesníků, svázal dva úhledné

uzlíky do nichž dal i jejich palubní deníky a mapy, které

našel ve vraku letadla. Pak zaslechl, jak se motory jeho

letadla rozběhly a usoudil, že Algy už vzlétl.

Biggles skoro litoval, že bylo nutno vzlétnout jen

kvůli použití radiotelegrafického přístroje. Pak se chystal

posbírat co nejvíce cárů roztrhaného plátna aby mohl obě

mrtvoly přikrýt. Náhle zaslechl podivný zvuk, který ho

donutil nechat všeho a upřeně sledovat oblohu. Kromě

přitlumeného hukotu motorů Kestrel se ozýval hukot

jiného motoru a také skřípání křídel a vrzání drátů, jimiž

lomcoval vítr, a to všechno svědčilo o tom, že tu někde

rychle letí cizí letadlo.

Biggles zahlédl letadlo Nemesis stoupající ve stálém

kursu nahoru, protože právě startovalo a o hrozícím

nebezpečí nemělo tušení. Za ním letělo druhé letadlo

vypadající jako okřídlené torpédo. Byl to malý

jednomístný hydroplán, rudě natřený a velice se

podobající mořskému nadletadlu z proslulé Schneiderovy

trofeje.

Biggles málem nedýchal. Stál tiše a pozoroval je.

Tady nemohl nic podniknout, zhola nic. Jen se dívat. A

když se tak díval, uvědomoval si, že neodvratným

důsledkem může být jedině konec letadla Nemesis,

protože letělo klidně, tak klidně, že by se do něho musel

strefit i naprostý nováček.

Ve stavu naprostého ochromení pozoroval Biggles

pilota hydroplánu, jak se ze svého letu střemhlav napolo

67

vytáhl, jak se stočil k ocasu pronásledovaného letadla a

jak namířil hledí kulometu na vyhlédnutý cíl. Byl to

okamžik tak vzrušující, že Biggles téměř cítil, co teď

pilot udělá.

A právě v té chvíli se letadlo Nemesis obrátilo. Byl

to nepatrný pohyb, ale postačil, aby pilota stíhačky, který

právě zahájil palbu, zmátl.

Biggles cítil, že mu na tváři vyrazil studený pot,

když se Nemesis podivně zapotácela. Jestli to byla

náhoda či záměrný manévr Biggles nevěděl, ale když

viděl, jak se letadlo vzneslo vzhůru a jak sebou švihlo v

přesném překrutu, bylo jasné, že ať je u řízení kdokoli z

těch dvou, nebyl zasažen, protože to byl obrat, jakého

bylo schopno jen dobře ovládané letadlo.

Stíhačka začala zase pálit a Nemesis se kroutila jako

had, ale nepřátelský pilot se snažil úmysl svého

protivníka zmařit. Bigglesovi se na chvíli zdálo, že se

jeho příteli plán zdařil, třebaže moc dobře věděl, že tak

nerovný boj nelze vést donekonečna.

„Sleť dolů!“ zařval Biggles, ale věděl, že jeho výkřik

je marný. Nebyl však schopen se ovládat, protože si za

daného stavu přál jen jedno, aby se Algy a Ginger bez

ohledu na cokoli jiného zachránili.

Z dalšího počínání letadla Nemesis se zdálo, jako by

jeho pilot Bigglesův výkřik zaslechl, protože se oba

motory zastavily. Vrtule se přestaly otáčet a letadlo

začalo klouzat šikmo sem a tam směrem k zemi. Zároveň

klouzalo po křídle doleva a potom doprava, aby tak

rychle ztratilo výšku. Nepřítelův letoun se však

bleskurychle stočil k Nemesis, z kulometů skrytých v

krytu motoru vyšlehovaly oranžové jazýčky a dva proudy

střel kreslily na modré obloze dvě šedé čáry.

68

Nemesis zmizela z dohledu prudkým obloukem, ale

nepřátelská stíhačka jí byla těsně v patách. Zmizela za

hradbou vysokých stromů po Bigglesově pravici, takže

mu nyní nezbývalo než zůstat na místě a naslouchat.

Příštích zvuků se bál. Když se v okolním tichu rozlehl

drsný štěkot kulometů, zaťal zuby. Potrvalo to několik

vteřin a pak následovalo jakési úpění, jež přerušil třeskot,

jako když padá do houštiny velký strom. A pak už bylo

ticho. Naprosté ticho.

V agónii nejistoty Biggles očekával, že se některé z

letadel zase objeví, ale čekal marně. Ozvěna boje umlkla;

papoušci, vyplašení tou nezvyklou podívanou a kroužící

vysoko ve vzduchu, se zase vrátili na své hrady. Po

krajině se znovu rozhostilo malátné ticho tropů.

Biggles se nedovedl upamatovat, jak dlouho tam stál

a upřeně hleděl na hradbu stromů, náhle však měl dojem,

že přichází k sobě. Odhodil věci které nasbíral u mrtvých,

všechno to tam nechal na jedné kupce, a nedbaje trní a

ostnů vydal se divokým úprkem směrem k pahorku, za

nímž obě letadla zmizela.

69

Biggles málem nedýchal, stál tiše a pozoroval je.

70

Kapitola šestá

Směrem do džungle

Přestože Algy právě zjistil, že je v jejich blízkosti

nepřátelské letadlo, postrčil dopředu páčku hlavní škrticí

klapky a Nemesis se vznesla do vzduchu. Nemyslel

dokonce ani na zprávu, kterou měl odeslat Sullivanovi,

nýbrž na ty dva mrtvé muže, kteří zůstali na úbočí

pahorku.

Ginger, který byl v kabině, už zjistil polohu

ostrůvku, spouštěl drátěnou anténu a současně si v duchu

formuloval text signálu, který se chystal vyslat.

Vyklepal volací signál, třikrát ho opakoval, pak

hlásil stanoviště a chystal se pokračovat se zbytkem své

zprávy, když se mu bez jakékoli výstrahy celý přístroj

rozlétl. Anebo mu to tak aspoň připadalo. Pak to začalo

praštět a současně mu před očima vyšlehla záplava

modrých plaménků, přičemž nosem zachytil zápach

spáleniny. Ginger byl napolo omráčen leknutím,

vrávoravě se zvedl z podlahy, s uší, v nichž mu brnělo,

strhl sluchátka, ale mezitím to s ním opět mrštilo na

podlahu, protože se letadlo otočilo ve svislé zatáčce

nahoru!

Když se znovu postavil na nohy, projelo mu hlavou,

že je zasáhl blesk, že je letadlo bez řízení, a tak se natáhl

k pilotnímu místu, protože byl přesvědčen, že tam najde

Algyho v bezvědomí.

Ginger k vlastnímu údivu shledal, že je Algy naopak

velmi čilý, že se naklonil dopředu a poněkud vyděšeně se

71

ohlédl. V tu chvíli Ginger poprvé zaslechl, že hukot

motorů přehlušuje štěkot kulometu, naslouchal dobře

známému tak – tak – tak – tak! Když se pak sám ohlédl,

uviděl za ocasem jejich letadla nepřátelskou stíhačku.

Ginger byl tak překvapen, že na to letadlo několik

sekund jen vyjeveně a nedůvěřivě zíral. Pak mu k mozku

konečně došla velikost nebezpečí, takže se otočil, vběhl

do kabiny a hbitě vyndal vlastní kulomet. Vběhl v tomto

případě snad není to správné slovo, protože v letadle,

které stálo nejprve na nose a pak zase na ocase, se dalo

jedině kutálet! Přesto se Ginger ke své zbrani dostal, a tu

pak zoufale a křečovitě svíral, zatímco letadlo provádělo

takové obraty, že byl přesvědčen, že se co nevidět

rozláme.

Nejvíce ho trápila otázka, zda Algy není raněn.

Občas zaslechl štěkot kulometu z nepřátelské stíhačky, a

ten zvuk ho uváděl v zoufalství. Ginger se přidržel jedné

strany trupu a popadl kulomet, pak uchopil buben se

střelivem, připjal ho, a pak s velkým rizikem, že vystřelí

na vlastního pilota, odklopýtal do své kabiny, aby se tak

dostal k ráně do volného prostoru.

Bez dlouhého pozorování zjistil, že Nemesis letí

dolů, poznal to totiž podle sklonu podlahy. V té chvíli ho

však zajímalo jedině to, jak zničit protivníka, muže, který

měl zřejmě na svědomí smrt Toma Loweryho a jeho

mechanika. Ginger v tu chvíli neměl strach, ale byl jako

posedlý touhou zničit toho chlapa, který na ně střílel. Přál

si to tak usilovně, jak si v životě ještě nikdy nic nepřál. A

kdyby se mu to podařilo, bylo by mu už dokonale jedno,

co se stane.

Aniž si to uvědomil, byla jeho reakce na útok přesně

stejná, jako u letců za světové války ve Francii. Byla to

72

reakce, v níž šlo o všechno: buď zabít, nebo se nechat

zabít!

Ginger letmo zahlédl jakési stromy, které se proti

nim hrnuly, a pak si mlhavě uvědomil, že se zastavily

motory letadla. Obojí mu však bylo lhostejné. Nevnímal

dokonce ani zuřivé varování Algyho: „Buď opatrný!“

S jasným záměrem se Ginger plazil po kabině, až se

konečně dostal na trup letadla za kabinou a kulomet opřel

o hlavní podélník horní nosné plochy. Viděl, jak stíhačka

přelétla nad ocasem jejich letadla; zahlédl hlavu pilota v

přilbě, jak ze své kabiny vykukuje, aby odhadl

vzdálenost. Viděl, jak zaklonil hlavu dozadu a rozeznal,

že se dívá do hledí svého kulometu. Proletělo mu hlavou,

že kdyby mu teď, z takové blízkosti, dovolil vystřelit, že

by to znamenalo jejich konec.

Ginger mrkl na modrou hlaveň svého kulometu a

pocítil zvláštní zadostiučinění. Chladně a s rozvahou

stáčel ústí hlavně na zašpičatělý nos nepřátelského

letadla. Prst přitiskl ke spoušti a držel a držel.

Okamžitě se objevil déšť do běla rozžhavených

jisker. Zdálo se, že vytvářejí jakýsi řetěz, který obě

letadla spojuje. Ginger sledoval, jak se buben se

střelivem pomalu otáčí, jak poskakuje, uši mu zalehly

cvakáním kovu a v nose ho štípal pach spálené

třaskaviny. Kulomet se v jeho rukou zmítal jako něco

živého, ale Ginger jen pevně držel a levicí svíral

lopatkovitý držák a ukazováček pravice ovinul kolem

spouště.

Kulomet se náhle přestal pohybovat; rachot ustal a

Ginger se na svou zbraň vyčítavě podíval. Ani si nevšiml,

že už vyprázdnil celý buben.

73

Když mrkl dozadu na nepřátelské letadlo, viděl, že si

počíná nějak podivně. Nos sklánělo dolů, až bylo téměř

ve svislé poloze. Pročpak je pilot nevyrovná? Vždyť ten

blázen sletí do těch stromů …

Když konečně nepřátelský letoun narazil do stromů

a rozpadl se v mrak létajících třísek, Ginger sebou škubl.

Třeskot nárazu dolehl až k nim.

Ginger se podíval na Algyho a v té chvíli měl pocit,

že snad omdlí. Snažil se zachytit Algyho pohled, ale ten

si nevšímal ani Gingera ani nárazu, protože měl spoustu

jiných starostí. Snažil se vyrovnat letadlo na kaluži černé

olejnaté vody dokola obrostlé stromy, protože se bál, že

na ty stromy narazí.

Trvalo několik sekund, než se Algymu podařilo

šťastně vyváznout. Zachránil letoun před pádem náhlou

zatáčkou, která Gingera málem vyhodila přes palubu. Pak

už plavala nehybná Nemesis na hladině, již čeřily drobné

vlnky a mizely na břehu pod tmavými stromy.

„Umíš dobře střílet, hochu,“ řekl Algy uznale,

vzhlédl ke Gingerovi a podivně, poněkud násilně se

usmál.

„Dostal jsem ho, nebo nedostal?“ bručel Ginger,

jako by tomu stále ještě nemohl uvěřit.

„Můžeš si zapsat jedničku do zápisníku, a to hned,

jakmile se dostaneš někam, kde by sis ten zápisník mohl

koupit,“ řekl Algy, vstal a rozhlédl se. „Zajímalo by mě,

jestli jsi odeslal tu zprávu?“

„Neodeslal. Dostal jsem z přístroje jen volací signál,

pak jsem udal naši polohu, ale hned nato mi ten chlap

roztřískal přístroj na padrť.“

Algy se zakabonil. „Chceš tím říct, že náš

bezdrátový přístroj je k ničemu?“

74

„Roztřískal ho na tolik kousků, že bychom teď

potřebovali kouzelníka a ne elektrikáře, aby to dal zase

dohromady,“ prohlásil Ginger. „Pročpak jsi sletěl dolů?“

„Ze dvou dobrých důvodů,“ odpověděl Algy stále

ještě zkoumavě prohlížel okolí. „Za prvé, protože jsem

chtěl, a za druhé, protože mi nic jiného nezbývalo.

Nevím, co se stalo, ale nějaká střela určitě zasáhla

důležitou součást motorů. Oba najednou zhasly. Otočil

jsem na spádovou nádržku, ale nedalo se nic dělat, a tak

jsem si vybral jedinou kaluž vody, která byla na dosah a

zároveň i dost velká, aby se na ní dalo přistát. Kdybych

byl mohl, vrátil bych se na moře, ale chyběla mi výška.

Vsadím se, že chudák Biggles je teď jako na trní. Určitě

všechno viděl.“

„Teď už bude jistě na cestě sem,“ prohlásil Ginger.

„Nepochybuji, že se sem pokusí dostat, ale podle

toho, co tu vidím, to nebude tak lehké,“ řekl ustaraně

Algy.

„Připadá mi to, jako bychom byli uprostřed tohohle

velkého močálu obrostlého kořenovníky na konci

ostrova, odkud není cesta k moři. Všiml jsem si toho z

letadla, než jsem se pustil dolů.“

„A jak se odtud dostaneme?“

„Nemyslím, že se nám to podaří, ledaže bychom

stroj dali do pořádku a pak odtud zase odlétli. Rád bych

věděl, jestli dokážeme, aby nás Biggles uslyšel. Zkusme

letecký pozdrav!“

Algy přiložil ruce k ústům a dvakrát nebo třikrát

vykřikl „Bigglesi!“, ale jedinou odpovědí mu byl skřek

polekaných papoušků, jímž se tito ptáci pohoršovali nad

vetřelci.

75

„Nedá se nic dělat,“ usoudil Ginger, rukama se opřel

o okraj kabiny a přehlížel vodnatou bažinu s výrazem

plným obav.

Na všech stranách se tyčily pochmurné kořenovníky,

vypínající své sukovité kmeny na fantastických kořenech

z černé vody a bahna močálu, z něhož tu a tam vyčnívaly

bujné porosty orchidejí a jiných exotických rostlin, které

tvořily v tomto světě zpustošení a zkázy jediná pestrá

místa. Kromě náhodného kolibříka nebo obrovitého

motýla se nic nepohnulo. Dokonce i vzduch ztěžklý

pachem hniloby byl nehybný a dodával tomuto místu

zlověstný nádech.

Ginger se náhle zachvěl.

„Tenhle kout mě tedy nijak nenadchl.“ řekl. „Mám

dojem, že je to tady prolezlé zimnicí.“

„Jakmile zapadne slunce, objeví se tu zřejmě nějaký

ten moskyt,“ soudil Algy. „Ale jestli tu budeme jenom

koukat, tak se nikam nedostaneme. Zkusíme spravit

motory.“

Netrvalo dlouho a přišli poruše na kloub. Spádová

nádržka byla děravá a benzínové potrubí, které napájelo

oba motory z hlavní nádržky, bylo na dvou místech

poškozeno. Některé střely zasáhly také letadlo, ale

vypadalo to, že kromě radiotelegrafického přístroje

nebylo nic poškozeno.

„Mohl bys to dát do pořádku, co myslíš?“ obrátil se

Algy s otázkou na Gingera, zkoumajícího znaleckým

pohledem úlomky přístroje.

„Jo, ale než bych z toho udělal něco aby to lítalo,

nějakou dobu to potrvá. Mohl bych to sice prozatímně

spojit provázkem, ale nemyslím, že bychom měli tolik

riskovat. Až by nám chvění letadla ty spoje roztřáslo, byli

76

bychom tam, kde jsme teď. Zrovna tak je to se spádovou

nádržkou. Bude mnohem lepší udělat tu věc pořádně.

Ještě štěstí, že jsi zavřel přívod benzínu, když jsi zjistil tu

poruchu, jinak bychom byli všechnu šťávu ztratili.“

„Jaké štěstí? Přece mi nebudeš pochlebovat. To dá

zdravý rozum. Jakmile člověk ucítí zápach benzínu,

nikdy nemůže dost rychle zavřít jeho přívod a vypnout

zapalování. Já se jen bál, že hlavní nádržka je v háji a že

to chytne. Jak dlouho bude trvat, než ty díry vyspravíš?“

Ginger se podíval po slunci, které se rychle sklánělo

za koruny stromů:

„Abychom se odtud dnes večer dostali, to už

nestihnu,“ přiznal upřímně. „Já sám si z toho nic

nedělám, ale když si pomyslím na Bigglese, že se tu

někudy potlouká a neví co s námi je, to mě znervózňuje.

Rád bych věděl, jestli je možné dostat se z tohohle

močálu suchou nohou. Pár míst, kde se půda zdá být

pevná, vidím. Snad bychom se přes ně a po kořenech

těch prohnile vypadajících stromů mohli dostat na

pevnou zem.“

„Ale jak se dostaneme k těm stromům?“

„Můžeme si udělat nějaké pádlo nebo tyč, jakou

používají převozníci. Jsem zvědav jak je ta voda

hluboká.“

Stojatou vodu, na níž plavala Nemesis, rychle

prozkoumali a zjistili, že není hlubší než metr. Z

rozštípaného víka od bedny s výstrojí se jim brzy

podařilo takovou nouzovou převoznickou tyč vyrobit.

Protože krátké kusy přivázali k sobě, byla velmi chatrná,

ale k tomu, aby lehce se vznášející letadlo přiměla k

pohybu v žádoucím směru, postačila. Zatímco Algy

opatrně postrkoval letadlo k té straně močálu, která byla

77

nejblíž místu, kde zanechali Bigglese, Ginger vytáhl

nářadí k nouzové opravě letadla a radiotelegrafického

přístroje a chystal se do práce.

„Něco ti povím,“ ozval se Algy, když letadlo jemně

dosedlo na bahno ve stínu pobřežních stromů. „Co bys

říkal tomuhle? Já ti teď nijak pomoci nemůžu, ale tobě to

nějakou dobu potrvá. Co kdybych si proklestil cestu na

pevninu a podíval se po Bigglesovi? Když budu mít

štěstí, mohl bych to snad dokázat. Pak bych ho sem buď

přivedl, anebo bychom zašli pro tebe a strávili noc

společně na pobřeží.“

„Myslím, že je to dobrý nápad,“ souhlasil Ginger.

„Ať už uděláme cokoli, měli bychom se především snažit

uvědomit Bigglese jak to všechno dopadlo. Ale dávej

pozor, až půjdeš tou bažinou. Kdybys tu někde uvízl, tak

Pánbůh s tebou. A kdyby se ti šlo opravdu těžko, uděláš

líp, když se vrátíš, než abys příliš riskoval.“

„Doufám, že to dokážu,“ usoudil Algy, odplazil se

po křídle a opatrně se spustil na spletené kořeny

nejbližšího stromu. Nic přitom nedbal na pokřik několika

opic, které o kousek dál chytaly kraby a měkkýše k

večeři.

„Vzal sis pistoli?“ připomněl ještě Ginger a

zamyšleně se podíval na Algyho.

Algy se plácl po kapse a přikývl. „Ale řekl bych, že

ji nebudu potřebovat,“ dodal vesele. „Na pevninu to

nemůže být dál než několik set metrů.“

„Řekl bych, že tímhle směrem je to dokonce o půl

kilometru blíž,“ souhlasil Ginger.

Občas se podíval na bažinu, kde si Algy pomalu

klestil cestu přes kořeny stromů, ale když mu zmizel s

78

očí, soustředil se na práci a zabral se do ní tak, že na

všechno ostatní zapomněl.

Za takové situace čas rychle utíká, a tak dříve, než se

Ginger nadál, všiml si, že se stmívá. Na chvíli se rozhlédl

kolem a pěkně se vyděsil. Zjistil totiž, že z mlčící mlhy

pomalu stoupá řídká choroboplodná mlha. Nechal práce,

opřel se o bok trupu letadla a pátral ve směru, jímž

zmizel Algy. Přitom si všiml ještě něčeho, co zatím

nedokázal přesně určit. Měl dojem, že se scenérie krajiny

nějak změnila.

Když se rozhlédl znovu, až se mu hrůzou zatajil

dech. Už totiž neviděl ani pevnou zemi, ani chapadlovité

kořeny stromů. Vypadalo to, jako by se celý les propadl o

několik decimetrů do vody. Olejovitá voda stoupala po

kmenech stromů tak vysoko, že se nejbližší větve už

neskláněly nad letadlem, ale lehce se dotýkaly jeho

křídel.

Pak Ginger náhle pochopil co se stalo a sám sobě se

musel podivit, že to nepředvídal. Přivalil se totiž mořský

příliv a zvedl hladinu o několik decimetrů.

„Algy!“ vykřikl z plných plic, když si uvědomil,

jaké důsledky by to mohlo mít, kdyby se Algyrnu

nepodařilo přejít tu bažinu včas. „Algy!“ Ozvěna

Gingerova hlasu se příšerně odrážela od nedalekých

stromů.

Ale odpověď se neozvala.

Ginger po několik minut nehnutě stál a upřeně zíral

do houstnoucí tmy. Byl by rád věděl, co v téhle chvíli

podniknout. S pocitem bezmocnosti posbíral nářadí a

zanesl je zpátky do kabiny letadla.

79

Kapitola sedmá

Noc v bažině

Algy ještě neurazil ani třetinu vzdálenosti která ho

dělila od suché pevniny, když si náhle uvědomil blížící se

příliv. Hned na počátku situaci neodhadl a když opory

pro nohy a ruce hledal a nalézal stále nesnadněji,

pomyslel si jen, že se dostal do neschůdné části bažiny,

která je hlubší než předchozí úsek. Když si však náhle

povšiml, že voda kolem bublá a šplouchá stále víc,

uvědomil si, co se stalo. Ale nevyděsil se, jen se cítil

rozmrzelý, protože věděl, že jeho úkol bude za nových

podmínek mnohem obtížnější.

Když za chvíli viděl, že ve směru k pevnině se už

pokračovat nedá, ohlédl se a zjistil, že se nemůže ani

vrátit. V tu chvíli pocítil opravdový strach, protože moc

dobře věděl, že tahle bažina nepatří k místům, kde by se

člověk měl nechat překvapit nocí.

Algy se chvíli pokoušel lézt z větve na větev,

připadal si mezi opicemi jako proslulý Tarzan, často se

ocitl v nebezpečném postavení, ale brzy zjistil, že o

tomhle způsobu chůze je snadnější psát než ho

provozovat. Brzy začaly strašně bolet ruce. Aby to

nebylo tak jednoduché, zjistil, že lezl sem a tam, aniž

pokročil nějakým směrem, protože využíval každé pevné

opory, která se mu naskytla. Teď seděl obkročmo na

větvi, uvažoval, jak dál, a s nevolí si musel přiznat, že

naprosto ztratil orientaci.

80

Na všech stranách se rozprostíral močál. Nahoře nad

ním byla šerá spleť větví, fantastická a děsivá, dole

ztemnělá voda inkoustové barvy. V rychle ubývajícím

světle se začaly z mraků vytvářet šedivé strašidelné

přízraky a tiše se ploužily po vodní hladině. Všude bylo

ticho. Jediným zvukem tu bylo něžné a zároveň

pochmurné bublání vody a přibývající bzukot nesčetných

moskytů, kteří teď vylézali ze svých úkrytů. Vedro bylo

k zadušení. Nebylo to suché horko poledního slunce,

bylo to lepkavé dusno, které ulpívalo na kůži a

znesnadňovalo dýchání. Chvílemi zamořil stojatý vzduch

podivný neznámý pach; někdy to byl odporný zápach

hniloby, jindy zase docela příjemná vůně.

Algy se mrzutě protáhl a po zádech mu přeběhl

mráz.

„Haló, Gingere!“ křikl vystrašeně a pak soustředěně

čekal na odpověď. Odpověď se však neozývala.

„Gingere!“ opakoval ještě pronikavěji, ale jedinou

odpovědí mu byl posměšný jekot opic.

Algy se podíval dolů a viděl, že voda stále stoupá,

protože když se na své větvi uvelebil, měl boty dobrý

metr nad hladinou. Zatímco teď se už málem dotýkaly

vody. Když se ztrápenýma očima díval dolů a uvažoval,

má-li se vyšplhat ještě výš, všiml si jakéhosi žebra v

podobě písmene V, které se vynořilo z vody a zamířilo k

němu.

Algy to několik sekund zvědavě sledoval a

uvažoval, co to je. Pak to sebou švihlo ke kmeni stromu a

jen instinkt přinutil Algyho, aby v posledním okamžiku

vymrštil obě nohy vysoko nad vodu.

Měl právě na čase, protože v té chvíli cosi dlouhého

a černého rozčeřilo vodní hladinu a vynořilo se z vody.

81

Ozval se šustot, ve vodě to zavířilo a pak cosi klaplo,

jako když někdo přirazí železnou branku. To se prudce

sevřely krokodýlí čelisti.

Algy vykřikl v opravdové hrůze a snažil se vylézt

výš. Když dosáhl větve, která vypadala že by ho unesla,

podíval se opět pod sebe dolů, ale tam už bylo zase ticho

a klid. Jen drobné vlnky ubíhaly v kruzích od kmene jeho

stromu a ztrácely se v šeru.

Algyho nervy byly napjaté, srdce mu bilo jako zvon

a pot se mu řinul po tváři. Chvíli si odpočinul a pak

znovu zkoumal okolí, jestli by se nenašla možnost

nějakého úniku. Voda však pořád ještě stoupala, což jeho

situaci jenom zhoršovalo. Po několika minutách pátrání

usoudil, že je naprosto vyloučené, aby z té bažiny našel

cestu, a že dokonce nemůže opustit ani strom, na jehož

větvi tak povážlivě seděl. Plavat se také nedalo. Právě

kolem proplul obrovský vodní had s hlavou vztyčenou

jako periskop a s rozeklaným jazýčkem, jímž šlehal ze

strany na stranu. Algy ho vyděšeně pozoroval dokud

nezmizel z dohledu.

V té době byla už dočista tma, a Algy se už vzdal

veškeré naděje že by se odtud mohl dostat dříve než

nastane odliv. Proto se na svém bidýlku uvelebil co

možná bezpečně. Náhle cítil, jako by ho do rukou, které

pevně svíraly větev, píchaly stovky špendlíčků. Algy

rozškrtl sirku tak rychle, jak to jen chvějícími se prsty

dokázal, a zjistil, že mu po rukou lezou spousty

droboučkých mravenců. Algy je sice neznal, ale byl to

obávaný druh takzvaných ohnivých mravenců, Sémut

apis, jejichž domovem je Malajský poloostrov.

Když Algy v chabé žluté záři sirky zjistil, že se to

jimi na větvi, na které sedí, jen hemží, nasucho polkl. Ale

82

ono to bylo ještě horší, protože kam jen mohl dohlédnout,

byli všude, byl jimi pokrytý celý strom!

Algy nevěděl, co si počít. Uvědomil si, že nedokáže

ani souvisle uvažovat. Zůstat na tom stromě a nechat se

od těch mravenců zaživa sežrat bylo nemyslitelné, ale

vstoupit do království těch vodních příšer bylo právě tak

nemožné. Palčivý pocit se rychle pohyboval nahoru po

pažích. Algy začal zoufale mávat rukama, plácat se po

bocích, dělal všechno, co mohl, aby se těch příživníků

zbavil. Jediný výsledek jeho počínání však byl ten, že si z

vyšších větví stromu setřásl spršku mravenců rovnou na

hlavu a na krk.

Algy začal bezděky couvat, posouval se dál po větvi

od kmene stromu, který byl zřejmě hlavním sídlem té

ohnivé armády, avšak praskot dřeva ho varoval, že větev

zkouší až na hranici její odolnosti. Málem se mu

zastavilo srdce, jak se lekl, ale nezbývalo než se zase

vrátit. Kůže nesnesitelně pálila a on v té tmě a spěchu

minul své opory a uklouzl. Ze všech sil sevřel uhýbající

větev aby se zachránil, ale najednou zjistil, že visí

nohama jen několik decimetrů nad vodou.

Algy zaslechl, jak větev pod jeho vahou praská.

Vyvinul sílu, jaké je schopno jen zoufalství a snažil se

vytáhnout nahoru. Pomáhal si při tom nohama, pokoušel

se jimi zachytit jinou větev, aby část své váhy přenesl

jinam. Bylo to však nad jeho síly, protože větev se

sklonila níž a tápající nohy uklouzly.

Větev zapraštěla ještě silněji a Algy už věděl, co se v

nejbližším okamžiku stane. Bezděky hrůzou vykřikl. Byl

to zoufalý výkřik a ještě mu dozníval v uších, když se

větev konečně zlomila. Náramně to šplouchlo a Algy i s

větví a s mravenci zmizel pod vodou.

83

Za chvíli se vynořil nad vodu, prskal, lapal po dechu

a zuřivě vyrazil k nejbližšímu stromu. Cesta mu nemohla

trvat déle než čtvrt minuty, ale při jeho zjitřené

obrazotvornosti se mu zdálo, že je to celá věčnost.

Konečně sevřel silný drsný kmen a šplhal po něm nahoru

způsobem, jaký by si při chladné mysli vůbec nedokázal

představit. Chytil se jedné větve, vytáhl se na ni, přehodil

přes ni nohu v místě, kde vyrůstala z kmene, sklesl na ni,

lapal po dechu a jako v příšerném snu sledoval vodu,

která z něho crčela do černé kalužiny.

Algy se dostal do takového stavu zbědovanosti, kdy

už člověk necítí bolest ani strach, do tak zoufalého stavu,

kdy mu myšlenka na smrt připadala jako vítané

vysvobození. Sledoval nejasný černý stín, který se na

několik metrů od něho objevil na vodě, bez zvláštního

rozčilení. Ale když ho pak rozeznal blíž a viděl, jak na

něj zírají dvě chladné oči, pomalu se probral z

lhostejnosti a dostal nový nápad. Sáhl do zmáčené kapsy,

vytáhl automatickou pistoli, pečlivě zamířil a stiskl

spoušť. Beng! Beng! Beng!, vyštěkla pistole třikrát.

Krokodýl se vymrštil napolo z vody, pak padl zpátky

a zmizel v hloubce.

„Tady to máš, ty hnusoto!“ ulevil si vztekle Algy a

upřeně se díval dolů do špíny pod sebou.

„Sakra, dávej pozor, co to s tím kanónem vyvádíš,“

zavolal na něj zblízka známý hlas.

Algy se tak lekl, že do té vody málem spadl znovu,

ale brzy se vzpamatoval a pocítil velkou úlevu. Upřeně se

zadíval do tmy, a spatřil podivný stín, který se k němu

tiše blížil po olejnaté vodní hladině. „Hej, Bigglesi!“

vykřikl radostně.

84

„U všech čertů, co tu děláš?“ ozval se znovu

Bigglesův hlas. „Kde to vězíš?“

„Tadyhle nahoře, na stromě,“ ozýval se Algy.

„Kristepane, v čem to sedíš? Ve člunu?“

„Můžeš se vsadit o co chceš, že tu neplavu,“

odpověděl stručně Biggles. „Na tomhle místě se zřejmě

koupe moc špinavá sebranka, jak sis už asi všiml. Co to

tam, prosím tě, nahoře tropíš?“ ptal se znovu Biggles,

když se dostal pod strom.

„Co bys tak řekl? Určitě tu necvičím jako na hrazdě,

pokud máš na mysli tohle.“

„Ale vypadá to tak,“ ušklíbl se Biggles, když se

Algy k němu spouštěl do člunu. „Hele, pomalu, tohle

není žádná bárka!“ varoval ho Biggles a snažil se

vyrovnat vratké plavidlo, když se Algy konečně pustil

své opory. „Copak je s Gingerem? Kde je?“

„Naposled, co jsem ho viděl, byl v letadle a

spravoval díry v benzínové nádrži,“ odpověděl Algy

unaveně.

„V jakém letadle?“

„No přece v našem!“

Biggles vyvalil oči. „A já myslel, že se zřítilo, když

jsem slyšel ten praskot. Od té doby vás hledám,“ řekl na

vysvětlenou.

„To byl ten druhý chlapík, co se zřítil, my ne. Ginger

mu dal pěkný flastr, vyprázdnil do něj celý buben asi z

deseti metrů.“

„A kde se to letadlo zřítilo?“

„Někde na druhé straně téhle bažiny, která je zřejmě

ze všech končin, do kterých jsem kdy přišel, nejblíž

peklu. Už jsi někdy v životě viděl něco tak odporného?

Uprostřed tohohle ostrůvku je jakési jezero a mně se

85

podařilo na něm přistát. Mimochodem, kdes tohle

plavidlo sebral? Na člun mi to připadá moc měkké.“

„Je to gumová nafukovací kánoe z rozbitého letadla

chudáka Toma,“ vysvětlil Biggles. „Když jsem několik

hodin běhal sem a tam jako šílenec a hledal do toho

zatraceného bahniska cestu, najednou mi blesklo hlavou,

uvědomil jsem si, že skoro všechny hydroplány takové

skládací čluny mívají. Tak jsem se vrátil k vraku a člun

hledal. Jeden tam byl, a protože měl několik průstřelů,

musel jsem to chvíli záplatovat. Není to nic bezpečného,

ale je to lepší než nic. Je naše letadlo moc poškozeno?“

„Naštěstí ne. Má díry v benzínovém potrubí, proto

jsem musel dolů co nejrychleji a jak nejlíp jsem to

dokázal. Jediným vhodným místem bylo to jezero, o

němž jsem ti právě povídal. Pak, protože jsem věděl, jak

ti asi je, jsem tě šel hledat, zatímco Ginger se dal do

opravování. No a pak mě příliv vysadil na ten strom.

Kampak jsi měl namířeno, když ses u mě objevil?“

„Hledal jsem tě,“ odpověděl Biggles, „ale musím

taky přiznat, že jsem nadobro zabloudil. Tady to vypadá

všude stejně, já měl dojem, že jezdím pořád dokola, ale

najednou jsem tě zaslechl, jak zpíváš …“

„Zpívám? Jdi někam, prosím tě!“ skočil mu do řeči

Algy. „Já ječel strachy.“

„Člověk to klidně mohl považovat za zpěv,“ zubil se

Biggles. „Ale teď musíme co nejrychleji odtud. Ne že

bych si s tebou rád nepopovídal, ale mám dojem, že tohle

není nejvhodnější místo a doba na besedování. Ve kterém

směru je to vaše jezero?“

„Nemám nejmenší potuchy.“

86

„Pak uděláme nejlíp, když je začneme hledat.

Poslyš! Tohle vypadá jako Ginger,“ zpozorněl Biggles,

když se tichou nocí rozlehl výstřel z pistole.

„Určitě zaslechl jak jsi vystřelil ty a teď se pokouší ti

sdělit, kde je. Ve kterém směru myslíš, že to bylo?“

„Tamhle odtud se ozval,“ ukázal Algy neurčitě do

tmy.

„Taky bych řekl,“ souhlasil Biggles a popohnal svůj

malý člun drobným pádlem. „Rozhodně to zkusíme.

Vypal další ránu a pozorně sleduj, kde se objeví jeho

rudý záblesk! V té tmě to určitě uvidíme.“

Algy zamířil ústí automatické pistole k obloze a

stiskl spoušť, ale hned nato se přikrčil, protože mu nad

hlavou propukl pekelný randál, všelijaké skřeky a

štěkání.

„Krucinál, co to je?“ nechápal.

„Nejspíš si některý z těch tvých kámošů ve větvích

myslí, že míříš na něj,“ poznamenal Biggles a pilně

pádloval dál. Tu se z nevelké vzdálenosti od nich mezi

stromy zablesklo a hned potom následoval druhý výstřel.

Pak už bylo jen otázkou času, než si bludištěm větví

nalezli cestu a než se dostali k volné vodní hladině, kde

odpočívala jejich Nemesis. Ve svitu hvězd rozeznali

Gingerovu siluetu. Jejich přítel stál v kabině letadla a

díval se směrem ke stromům. Když je zahlédl, vykřikl na

pozdrav.

„Nechali jste mě pěkně dlouho čekat,“ křičel a

podíval se vyčítavě na Algyho, když oba letci připluli k

letadlu. „Já už se začal bát, že se nevrátíš.“

„Je to divné, ale já jsem si ještě před chvílí říkal

totéž,“ řekl zamyšleně Algy, když vylézal z gumového

člunu na palubu letadla.

87

„Nic si z toho nedělej! Teď jsme zase všichni

pohromadě a to má pro nás tu největší cenu,“ prohodil

filozoficky Biggles. „Gingere, sáhni do zásob a dej nám

něco k jídlu. Pak, myslím, bude záhodno, abychom si

taky trochu zdřímli. Musíme odtud hned jak začne svítat.

Pokud tu ten chlap, kterého jsi sestřelil, není sám, začnou

ho jeho přátelé hledat široko daleko, a to hned časně

zrána. Kromě toho bych chtěl vypátrat, odkud ten chlapík

přiletěl.“

88

Kapitola osmá

Stíny na břehu

„Kdepak asi tak ten hydroplán narazil na zem,

Gingere?“ ptal se Biggles hned za svítání příštího rána,

když stál na trupu letadla a myl se v kbelíku. Předtím už

všichni tři prodebatovali všechny podrobnosti střetu s

nepřítelem.

Ginger, který ještě dodělával opravu prasklého

benzínového potrubí, ukázal na přilehlý svah porostlý

stromy, který se zdvíhal za nepravidelnými obrysy

mangrovníků.

„Někde tam to bylo,“ dodal. „Proč? Ty tam chceš

jít?“

„Ještě nevím,“ odpověděl zamyšleně Biggles a utíral

se roztrhaným ručníkem. „První věc, kterou chci udělat,

je dostat se pryč odtud a najít torpédoborec. Je

nepříjemné být takhle bez kontaktu, i když se ti poštěstilo

aspoň jim oznámit svoje postavení, než ti ten chlap

rozstřílel přístroj na kusy. Sullivan bude přece zvědav, co

s námi je. Až ho najdeme, jestli ho vůbec najdeme,

vydám se za tím rozmláceným hydroplánem a

Sullivanovi námořníci zatím budou moci vystoupit na

břeh a pohřbít chudáka Toma s mechanikem – totiž,

pokud se na to místo od moře vůbec dostanou. Ale já

bych tam rozhodně měl zajít, mohlo by nám to opatřit

některé důležité informace.“

89

„Jako například?“ vyzvídal Algy, který si právě

mazal štípance od mravenců borovou mastí z příruční

lékárničky.

„Například bude důležité, zjistíme-li, jaké národnosti

jsou ti lidé, kteří tu proti nám operují. Nemyslíš?“

„To určitě. O tom jsem vlastně nikdy neuvažoval,“

přiznal se Algy. „Co myslíš že asi říkají jeho lidi, když se

zapomněl vrátit?“

„Je mi naprosto fuk, co tomu říkají, spíš doufám, že

nezaslechli střelbu a neviděli naše včerejší střetnutí.“

Algy se ohlédl po Bigglesovi, který stál a pozoroval

pracujícího Gingera.

„Prosím tě! Ty myslíš, že jsou tak blízko, že by

mohli něco slyšet?“ znervózněl.

„Neřekl bych, že budou příliš daleko, jinak by přece

nemělo smysl aby sestřelili Toma. Moc by mě ale

zajímalo, jestli nás ten chlapík v hydroplánu uviděl ze

své základny na ostrově, anebo jestli tu hlídkoval ve

vzduchu a narazil na nás jen náhodou.“

„Možná hledal místo, kde se zřítil Tom,“ podotkl

Ginger.

„To je dost pravděpodobné.“ souhlasil Biggles,

„ačkoli kdyby tomu tak bylo, letěl by hodně nízko,

zatímco on byl hodně vysoko, protože jinak bychom ho

zaslechli mnohem dřív.“

„Je také možné, že hlídkoval někde vysoko nad svou

základnou, že to prostě byla běžná denní rutina, že prostě

sledoval cizí lodi a letadla a najednou si nás všiml,“

pokračoval Ginger ve svých dohadech.

„To je docela možné,“ opět souhlasil Biggles.

„Stejným způsobem asi zahlédl Toma.“

90

„Řekl bych, že Tom byl asi hodně blízko jejich

základny – snad ji dokonce viděl, jinak by ho přece

nezabili.“

„Na to bych moc nesázel,“ prohlásil Biggles.

„Konečně tu není žádný důvod, proč by ho neměli

sestřelit. Byl to přece nepřítel, máme-li za to, že všichni

Britové jsou těmi lidmi pokládáni za nepřátele. A zřejmě

tomu tak je. Nezapomeňte, že tu nebylo velké nebezpečí,

že by Tom jejich základnu poškodil. Jeho letadlo nemělo

kulomety; vím to, protože jsem si je podrobně prohlédl,

abych se o tom přesvědčil. Není pochyb, že v Singapuru,

kdyby tam byl doletěl, by bylo letadlo kulomety

vybaveno. Pilot nepřátelského letadla patrně tušil, že

Tom není ozbrojen, vždyť s nimi přece neválčíme. A

protože tomu tak skutečně bylo, měl to velmi snadné.

Tom byl velmi pohodlný terč, kromě toho bylo možné

zničit další kus britského majetku. Když jsou tu tihle lotři

proto, aby ničili britské lodě, proč by neměli s radostí

sestřelovat také britská letadla? A o čem se tu vlastně

dohadujeme? Tom je mrtvý, a ten chlap, co ho zabil, je

zřejmě taky mrtev, takže nám tu nikdo nemůže nic říct.

Myslím, že není třeba pochybovat o tom, že ten chlap v

nepřátelském letadle nepřežil. Viď, Algy?“

„To je mimo jakékoli pochyby,“ potvrdil Algy

důrazně. „Viděl jsem jak narazil na zem. Horší pád jsem

ještě nikdy nesledoval. Trup letadla se rozletěl na kusy

jako cár mokrého papíru ve vichřici.“

„Dobře,“ odpověděl Biggles. „Fajn. Chlapci, pokud

jste hotovi, budeme koukat, abychom odtud vypadli.

Tady je čert všude jako doma. Už jsi hotov, Gingere?“

„Jo, myslím, že je teď všechno pěkně v pořádku,“

odpověděl Ginger, sestoupil dolů do pilotní kabiny a

91

otočil kohoutkem benzínového potrubí. „Pro jistotu

můžeme ještě vyzkoušet motory, pustil jsem trochu šťávy

do spádové nádržky. Plná sice není, ale klidně postačí k

tomu, aby nás letadlo odtud vytáhlo, kdyby hlavní

nádržka vypověděla službu.“

Rychle uklidili palubu, drobné nářadí a nástroje

uložili na své místo a všechno připravili k odletu. Biggles

zaujal místo u řídící páky s Algym po boku, zatímco

Ginger sledoval přípravy ve dveřích kabiny.

„Doufám, že se odlepíme,“ poznamenal ustaraně

Biggles, když natáčel startér motorů. Když se hned při

prvním pokusu oba motory probudily k životu, s úlevou

se usmál.

Biggles přejel dvakrát po celé délce laguny, aby se

přesvědčil, že oba motory dokonale fungují a aby si

ověřil, že nemá v cestě žádné částečně ponořené

překážky. Pak spokojen, že je všechno v pořádku, letadlo

obrátil, aby měl před sebou co nejdelší rozjezd k vzletu.

S přitlumeným hukotem, který vyplašil celá hejna

ptáků, uháněl hydroplán po klidné hladině a zanechával

za sebou zčeřenou pěnu, vyznačující jeho dráhu. S běžně

výkonnými motory by tento vzlet patrně nedopadl dobře,

protože Nemesis se zjevnou nechutí opouštěla vodu, ale

koňské síly navíc, ustájené pod krytem motoru, je

zachránily. Přestože měli velmi malý prostor k vzletu,

přece jen se dovedně vyhnuli všem stromům, a hned za

nimi Biggles stočil letadlo směrem na širé moře.

První, co uviděli, byl torpédoborec Seafret, který se

poloviční rychlostí pohyboval podél nedalekého břehu a

letce vyhlížel. Když se letadlo ocitlo v dohledu, nastal na

palubě lodi jásot, a když pak sklouzlo dolů k lodi, všiml

si Biggles, jak na ně velitel z lodního můstku mává.

92

Biggles usoudil, že nemá smysl let prodlužovat, proto

přiškrtil plyn a sklouzl do malé zátoky, kde už byli

minulého dne. Tam se k nim za několik minut připojil

Seafret a spustil kotvy.

„Hergot, chlapci, co to tady vyvádíte?“ houkl na ně

Sullivan s jistou dávkou vzteku.

„Pošlete nám sem člun, já vám to pak povím,“ křikl

Biggles a smál se.

S torpedoborce byl rychle spuštěn člun. Tři letci

upevnili hydroplán k lodi a vylezli na obytnou palubu,

kde se k nim připojil lodní důstojník.

Sullivan si je zvědavě prohlížel. „Copak se vám

přihodilo?“ zajímal se. „Dostali jsme váš volací signál a

potom oznámení o stanovišti, ale to bylo taky všecko,“

prohlásil kapitán. „Od té doby jsme nebyli s to dostat z

vás jediné slovo, takže jsem usoudil, že jste se zřítili buď

do moře, nebo na některý z těch ostrovů.“

„Ano, zřítili jsme se,“ řekl Biggles. „Ale zase to

nebyl tak velký rozdíl od toho, kdybychom zůstali ve

vzduchu.“

„Jak to?“

„Protože náš radiotelegrafický přístroj byl stejně na

kousky.“

Sullivan vykulil oči. „Jak jste to dokázali, prosím

vás?“ zeptal se.

„My ne,“ odsekl zlostně Biggles. „Dokázalo to pár

kulí, které vystřelil nějaký lotr z jednoho hydroplánu.

Dávejte pozor a já vám povím, co se přihodilo, i když

moc času nazbyt nemáme. Než odtud vypadneme,

musíme ještě udělat některé věci, a já mám pocit, že tu

vůbec nejsme v bezpečí. Jsme tu blízko nepřátelské

základny, jinak ať se propadnu do moře.“

93

Biggles kapitánovi stručně vyložil jak našli na

pobřeží britské letadlo s mrtvou posádkoví a jak potom

byli sami sestřeleni, když volali na pomoc torpédoborec.

„Vypadá to, jako by tu šlo do tuhého,“ zabručel

Sullivan, když Biggles skončil.

„Jo, pěkně se zapotíme,“ souhlasil Biggles, „ale jim

bude ještě větší horko, a to pěkně brzy.“

„Jaký máte program? Už jste si udělal nějaký plán?“

„Nejeden. Především si přeju, abyste poslal pohřební

četu, která by pohřbila nebohého Toma Lowery ho a jeho

mechanika. Pak si přeju, aby mě první důstojník ujistil,

že nás doprovodí na místo neštěstí. Jsou tam osobní

doklady mrtvých letců, odložil jsem je tam, když byla

napadena Nemesis. Těch dokladů bude třeba k projednání

pozůstalosti, které se bude konat zřejmě v Singapuru.

Teď momentálně potřebuju dva silné muže s tesáky a

mačetami aby mi pomohli najít havarovaný hydroplán.

Můžeme tam najít ledacos důležitého – mapy, palubní

deník, rozkazy – člověk nikdy neví.

Jakmile to uděláme, bude pro vás líp, když odrazíte

nazpět k pevnině, pryč z cesty tomuhle nebezpečí,

zatímco my budeme pokračovat v hledání té základny.

Pokud se v tom trochu vyznám, nebudeme muset pátrat

moc dlouho. Bez radiotelegrafického přístroje to bude

nepříjemné, ale pro ten čas se bez něj budeme muset

obejít.“

Potom se Biggles otočil ke Gingerovi. „Pokud budu

na břehu, přenechám ti starost o letadlo, zvlášť jestli

Algy půjde s pohřební četou k Tomovu vraku. A doufám,

že půjde. Kdyby tě snad náhodou napadlo jiné letadlo,

zajeď ke břehu a snaž se je udržovat svým kulometem tak

dlouho v šachu, dokud se nevrátím. Nepokoušej se

94

odletět! Nemá smysl pustit se do jednosedadlového

letounu s letadlem těchhle rozměrů, když jsi odkázán sám

na sebe. Je ti to jasné?“

„Úplně, pane,“ odpověděl Ginger statečně, protože

si byl vědom jak své odpovědnosti, tak i toho, že je na

něj upřeno několik párů očí.

Pak následoval velmi činorodý den. Započal tím, že

dva čluny z torpédoborce vysadily na břeh dvě čety

námořníků. První tvořilo spolu s Algym dvanáct

námořníků v modrých halenách, vyzbrojených krumpáči

a lopatami, jimž připadl smutný úkol pohřbít dva britské

letce a posbírat jejich svršky. Druhá četa byla menší,

skládala se pouze z Bigglese a dvou námořníků, kteří mu

měli pomoci prosekávat cestu hustou džunglí k onomu

horskému úbočí kam dopadl nepřátelský hydroplán.

Ginger strávil den osaměle, využil však volna k

tomu, aby celou Nemesis důkladně prohlédl. Prozkoumal

všechna zařízení a součástky, u nichž by se snad mohlo

projevit větší opotřebení, jemuž bylo letadlo vystaveno.

Později odpoledne pak doplnil benzín ze zásob Seafretu.

Právě když to dokončoval, trhl letadlem silný náraz

větru. Ginger se podíval k obloze. To, co tam uviděl,

způsobilo, že se zamračil a rychle dokončil práci. Ještě

než se vrátil zpátky na Seafret, někdo na něj volal. Ohlédl

se a viděl navigačního důstojníka Lowella, nahýbajícího

se přes lodní zábradlí.

„Co soudíte o tomhle vánku?“ zeptal se ho s jistou

úzkosti v hlase.

„Právě proto jsem přišel, abych vás upozornil,“

odpověděl námořní důstojník. „Tlakoměr klesá, ne sice

silně, ale vypadá to, jako by sem šla nějaká bouřka.

Kapitán říká, že to je ohon neboli konec nějaké vichřice

95

se středem blízko Filipín. Je pravděpodobné, že se na

hodinu či na dvě počasí spíš zhorší, než aby se zlepšilo.

Co chcete dělat?“

Ginger rychle uvažoval. „Myslím, že by bylo líp

přesunout letadlo k pobřeží.“ odpověděl. „Tam bude spíš

v bezpečí. Když zůstane tady a moře se zvedne, může

roztříštit konce křídel nárazy na lodní boky. Ano, já je

radši přitáhnu ke břehu. Biggles se už ostatně nemůže

dlouho zdržet, a kdyby chtěl, aby se letadlo zase vrátilo

zpátky, může říct a já je odtáhnu.“

„Nebylo by lepší, abyste si přibral jednoho muže na

pomoc?“ nabízel Lowell.

„Díky, to je dobrý nápad,“ souhlasil Ginger. „Kdyby

vítr zesílil, musel bych letadlo upevnit ke kolíkům.“

„Fajn, tak počkejte, já vám někoho pošlu.“

Lodní důstojník pokynul Gingerovi na rozloučenou

a zmizel. Za chvilku se objevil jeden z námořníků, který

mu pomáhal s přečerpáváním benzínu, mladý muž

jménem Gilmore, seběhl po schůdkách dolů a začal mu

pomáhat. Bylo dílem okamžiku odsunout letadlo, natočit

motory a otočit letoun nosem ve směru k písčitému

pobřeží, lemujícímu zátoku. Když tam dojeli, Ginger

spustil podvozková kola, načež letadlo vylezlo na břeh

jako velký bílý tuleň.

„Teď je to v pořádku, tady mu bude dobře,“

pochvaloval si Ginger, otočil stroj nosem do slabého

mořského vánku a vypnul zapalování. „Mám dojem, že

jsme se s tím lopotili zbytečně, vítr, jak se zdá, slábne.“

„Já bych řekl, že budeme mít nárazový vítr ještě tak

hodinu nebo dvě,“ soudil odborně námořník. „Chcete to

přivázat nebo to zajistit nějak jinak?“

96

„Ještě ne. Prozatím tu není tak silný vítr, aby mu

mohl uškodit, takže tu počkám na svého velitele, až se

vrátí z cesty, a přenechám rozhodnutí jemu. Můžete se

projít po pobřeží, jestli chcete, ale držte se tak daleko,

abych se vás dovolal. Já jsem se špatně vyspal, takže

jsem trochu unaven; zůstanu tedy zde a odpočinu si.“

„Pokud je vám to jedno, radši se projdu venku,“

rozhodl se námořník. „Nemíváme moc často příležitost

projít se po suché zemi.“

„To se mi hodí,“ souhlasil Ginger a chystal se, že se

uvelebí v letadle, zatímco námořník vyskočil ven a

zmizel pod křídlem.

Za několik minut nato se vynořil Algy se svou četou,

která vypadala poněkud sklíčeně a unaveně. Algy,

čekající na člun, aby ho dopravil na torpédoborec, se

podivil, že našel letadlo v zátoce. Když mu však Ginger

vysvětlil motiv svého počínání, souhlasně pokývl.

„Myslím, že máš pravdu,“ podotkl Algy, když člun z

torpédoborce zavrzal na písku. „Bude líp, když tu počkáš,

až se Biggles vrátí. Už to nemůže dlouho trvat.“

„Fajn. Brzy se uvidíme,“ přikývl Ginger a vrátil se

do kabiny. Algy odjel.

Ginger seděl v kabině letadla a připadalo mu, že je

tam celou věčnost. Nohy si dal na protilehlé sedadlo a

přemýšlel o podniku, do něhož byli zapleteni. Pak

náhodou vyhlédl ven, podíval se na oblohu a všiml si, že

se její barva změnila v takový měkký odstín modři, který

často věští soumrak. Napadlo ho, že se už stmívá.

Byl zvědav, co asi Bigglese zdrželo. Vstal, zívl,

protáhl se a vyhlédl protilehlým oknem, kterým bylo

možné přehlédnout džungli. Pohled ven ho dokonale

probudil z lhostejnosti. Ve tváři se mu rychle vystřídala

97

zvědavost, pochyby a strach. Ginger ani nedokončil

zívnutí, zíral s ústy pootevřenými a valil oči.

Místo, na které byla jeho pozornost soustředěna,

byla asi půlmetrová podélná mýtinka mezi dvěma

chomáči kapradin na samém okraji džungle. Byla už v

hlubokém stínu, ale přesto bylo vidět, jak z jejího středu

vykukuje plochá žlutá tvář s přiléhavou malajskou čepicí.

Ta tvář byla tak nehybná, že by to klidně mohla být

maska. Ani okem nezamžikala, jen se upřeně dívala na

letadlo, takže Ginger začal pochybovat o svých smyslech.

Jeho obrazotvornost si z něho zřejmě tropí šašky. Štípl se

do tváře, promnul si oči a znovu se podíval. Vida, tvář

zmizela!

Tohle nové zjištění vyděsilo Gingera ještě víc,

třebaže si uvědomoval, jak klamné dovede být takové

přítmí. Byl opravdu na pochybách, zda šlo o skutečnost

nebo o přelud, pro jistotu však hezkou chvíli prohlížel

celý okraj džungle, každý průsek a každou mýtinku,

nikde však nenalézal jedinou známku života. Povšiml si

že ustal vítr – všude bylo naprosté ticho. Hluboký klid,

který se snášel na krajinu, naplňoval ovzduší čímsi

pochmurným, a zlověstným. Pak si Ginger povšiml ještě

něčeho zvláštního. Zjistil, že něco chybí. Na břehu

nebyla jediná opice, třebaže tou dobou obvykle pobíhaly

všude a hledaly si k večeři kraby a korýše. Proč tu

vlastně nejsou?

Ginger si náhle vzpomněl na Gilmorea. Kdepak je?

Copak asi dělá? Rychle se vrátil na své místo a nakoukl

ven.

První, co spatřil, byl spící Gilmore, ležící na

měkkém písku pod křídlem letadla. Měl dojem, že je

nějak podivně tichý, příšerně tichý, třebaže spal. Také

98

jeho poloha byla neobvyklá. Byla to spíše poloha muže,

který ustrnul při nějakém pohybu, než poloha spícího

člověka. Měl jaksi nepřirozeně prohnutá záda. Ginger mu

neviděl do tváře, ale jak se tak na něj díval, zmocnil se ho

náhlý strach: zamrazilo ho, jako by ho ovanul proud

mrazivého vzduchu.

„Gilmore!“ zašeptal.

Ale námořník nereagoval.

„Gilmore!“ opakoval Ginger hlasitěji a povšiml si,

že se mu chvěje hlas. Ani tentokrát se mladík nepohnul.

Ginger si olízl rty a svůj pohled opět zamířil na okraj

džungle.

Tentokrát to nebyl omyl! Na okamžik znovu zahlédl

onu šikmookou žlutou tvář, která ihned zmizela.

Tentokrát také Ginger viděl, jak ten člověk zmizel.

Neběžel stranou, ale zanikl v temném pozadí. Srdce se

mu rozbušilo a chvíli uvažoval, jak se zachovat. Potom

zaslechl slabé hvízdnutí, jako by zavál větřík, vzápětí

cosi dopadlo na trup letadla přímo pod ním.

Při tom hrozném leknutí patřila první Gingerova

myšlenka Bigglesovi, který byl dosud tam venku, v

džungli plné stínů. Ohlédl se dozadu na torpédoborec,

který stál nehybně na kotvách, a připadal mu strašně

daleko. Právě když se otáčel, zahlédl stín, který se mihl

přes nedalekou mýtinu.

Ginger už nečekal. Vytáhl automatickou pistoli,

namířil na křoví, za nímž stín zmizel, a vypálil. Zahlédl

jak se pohnulo jiné křoví, a začal tam nemilosrdně pálit,

dokud nevyprázdnil téměř celý zásobník. Poslední ránu si

ponechal pro případ nouze.

Když ozvěny jeho výstřelů dozněly, zdálo se, že se

teď všechno zase probudilo k životu. Především se s

99

pronikavým zděšeným křikem zdvihla do vzduchu hejna

ptáků. Pak se ozvaly výkřiky a strohé povely směrem z

torpédoborce a současně začalo něco praskat v křoví

nedaleko zátoky.

Ginger si kladl otázku zda si počínal správně, ale už

viděl, že z lodě spustili na vodu člun, a ten okamžitě

vyjel směrem k letadlu. Pocítil skutečnou úlevu. Ale ještě

dříve, než k němu člun dojel, vyrazil ze křoví s pistolí, v

ruce Biggles v doprovodu svých dvou mužů a pátravě se

rozhlédl na všechny strany. Zřejmě se velice překvapil,

když spatřil svoje letadlo vysoko na suchu zátočiny.

Rychle se k němu rozběhl. Pak uviděl Gingera, který

právě seskočil na břeh, a zamířil k němu.

„Krucinál, co je to tady za kravál?“ ptal se ostře,

téměř vztekle.

Ale Ginger, který se ze svého leknutí ještě

neprobral, jen ukázal na džungli. „Buďte opatrní!“

vykřikl téměř hystericky. „Podívejte se – tamhle jsou!“

„Kdopak je tam? Co je tam?“

„Černoši. Divoši. Zkrátka něco – já nevím,“

odpovídal zmateně Ginger.

Člun z torpédoborce zatím dorazil ke břehu.

Vyskočil z něj Algy s několika námořníky ozbrojenými

puškami, všichni uháněli k letcům.

„Co se děje?“ zjišťoval Algy a díval se střídavě na

oba muže.

„Copak já vím?“ odpověděl Biggles. „Pojď sem,

Gingere, no tak se trochu seber! Copak jsi to viděl?“

„Nějaké obličeje v tom křoví.“

„Poslouchej, a nezdálo se ti to?“

Ale ještě než mohl Ginger odpovědět, jeden z

námořníků vyděšeně vykřikl. Všichni se seběhli kolem

100

ležícího Gilmora pod křídlem letadla a s hrůzou hleděli

na jeho vytřeštěnou nehybnou tvář. Také Ginger se na něj

podíval a pak si rukama zakryl oči.

Biggles jím drsně zatřásl. „Jak se to stalo?“ utrhl se

na Gingera.

První lodní důstojník, který měl za sebou službu na

Dálném Východě, však situaci okamžitě pochopil.

„Prohledejte

tahle

křoviska!“

zavelel

stroze

ozbrojeným námořníkům, „a střílejte na všechno, co se

bude hýbat!“ Pak se otočil k Bigglesovi. „Řekl bych, že

to je dílo Malajců, pane.“

„Nesmíme riskovat, že ztratíme další muže,

můžeme-li tomu zabránit,“ pokračoval. „Nemá smysl

pokoušet se válčit s divochy na jejich vlastní půdě, takže

bude líp, když ustoupíme. Podívejte se, jak zabili

Gilmora!“ A poddůstojník ukazoval malinký, na špičce

zabarvený šíp. „Jedno škrábnutí tímhle, a za deset minut

jste v pánu!“ prohlásil poddůstojník. „Já jsem se s tím už

setkal.“

„Kdepak jste to našel?“ ožil Biggles.

„Vězel v nose vašeho letounu, pane.“

„Tys byl přepaden, Gingere?“ ptal se Biggles.

„Ale ne. Já jsem jen zahlédl toho, co sem zřejmě

foukl ten šíp, a protože jsem věděl, že jste ještě v džungli,

dostal jsem strach. Myslel jsem, že ta tlupa divochů číhá

na vás.“

„Kdyby byli věděli, že jste tady, určitě by vás

přepadli,

pane,“

řekl

Bigglesovi

vážně

první

poddůstojník. „Když nás teď viděli, tak se stáhli, ale

určité nebudou moc daleko. V našem zájmu je, aby nás tu

nelapili potmě, a proto navrhuju, abyste dal rozkaz k

101

návratu. Já bych odtud taky vzal ten letoun, pane. Zítra

ráno byste z něj už moc nenašel.“

„Co tě to vlastně napadlo, žes to letadlo vytáhl na

břeh?“ zeptal se Biggles Gingera, když natáčeli motory.

„Zdvihla se bríza a bylo mi řečeno, že tlakoměr

klesá. Myslel jsem si, že by bylo v bezpečí spíš na břehu

než na vodě.“

„V tom jsi měl pravdu,“ připustil Biggles, povolil

plynovou páčku směrem dopředu a rozjel se rovnou do

moře. „Je to zlá věc, že toho námořníka zabili,“ dodal

rozmrzele. „Sullivan mě bude mít už hodně brzy plné

zuby.

Nevím, co to je, ale mám dojem, že se nám na téhle

výpravě nic nedaří. Od té chvíle, co jsme se vydali sem,

jsme měli jen samé nehody.“

„Ale jdi, nemá smysl nechat se takhle deprimovat,“

snažil se o jiný tón Algy. „Pojďme na palubu, svoláme

válečnou poradu!“

„Myslím, že to je to nejlepší, co teď můžeme

udělat,“ souhlasil Biggles sklesle. „Je už na čase,

abychom měli nějaké výsledky. Až dosud, zdá se, šlo

nepříteli všechno podle přání.“

102

Kapitola devátá

Špeh

Když se z ostrova, který se za nimi prostíral jako

mlčenlivý svět indigových stínů, vrátili zpátky na

torpédoborec, vítal je Sullivan se zamračenou tváří.

Námořníkovo mrtvé tělo totiž dopravili na loď už před

nimi. Kapitán neřekl ani slovo, jen se tázavě díval na

Bigglese.

„Pojďme dolů do kabiny,“ řekl Biggles úsečně.

Pak se odebrali husím pochodem do velitelovy

kabiny. Všichni tři letci tam odložili své bundy a každý

unaveně klesl do nejbližšího křesla. Světlíky byly sice

otevřeny dokořán, ale vzduch tu byl přesto těžký a dusný.

„Obávám se, že si začínáte myslet, že do téhle akce

vnáším zmatek,“ začal Biggles a pohlédl na námořního

důstojníka, který se posadil ke stolu, levou rukou si

podepřel bradu a koncem svého pravítka mrzutě kreslil

čáry po podložce ze savého papíru.

Sullivan vzhlédl. „To ne,“ ohradil se. „Omeletu

člověk neudělá, aniž by rozbil vajíčko a válka se nedá

vést bez obětí. Musím se ale přiznat že se obávám, jestli

jsme na sebe nevzali úkol, který poněkud přesahuje naše

omezené možnosti.“

„To teď napadá i mě,“ přiznal se Biggles. Kousl se

do spodního rtu a mrzutě se zahleděl otevřenou střílnou

ven, kde vzdálený slabý příboj začínal měnit svou barvu

z námořnické modré v čerň.

103

„Právě ty oběti mě skličují,“ pokračoval. „Nejsem na

to zvyklý! V dřívějších dobách jsme ochotně

podstupovali různá nebezpečí a stejně ochotni jsme i

dnes, ale ty ztráty na životech …“ Biggles se odmlčel a

začal přecházet sem a tam po kabině.

„Ale to už je jedno, teď už se nemůžeme zastavit, ať

to stojí co to stojí!“ pokračoval hněvivě. „Domnívám se,

že o tom, co se stalo na pobřeží, víte stejně tolik co my.“

„Už jsem dostal ústní hlášení od poddůstojníka,

který té četě velel,“ odpověděl Sullivan.

„Kde se tu ti divoši tak zničehonic vzali? Vždyť

včera tady ještě nebyla ani noha, na to můžu vzít jed!“

„Proč jste si tím tak jistý?“

„Protože kdyby tu včera byli, taky by nás už včera

otravovali. Kdyby tu byli včera, viděli by nás přistávat, a

protože jsme nebyli pohromadě, nebylo pro ně nic

lehčího, než nás odrazit od břehu. A nejen to: byli by

taky u vraku Toma Loweryho, třebaže jen proto, aby tam

loupili. Ale tam bylo všechno nedotčeno. Nechte si říct,

Sullivane, ti lidé – ať je to kdokoli – sem přišli teprve

dnes. Viděl jste tu nějaké domorodé plavidlo?“

„Už několik dní jsem neviděl vůbec žádné plavidlo

kromě jakési džunky, která mířila na sever, nejspíš ven

do širého moře.“

„Džunku.“

„A kdy jste ji viděl?“

„Dnes ráno.“

„Byla to plachetnice, nebo parní džunka?“

„Myslím, že měla obojí pohon, aspoň tak soudím z

toho, jak rychle se pohybovala. Ale krk bych za to nedal,

byla moc daleko.“

„A jakou měla plachtu?“

104

„Hlavní, a pak ještě čelní kosatku nebo tak něco.“

„A nebyla ta hlavní plachta náhodou červená a ta

kosatka žlutá?“

Sullivan se zamračil. „No jo, bylo to tak,“ rychle

přitakal.

Biggles zasunul ruce do kapes, zastavil se a udiveně

se na kapitána podíval. „Já jsem viděl totéž plavidlo –

počkejte, kdy to bylo – jo, včera ráno. Nějak mi to nejde

dohromady…“ Biggles začal o té záhadě přemýšlet.

„Jaký kurs měla ta džunka, když jste ji viděl vy?“ zeptal

se.

„Plula především na sever, ale nemohl bych přísahat,

že to nebylo i trochu na západ.“

„Na západ! Aha! Takže to znamená, že i kdybyste ji

pozoroval, ztratil byste ji z dohledu, jakmile by zajela za

nejbližší ostrov – jak se vlastně jmenuje?“

„Je to Lattimerův ostrov.“

„Správně!“

„Kam míříte?“

„Snažím se zjistit, jak by tenhle člun mohl vylodit

tyhle naše lotrasy na ostrově v době, kdy jsme sem přišli,

abychom si toho nevšimli. Ale i když se to stalo, myslíte

si, že to nutně znamená, že by ti muži byli ve spojení s

lidmi, proti nimž jsme se sem vypravili?“

„Je vůbec možné, že by tu byli přistáli?“

„Určitě – pokud se ta džunka vrátila zpátky na

druhou stranu tohohle ostrova, jakmile zmizela za

ostrovem Lattimerovým.“

„Tak vy si tedy myslíte, že ta džunka se tu potlouká

někde poblíž?“

„Vůbec by mě to nepřekvapilo.“

105

„O tom se konečně můžeme rychle přesvědčit,“

usoudil Sullivan. „Zvedneme kotvy a ten ostrov

objedeme. Co vy na to?“

Algy si všiml, že Biggles se dívá na Sullivana s

jakýmsi podivným výrazem ve tváři. Pak zaslechl, že řekl

,ne’, poněkud nepřítomný duchem, jako by o ten hovor

náhle ztratil zájem. Pak se ale zdálo, že se zase

vzpamatoval.

„Ne, myslím si, že to není nutné,“ řekl komodor

pevným hlasem. „Abych vám pravdu řekl, napůl už

věřím tomu, že Gingerův přelud zmizel jakmile se náš

přítel objevil na břehu a že Gilmora uštkl had.“

Ginger se na Bigglese udiveně podíval a nevěřil

svým uším, co to velitele najednou napadlo. A ten se

začal chovat skutečně podivně. Na nikoho se nepodíval,

chodil sem a tam, vždycky se otočil a s očima upřenýma

na podlahu kráčel zpátky tak těsně při zdi, jak to jen šlo.

Zastavil se nedaleko střílny a zadíval se důstojníkům do

tváře.

„Nejvíce ovšem doufám,“ pokračoval po chvíli

Biggles, „že naši lidé dosud neztratili schopnost

pohotově reagovat.“ Mluvil klidně, ale jeho hlas nabyl

jakési podivné modulace. Gingerovi, jemuž právě plný

význam Bigglesových slov došel, přejel mráz po zádech.

Něco se muselo stát – ale co?

„Já vám vůbec nerozumím,“ zabručel Sullivan a

svraštil čelo. „O čem to ksakru mluvíte?“

„Hned vám to povím,“ odpověděl Biggles, ale náhle

se otočil a rychle vymrštil pravici z lodní střílny ven.

Ostatní slyšeli jak zadržel dech, a sledovali, jak

couvl a celý se vzepřel, jako by něco držel. Když se pak

v kulatém mosazném rámu lodní střílny objevila zděšená

106

hnědá tvář, všichni vyskočili. Biggles kohosi držel za

dlouhé mastné vlasy.

„Sullivane, rychle ven!“ vyrazil ze sebe Biggles.

„Musíte ho popadnout zvenčí! Skočte tam! Algy, chytni

ho za krk, já ho držím pevně za vlasy. Ještě že nemůže

dovnitř strčit ruce.“

To všechno se odehrálo během okamžiku, ale

ostatním chvíli trvalo, než se rozhýbali. Sullivan se vrhl

ze dveří, námořníci začali běhat po palubě a Algy,

poslušen příkazu, chytil toho snědého slídila oběma

rukama za krk a sevřel ho, div že ho nezadusil.

„Drž ho pořádně!“ upozornil ho Biggles. „Ale

neuškrť ho, chci, aby se rozpovídal.“

Byla to vskutku kuriózní situace. Muž, který supěl

vzteky, měl hlavu prostrčenu lodní střílnou a rameny byl

pevně vklíněn do mosazného rámu, zatímco zbytek těla

zůstal venku. Bylo jasné, že toho muže je třeba chytit

zvenčí, protože lodní střílna byla příliš malá, aby se jí ten

chlapík mohl protáhnout celý.

Ozvalo se šplouchnutí způsobené nárazem vln do

člunu. Zvenčí sem doléhaly tlumené hlasy.

„Dobře, pane, jen mě nechte, já už ho dostanu,“ řekl

kdosi.

Biggles a Algy povolili, hlava zmizela a za chvíli se

do kabiny vrátil rozesmátý Sullivan.

„Hrome, to byl ale povedený kousek!“ hlaholil. „Jak

jste k čertu poznal, že tam ten chlap je?“

„Zahlédl jsem jeho prsty, když se vytahoval

nahoru,“ vysvětlil Biggles. „Vlastně jsem zahlédl spíš jen

odraz jeho prstů v tomhle zrcadle,“ ukázal na malé

čtverhrané zrcadlo na protější stěně. „Ty prsty se tam jen

mihly,“ pokračoval komodor, „protože když byl ten chlap

107

už nahoře, mohl udržovat rovnováhu už jen tím, že se

opíral rukama o vnější stěnu torpédoborec Vybral si taky

pěkné místo, protože mohl nejen zaslechnout každé

slovo, které jsme řekli, ale taky nás mohl vidět – totiž

naše odrazy v zrcadle, aniž jsme ho viděli my! To bylo

právě na celé situaci nejhloupější. Nesměl jsem vás

jediným slovem nebo posunkem upozornit, protože jsem

se bál, že práskne do bot. Proto jsem s vámi nesouhlasil,

abyste šel hledat tu džunku. V té chvíli jsem ho totiž

právě zahlédl a měl jsem strach, že by mohl zmizet a

varovat svoje kumpány, co se chystá dříve, než bych ho

popadl za pačesy. Taky jsem se nesměl hnout z kabiny,

protože jinak by pochopil, že jsme si ho všimli. Všechno,

co jsem mohl udělat, bylo hmátnout do té tmy a doufat,

že ho čapnu. Naštěstí se to podařilo, popadl jsem ho za

vlasy. V čem se sem dostal – ve člunu?“

„Kdepak, člun by hlídka uviděla, to ten chlap moc

dobře věděl. Připlaval na kmenu a pak se na něj postavil.

V lodní střílně zřejmě zahlédl světlo, tak si ji vzal na

mušku. Je to lišák. Ale co uděláme s tou džunkou?“

„Nejdříve si poslechneme co nám poví ten zajatec,

teprve pak uděláme nějaké rozhodnutí.“

„Pochybuji, že umí anglicky.“

„Já bych řekl, že umí, jinak by ho sem neposlali.

Chci tím říct, že toho chlapíka na tohle vybrali podle

kvalifikace.“

Vtom se ozvaly za dveřmi jakési zvuky a zaklepání.

Pak se dveře otevřely dokořán a vešli čtyři muži: první

poddůstojník, který velel četě vyslané na pobřeží, a dva

námořníci postrkující před sebou spoutaného zajatce. Ten

muž byl téměř nahý a crčela z něho voda. Když se na něj

108

užaslý Ginger zadíval, pomyslel si, že ještě nikdy neviděl

odpornějšího člověka.

Byl to malý, hubený, téměř vyzáblý mužík světle

hnědé, téměř bronzově žluté barvy pleti. Kůži měl

posetou nesčetnými jizvami po nějaké chorobě. Oči měl

černé, úzké a šikmé, nos s širokými nozdrami mu seděl

rozplesklý nad ústy se žlutými zuby. Řídké černé vlasy

mu visely až do poloviny šíje.

„Chcete zahájit výslech?“ zeptal se Sullivan

Bigglese.

Biggles přikývl. „Nejdříve se ho na některé věci

zeptám já, a pak, budete-li mít něco, co byste rád věděl,

můžete to zkusit zase vy.“ Biggles se posadil a upřeně se

zahleděl do té divé tváře.

„Jaké jsi národnosti?“ zeptal se divocha a mluvil

velmi zřetelně.

Ale divoch se na něj jen zarputile podíval a

neodpověděl.

„Poslechni, ty přece mluvíš anglicky!“ Zajatec však

ani jediným mrknutím nedal najevo, že rozuměl.

V Bigglesových očích bleskla zlost. „Tys mi

rozuměl,“ vyjel na něj zostra. „Odkud jsi přišel?“

Divoch si ho změřil.

Biggles zlostně kývl. „Takže ty nebudeš mluvit!“

procedil mezi zuby.

„Poslechni, chlape! Teď jsi na britské válečné lodi.

Když se budeš chovat řádně, budeme s tebou taky řádně

jednat: když budeš zarputilý, uvidíš, že my to dovedeme

taky. Tak poslyš! Kdo tě poslal na tuhle loď?“

Divoch opět neodpověděl.

Biggles se podíval na Sullivana. „Myslíte, že by mu

vaši topiči rozvázali jazyk?“ zeptal se ho důrazně.

109

Velitel lodi přikývl. „To určitě,“ řekl klidně, „ti

přinutí promluvit i němého, když je o to požádám.“

„Výborně! Ať si ho tedy vezmou dolů a naloží s

ním, jak uznají za vhodné,“ nařídil stroze Biggles. „A

můžete jim říct, že už ho nemusí vodit zpátky nahoru,

kdyby se jim to náhodou nepodařilo. Ať tam toho chlapa

rovnou někam šoupnou!“ Biggles mrkl po Gingerovi a

musel se vší silou ovládnout, aby udržel přísný výraz.

Zajatec sebou škubl a mrkl očky z jednoho

vyšetřovatele na druhého.

„Výborně. Odveďte ho!“ řekl Biggles.

„Ne. Já mluvit,“ vyrazil ze sebe zajatec.

„To máš dobrý nápad, že chceš promluvit,“ odsekl

Biggles. „Moje trpělivost je právě u konce. Jaké jsi

národnosti?“

„Já nic rozumět – narodnosty.“

„Odkud jsi přišel?“

„Já ze Singapur.“

„A odkud jsi přišel tam?“

„Z Manila.“

„Dobře. Kdo je tvým pánem?“

„On žádné jméno.“

„Kdepak je?“ Muž zaváhal. „Jen do toho!“

„On na džunka.“

„A kde je ta džunka?“

Zajatcovy oči nervózně zamrkaly směrem k lodní

střílně, jako by se bál, že by ho mohl někdo zaslechnout.

„Džunka, ten leží venku na ostrov – okolo předhoří,“

zašeptal divoch.

Biggles se při té veledůležité zprávě usmál na

Sullivana. Potom se podíval opět na zajatce, který, jak

tušil, byl malajský Dajak s čínskou nebo japonskou krví

110

v žilách. „Copak ta džunka dělá v moři?“ pokračoval ve

výslechu komodor.

Divochova tvář se zachmuřila. „Já nevědět,“

odpověděl vážně.

Biggles soudil, že divoch mluví pravdu. Obrátil se

na Sullivana: „Myslím, že nemá význam tenhle rozhovor

prodlužovat. Máte vy nějaké otázky?“

„Nemám.“

„Dobrá. Tak ho odveďte! Nechte mu pouta a hlídejte

ho!“ přikázal Biggles prvnímu důstojníkovi.

„Myslím, že z něho už nic víc nedostaneme,“

pokračoval Biggles, když zajatce odvedli, „a to i toho

důvodu, že ten chlapík neví, co se to vlastně děje.

Myslím, že ho jen nastrčili, vyslali ho na zvědy, protože

umí anglicky. Když se podíváme po té džunce, uděláme

lepší lov.“

„To určitě,“ souhlasil lodní důstojník bez váhání.

„Máme se vydat na cestu hned teď?“

Biggles chvíli uvažoval. „Asi ne,“ řekl potom.

„Kdyby nás ti lidi zaslechli nebo kdyby zahlédli, že

plujeme k nim, hned by věděli, co máme za lubem.

Pokud proti tomu nic nemáte, vzal bych radši četu

ozbrojených námořníků do pinasky a pokusil bych se

chytit tu džunku tímhle způsobem. Budeme se plížit těsně

kolem břehu, těsněji, než by si mohl dovolit

torpédoborec. Můžeme se tak dostat rovnou k té džunce,

aniž by nás předem zahlédli.“

„Asi máte pravdu,“ souhlasil Sullivan. „Kolik mužů

budete potřebovat?“

„Dost.“

„Kdypak chcete vyrazit?“

111

„Hned jak sestavíte četu a spustíte na vodu člun.“

Sullivan vykročil ke dveřím. „Pět minut k tomu postačí,“

slíbil.

Svůj časový odhad příliš nepřekročil, protože během

deseti minut byl člun na vodě a hned nato vyplula

Bigglesova četa ke břehu. Biggles seděl na zádi s

Lowellem, protože Sullivan nemohl opustit loď. Ginger,

jemuž dalo hodně práce přemluvit Bigglese, aby ho vzal

taky, seděl hned vpředu. Komodor dodržoval svou

zásadu, a jednoho pilota vždycky nechal v letadle. Ten

mrzutý úkol tentokrát vyšel na Algyho.

Vzduch byl tichý. V bledém světle dorůstajícího

měsíce vypadaly obrysy ostrůvku půvabně. Po celém

okraji voněly malé zakrslé kvetoucí stromky, které

chránily bílý písčitý břeh. Ginger byl nadšen kouzlem

této scenérie a místo hledání džunky by si byl raději

zahrál na Robinsona Crusoe, protože tu ve vodě bylo

plno zajímavých věcí. Mezi růžovými a žlutými korály

plavaly nebojácné světle zbarvené rybky, i na oživlém

břehu bylo všechno neznámé.

Námořníci veslovali beze slova, protože měli

zakázáno mluvit. V tom pohádkovém prostředí se do

Gingerovy duše vkradl podivný pocit, že sní. Jakmile

však zahnuli za předhůří, objevily se na sytě purpurovém

pozadí oblohy stěžně džunky. Tento pohled i rozčilené

oddechování

námořníků

navrátily

Gingera

do

skutečnosti.

„Pohov!“ zavelel Biggles potichu, a když námořníci

nechali veslování, dodal: „Držte vesla v klidu, a jakmile

vám dám povel, pořádně se do nich opřete! Bude-li to jen

trochu možné, vyvarujeme se zbytečného krveprolití.

Doufám, že se nepřítel vzdá; kdybychom však narazili na

112

odpor, což bychom považovali za důkaz jeho viny,

použijte zbraně!“ Pak se obrátil k vrchnímu lodníkovi:

„Vy víte o těchhle věcech víc než já. Vyberte dva vhodné

muže a jakmile vylezete na palubu, zamiřte hned do

kapitánovy kabiny! Je důležité, aby neměl možnost

cokoli zničit. To je všechno. A teď pěkně do toho!“

Člun zanechával na hladké vodní hladině třpytnou

stopu. Biggles se naklonil dopředu ke Gingerovi:

„Ty se drž těsně za mnou!“ přikázal mu přísně.

„Nemá smysl, aby ti nějaký zuřivý Dajak usekl hlavu

nožem ostrým jako břitva. Mívají je půl metru dlouhé.

Námořníci to vybojují, bude-li třeba.“

Člun byl nanejvýš sto metrů od džunky, když jim

pronikavý výkřik dal výstrahu, že je nepřítel zahlédl.

„Výborně, mládenci, dejte se do toho!“ zařval

Biggles a už se nenamáhal, aby se kryl. „Džunko, ahoj!“

Zaslechli druhý výkřik. Bleskl výstřel z pušky a

střela se odrazila od vodní hladiny nedaleko jejich člunu.

Námořníci veslovali, co jim stačily síly.

Za chvíli po poplachu se člun dostal těsně k boku

většího plavidla. Když dorazili, nastal na džunce

náramný poprask. Další zmatek následoval jakmile

přepadová četa námořníků vyskočila na palubu a hrnula

se k boku lodi. Mezi nimi byl i Biggles. Vyšlehl záblesk,

zaduněl výstřel a jeden z námořníků spadl zpátky do

člunu. Klel ostošest a držel se za rameno. Současně

nahoře propukl ještě větší povyk – výkřiky, jekot i

občasné výstřely.

Ginger to už déle nevydržel. Popadl volný konec

tažného lana, jako opice vylezl po boku džunky nahoru a

přehodil nohu přes lodní zábradlí. Zahlédl zmatenou

směsici pobíhajících mužů, ale brzy se v nich tak trochu

113

vyznal a viděl, že námořníci před sebou ženou posádku

džunky na lodní příď. Jeden či dva z orientálců se

vyšplhali do lanoví, další nepřátelský námořník se vrhl

přes palubu. Ginger to sledoval a měl obavy, aby ti dva

chlapíci v lanech neunikli. Proto si pospíšil s

automatickou pistolí v ruce: vtom si povšiml Bigglese,

který se od čety námořníků oddělil a směřoval ke

kajutnímu poklopu. Komodor zřejmě předpokládal, že

lodní poddůstojník už splnil jeho rozkaz, vnikl dolů do

kapitánovy kabiny, a chtěl ho následovat.

Ginger čekal, že Biggles musí projít právě pod těmi

dvěma chlapíky v lanoví, a proto na něj výstražně křikl:

„Pozor, Bigglesi – podívej se nad sebe!“ A aby

svým slovům dodal důraz, vypálil z pistole do výšky,

aniž na kohokoli mířil. Z těch mužů nahoře nikoho

nezasáhl a ani to nepředpokládal, ale zachránil patrně

Bigglese, před nímž se právě s pořádným žuchnutím

zaryl čísi nůž do podlahy.

Biggles uskočil stranou a zavolal námořníky. Dva

nebo tři přiběhli, namířili nahoru a přiměli domorodce k

sestupu. To byl vlastně konec tohoto polovičatého

odporu. Ginger následoval Bigglese dolů, kde byl

svědkem posledního aktu tragédie.

V rohu velké, pěkně zařízené místnosti, což byla

zřejmě kapitánova kabina, stála moderní ocelová

nedobytná pokladna, jejíž dveře byly otevřeny dokořán.

Před ní na podlaze se válela hromada papírů. Nedaleko

stál drobný muž snědé tváře v modré uniformě, jehož

drželi v šachu dva námořníci pistolemi. Taková byla

situace když energicky vstoupil do místnosti Biggles s

Gingerem v patách. V té chvíli se ozval jakýsi zvuk,

snědolící chlapík se zapotácel a padl na tvář.

114

Lodní poddůstojník, který klečel vedle pokladny a

sbíral po zemi papíry, vyskočil.

„Kdopak to udělal?“ vykřikl.

„Ten blázen se zastřelil,“ odpověděl jeden z

námořníků. Lodní poddůstojník se podíval na Bigglese a

nechápavě pokrčil rameny.

„Netušil jsem, že by něco takového mohl udělat,

pane,“ řekl na svou omluvu.

„Tomu se nedalo zabránit,“ uklidnil ho Biggles.

„Buďte tak hodný, seberte ty papíry a vyberte všechno,

co zůstalo v pokladně. Prohledejte důkladně celou

místnost a přineste mi všechny papíry, které najdete. Já

se vrátím na palubu.“ Pak se otočil a uviděl Gingera.

„Copak tu děláš?“ zeptal se ho. „Říkal jsem ti přece, aby

ses držel stranou. Ale teď už to nevadí, teď bude co

nevidět po všem. Pojďme na palubu!“

Nahoře na lodních schůdkách se oba muži setkali s

Lowellem, který vypadal velice rozčileně. „Právě jdu pro

vás!“ volal. „Pojďte se podívat!“

Oba muži vyšli za Lowellem na palubu, kde zel

temný čtvercový otvor, jehož přiklop byl odhozen

stranou.

„Podívejte se tam dolů!“ vybídl oba muže Lowell a

tvářil se jaksi záhadně. Rozsvítil elektrickou svítilnu a

posvítil dolů.

Biggles se tam podíval a Ginger ho následoval. Žluté

paprsky svítilny se na něčem zableskly, nedalo se však

zprvu rozeznat, co to je. Měli dojem, že to jsou čtyři

dlouhé ocelové trubky o průměru asi třiceti centimetrů.

Sledovali je po celé délce až na konec, kde Ginger

rozeznal zašpičatění.

„Torpéda!“ zašeptal užaslý Biggles.

115

„Ano, jsou to správné klacky,“ zubil se Lowell. „Je

tu taky několik beden střeliva do ručních zbraní a několik

granátů různého kalibru, vypadají jako náboje do

protiletadlových děl. To všechno jsme našli v tom

předním úkrytu.“

Biggles se podíval k přídi, kde byla nacpána posádka

džunky pod dozorem bdělých námořníků. „Myslím, že

bychom udělali líp, kdybychom ty fešáky nacpali dolů,“

navrhl Biggles. „Vy zůstaňte tady s četou a já se vrátím

na Seafret a promluvím o tom se Sullivanem.“

Za dvacet minut nato už Biggles mluvil s velitelem

torpédoborce o výsledku přepadu a o tom, co našli v

džunce. Dosud neprozkoumané doklady z trezoru ležely

na stole.

Když Biggles domluvil, Sullivan si zamyšleně hladil

bradu. Jeho tvář byla velmi vážná.

„Plujeme v záludných vodách, Bigglesworthe, o tom

není pochyb,“ řekl ustaraně. „Jen nebesa vědí, co

všechno se může stát, jestliže uděláme nějakou chybu.

Nepřál bych si, aby mě potomci pokládali za muže, který

uvrhl svět do zhoubné války, a tady by to tak mohlo

dopadnout, kdybychom udělali chybný krok. Jenže

velitelem jste tady vy. Vy musíte rozhodnout, co

podnikneme dál, já bych k tomu rád podotkl už jenom

jedno. Můžete se na mě spolehnout, že budu při vás až do

hořkého konce.“

„Díky. Sullivane,“ odpověděl Biggles bez patosu.

„Já vím, co si myslíte, říkáte si, že na sebe beru šílenou

odpovědnost. Za normálních okolností by se takhle vážná

věc hlásila britské admiralitě a patrně taky ministerské

radě. Na to si oni potrpí, jenže my prostě na tyhle

ceremonie nemáme čas. Nález torpéd nám odpověděl na

116

naši otázku. Operace našeho nepřítele nejsou žádná

pohádka. Je to skutečnost a my jsme od centra celé

organizace vzdáleni jen několik kilometrů. Řekl jsem, že

je najdu a vyhladím, a podle toho hodlám postupovat i

dál, bez ohledu na to, co může následovat. Především

však musíme něco provést s tou džunkou a její posádkou.

Je nabíledni, že jí nemůžeme dovolit jen tak odplout,

jinak bude oheň na střeše dřív, než se na cokoli

zmůžeme. Upřímně řečeno, jak já to vidím, můžeme se

zajatci udělat jedinou věc.“

„A to?“

„Vysadit je na břeh ostrova. Udělat z nich uprchlíky.

Bez člunu se odtud nedostanou, dokud je někdo nesebere,

a za tu dobu my snad celou věc vyřešíme.“

„A co s tou džunkou?“

„Jedno z těch torpéd přeneseme na Seafret jako

doličný předmět, kdyby to bylo náhodou třeba, a pak tu

loď navrtáme.“

Sullivan přikývl. „Ano, řekl bych, že tohle je

nejlepší řešení,“ dodal na souhlas.

„Pak by bylo nejlíp, kdybyste poslal Lowellovi

zprávu a požádal ho, aby sem s tou džunkou připlul.

Bude to snazší. Kdybychom jeli my k ní, museli bychom

s sebou vzít taky letadlo. A teď se podívejme, co je

tohleto.“

Biggles se obrátil k papírům ležícím na stole, když

však zjistil, že všechny listiny jsou psány jakýmsi

orientálním písmem, vztekle zahromoval.

„Dovede někdo z vašich mládenců tuhle čmáraninu

číst?“ vzhlédl k Sullivanovi.

117

Kapitán zavrtěl hlavou. „Ne, tohle je práce pro

odborníka. Námořník, který by se v tomhle vyznal, by

nesloužil na torpédoborci.“

„To je škoda. Pak to všechno hned uložte na nějakou

dobu do trezoru. Jsem moc zvědav, co tam je.“ Biggles se

chopil mapy, která ležela mezi papíry. „A hele, copak je

tohle?“ ožil a ukázal na spoustu jemných čar tužkou,

sbíhajících se v jednom bodě uprostřed skupiny ostrovů,

v nichž rozpoznal Mergujské souostroví. Biggles za

poslední dny poznal tenhle úsek zeměkoule tak dokonale,

že by tu mapu dokázal celou nakreslit zpaměti. Podíval

se vítězoslavné na Sullivana. „Tak to je Sloní ostrov,“

konstatoval.

„Vypadá to tak,“ souhlasil kapitán. „A to je všechno,

co jsme si přáli vědět, ne?“

„Pokud se v tom dokonale vyznáme, tak by to mělo

být,“ odpověděl Biggles opatrně. „V téhle věci bohužel

nesmíme pokládat nic za jisté. Po tom všem, co víme,

tenhle bod“ – a Biggles ukázal na mapu, „ten ostrov by

mohl být jen vedlejší skladiště, kde měl kapitán džunky

podle rozkazu odevzdat své zboží. Na to nesmíme

zapomínat.“

„A sakra, máte pravdu. Tohleto mě tedy nenapadlo,“

přiznal Sullivan. „To znamená …“

„To znamená, že než odtud vyrazíme, musíme si

ověřit, že Sloní ostrov je skutečně ta základna, kterou

hledáme.“

„Jak to navrhujete provést?“

„To nevím,“ přiznal se Biggles upřímně. „Budu o

tom muset přemýšlet. Jak jsme daleko od toho místa –

tak šedesát kilometrů?“

118

„Podle hrubého odhadu bych řekl, že třicet

kilometrů.“

„To je příliš blízko, než aby tu pro nás bylo zdrávo,“

usoudil Biggles. „Budu o tom uvažovat. Snad bychom se

na to měli vyspat a další poradu udělat zítra ráno. Zatím

to vyřiďme s tou džunkou.“

„Máte pravdu,“ souhlasil Sullivan. „Ještě okamžik,“

zarazil Bigglese na odchodu. „Chtěl jsem se vás zeptat

ještě na jednu věc, ale pro spoustu jiných věcí na to nebyl

čas. Co je s tím hydroplánem? Našel jste tam něco

důležitého?“

Biggles přikývl. „Vím, kde to letadlo bylo

vyrobeno,“ řekl a záhadně se podíval na Sullivana. Pak se

naklonil a něco mu pošeptal do ucha.

„A u pilota nebylo nic?“ vyzvídal Sullivan dál.

„Žádný pilot tam nebyl,“ řekl zlostně Biggles. „Buď

ho sežral krokodýl nebo pardál, podle toho, který z nich

se tam dostal dřív.“

119

Kapitola desátá

Odvážný plán

Růžová barva svítání se rychle měnila v azurovou

modř rána, když džunka před zraky našich tří letců a celé

posádky torpédoborce pomalu klesala do průzračných

modrých vod zálivu. Spolu s ní se potápěla i kapitánova

mrtvola; zdálo se, že je to ten nejnáležitější pohřeb, jaký

mu mohli námořníci vystrojit.

Když pod vodou zmizel i hlavní stožár, zahleděl se

Biggles k ostrovu, na který vysadili posádku džunky.

Nebylo tam vidět ani živáčka. „Co myslíte, dal jste jim

dost zásob?“ napadlo komodora, který se s tou otázkou

obrátil na Sullivana.

„Dost,“ zněla stručná odpověď.

„Dobrá, pak je tedy všechno v pořádku,“ usoudil

Biggles a poodešel od lodního zábradlí.

„Už jste se rozhodl, co podniknete?“ vyzvídal lodní

důstojník.

Biggles přikývl. „Ale abych vám pravdu řekl,

nejsem zcela přesvědčen, že je to ta správná cesta,“

dodal. „Je to poněkud složitý problém, ať už se na to

podíváte z kterékoli strany. Jak já to vidím, máme zhruba

dvě možnosti jak se ujistit, že Sloní ostrov je skutečně to

pravé místo, které hledáme. Jistě budete souhlasit s tím,

že tohle musíme provést jako první, než podnikneme

jakékoli další kroky. Myslím, že by z toho byl oheň na

střeše, kdybychom vyhodili do povětří pokojnou obec

nebo hlouček nevinných Dajaků. Co vy na to?“

120

„To určitě,“ souhlasil Sullivan.

„Tak dobrá, dohodli jsme se tedy, že se musíme na

to místo podívat. Jsou dvě cesty, jak to můžeme

uskutečnit. Buď tam zaletíme, nebo se do toho pustíme

ze země. Na první pohled se vám může zdát, že první

způsob, totiž provést to letecky, je mnohem snadnější, ale

je to skutečně tak? Jestliže se naši přátelé dozvědí, že se

na ně chystáme, a já mám takové tušení, že tomu tak

bude, určitě si oblohu pohlídají. V nejhorším případě by

nás mohli sestřelit; ale já mám dost zkušeností z

leteckých soubojů a nemám ani nejmenší chuť utkat se se

skupinou jednosedadlových stíhaček – nebo třeba i s

jednou, když na to přijde – ve svém velkém letadle, které

je snad vhodné pro tuhletu práci, ale nebylo

konstruováno pro rychlé letecké souboje. I jedna jediná

stíhačka s odvážným pilotem by nám mohla být hromsky

nebezpečná. V téhle věci si nehodlám nic namlouvat. A i

kdyby se jim nepodařilo nás sestřelit, už z toho, že jsme

se dostali k té jejich skrýši by poznali, že jsme je

vypátrali. Pak by z toho místa buď ihned zmizeli a

pokračovali ve své činnosti jinde, nebo by všechny věci

uklidili tak, abychom neměli žádný zřejmý důvod pustit

se do nich. Rozumíte mi, co tím chci říct?“ Důstojníci

přikývli.

„Kdybychom je ale vyšpehovali po souši,“

pokračoval Biggles ve svém výkladu, „a kdyby se mi

podařilo nad vší pochybnost dokázat, že Sloní ostrov je

skutečně tím místem, z něhož byly potápěny naše lodi,

byl by výsledek zcela odlišný. Naši nepřátelé by

nepoznali, že jsme je vypátrali, a my bychom je mohli

dopadnout přímo při činu. Kdyby zatím pojali nějaké

podezření, pak budou pravděpodobně předpokládat, že si

121

zvolíme spíš přehlednější cestu, že totiž ostrov přeletíme

letadlem nebo že ho obeplujeme, ne že přijdeme po

souši.“

„Vůbec netoužím jet tam k nim svou lodí,“ prohlásil

důrazně Sullivan.

„Byl byste taky blázen kdybyste to udělal a taky

byste si zasloužil, o co byste si tím koledoval,“ ujistil ho

Biggles. „Proto jsem tedy všemi hlasy pro cestu po

souši, i když se to u pilota může zdát divné. Ale podle

mých zkušeností tu musíme dávat nepravděpodobnému a

nečekanému přednost před tím, co se zdá být zřejmé.“

„Zdá se mi, že lezeme přímo do pasti, pokud

přistaneme právě na tom ostrově, z něhož si nepřítel

udělal své hlavní sídlo, které chceme zničit,“ podotkl

skepticky Algy.

„Nejspíš máš pravdu,“ souhlasil Biggles, „ale to se

dá říct taky o jakémkoli jiném postupu. A my jsme přece

věděli, že budeme muset riskovat, když jsme sc sem

vydali, nemyslíš? Vzpomínám si, že kdykoli se nám na

frontě naskytla nějaká činnost kde číhalo nebezpečí,

býval jsi obvykle první, který šel do toho. Já na ten Sloní

ostrov půjdu.“

„Cože, sám?“

„Ne, vezmu s sebou Gingera.“

„A co já?“ zeptal se Algy.

„Neboj se, pro tebe tu bude taky práce dost!“ ujistil

ho Biggles. „Tak poslouchej, celý plán jsem důkladně

promyslel a navrhuji toto: zůstaneme pěkně tady dole a

až se setmí, vezme nás Seafret do vleku – totiž vezme do

vleku Nemesis, pokud samozřejmě vydrží tohle pěkné

počasí – a odveze nás na ostrov Hastings. Tam to budeme

mít na Sloní ostrov poněkud blíž než odtud. Podle

122

námořních map, jak jsem do nich nahlédl, je na

východním konci ostrova Hastings laguna, kde se dá

dobře zakotvit. Ta by nám mohla posloužit jako dočasná

základna. Je to dost blízko k nepříteli a pro delší pobyt se

moc nehodí, ale já doufám, že tam příliš dlouho

nebudeme. Našemu torpedoborci by ostatně příliš

nesvědčilo, kdyby vyjel na širé moře – snadno by mohl

dostat nějaké torpédo do žeber.“ Biggles se při těch

slovech podíval na Sullivana, který pokýval současně

hlavou.

„Tuto možnost jsem nepřehlédl,“ podotkl suše.

„Takže si rozumíme,“ pokračoval Biggles. „Někdo z

nás teď musí zůstat v letadle, a protože já půjdu na břeh,

zůstaneš v letadle ty, Algy. Vyrazíme odtud hned jak se

setmí. Seafret pak pomalu popluje směrem k

jihovýchodnímu cípu Sloního ostrova, tak na vzdálenost

jednoho či dvou kilometrů, a spustí tam na vodu malý

člun, v němž já a Ginger odveslujeme ke břehu.

Podíváte-li se na mapu, zjistíte, že právě poblíž tohoto

malého úseku pobřeží je řada malých ostrůvků, nejspíš

holých skal, jak se domnívám. Některé z nich se hlavního

ostrova skoro dotýkají. My – totiž Ginger a já – k těmhle

ostrůvkům zajedeme a najdeme si tam nějakou dobrou

skrýš. Nato mě Ginger vysadí na břeh a zase se vrátí do

toho úkrytu a tam bude hezky čekat, až mu dám znamení,

aby pro mě zase přijel. Pochopili jste můj plán? Nesmíme

se vydávat zbytečně v nebezpečí a nechávat člun na

pobřeží hlavního ostrova, protože tam by mohl někdo

přijít. Když ho umístíme na některý z těch ostrůvků, bude

mimo dohled. Seafret se pochopitelně vrátí na ostrov

Hastings hned jak nás s Gingerem vysadí do člunu. Bude

to tedy vypadat takhle: Já budu na břehu na průzkumu,

123

Ginger se bude s člunem skrývat v zátoce a bude na mě

čekat aby mě zase odvezl a ty, Algy, budeš na ostrově

Hastings s Nemesis. Torpédoborec se k tobě připojí hned

jak to bude možné.“

„A co potom?“ vyptával se Algy.

„Jakmile objevím to, co doufám, že objevím,“

pokračoval Biggles, „vrátím se do zátoky a zapískám na

Gingera, aby pro mě přijel. Vrátíme se do úkrytu za tím

ostrůvkem a přečkáme tam celý den. Až se setmí,

torpédoborec se vrátí a vezme nás na palubu, ještě než

vyjde měsíc.“

„Ale počkej!“ ozval se Algy. „Nepochopil jsem

všechny souvislosti. Proč nás torpédoborec nemůže

vyklopit na břeh všechny a počkat tam, až to vyřídíme?

Pak by nás zase mohl naložit na palubu a všechno by se

tak vyřídilo jedním vrzem.“

Biggles si zapálil cigaretu. „Čekal jsem, že mi to

navrhneš,“ zabručel. „Připouštím, že na první pohled

mluví pro tenhle plán hodně věcí, ale když si to rozebereš

do detailu, zjistíš, že tu jsou různé problémy. Rozhodující

je tu především otázka času, ta je velmi důležitá.

Torpédoborec se může k Slonímu ostrovu přiblížit jedině

tehdy, když nebude svítit měsíc. Kdyby se po tom všem,

co se přihociilo, zdržoval v okruhu deseti kilometrů, bylo

by to pro něj osudné. Víš přece, jak jasné je světlo

tropického měsíce – to už bychom mohli stejně dobře

cestovat za denního světla. Každý, kdo by z ostrova na

moře jen vykoukl, viděl by naši loď. Já si netroufám

slíbit, že bych mohl ostrov prozkoumat a vrátit se tak

brzy, aby se torpédoborec mohl ztratit za obzorem ještě

než vyjde měsíc.“

124

„A proč by se nemohl ukrýt mezi těmi ostrůvky, o

kterých jsi právě mluvil?“

Biggles svraštil obočí. „Měj rozum, chlapče!“ řekl.

„Já nemám odvahu žádat Sullivana, aby v té tmoucí tmě

zatáhl svou loď do toho bludiště podivných skalisek a

útesů; mnohé z nich nepochybně nejsou ani na mapě.

Seafret by si během několika minut o nějaký takový útes

nejspíš prorazil dno, a to by nám tak ještě scházelo!

Myslím, že ten plán, který jsem navrhl, je skutečně

nejlepší. Kromě toho budeme tvořit s Gingerem v malém

člunu velmi pohyblivou jednotku, která se bude moci

skoro všude vyhnout riziku, že ji někdo uvidí.“

„A pro mě tady není žádná práce?“ ptal se Algy.

„Ještě se k tomu dostanu.“ odpověděl Biggles.

„Jestliže tedy my – Ginger a já – svou práci vykonáme a

Seafret nás zase nalodí jak je ujednáno, bude všechno

celkem v pořádku a letadlo nebudeme pro tu chvíli

potřebovat. Ale dejme tomu, že se něco nezdaří. Dejme

tomu, že se z nějakého důvodu na ostrově zdržím a

zpozdím se. V nejhorším případě bys tam musel zaletět a

podívat se po mně. Pokud by to bylo možné, postaral

bych se pochopitelně o to, abys mohl s letadlem přistát.

Nemůžu přece chtít na Sullivanovi aby ten ostrov obeplul

a hledal mě, ale ty to za tmavé noci udělat můžeš, i když

to bude sakra riskantní výlet. To bys musel projevit

vlastní iniciativu a podle situace se zachovat co nejlíp.

Musím ti říct, že jsem podstatně klidnější, když vím, že je

tu ještě Nemesis pro případ, že bych se nemohl dostat

zpátky do člunu.“

„Ano, já ti rozumím,“ přiznal Algy. „ale stejně mám

dojem, že ten plán má ještě několik mezer.“

125

„Já o nich vím, a proto tím nejsem nijak nadšen,“

přiznal se Biggles, „ale je to přesto ten nejlepší plán, jaký

jsem schopen vymyslet. Musíme zjistit, co se děje na

Sloním ostrově a musíme to zjistit brzo. Nepřítel se totiž

bude co nevidět zajímat o to, co se přihodilo jeho džunce,

která podle všeho sloužila jako zásobovací loď. A navíc

je tu ještě nebezpečí, že některý z těch domorodců, které

jsme vysadili na ostrov, se brzy dostane na základnu a

pořádně nám zatopí.“

„Ale jak by to dokázal?“

„Mohl by si vyrobit prám nebo vydlabat z kmene

stromu kánoe.“

„Tak proč jsi je tedy pustil?“

„Co jiného jsme s nimi mohli dělat? Kdybych byl

nějaký pirátský grázl, tak bych celou tu sebranku

postřílel, pověsil nebo poslal k čertu i s jejich džunkou,

ale masové vraždění nepatří k našim metodám ani tehdy,

když válčíme. A abychom je mohli držet jako zajatce na

palubě Seafretu, na to jich bylo příliš mnoho.“

„Ano, myslím, že máš pravdu,“ souhlasil nakonec

Algy. „A kdy se má ten tvůj plán uskutečnit?“

„Dneska večer, hned jak se setmí. Jsme velice blízko

nepřátelské pevnosti a kdybychom vyrazili za jasného

dne a křižovali tady, ať už ve vodě nebo na vzduchu,

počínali bychom si jako blázni.“

„A když se potvrdí, že Sloní ostrov tou nepřátelskou

tvrzí je, co potom?“ vyzvídal Ginger.

„Nejdříve udělejme jednu věc,“ navrhl Biggles, „a

teprve pak druhou. To se v politice vždycky vyplácí.“

126

Kapitola jedenáctá

Příšery z hlubin

Když

se

podle

pečlivě

uváženého

plánu

následujícího večera vydali Biggles s Gingerem na cestu,

Biggles tušil – ačkoli to neřekl – že konec celého

dobrodružství je už v dohledu. Při této myšlence pocítil

jistou

úlevu.

Důležitost

úkolu

i

pocit

vlastní

odpovědnosti na něj těžce doléhaly a vyvolávaly v něm

zcela neobvyklou nervozitu. Příčina byla asi v tom, že

většina jeho dosavadních dobrodružství byla osobní či

soukromé povahy, zatímco tohle poslední vyvolávalo tak

dalekosáhlé úvahy, že ho to až děsilo. Jediný chybný

krok by mohl v neobyčejně nevhodné době přivést do

nepříjemné situace řadu vedoucích osobností britské říše

a nezdar by v kritickém případě téměř jistě uspíšil

vypuknutí světové války.

Nebylo pochyb, že když se Biggles vykláněl přes

zábradlí torpédoborec a pozoroval inkoustově tmavou

vodu, klouzající dozadu podél boku lodi, nebylo mu do

řeči. Ginger, který Bigglesovy starosti sdílel, stal mlčky

po jeho boku a jen se mrzutě díval na lodní můstek, na

němž se proti noční obloze matně rýsovalo tělo kapitána

Sullivana. Algy zůstal podle ujednání v Nemesis,

zakotvené u ostrova Hastings.

„Kolik je hodin?“ zeptal se Biggles nakonec. „Už asi

budeme na místě.“

Ginger pohlédl na své náramkové hodinky. „Za

deset minut deset,“ zněla jeho pohotová odpověď.

127

„Ještě pět minut.“ zabručel Biggles, zřejmě rad, že

už nastal čas činů, protože pohřební nálada, halící

torpédoborec, k jeho náladě nijak nepřispívala.

Sotva slyšitelné chvění motorů torpédoborce za

chvíli ustalo a Sullivan se k nim na palubě připojil.

„Jsme na místě,“ řekl. „Je tma jako v pytli. Máni

obavy, že to budete mít sakra komplikované, jen co se

vyhoupne měsíc.“

„Dal jste mi do člunu kompas?“

„Ano, a taky jednu konzervu a vodu.“

„Well, takže je všechno v pořádku. Na ostrov se

dostaneme, ale než akci zahájíme, počkám na východ

měsíce.“

Biggles se otočil a zvolna odcházel k lodním

jeřábům, u nichž se několik námořníků chystalo spustit

malý člun.

„Zítra v noci touhle dobou vás tu zase očekávám,“

řekl klidně Sullivanovi a vstoupil do člunu. „Když bude

velká tma, budu asi na vás muset písknout: nesmíme si

dovolit svítit. Pokud ale uvidíte že svítím, tak si buďte

jisti, že mi nic jiného nezbývá.“

„Dobře, dobře. Tak mnoho štěstí!“ zněl poslední

pozdrav lodního důstojníka, když byl člun spuštěn na

hladinu.

Biggles uchopil jedno z vesel a odstrčil člun od lodi.

Chvíli vesloval a pak udělal přestávku, aby se usadil

pohodlněji a aby zaměřil kompas na sedadle před sebou.

Ginger seděl na zádi a jen ho tiše sledoval. Když se

za chvíli ohlédl, byl torpédoborec ponořen do temného

pozadí noci. Byli sami.

„To je pitomý výlet, co?“ prohodil Ginger aby řeč

nestála, temnota, ticho a šplouchání vln narážejících na

128

kýl člunu, to všechno vytvářelo ovzduší, které k

uklidnění mysli nijak nepřispívalo,

„Řekl bych, že výlety takhle obvykle nevypadají,“

odpověděl Biggles mírně, „a moc bych se divil, kdybys

byl jiného názoru, až se začne rozednívat. Měj oči na

stopkách a až uvidíš něco, co vypadá jako skála nebo

ostrov, tak mi řekni.“

Nějaký čas vesloval Biggles mlčky. Pak se podíval

nahoru a ustal. „Vidíš něco?“ zeptal se.

„Já bych neviděl ani stodolu, i kdyby ode mě byla

jen na délku vesla,“ prohlásil Ginger. „Vždyť je tma jako

v ranci.“

„Tak si odpočineme a počkáme, až se probudí

měsíc,“ navrhl Biggles. „Víc než deset minut to už

nepotrvá.“

Měl úplnou pravdu. Za sedm či osm minut jim slabý

přísvit na obloze umožnil, aby se mohli kolem sebe

trochu rozhlédnout. Oběma mužům se ulevilo, protože

zjistili, že stanoviště odpovídá jejich přání. Napříč před

jejich člunem se rozkládal černý masív Sloního ostrova.

O něco blíže, ne však dál než dvě stě metrů, byl nejbližší

ze skalnatých ostrůvků, za nimiž si chtěli vyhledat úkryt.

Několik dalších, vesměs menších ostrůvků vypadalo na

temném povrchu jemně se čeřící vody jako řada puntíků.

Biggles zase zabral, člun se prodíral kupředu a

zanechával za sebou třpytnou stopu. Voda cákající od

vynořených vesel se blyštěla jako roztavené stříbro a

Ginger ji okouzleně pozoroval. Neměl však už čas aby na

to upozornil Bigglese, protože jejich cíl se blížil. Ginger

se vyklonil a zachytil se vyčnívajícího skaliska, aby člun

usměrnil,

129

Nebyl tam žádný pořádný břeh. Celý ostrůvek

tvořilo jediné velké oválné skalisko, dlouhé snad dvě stě

metrů a na svém nejširším místě dosahující dvanácti až

patnácti metrů. Na řadě míst byla skála natolik nízká, že

bylo možno vystoupit přímo na břeh, ale směrem k

severnímu

konci,

který

byl

velkému

ostrovu

nejvzdálenější, povlovně stoupala až do výšky tří až čtyř

metrů. V těchto místech se ostrůvek rozšiřoval a od

hlavního ostrova byl vzdálen asi tři sta metrů; jeho

zužující se konec se ohýbal do oblouku, jehož špička

nebyla od písčitého jazyka vybíhajícího z moře vzdálena

víc než deset či patnáct metrů. Tento nános písku

nepochybně vytvořila voda narážející na ostrůvek.

Oba muži vytáhli člun do hlubokého zářezu ve skále,

načež Biggles vystoupil na břeh. Na okamžik se zastavil

a pozoroval ostrov zkoumavýma očima. Pak se obrátil na

Gingera.

„Myslím, že se nám tohle místo bude hodit,“ podotkl

a znovu se rozhlédl. „Tady se člun pěkně uvelebí, ty se

posadíš na skálu a budeš koukat jako ostříž, abys mě

viděl, až se budu vracet.“

„Máš pravdu,“ souhlasil Ginger. „A kde chceš,

abych tě vysadil na břeh?“

„Kdekoli na tomhle pobřeží,“ odpověděl Biggles a

pozoroval malou písčitou zátoku, ležící přímo proti

ostrůvku. „Vypadá to tady všechno stejně a zdá se, že tu

nikdo není.“

Tuto poslední poznámku snad vyvolal měsíc, který

se vyhoupl nad obzor a zaplavil všechno kolem svým

stříbřitým světlem. Břeh, o němž se Biggles zmiňoval,

ležel před nimi světlý a bělavý, jen sotva bylo vidět

nějakou tu zčernalou vlnku, vyznačující okraj vody. Ale

130

za vodou se na obou koncích zátoky strmě zdvíhala

džungle, černá, nezřetelná a bránící se vstupu všech

bytostí.

„Teď bych se mohl docela dobře dostat na břeh,“

řekl Biggles, vlezl zase do člunu a zvolna ho odrazil do

hluboké vody. Chopil se vesel a za chvíli už kýl člunu

brázdil měkký písek Sloního ostrova.

„Zatím to klape, kamaráde,“ zašeptal Biggles a

vyskočil z člunu. „Dávej bacha, ničím nesviť a hlavně

nedělej kravál!“

Vesele na Gingera zamával a rychlým krokem se

vzdálil podél pobřeží.

Ginger se za ním díval, dokud ho nepohltily hluboké

stíny na samém konci zátoky, tam, kde písek ustupoval

skále. Pak obrátil zrak k pravěkému lesu, mlčenlivému,

pochmurnému lesu, jehož se nikdy nedotkla lidská ruka a

který se po staletí nezměnil, protože byl od vysoko se

dmoucích vln civilizace vzdálen právě tak, jako kdyby

byl na jiné planetě. V jeho ponurém nitru se cosi

pohybovalo – ale co? Něco, co leze! Neznámé příšery o

tisíci nohách, se smrtícími žahadly, odporná havěť, která

se v tom hnilobném tropickém nánosu, pokrývajícím

pařící se zemi, neustále potýká. Bylo tam i leccos

většího: štíhlí panteři černí jako noc, v níž se plížili,

šestimetroví

svíjející

se

hroznýši,

krokodýli

neuvěřitelných rozměrů jako odkaz dávných věků,

živočichové, kteří přežili staletí.

Ginger se zachvěl, náhle ho zachvátila úzkost o

Bigglese. Pak si uvědomil, že mu nemůže nijak pomoci a

pomalu vesloval zpátky na ostrůvek.

Když zacouval se člunem do malé zátoky, jen o

málo větší než sám člun, lezlo právě do moře několik

131

osamělých krabů. Vystoupil na břeh a ani neuvázal člun,

protože ho prostě nebylo k čemu uvázat. Voda se téměř

nepohnula a tak měl dojem, že to snad ani není třeba. Pro

všechny případy však přece jen popadl lano, jeho konec

si položil k nohám a s očima upřenýma na bledý pískový

půlměsíc se usadil, aby vyčkal Bigglesova návratu.

Slabé cvakání ho přimělo aby se ohlédl směrem na

stranu, obrácenou k moři. Uviděl, že se krabi zase vracejí

na břeh, že na svých směšných nohách podobajících se

chůdám vylézají, a že je jich mnohem víc než předtím.

Někteří už byli na skále, v malých hloučcích lezli sem a

tam, pochodovali jako vojáci na přehlídce. Ginger je

chvíli se zájmem pozoroval a občas mrkl i na břeh: na

celé té podívané bylo cosi okouzlujícího. Ginger

uvažoval, jak dlouho už asi ti krabi provádějí své pitomé

cviky a jak dlouho v tom ještě hodlají pokračovat.

Po nějaké době se jich však nabažil. Obrátil se ke

břehu a sledoval ho s novým zájmem, protože si říkal, že

by se Biggles mohl každou chvíli vrátit. V těsné úžině,

která oddělovala ostrůvek oci ostrova, se občas vyhoupla

stříbřitá vlnka, jiskřivý proužek vody, od něhož se na obě

strany úžiny šířily vlny. Ginger byl rád, že součástí jejich

plánu není plavání. 1 když nemohl vědět, co vodu čeří,

vytušil to. A když se hned nato z vody vymrštila drobná

rybka a pod ní se pohnulo cosi velkého a šedého, poznal,

že jeho podezření bylo oprávněné.

Za chvíli zpozoroval, že se cosi změnilo. Cosi, co tu

ještě před chvilkou bylo, náhle zmizelo. Chvíli mu trvalo,

než si uvědomil, co se děje. To krabi už zanechali svých

prostocviků. Cvakot jejich dlouhých nožek ustal a Ginger

se bez valného zájmu otočil, aby zjistil, co to způsobilo.

132

Příčinu odhalil na první pohled. Krabi tam už prostě

nebyli. To však nebyl ten pravý důvod, proč vyskočil a

polekaně vykřikl. Vyděsilo ho zjištění, že se mu vzdaluje

člun! Byl skoro až na konci té malé úžiny obrácené k

moři, třebaže konec jeho lana naštěstí ještě ležel na skále.

Ale byl to skutečné už jen konec, a tak Ginger poskočil

kupředu, aby ho rychle popadl, protože hrozilo, že se v

nejbližší chvíli ocitne ve vodě. Ale právě když se sehnul,

s vytřeštěnýma očima strnul. Co se to s tím člunem stalo?

Zdálo se, že je nakloněn k jedné straně, jako by ho táhla

do vody nějaká zátěž. Ale to už Ginger onu zátěž, jakousi

nezřetelnou hmotu visící na člunu, zahlédl. Upřeně se na

to zadíval; srdce se mu rozbušilo a hrdlo stahovalo. Pak

cosi zasvištělo vzduchem, jako když provazem švihne, a

cosi podobné hadu s tichým šplouchnutím dopadlo na

skálu, na níž Ginger stál. Dopadlo to tak blízko něho, že

mu to až zavadilo o kotník; štítivě uskočil a bezděky

vykřikl.

Teď už nemyslel na záchranu člunu, ale soustředil se

jen na svou vlastní záchranu. Zděšeně se rozběhl do

středu ostrůvku až k místu, kde doufal v bezpečí. Teprve

tam se otočil a právě zahlédl, jak ta těžká hmota sklouzla

se stěny člunu, který se tak zbavil zátěže, rozhoupal se a

pak vyrovnal.

Ginger měl pocit že mu podklesávají kolena a

malátně se posadil na skalisko. Lámal si hlavu jak

zachránit člun, který už byl na několik metrů od něho. Na

to, že by pro něj doplaval, nebylo ani pomyšlení, vždyť

tam byl ten odporný tvor. A Ginger věděl, co to asi je:

buď je to chobotnice nebo nějaký desetinožec, snad

nejhnusnější ze všech živočichů.

133

Gingerovy obavy o člun byly skoro právě takové

jako strach o sebe sama. Bez člunu byl bezmocný, a co

bylo ještě horší, bezmocný byl i Biggles, pokud by se teď

vrátil. A dalo se čekat, že se vrátí co nevidět! Ginger však

nepodnikal nic, jen stál na místě, plný úzkosti a

beznaděje zíral na člun. Tu uviděl něco, při čem na člun

docela zapomněl: chobotnice vylézala z vody na skálu.

Teď ji konečně zřetelně viděl. Její jakoby prasečí

tělo mělo velikost sudu, vpředu z něho vyčnívala dvě

dlouhá chapadla a vzadu několik kratších. Byl to vlastně

desetinožec. Ginger už ani nebyl schopen křičet, mohl

jen doufat, že si ho ta nestvůra nevšimne, když byl teď

bez člunu a na útěk nemohl pomýšlet. Pouhá představa,

že by dobrovolně vlezl do vody a pokusil se doplavat na

ostrov, mu naháněla husí kůži. Nezapomněl sice, že má

automatickou pistoli, ale říkat si, že tahle zbraň mu proti

takovému protivníkovi bude málo platná. Kromě toho se

bál, že by hlukem vyburcoval celý ostrov a ohrozil

Bigglese.

Tu se však na dolní části ostrůvku objevila další

nestvůra a začala převracet kameny, jako by hledala

potravu. Současně se první desetinožec vydal pomalu

směrem k němu a jeho dvě dlouhá chapadla měkkými

slizkými šelesty tápala po kameni.

Ginger utekl. Vyšplhal se po úbočí na zvýšený okraj

ostrůvku, okamžitě však zjistil, že tudy neunikne. A co

bylo ještě horší: všiml si, že jeho pronásledovatel v

nejbližším okamžiku dosáhne úpatí svahu a odřízne mu

ústupovou cestu. Nečekal už proto na nic a v divokém

strachu seběhl horempádem dolů, přeskakoval překážky a

hnal se k užšímu konci ostrůvku, ležícímu nejblíže

ostrovu. Koutkem oka zahlédl že se za ním žene i druhá

134

příšera a zřetelně slyšel, jak za ním její chapadla pleskají

o kameny.

Už se blížil konci ostrůvku, když mu rychlé

ohlédnutí řeklo, že obě příšery jsou necelých třicet metrů

za ním. Hnaly se jakýmsi kutálivým pohybem. Tenhle

letmý pohled ho připravil o poslední sebeovládání.

Ginger doběhl ke konci ostrůvku, ale nezastavil se.

Několik metrů od něj vyčníval z vody další útes, a Ginger

na něj skočil tak, že by to při chladné rozvaze pokládal za

sebevražedné počínání. Holým zázrakem dopadl rovnou

na nohy a když se vyšplhal nahoru, uviděl další skálu,

tentokrát zcela ponořenou pod vodou. Udělal další skok.

Při svém druhém skoku už neměl takové štěstí.

Skála byla ohlazená vodou a porostlá chaluhami, a proto

velice kluzká. Ginger sice doskočil správně, nohy mu

však podjely a on spadl jak široký tak dlouhý do vody.

Bleskurychle se vynořil, lapal po vzduchu, ale zároveň s

radostí zjistil, že má pod sebou písčité dno, na něž se

může postavit. Bezděky zamířil k ostrovu, cákal přitom

ve vodě a vůbec záměrně tropil co možná největší hluk.

Dvakrát se potopil, když vkročil do hluboké průrvy,

pokaždé musel několika tempy doplavat k pevnému dnu,

ale jeho cíl naštěstí nebyl příliš vzdálen. Dostihl ho ještě

dříve než si to uvědomil. Pevné písčité dno vystřídal

měkčí pobřežní písek. Tam se Ginger zastavil a ohlédl se.

Všude bylo ticho, nikde se nic nepohnulo – až na

zčeřené, do běla se lesknoucí vlnky na vodní hladině,

které dosud vyznačovaly jeho cestu. Po desetinožcích

nebylo ani potuchy. Napadlo ho, zda to všechno nebyl

jen příšerný sen. Člun neviděl; uvědomil si, že je na

druhé straně ostrůvku.

135

Ginger udýchaně klesl na suchý písek a všechno své

úsilí vynaložil na to, aby zklidnil dech a získal potřebné

sebeovládání. Zaťal pěsti, aby se mu nechvěly prsty:

nebezpečí už sice pominulo, ale on byl z té hrůzy celý

zesláblý a rozechvělý. Lidské nepřátelství dovedl

pochopit, přírodní pohromy se daly očekávat a bylo

možné jim čelit nebo na ně vyzrát, ale tyhle strašné

nestvůry z mořských hlubin …

Ginger si odhrnul vlasy s čela, vstal a pátravě se

zadíval k ostrůvku. Doufal že spatří člun, jak ho voda

unáší za ostrov. Byl si vědom toho, že ho může zachránit

snad jen nějaký nečekaný proud nebo náraz větru, který

by ho zanesl ke břehu.

Už by za nic znovu nevstoupil do té vody, kde se to

hemžilo takovými příšerami, i když si uvědomoval, že

jedině tak by člun mohl zachránit. Chápal sice, co jeho

ztráta bude pro Bigglese i pro něj samotného znamenat,

ale zároveň věděl, že se do vody neodváží. Zjistil, že i

odhodlání ze všech svých sil přispět ke zdaru věci má své

meze, ačkoli ještě před několika hodinami by takové

úvahy rozhořčeně odmítal.

Jistou útěchu pro Gingera znamenala myšlenka, že

by snad jeho člun mohl vyhodit na břeh mořský příboj.

Několik minut pozoroval vodní hladinu, aby zjistil zda

voda stoupá či klesá. Zpozoroval sice, že vlnky jsou o

něco níž než rysky, označující nejvyšší stav a vyznačené

obvyklým nánosem chaluh a mořských lastur, nemohl

však zjistit, zda voda stoupá či klesá, protože byla téměř

nehybná.

Náhle si uvědomil, že jak tam tak uprostřed bílého

břehu stojí, může ho vidět kdekdo, člověk nebo zvíře,

protože tu určitě něco slídilo kolem. Takové počínání

136

nebylo příliš moudré. Nejbližší a nejdosažitelnější úkryt

ovšem skýtala džungle, která se za ním zdvíhala jako

černá opona, ale tam se Gingerovi nechtělo. Mnohem

více ho lákal konec zátoky, který nebyl příliš vzdálený.

Tam mu zmizel s očí Biggles a Ginger věděl, že touto

cestou se pravděpodobně také vrátí.

Neztrácel tedy zbytečně čas a vyrazil směrem k

zátoce. Ulevilo se mu když ji našel, ačkoli se tam písčitý

břeh ztrácel a ustupoval svažujícímu se skalisku, které

zvolna stoupalo zhruba do patnáctimetrového útesu.

Skalisko se táhlo podél pobřeží kam až mohl dohlédnout,

jedinou flóru na něm tvořily zakrslé křoviny a sukovité

stromy. Ty Ginger uvítal: poskytovaly mu úkryt, ale

současně mu nebránily ve výhledu na pobřeží. Zároveň

měl i velmi pěkný rozhled po skále, podél níž Biggles

pravděpodobně odešel.

V trochu větší vzdálenosti od břehu upoutal

Gingerovu pozornost podivný útvar nízkých stromků.

Zamířil k nim, protože si říkal, že by se tam mohl skrýt a

vyčkat Bigglesova návratu. Na místě však zjistil že ty

stromy jsou ještě podivnější, než se zdálo na dálku.

Opravdu vypadaly jako by byly dílem lidské ruky, jako

by to ani nebyl přírodní porost. Byly roztroušeny po

skupinách, po třech až čtyřech, ale někde stály jen dva

stromky. Gingerův údiv však vyvolalo spíš to, co bylo v

jejich korunách.

Pokročil ještě o pár kroků blíž a usoudil, že i kdyby

ty stromy přirozené byly, podivné útvary v jejich

korunách bezpochyby přirozené nejsou. Byla to jakási

uměle vytvořená hnízda, třebaže se s jistotou nedalo říci,

zda jejich původcem je člověk nebo nějaké zvíře či pták.

Ukázalo se, že na nižších větvích, obvykle tři až čtyři

137

metry nad zemí, jsou napříč uloženy jiné tenké větve.

Přes ně pak byly opět umístěny neumělé spletence z

drobnějších větví a v koruně bylo nakupeno proutí, takže

se to celé podobalo ptačímu hnízdu. Tahle hnízda však

nebyla kulatá, byla oválná či dokonce čtverhranná, asi

dva až dva a půl metru dlouhá a nanejvýš tři čtvrti metru

široká.

Několik minut stál Ginger na místě a všechno to s

údivem pozoroval. Hrome, co to asi je, pomyslel si a o

pár kroků ustoupil stranou, aby si stromy prohlédl z

jiného úhlu. „Pokud to vystavěli ptáci, určitě teď nejsou

doma,“ usoudil, popadl kámen a mrštil jím do nejbližší

koruny.

Nic se nestalo. Kámen se odrazil, dopadl zpátky na

zem a kolem se zase rozhostilo hluboké ticho.

„Tak toho tedy necháme?“ mluvil sám k sobě a

posadil se na vhodný balvan, z něhož měl rozhled oběma

směry. Bylo to velmi osamělé místo a Ginger si v té

chvíli uvědomil, že si toužebně přeje, aby se už Biggles

vrátil. Byl velice nešťastný ze ztráty člunu a bál se, co

mu asi Biggles řekne. Do tichého nočního vzduchu občas

zavanul nepříjemný zatuchlý puch, což k jeho pohodě

také nepřispělo. Chvílemi byl ten zápach tak odporný, že

se mu zvedal žaludek. Přesto však po zdroji onoho pachu

nepátral, soudil, že je to nějaká hniloba v lese.

Ginger seděl dlouho. Chvílemi se díval na břeh,

občas pozoroval cestu a tu a tam jeho zrak zabloudil na

měsíční paprsky mihotající se na vodě, která se

rozprostírala bezprostředně pod ním a sahala až k

dalekému obzoru. Zřetelně viděl ostrůvek, ale po jeho

člunu nebylo ani památky.

138

Z úvah ho náhle vytrhl jakýsi zvuk. Rychle vyskočil.

Rozbušilo se mu srdce. Zprvu sotva věřil svým uším.

Zvuk začínal jen docela slabě, ale rychle sílil. Pak už se

nebylo možné mýlit. Bylo to hluboké hučení mohutného

motoru. Nebyl to však hukot na jaký byl Ginger zvyklý,

nemohlo to být letadlo, ozývalo se to odkudsi z hloubky.

Polekaný Ginger se rozhlížel na všechny strany aby ten

hukot určil, ale nedařilo se mu to. Měl dojem, že se blíží

těsně nad zemí směrem od lesa, ale to bylo zcela

vyloučeno. Po několik neuvěřitelných vteřin měl pocit, že

se mu ten hluk vráží přímo do nohou, asi jako by ten

motor běžel přímo pod ním. A potom, jako by někdo

otevřel dveře strojovny, se hukot zdesateronásobil a kdesi

za Gingerem ve vlnách doléhal ven. Ginger se otočil,

připraven na cokoli, jen ne na to, co právě spatřil.

139

Ginger sotva dýchal, když se před ním objevila nade vší

pochybnost velitelská věž ponorky.

140

Přímo na úpatí nízkého útesu, na němž Ginger stál,

se z vody velice pomalu vynořoval jakýsi černý předmět

podobající se torpédu. Letec na ten výjev dobrých pět

vteřin nechápavě upřeně hleděl a sotva dýchal. Když se

pak před ním objevila nade vší pochybnost velitelská věž

ponorky, náhle všechno pochopil a zalehl na zem. Chvěl

se, rozčilením, ale plně se ovládal. Byla to ponorka, která

se pod vodou vydávala na širé moře.

Z kruhovitého lodního nástavce vyčnívaly siluety

hlav a ramen dvou mužů a ke Gingerově uchu dolehlo

několik podivných cizích slov.

Ginger v tichém údivu pozoroval to zlověstné

plavidlo, poněkud vzrušen vědomím, že nyní zná

tajemství nepřátelské ponorkové základny. Ponorka se

jako obrovská ryba držela svého kursu, zanechávajíc za

sebou blýskavou stopu rozčeřené vody. Rychle se

zmenšovala, neboť když minula oblast ostrůvků, přidala

plyn. Hukot motorů se pak postupně měnil v dunivé

vrnění a nakonec utichl. Krajina opět nabyla svého

původního vzhledu.

141

Kapitola, dvanáctá

Sloní ostrov

Když Biggles opustil Gingera a vydal se podél

pobřeží, nemohl si směr své cesty příliš vybírat. Už z

dřívějších zkušeností věděl, že džungle, která jako rubáš

pokrývala celý ostrov, je prakticky neproniknutelná i ve

dne, a proto bylo zcela vyloučeno pokoušet se do ní

proniknout za noci. Nehledě na nebezpečí, jež by člověku

hrozilo od divokých zvířat, vylučoval cestu džunglí i

hluk, který by nutně způsobil, když by si klestil cestu.

Biggles se proto raději držel pobřeží, i když si

uvědomoval, že mnohem lepší přehled o ostrově by

získal s vršku, který byl v jeho středu.

Biggles nevěděl, jaký terén ho čeká na konci té malé

zátoky, kde končil písčitý břeh. Mohl pouze doufat, že

vegetace v těch místech nebude natolik hustá, aby mu

znemožnila další cestu. Když tam dorazil, ke svému

potěšení

zjistil,

že

písek

ustupuje

svahovitému

skalnatému pobřeží, na němž se džungle uchytila jen

velmi málo. Rychle se prodral houštinou a držel se co

možná nejblíže okraje skály. Z podrostu párkrát zaslechl

různé zvuky, nasvědčující, že se všelijaká divoká zvířata

vydala za svými nočními spády, nic však nesvědčilo o

přítomnosti lidí. Zdálo se, že je na celém ostrově sám. Po

jeho pravé straně bylo tiché, mlčenlivě moře, které se v

kouzelném světle úplňku bledě třpytilo; po levici měl les

– temný, neprobádaný, těžký, naplněný hrozbou.

142

Biggles tak urazil jistě alespoň pět nebo šest

kilometrů, ale stále neviděl ani neslyšel nic podezřelého.

Jeho pozornost však přesto neochabovala. Všiml si, že

má měsíc za zády a uvědomil si, že pokud bude sledovat

oblouk pobřeží, změní směr svého putování. Odhadoval,

žc ostrov obešel asi ze čtvrtiny. Pohled dopředu mu říkal

že skalní útes stoupá výš a výš, měl však před sebou ještě

jednu malou zátoku, o něco menší než byla ta, v níž

přistál, ale jinak naprosto stejnou. Vypadalo to, jako by

tu obrovitý bagr urýpl velký kus skály.

Biggles dorazil na místo, kde se skalní útes svažoval

k zátoce a zastavil se, aby blíže prozkoumal okolí. Po

několika vteřinách zjistil, že zátoka je právě tak pustá

jako ostatní oblasti, a tak se vydal po svahu dolů, opatrně

našlapuje s kamene na kámen. Nakonec na úpatí svižně

seskočil do písku.

Když dopadl, ošklivě to žuchlo a rázem se zabořil až

po kotníky. Měl dojem, jako by se půda pod ním

propadla a jako by mu písek nohy sevřel; pokoušel se

pokročit vpřed, nechápal ještě, že je v pevném zajetí

tekoucího písku. Pak mu ovšem došlo, že kdyby se tu jen

na okamžik zastavil, určitě by zahynul tou nejstrašnější

smrtí. Naštěstí příliš chvátal, takže to všechno bylo jen

otázkou několika okamžiků.

Myšlenka na tekoucí písek mu bleskla hlavou když

už padal. Pudově rozpřáhl ruce aby se něčeho zachytil a

nahmátl jakýsi převislý zakrslý stromek.

Biggles se na stromek zavěsil, prsty pevně svíral

větev. Několik zoufalých okamžiků, kdy se vší silou

přitahoval blíž ke kmeni, to byla zoufalá hra o život.

Vydrží větev ten nápor, nebo se zlomí a on v té

smrtonosné pasti uvízne? Větev však vydržela a tak, když

143

se Bigglesovy nohy začaly ze zrádného písku vynořovat,

byl kritický okamžik překonán; pak už ležel v mžiku na

skále. Sotva dechu popadal, ale netřásl se.

Nějakou chvíli seděl Biggles na útesu. Chladnýma,

nevraživýma očima se díval dolů na ten nevinně

vyhlížející břeh a vštěpoval si do paměti ponaučení,

jehož se mu právě dostalo: v tropech nelze věřit ničemu,

dokonce ani tomu, co vypadá zcela nevinně. Poté se

zhluboka nadechl a chystal se na další cestu.

K své nelibosti zjistil, že to zřejmě bude nejen

nesnadné, ale dokonce nemožné; džungle totiž končila

dole přímo u tekoucího písku a vypadala zcela

neprůchodně. Biggles se snažil hledat cestu po jejím

okraji, mezi spletitými křovisky. Do jisté míry se mu to

také dařilo, ale po chvíli narazil na hlubokou soutěsku, do

níž se mu příliš nechtělo. Vrátil se proto ke skále, od níž

vyšel, a náhle s údivem zjistil, že se po výběžcích útesu

může dostat dovnitř ostrova. Začal si v tu chvíli vyčítat,

proč ho tato možnost nenapadla už dříve, ale když

všechno uvážil, nedivil se, že ho zlákal právě onen tak

nevinně vypadající břeh.

Terén nyní stoupal strmě a proti Bigglesovu

očekávání porost nejen že nehoustl, ale naopak začal

řídnout. Po čtvrt hodině namáhavého pochodu komodor

dorazil na vrch pěkného kopce, kde se mohl rozhlédnout

a udělat si představu o celém ostrově a jeho pobřeží.

Právě to pobřeží bylo předmětem jeho mimořádného

zájmu, protože nepředpokládal, že by se ponorková

základna dala zřídit jinde.

Bigglesův zrak obhlížel mořský břeh, ale všechno,

co viděl, byly jen holé kusy pobřeží, zátoky a skalní

útesy. Zklamaný letec se rozhlédl ještě jednou, tentokrát

144

s větší pečlivostí, ale výsledek byl týž. Biggles tomu

nechtěl věřit a trvalo mu dobrých deset minut, než si

připustil, že jeho předpoklad byl zcela mylný.

„Tak to tedy je.“ zabručel si pro sebe, odevzdávaje

se osudu; sám totiž před sebou skrýval své zklamání.

„Ale to neznamená, že bych si nemohl zakouřit.“

Vytáhl z pouzdra cigaretu, rozvážně jí poklepal po

hřbetu ruky a pak si zapálil. Chvilku váhal a prohlížel si

krajinu, pustou a bez života jako kdysi, když se v

kterémsi dávném věku vynořila z moře. Přemýšlel, co

dál, když jeho plán tak dokonale selhal.

„Hrom do těch čar,“ ulevil si, když si vzpomněl na

mapu, kterou nalezli v džunce. „Tenhle ostrov je jistě jen

nějaké zásobovací a záložní stanoviště nebo něco

podobného. To by bylo jediné možné vysvětlení. No, asi

bych udělal líp, kdybych se podíval, jak se dostanu

zpátky.“

Odstoupil od stromu o který se dosud opíral. Právě v

tom okamžiku cosi hvízdlo a do kmene stromu se zabodl

dobře mířený ostrý kris, malajský nůž. Biggles nevěděl

kde se tu ten kris vzal a ani se po tom nesnažil pátrat. Jen

sotva chápal, co se to tu přihodilo, a jen se vyděšeně

ohlédl na kris, jehož střenka se ještě chvěla a jeho

ocelová čepel se jasně blýskala ve světle měsíce. Přikrčil

se a dal se na útěk.

V tom chvatu zahlédl řadu postav, míhajících se

mezi stromy jako stíny ve vzdálenosti necelých deseti

metrů; Biggles kličkoval jako zajíc a uháněl od nich pryč

jak nejrychleji dokázal.

Neztrácel čas tím, že by sáhl po automatické pistoli;

jeho protivníci byli příliš početní a příliš rozptýleni. Na

pistoli ještě bude času dost až mě dohoní nebo až budu v

145

úzkých, pomyslel si Biggles a zamířil s kopce směrem ke

skalnímu útesu.

Za ním se ozývaly výkřiky. Biggles jen doufal, že je

Ginger zaslechne, a že je pochopí jako výstrahu, aby byl

připraven rychle odplout, jakmile Biggles doběhne na

břeh. Pokud se mu to ovšem vůbec podaří! Letec

kličkoval, krčil se při zemi a skákal, ale uháněl stále

vpřed. Když dorazil ke skalnímu útesu, zabočil prudce

doprava a vyrazil zpátky po cestě, po níž sem přišel,

třebaže to bylo za zcela jiných podmínek. Zpočátku se

vůbec neohlížel a celou svou pozornost soustředil na

překážky, které se mu stavěly do cesty. Když však doběhl

na volné prostranství před místem, kde se skála začala

svažovat do zátoky, odvážil se rychle ohlédnout.

To, co zahlédl, ho přimělo k ještě většímu tempu:

jeho pronásledovatelé se shlukli a byli od něho necelých

padesát kroků. Když dostihl protější stranu mýtiny,

znovu se ohlédl a ke svému zděšení zjistil, že se tlupa

blíží, že jsou nyní zřejmě rychlejší než on, když mají

cestu volnou a kořist v dohledu.

Biggles nasadil ke konečnému spurtu. Shýbl se,

protože před ním se stromu visela suchá větev, ale

současné přehlédl balvan na cestě. Zakopl o něj a chvíli

ze všech sil balancoval aby se udržel na nohou. V té

rychlosti však mohla mít ztráta rovnováhy jediný

výsledek: okamžik se ještě řítil, zoufale mávaje rukama a

pak ztěžka dopadl na zem.

146

Ohlédl se vyděšeně na kris, jehož střenka se ještě chvěla.

147

Kapitola třináctá

Příšerné útočiště

Ginger stále ještě ležel na skalním útesu a upřeně se

díval ven na moře, na místo, kde zmizela ponorka. Náhle

uslyšel zvuky, které ho rázem zdvihly na nohy. Byl to

jakýsi zmatený povyk, několik hlasů, které jako by na

sebe pokřikovaly. Nezněly nijak přátelsky a pokud byl

Gingerův předpoklad správný, nějak to souviselo s

Bigglesem. Také tomu tak ve skutečnosti bylo. Když ten

pokřik po několika vteřinách umlkl, vystřídán dupotem

utíkajících nohou směřujících k němu, Gingerovy obavy

vzrostly.

Přesto však neztratil odvahu. Uvědomoval si, že

nemá význam utíkat, protože člun byl tak jako tak pryč,

takže vlastně ani nebylo utíkat kam. Proto se Ginger

vydal směrem, kde by se mohl ukrýt. Především se

nabízela ona obrovská hnízda v korunách stromů, takže

Ginger neváhal a na jeden ze stromů se vyšplhal. Když

vylezl až nahoru a položil se tam na břicho, ucítil hrozný

zápach, ale nijak na to nedbal, byl především soustředěn

na rychle se blížící dupot a povyk.

Brzy se stal svědkem honičky. Při okraji skalního

útesu kdosi utíkal, skákal po roztroušených kamenech a

kličkoval kolem stromů a křovisek: byl to Biggles! Za

ním se hnal s odhodláním vlčí smečky houf Dajaků či

jiných domorodců. Na tu vzdálenost a při nedostatku

světla nedokázal Ginger přesně zjistit, kdo to je, a ani o

to nijak zvlášť nestál. Rozhodující bylo že ti chlapi jsou v

148

patách Bigglesovi a ten že utíká, aby si zachránil život, k

jediné naději na únik – ke člunu. Ale člun tam nebyl!

Ginger byl z pomyšlení na tuto úděsnou skutečnost

naprosto zničen. Jako by ochrnul a oněměl, náhle

nevěděl, co podniknout. Jen sebou zmítal jako ve vysoké

horečce a vytřeštěně zíral na tu honičku, neschopen jasné

myšlenky nebo konkrétního činu. Má vystřelit? Kdyby to

udělal. Biggles by se nejspíš zastavil. Právě toho se

Ginger bál, protože by ho ta tlupa mohla dohonit. Ale

bude-li zticha, komodor se požene dolů, kde zjistí, že tam

není člun, ani Ginger! Co dělat?

To všechno běželo Gingerovi hlavou, zatímco

sledoval, jak se ten závod blíží. Jeho myšlenky však

zdaleka neměly logický sled, spíše to byla jen chaotická

směs dojmů.

A právě ve chvíli, když byl Biggles zhruba na stejné

úrovni jako Gingerovo hnízdo, přihodilo se najednou

tolik věcí, že to vypadalo spíš jako zmatený sen. Začalo

to tím, že Biggles zakopl o další balvan a provedl takový

střemhlavý skok, že se v Gingerovi zatajil dech. Přitom

se bezděky pohnul aby nakoukl, zda se snad Biggles

nezranil. Konstrukce hnízda, spleteného snad ze shnilého

proutí, však s takovou námahou nepočítala a tak se ta

celá stavba s ostrým praskotem začala hroutit.

Ginger reagovat zcela automaticky. Aby se zachránil

před pádem, zachytil se proutí, ale dříve než se mu to

podařilo, rozmetal ho pěknou hromádku kolem dokola.

Prsty přitom sevřel cosi měkkého a ucítil odporný

zápach. Pak se podíval pod sebe, aby zjistil, co to vlastně

drží.

To, co uviděl, bylo poslední kapkou, kterou přetekl

pohár odolnosti jeho už beztak dost namáhaných nervů.

149

Uviděl nehybnou vytřeštěnou tvář, lidskou tvář, nebo

spíše to, co kdysi bylo lidskou tváří, pokud lze ve výrazu

malajského Dajaka nalézt cokoli lidského. Ani zaživa to

jistě nebyl žádný krasavec, ale ten odporný vzhled v

pokročilém stupni rozkladu prostě nelze popsat.

Když Ginger pohlédl do skelných mrtvolných očí a

na šklebící se ústa s vyceněnými zuby, zatajil se v něm

dech. Zapomněl kde je, co dělá, zapomněl co se děje pod

ním, zkrátka zapomněl na všechno. Zděšeně vykřikl,

vymrštil se, mávaje pažemi aby udržel rovnováhu, a v té

chvíli ho vůbec nezajímalo, kam dopadne. Byl by

vyskočil, i kdyby pod ním číhal vyhladovělý íev, protože

myslel jen na jedno: aby byl z té hrůzné hrobky, kterou si

zvolil za útočiště, co nejrychleji pryč.

Podvědomě si přitom povšiml tlupy mužů, která sem

právě doběhla. Zarazili se, spustili zmatený povyk,

vyráželi různé skřeky a rychle couvali zpátky. Ginger

právě dopadl na zem. Chvilku potichu a téměř bez dechu

ležel. Pak potácivě vstal a v předklonu se vyjeveně

rozhlížel. V dohledu nebyla živá duše. Muži zmizeli a

zmizel i Biggles. Ginger byl najednou úplně sám, i když

mu to připadalo zhola nemožné. Stále se ještě vytřeštěně

rozhlížel a snažil se přinutit mozek, aby to všechno

pochopil. Aby si uvědomil, že se jeho dočasné útočiště

úplně zřítilo a jeho hrůzný obyvatel vypadl na skálu.

Samozřejmě ho nic nemohlo přimět k rychlejšímu

odchodu. Otočil se a rovnou za nosem uháněl na pobřeží.

Bigglesův úprk se podobal pádu střemhlav, zatímco

Gingerův útěk byl zcela bezhlavý.

Dlouho to však netrvalo. Když Ginger zahnul za

skalisko právě v místech, kde se svažovalo k mořskému

písku, narazil na kohosi utíkajícího opačným směrem.

150

Oba měli tak naspěch, že se jeden druhému ani

nevyhnuli, takže se srazili hlavami. Ginger uklouzl

stranou jako míč na kluzkém fotbalovém hřišti a svalil se

do houští, až to zapraštělo. Mlátil kolem sebe rukama

nohama, mrskal se jako kapr na suchu, ale nakonec se z

té houštiny dostal. Stanul jako zkamenělý a vykulil oči na

Bigglese. Ten seděl na zemi, mnul si koleno, do něhož se

při pádu uhodil, a tiše klel.

Ginger měl nepopsatelnou radost. „Pojď, Bigglesi!“

zasípal. „Pojď, půjdeme z tohohle děsného místa pryč!“

„To mám právě v úmyslu,“ odsekl mu nakvašeně

Biggles. „Kde máš člun?“

Ginger se zajíkl. „Není tu,“ hlesl zkroušeně.

„Jak to myslíš – není tu?“

„Tak, že ten člun je prostě pryč.“

„Pryč? A kdo ho vzal?“

„Nikdo ho nevzal, on prostě vzal roha!“

„Zmizel? Zbláznil ses?“

„Chobotnice ho vzala,“ vysvětloval zmateně Ginger.

„Nekecej takové nesmysly!“ osopil se na něj

Biggles. „To si myslíš, že ti uvěřím, že nějaká chobotnice

vlezla do našeho člunu a odveslovala s ním pryč?“

„Ne – totiž, zrovna takhle to nebylo. Víš …“

„Počkej, počkej!“ přerušil ho Biggles. „Abych tomu

dobře rozuměl. Tak tedy člun je pryč. Je to tak?“

„Přesně tak!“

„No to je tedy dobré!“ zavrčel Biggles vztekle.

„Takže aspoň teď víme, na čem jsme. Za chvíli mi můžeš

vysvětlovat jak jsi o ten člun přišel, ale teď radši půjdeme

dolů na pobřeží, zkrátka pryč odtud, protože ti hnědí

tchoři by se mohli zase vrátit.“

151

„Já jsem je postrašil, že jo?“ ptal se Ginger, když už

pospíchali dolů k moři.

„Kdepak postrašil! Postrašil to není to správné

slovo. Představ si, že by ses procházel v noci někde po

hřbitově a najednou by nějaká mrtvola vyvalila náhrobní

kámen a s vřeštěním by vyskočila z hrobu. Nezděsil by

ses? Já bych řekl, že bys dlouho nečekal, aby ses jí mohl

něco zeptat!“

„To teda ne,“ souhlasil Ginger. „to určitě ne.“

„Tak vidíš!“

„Ale copak to místo je nějaké malajské pohřebiště?

Jaký to má smysl?“

„Jaký to má smysl? Na těchhle ostrovech? Kdyby

Malajci svého mrtvého chtěli pohřbít do země, nemohli

by ho zahrabat příliš hluboko, protože k tomu nemají

potřebné nářadí, a krokodýli by pak mrtvolu zase

vyhrabali. Proto je Malajci pohřbívají na stromech, jenže

tys náhodou našel nějaký prázdný hrob.“

„Povídali, že mu hráli.“ odsekl Ginger. „Ten

nebožtík totiž byl doma, jenže já si ho nevšiml, když

jsem tam lezl, na to můžeš vzít jed. A to vřeštění, které

jsi zaslechl, to jsem byl já, když jsem se s mrtvolou

poprvé seznámil. Fuj!“

„No to se tedy nedivím, že ti chlapi, co mi byli v

patách, zmizeli, jako když do nich střelí,“ poznamenal

Biggles a musel se při té vzpomínce usmát. „Ale nebudu

zapírat, já jsem byl stejně vyděšený jako oni. To bys

koukal, jak jsem to natíral, když jsem se zase postavil na

nohy. Ale v tom běhu mi došlo co to asi bylo a tak jsem

se vrátil, abych tě vzal s sebou. – Počkej, tohle by se nám

mohlo hodit jako skrýš, než si promluvíme, co

podnikneme dál.“

152

Oba muži dorazili k mořskému pobřeží, dál však

nepokračovali podél vody, ale klestili si cestu okrajem

džungle. Brzy zapadli do narudlého stínu pod obrovitým

přesličníkern.

„Tak, a teď mi pěkně pověz, co se vlastně stalo!“

vyzval Biggles Gingera. „Ale stručně! Všichni teď vědí,

že na ostrově je minimálně jeden cizinec a tak bych se

musel moc mýlit, kdyby se za námi co nejdřív nevydaly

pátrací oddíly těch Malajců.“

„Tady v té tmě nás nikdy nenajdou.“ prohlásil

optimisticky Ginger.

„Snad ne, ale určitě budou střežit každé místo, kde

se dá přistávat, protože samozřejmě vědí, že kdokoli se

sem dostal, musel připlout na člunu.“

„Jen tak mimochodem,“ zeptal se Ginger, který si

teprve nyní uvědomil, proč sem vlastně přišli a co sám na

vlastní oči spatřil, „neviděl jsi tu nějakou ponorku?“

Biggles si Gingera změřil pohledem. „Ne!“ odsekl.

„A taky jsem neviděl žádné místo, kde by nějaká ponorka

mohla být.“

„To já zase něco viděl!“ řekl Ginger důrazné.

Biggles sebou škubl. „Tys něco viděl? A co?“

vyhrkl.

„Já viděl ponorku.“

„A kde?“

„Zrovna tam vpředu na konci té zátoky – tamhle,“

ukázal Ginger.

„Cože? U toho skalního útesu?“

„Jo! Ta ponorka se totiž vynořila přímo z toho

útesu.“

„Vynořila se přímo z toho útesu – co to, člověče,

blábolíš?“

153

„Říkám ti, že jsem tu ponorku viděl, jak se vynořila

ze skalního útesu a vyplula na širé moře. Určitě tam musí

být díra – snad nějaká jeskyně.“ Pak Ginger stručně

popsal, jak to podmořské plavidlo nejdříve slyšel a teprve

potom spatřil. Pak pokračoval v popisu svých příhod od

okamžiku, kdy první chobotnice odtáhla jejich člun od

břehu ostrůvku směrem do moře.

„Těbůh! To sis s nimi užil pěknou noc,“ podotkl

Biggles, když Ginger domluvil. „To už se nedivím, žes

byl tak bez sebe, když jsi do mě vrazil. A co teď

podnikneme? Tohle je tedy to místo, které jsme hledali, o

tom už není pochyb. Jenže nám to zatím k ničemu není,

pokud nenajdeme nějaký způsob, jak se dostat na místo

schůzky.“

„Nemyslíš, že bychom si mohli postavit nějakou

pramici?“ navrhl Ginger plný naděje.

Biggles se na něj jen smutně podíval. „Už jsi někdy

zkoušel postavit si pramici?“ zeptal se ho.

„Ještě ne.“

„Tak to nedělej! Já to totiž už zkoušel. Jo, v

románech se to pěkně popisuje, ale tomu nevěř, hochu! A

kromě toho, já ani netoužím plout na pramici po moří,

kde je plno chobotnic. Po tom všem, cos mi vykládal, by

mi ani parník nebyl dost velký. Ale ono je to všechno

jedno: teď, když nás vypátrali, nám tady na tom ostrově

nebude moc do smíchu, ledaže bys souhlasil s tím, že

bychom se tu na chvíli uvelebili. Ale jakmile se ti

holomci z toho leknutí vzpamatují, určitě se vrátí, a já ty

zbraně, co mají u sebe, nemám rád.“

„Jaké zbraně to jsou?“

„Je to takzvaný kris – kříženec tesáku se sekyrou.

Moc škaredý nástroj!“

154

„Copak oni nemají střelné zbraně?“

„Asi ne, jinak by po mně určitě práskli, na to vem

jed.“

„A co se vlastně stalo?“ vyzvídal Ginger. „Myslím,

jak ses k nim vlastně dostal?“

Biggles popsal několika slovy své dobrodružství.

Když skončil, začínala obloha blednout a komodor se s

obavami rozhlédl po pobřeží.

„Podívej se, začíná svítat,“ poznamenal. „Uděláme

líp, když si najdeme nějakou lepší skrýš než je tahle.

Nějakou, kde bychom mohli strávit celý den. Nejdříve se

ale musíme přesvědčit, že už není naděje, abychom ten

člun dostali zpátky. Pokud se dostaneme tamhle vpravo,

kde břeh stoupá, uvidíme na ten ostrůvek. Pojďme! Ale

pořádně koukej, co kdyby tu byl některý z těch

umouněnců.“

155

Kapitola čtrnáctá

Kde je torpédoborec?

Oba muži se vydali podél pobřeží. Drželi se přitom

tak těsně při okraji džungle, jak to jen bylo možné.

Protože se rychle rozednívalo, dali se do vytrvalého

poklusu. Dorazili velmi brzy na konec zátoky, kde byla

džungle u moře v takové blízkosti, že se museli zastavit.

„Pojď sem, Gingere, budeme si muset proklestit

cestu tímhle neřádem,“ řekl Biggles a vkročil do

podrostu, aby se dostal na vrcholek vyvýšeniny, o níž se

předtím zmiňoval.

Chůze byla obtížná. Oba letci museli několikrát

obcházet padlé stromy obalené přilnavými cizopasníky,

do zátoky však dorazili v pravou chvíli. Celí udýchaní a

rozcuchaní se začali rozhlížet po mořském břehu.

„Koukej!“ vykřikl radostně Biggles a také Ginger

zajásal, neboť tam pěkně na suchu ležel jejich člun.

Kýlem v písku, právě za skalnatým výstupkem, kam ho

patrně vynesl mořský příboj.

„Bylo by lepší ho někde schovat.“ usoudil Biggles.

„Kdyby na něj někdo přišel, pak už by bylo pozdě.“

Vydali se znovu na cestu, tentokrát s kopce dolů ke

člunu.

„Co s ním uděláme?“ zeptal se Ginger, když

konečně dorazili ke svému plavidlu a s úlevou

konstatovali, že člun není vůbec poškozen a že i vesla

jsou na svém místě.

156

Biggles rychle uvažoval. „Musíme se dostat ven za

ten ostrůvek, jak jsme si to ujednali se Sullivanem,“

odpověděl: „Ale já se musím přiznat, že mám sto chutí

podívat se na to místo odkud vyplula ponorka a pořádně

si to tam prohlédnout. Určitě je tam nějaká jeskyně nebo

skrytá zátoka. Je to sice trochu nebezpečné, ale někdy se

na to podívat musíme, abychom věděli na čem jsme. Celý

tenhle požehnaný ostrov do povětří vyhodit nemůžeme, a

koneckonců bychom mohli celé týdny bombardovat jen

stromy a životně důležitou ponorkovou základnu bychom

vůbec nezasáhli.“

„Tak dobrá, když tam chceš jít, myslím, že není

příhodnější doba než právě tahle,“ souhlasil Ginger.

„Jak dlouho nám potrvá, než se tam dostaneme?“

„Asi deset minut, řekl bych, že ne déle. Je to přesně

na opačném konci zátoky.“

„Tak se na to pojďme podívat!“ rozhodl Biggles,

který si však moc dobře uvědomoval, že je to zoufale

odvážný podnik. Ale jak řekl, stejně by se na to místo

museli některý den podívat a sotva mohli doufat, že bude

lepší příležitost než právě teď.

Oba muži tedy odstrčili člun do průzračné vody a

nasedli. Biggles se chopil vesel a za chvíli už lehce

klouzali po vodě ke svému cíli. Drželi se však tak těsně

při břehu, aby je někdo nezahlédl.

Když dorazili na druhý konec zátoky, přestal

Biggles veslovat, ale člun plul dál setrvačností kolem

skalnatého výběžku. Chvíli se Biggles díval dychtivě

před sebe, ale pak zůstal zírat v údivu: před sebou měl

rovnou skalní stěnu, v níž nebyla ani jeskyně, ani

rozsedlina. Od bujně zeleného porostu v patnáctitnetrové

157

výšce nad hladinou spadala skalní stěna kolmo dolů až k

tyrkysovým čeřícím se vlnkám, celistvá a neporušená.

Biggles se obrátil na Gingera, a tázavě se na, něj

podíval. „Tak co ty na to?“

Ginger byl v rozpacích. Ještě nikdy ve svém životě

neměl tak nepříjemný pocit. „Nevím, co si o tom mám

myslet, věř mi!“ odpověděl zmateně.

„Snad mě nebudeš chtít přesvědčovat, že se ta

ponorka vynořila rovnou tadyhle ze skály?“

Ginger zavrtěl hlavou. „Ne, to ne,“ řekl. „Ta skála je

pevná, tu by mohlo odstranit jen zemětřesení.“

„Tak co mi tedy řekneš?“ naléhal Biggles.

„Nevím, když se na tu stěnu dívám, musím mlčet

jako ryba,“ usmál se rozpačitě Ginger.

„Víš určitě, že tohle je to správné místo?“

„Zcela určitě!“

„Pak jsme se tedy dostali do světa zázraků,“

prohodil ironicky Biggles a ponořil vesla opět do vody.

„Co chceš dělat?“

„Co bych dělal, vrátím se na ten ostrůvek. Nemá

smysl abychom tady okouněli a koukali na holou stěnu.

Je to poněkud jednotvárné, nezdá se ti? Už mě to nudí.“

Pak už mlčeli. Biggles vesloval zpátky přes zátoku,

pak zahnul za ostrůvek, takže byli před pohledy od

hlavního ostrova skryti.

„Nezapomeň, že se to tady hemží chobotnicama.“

varoval Ginger Bigglese.

„Chtěl jsi snad říct ,chobotnicemi’, ne?“ opravil ho

Biggles.

„Prosím tě, co na tom?“ odporoval Ginger. „Kdybys

tady strávil minulou noc, tak bych tě chtěl vidět. Vsadím

se, že bys nemluvil líp.“

158

„Řekl bych, že tu za denního světla bude dost

bezpečno.“

„Ale co si počneme, až se setmí?“

„Odplujeme,“ odpověděl Biggles. „Pojď, vytáhneme

člun na břeh. Teď můžeme na všechno zapomenout; den

přečkáme tady ve stínu téhle skály.“ Biggles ukázal k

útesu zdvíhajícímu se na užším konci ostrůvku.

Zbytek dne vypadal spíš jako piknik. Slunce jasně

zářilo, ale slabá bríza vanoucí od moře mírnila horko v

příjemné teplo, zatímco voda a potraviny, které jim

Sullivan naložil do člunu, zaháněly pocit žízně a hladu.

Nějakou dobu si oba muži povídali o záhadě té ponorky.

Biggles byl značně skeptický a nijak se tím netajil, takže

nakonec začal o existenci té ponorky pochybovat i

Ginger.

„Mám dojem, žes tu ponorku vůbec neviděl. Ty si

jen myslíš, žes ji viděl,“ prohlásil Biggles.

Po obědě si oba střídavě zdřímli; jeden měl vždycky

hlídku a druhý odpočíval, ale ani jeden z nich nezaslechl

ani nezahlédl divochy, kteří – to už oba letci věděli –

tady na ostrově určitě byli.

„Řekl bych, že ti muži patřili ke kočovnému kmeni

Dajaků,“ usoudil nakonec Biggles, když slunce začalo

klesat k západnímu obzoru. „Mám dojem, že domorodci

v těchhle částech ostrova jsou skutečná sebranka, že by

člověka oddělali pro pár bot. Připadá mi to, jako

kdybychom se my oba pomátli na rozumu a jako kdyby

všechno tady byl jenom náš klam. Jako kdyby tu vůbec

nikdo nebyl. Ale – krucipísek! Co se to zase děje?“

Biggles vyskočil jako kdyby ho něco kouslo, když

nad nimi náhle zahučel motor letadla. Měli dojem, že je

někde těsně vedle. Také Ginger se vymrštil jako pružina

159

a oba zvědavě nakukovali za skálu. Naskytla se jim

nevysvětlitelná podívaná, takže nějakou dobu jen mlčky

zírali. Na modré hladině průzračné vody se na druhém

konci zátoky vznášel malý hydroplán. Na vodě se

stříbřitě vlnil jeho odraz. Jak jen se tam to letadlo

dostalo, když je předtím neviděli ani neslyšeli? Byla to

záhada odporující všem pravidlům logického myšlení. Na

klidné úvahy však nebyl čas: letadlo se rozjelo po moři s

takovým hlomozem, že vyplašilo všechny papoušky,

kteří s křikem vzlétli do vzduchu. Za letadlem se vznesla

i blýskavá vodní sprška a pak už se hydroplán šplhal

vysoko do oblak.

Biggles se natáhl do písku a přitáhl k sobě i Gingera.

„Tak co o tom víš?“ vyjel na něj.

„O čem?“

„No o tom hydroplánu!“

„O letadle? Tys přece žádné letadlo neviděl, ty si jen

myslíš, žes ho viděl,“ poškleboval se Ginger a oplácel

Bigglesovi, že si ho předtím dobíral s ponorkou.

Letadlo se mihlo v jejich zorném poli a šplhalo

nahoru, nabíralo výšku. Ani jeden z obou letců nevěděl,

co k tomu říci. Pozorovali ho, až byla z letadla na modré

obloze jen malá skvrnka. Pak se hukot motoru znovu

ozval a oba muži sledovali, že se letadlo vrací.

„Řekl bych, že si vyletělo na výzvědný let,“ podotkl

klidně Biggles. „To není špatný nápad. Ten chlap v

letadle má z té výšky rozhled všemi směry na vzdálenost

aspoň osmdesáti kilometrů – to je o něco lepší, než když

my je špehujeme z našeho člunu.“

„Třeba se díval po té džunee.“ poznamenal Ginger.

„To je docela dobře možné.“ souhlasil Biggles.

„Pozor, obrať se tváří k zemi! Lidskou tvař dívající se

160

nahoru může letec zahlédnout mnohem snáze než stovku

mužů hledících k zemi.“

Sklonili tedy hlavu a každý jen koutkem oka zahlédl,

jak hydroplán sklouzl na vodu. Jeho dlouhé plováky

políbily hladinu a pak letadlo jelo asi padesát metrů

směrem k jejich skalisku, aby se tam zastavilo. Pak se

znovu ozval hukot, to když se motor letadla rozeřval a

hydroplán zmizel za skalním výčnělkem. Hluk ustal. Oba

marně čekali, že se znovu ozve. Nad krajinou, která s

blížícím se soumrakem nabývala barvy slézu, se znovu

rozhostilo ticho.

Biggles začal sbírat obsah svých kapes, který

roztrousil po zemi.

„Co máme teď na programu?“ zeptal se Ginger.

„Já odtud odjedu.“ řekl klidně Biggles.

„To ti chválím,“ prohlásil Ginger s vřelým

souhlasem. „Nastává čas chobotnic.“

Jak bývá v tropech obvyklé, noc kolem nich nastala

velmi rychle. Když se chystali vyrazit, byla už skoro tma.

„Kudy?“ zeptal se Ginger, když zaujal místo ve

člunu.

„Chci se ještě jednou podívat na tu skalní stěnu,“

prohlásil Biggles.

„V téhle tmě toho moc neuvidíš.“

„Myslím, že to bude stačit.“

Biggles sice neřekl, co by tam rád našel, ale když

jeho člun obeplul skalní výběžek a odhalil tajemství

zmizení hydroplanu, neprojevil nejmenší údiv. V čele té

skalní stěny zcela dole u vodní hladiny zela velká černá

díra vypadající jako ústí nějakého tunelu.

„Že mě to hned nenapadlo! Vždyť na tohle by přišel

i úplný idiot,“ konstatoval Biggles nevrle.

161

„Na co by přišel?“

„Na to, že tu je jeskyně, která je přístupná při nízké

vodě, za odlivu, a je pod vodou za přílivu. Byl přece

příliv, když jsme sem dnes ráno připluli.“

„To je výborné.“ zněla Gingerova roztržitá

odpověď; jen nebylo jasné, zda Ginger hovoří o způsobu,

jímž Biggles rozluštil problém jeskyně, či o jeskyni

samotné. „Chceš se podívat dovnitř?“ zeptal se ještě.

„Ne. Podíval bych se tam samozřejmě docela rád.“

přiznal Bigles, „ale nemyslím si, že by to byl od velícího

generála nejlepší nápad. My jsme teď to tajemství

odhalili a musíme naše poznatky předat Sullivanovi, než

budeme riskovat další nebezpečí. On musí být

informován, musí mít možnost poslat svým lidem doma

zprávu, pokud by se nám přihodilo něco nemilého. Až

tenhle úkol splníme, určité se sem ještě vrátíme a

všechno to tady důkladně prohlédneme. Kdybychom se

totiž pak dostali do nějaké bryndy, nebudou naše

drahocenné životy už tak důležité.“

„Mluv za sebe,“ zavrčel Ginger.

Biggles se jemně usmál, zabral vesly a za chvíli se

už ostrov rozplynul v temném pozadí noci.

„Chceš se podívat po Sullivanovi?“ ptal se Ginger.

„Samozřejmě,“ odpověděl Biggles. „Budeme tam

poněkud předčasně.“

„To nevadí. Nechtěl bych hřešit na to, že jsme měli

trochu štěstí a tu jeskyni objevili. Hrozně rád bych se už

té zprávy zbavil, než se přihodí něco, co nám zasáhne do

života.“

„A co by se mohlo přihodit?“

„Na to se mě neptej. Copak jsem vědma? Ale už bys

měl vědět, že se při těchhle našich dobrodružstvích

162

obvykle v kritické chvíli přihodí něco, co nám udělá čáru

přes rozpočet.“

Ginger neodpověděl a uvelebil se ve člunu, aby se

mu čekalo co nejpohodlněji.

Když dorazili konečně na místo schůzky a neměli

nic na práci, v té smolně černé tmě jim čas ubíhal velmi

pomalu.

„Už je nejvyšší čas, aby se tu objevili,“ zavrčel

Biggles a upřeně se zahleděl do tmy směrem na širé

moře.

Uplynula další čtvrthodina a Biggles začal být jako

na trní. „To je tedy legrace,“ řekl jakoby sám k sobě.

„Nemohli jsme je nějak minout?“

Ginger na to neřekl nic. Biggles vyslovil to, co

napadlo i jeho, a tak neměl, co by k tomu dodal.

Následující půlhodina byla ta nejdelší, na kterou se

kdy mohli upamatovat. „Začíná to vypadat, že jsem měl

pravdu,“ usoudil Biggles.

„V čem?“

„No že se nám to začíná hatit.“

„Ale snad se torpédoborci nic nepřihodilo?“

„Tak proč tady už dávno není?“

„Přiznávám, že na to sám nemám odpověď.“ řekl

Ginger.

Uplynula další půlhodina, než se Biggles vytrhl ze

svého soustředěného naslouchání. „Myslím, že nemá

velký smysl, abychom tu dál čekali.“ usoudil s trpkostí v

hlase. „Sullivan nepřijede, jinak by tu už dávno byl.“

Ginger sotva vnímal závěr toho, co Biggles říkal.

Náhle totiž ztrnul a napjatě poslouchal. „Poslouchej!“

řekl tiše. „Něco slyším. Co to je?“

163

Odkudsi z velké dálky se ze širého moře rozléhal

hluboký dunivý zvuk. Na okamžik ustal, pak se

stupňoval a nato zase umlkl. O chvíli později se to dunění

opakovalo, a pak znovu, poněkud hlasitěji.

„Nepřipomíná ti ten rachot něco?“ zeptal se

najednou Biggles s podivným důrazem.

„Kdybychom byli blízko námořního leteckého

přístavu, řekl bych, že to je hydroplán, který popojíždí po

moři,“ odpověděl rozvážně Ginger.

„Mám dojem, žes na to kápl,“ souhlasil Biggles.

„Ty myslíš …“

„Že to je Algy, který sem pro nás jede po moři v

letadle. Torpédoborci se asi něco stalo.“

Ginger pocítil slabou nevolnost. „Jdi, prosím tě!

Doufám, že se tentokrát mýlíš.“ oponoval.

„Uvidíme,“ odpověděl Biggles pochybovačně.

„Jedno je jisté,“ pokračoval, když se ten hukot v temné

noci ozval již poměrně blízko, „je to letadlo, a pokud to

není Algy, tak nás brzy povezou – bradou vzhůru ve

slané vodě a bez vesla, jak říkají námořníci.“

Dunění se stále blížilo a z něho se dalo už velmi

snadno vytušit, co se děje. Kdosi, kdo seděl v kabině

letadla, otevíral škrticí klapku motoru a jakmile se letoun

rozjel, zase ji přivřel.

„Nerad bych, aby nás tu potopil,“ vykřikl náhle

Biggles a vstal.

Vyčkal až dunění motoru zase ustalo, přiložil ruce k

ústům v podobě trychtýře a pokusil se o polohlasný

letecky pozdrav.

Vzápětí jim odpovědělo stejné zavolání. Oba muži

poznali hlas Algyho a veslovali k němu. Za minutu se

před nimi objevily nejasné temné obrysy letadla

164

Nemesis. Biggles popohnal svůj člun a jeho příď se otřela

o trup hydroplánu právě pod kabinou.

Algy vykoukl. „Ahoj!“ křikl pilot a vypnul

zapalování.

„Ahoj!“ odpověděl rozmrzele Biggles. „Co si

vlastně myslíš, že tu na širém moři děláš kravál, jako

kdybys byl doma? Kde je torpédoborec?“

„Ten byl dneska ráno torpédován, aspoň mám ten

dojem.“

Biggles zkameněl. „Kristepane!“ vyrazil ze sebe. „A

potopil se?“

„Ne, Sullivanovi se podařilo dostat se s ním ke

břehu.“

Biggles stál ve člunu a vyrovnával rovnováhu.

„Rychle mi o tom povídej!“ vyzval Algyho.

„Tady není vlastně co povídat,“ odpověděl Algy

prostě. „Torpédoborec čekal v té malé zátoce u ostrova

Hastings – kotvil tam, jak víš. Já jsem se právě rozjel s

letadlem ke břehu a díval jsem se na něj, když mě div

nerozmázla vzduchová vlna při obrovském výbuchu. Pak

jsem vykoukl a viděl jsem jen mračno dýmu nad

Seafretem. Loď to dostala. Sullivan spustil kotevní lano a

přirazil s lodí rovnou ke břehu, asi padesát metrů od

místa, kde jsem stál.“

„Jsou nějaké ztráty na životech?“

„Nejsou.“

„Chvála Bohu, aspoň to. A co dělá Sullivan?“

„Sedí na břehu a kleje jako pohan. Námořnici

vytáhli na břeh spoustu zásob a postavili si tam tábor.“

„Hergot! Ti žlutí chlapi se asi pominuli, že vyvádějí

takové věci! Vždyť ono to vypadá jako by se docela

záměrně pokoušeli rozpoutat válku!“

165

„Ale to ne,“ nesouhlasil Algy. „Jak říká Sullivan:

kdopak může s jistotou tvrdit, že to bylo torpédo? Nikdo

nic neviděl ani před výbuchem, ani po něm. Kapitán říká,

že kdyby přijel domů a řekl, že se jeho loď potopila

protože byla torpedována, na admiralitě by se mu určitě

vysmáli. V dobách míru přece nikdo torpéda

nevypaluje.“

„Ale to mě podržte!“

„My sice dobře víme, že ta pakáž je pálí, ale těžko to

budeme dokazovat, zvlášť když ani nevíme, koho z toho

vinit.“

„No jo, to je vlastně pravda.“ připustil Biggles. „Tak

Sullivan je pořád ještě na Hastingsu?“

„Jo, a asi tam ještě nějakou dobu pobude.“

„A on nevolal radiotelegraficky o pomoc?“

„Ne. Řekl si, že by jeho volání SOS zachytili nejen

naši, ale i nepřítel, a že by si tím koledoval o další

průšvih. Že bude lepší zůstat u břehu a pár dní mlčet.

Měli jsme poradu a usoudili jsme, že musíme především

zaletět pro vás.“

„To jste usoudili správně,“ pokýval hlavou Biggles.

„A viděl jsi tu ponorku?“

„Neviděl jsem vůbec nic. Napadlo mě sice, že bych

se měl pokusit ji vypátrat, ale k čemu by to bylo? I

kdybych ji uviděl, stejně bych nemohl nic podniknout. A

kdyby pak ona vyplula na hladinu a uviděla mě, byl by to

malér. Zatím to totiž vypadá, že ti lidé ještě netuší, že tu

máme taky letadlo. Oni jen vystřelili na torpédoborec a

pak se ztratili.“

„Taky myslím, že to tak bude,“ připustil Biggles.

„Jestli chceš na palubu, tak sebou hoď abychom se

dostali zpátky!“

166

„Ne tak zhurta, ještě chvíli počkej!“ bránil se

Biggles. „Nech mě chvilku přemýšlet!“

Biggles se opřel o bok hydroplánu a hluboce se

zamyslel. A když se znovu pohnul, byl už pevně

rozhodnut. „Ne, já se s tebou domů nevrátím,“ řekl. „Ty

se nevrátíš?“

„Ne.“

„A co tady chceš dělat?“

„Zůstanu tady. Poslechni, věci se mají takhle. A

pamatuj si, co teď řeknu, budeš to muset opakovat

Sullivanovi. Tím místem, které jsme hledali, je Sloní

ostrov. Uprostřed skalní stěny na východní straně – skoro

naproti nám je jeskyně. Nevím, kam vede, ale uvnitř je

ponorka a letadlo, my jsme je viděli. Pokud je to nějaké

podzemní jezero nebo něco podobného, tak nemá vůbec

smysl abychom to bombardovali ze vzduchu, proto jsem

se tedy rozhodl vypátrat, co to vlastně je. Vchod do

jeskyně je za přílivu zatopen, takže všechno, co

podnikneme, budeme muset podniknout za odlivu. To je

alespoň můj názor. Teď odliv je. Jakmile vyjde měsíc,

zajedeme s Gingerem do té jeskyně a prohlédneme si to

podzemní válečné skladiště. Ty zůstaň tady, nebo ještě

líp: odkliď se jen za ten ostrůvek, tam tě od břehu nebude

vidět, ale nepřibližuj se příliš ke skalám, protože bys

mohl najít v kabině nějakou chobotnici, až budeš chtít

zase odletět. A nedělej větší hluk než je nezbytně třeba,

mohli by tě slyšet. Tak co, jak se ti tenhle program

zamlouvá?“

Algy chvíli váhal. „Nemůžu říct, že by mě to

nadchlo,“ přiznal s pochybami. „Myslíš, že je nutné, aby

ses vystavoval nebezpečí, které ti hrozí v jeskyni?“

167

„Je to naprosto nutné,“ prohlásil Biggles. „Copak

vůbec máme nějakou volbu? Jak to vidím já, mohlo by

celé britské loďstvo, které je na Dálném Východě, do

tohohle ostrova pálit několik týdnů, a těm chlapům to

neuškodí víc, než že je z toho kraválu rozbolí hlava.

Abychom je vytáhli na denní světlo, budeme potřebovat

účinnější metody. Ale dokud přesně nevíme, co máme

vlastně zničit, nemůžeme posoudit, jakých metod

bychom měli použít.“

„Ano, to je pravda,“ připustil Algy. „Ale co si

pomyslí Sullivan, když se nevrátíme?“

„Ať si myslí, co chce.“

„Doufám, že neprovede nic nerozvážného.“

„Já taky doufám – ale protože mu nemůžeme podat

zprávu, musíme se do toho dát sami.“

„Správně,“ souhlasil Algy. „Pokud jsi spokojen ty,

tak pro mě je to úplně v pořádku. Zajedu s letadlem k

tomu ostrůvku, co jsi o něm mluvil. Víš, kde to je?“

„Vím to moc dobře. Hoď mi sem lano! My tam

letadlo odtáhneme, není to nijak daleko a já bych byl

radši, kdybys nemusel natáčet motory.“

Zatímco letci táhli Nemesis do úkrytu, vyhoupl se na

oblohu měsíc. Letoun umístili za vysokým hřebenem

trochu narychlo, protože Biggles se skutečně obával, že

by je lidé na ostrově mohli zahlédnout nebo uslyšet.

Nešlo mu ani tak o jejich osobní bezpečnost, jako spíše o

to, aby jim vyšel plán. Jak Biggles svým druhům

vysvětlil, kdyby došlo k nejhoršímu, vždycky by ještě

mohli odletět, pokud ovšem letadlo bude nedaleko a

připraveno k okamžitému odletu. A tak šance, že se

odtud dostanou ve zdraví, byla velká.

168

„Ví někdo, kolik je hodin?“ zeptal se Biggles, když

letadlo spustilo svou malou kotvu do vody, v těch

místech hluboké asi deset metrů.

„Za pár minut bude půlnoc,“ odpověděl Algy a

pohlédl na hodinky na palubní desce. „Chceš se vypravit

hned teď?“

„Ne, nemyslím.“ odpověděl Biggles. „Z historie

víme, že právě hodina před svítáním je ta nejlepší, pokud

chcete zastihnout lidi v dřímotách nebo provést nějakou

lumpárnu. Proto ještě počkám. Prosím tě, připrav, mi

elektrickou svítilnu, budeme ji asi potřebovat.“

Algy odešel do kabiny, vzal tam malou elektrickou

lampu ve tvaru pochodně a podal ji dolů Bigglesovi, stále

ještě stojícímu ve člunu. „Ještě nějaké přání?“ zeptal se.

„Ne, myslím, že tohle je všechno,“ odpověděl

Biggles rozvážně. „Bereme si taky pistole, ale já si

myslím, že je nebudeme potřebovat, fakt. Pokud budeme

mít štěstí, tak zítra tenhle podnik, skončí. Musím říct, že

bych toho nelitoval,“ dodal zamyšleně.

O dvě hodiny později vyrazil Biggles se svým

člunem na jedno z nejodvážnějších dobrodružství svého

života.

169

Kapitola patnáctá

V pasti

Lahodný větřík přinášející něžnou vůni tropického

koření způsoboval, že voda, která narážela na příď člunu,

se čeřila a jemně šplouchala. Člun se pod mírným

náporem vesel pomalu šinul kolem skalního výstupku a

přibližoval se k jeskyni. Když byli blíž, viděli, že je ta

jeskyně mnohem větší než se zpočátku domnívali. Kromě

vytrvalého pleskání drobných vlnek do skalní stěny a

občasného vzdáleného krokodýlího hlasu bylo naprosté

ticho. Ginger měl však přesto dojem, že ovzduší je nabito

hrozbou a že jsou tu všude přítomny věci nevídané.

Centimetr po centimetru se oba muži blížili ke

svému cíli. Biggles zabral levým veslem hodně zhluboka

a člun se sunul dál v takové blízkosti skalního útesu, že

se ho Ginger mohl nataženou rukou snadno dotknout. Po

minutě už se příď lodi dívala do otvoru ve skalní stěně.

Uplynula další minuta a oba muži upřeně pozorovali

jeskyni. Její vstupní otvor byl temný jako ústí chodby do

uhelného dolu. Nikdo z nich neřekl ani slovo protože oba

velmi dobře věděli, že se za těchto podmínek zvuk

lidského hlasu nese hodně daleko

Další zabrání levým veslem stočilo příď přímo do

prázdného prostoru: následoval záběr oběma vesly a člun

se ocitl uvnitř jeskyně. Pohltila je temnota, jakou Ginger

ještě nikdy předtím nezažil. Nebyla to obyčejná temnota,

nebyla to temnota bezměsíčné noci, byla to naprostá

absence světla, temnota úplné slepoty.

170

Ze středu člunu vyskočil s jemným cvaknutím proud

světla, který tuto tmu proťal jako pevný bílý kužel: to

Biggles rozsvítil. Příliš ho netěšilo, že svou svítilnu musí

použít, ale uvědomoval si, že další cesta jeskyní bez

jakéhokoli osvětlení by byla bezúčelná, ne-li dokonce

nemožná. A pokud by tu byly rozestaveny hlídky, určitě

by zahlédly i žluté světélko sirky; Biggles usoudil, že se

v žádném případě nemohou vyhnout nebezpečí že budou

zpozorováni. Proto použil svítilnu, připraven ji okamžitě

zhasnout, jakmile by se ozval poplašný signál.

V jeskyni však dále vládlo ticho. Kolečko světla

pomalu ohledávalo stěny jeskyně, těkalo sem a tam,

nahoru a dolů, ale odhalovalo jen půlkruhový skalnatý

oblouk, jehož základnu tvořila tichá, mlčící voda: a ta,

jak se zdálo, proudila rovnou do srdce ostrova.

Ozvalo se druhé cvaknutí, to Biggles zhasnul. Za

chvilku Ginger pocítil, že člun pluje dál. Začal se náhle

bát, jak tak klouzali temným prostorem jeskyně, v němž

jediným zvukem bylo slabé šplouchání vesel, nořících se

do vody a opět se vynořujících. Ginger byl zvědav, jak

dlouho se Bigglesovi podaří udržet člun v přímém směru.

Trvalo to déle, než předpokládal. Teprve po několika

minutách bok člunu jemně zavadil o drsnou stěnu

jeskyně. Jejich postup se teď zpomalil, protože Biggles

nerozsvítil, ale tápal po skalní stěně dlaněmi a člun

uváděl do pohybu tím, že se prsty přitahoval za výčnělky

ve skále. Jakmile si to Ginger uvědomil, připojil se, aby

také pomohl.

Bylo těžké odhadnout, jak dlouho takhle pluli, ale

jistě uplynulo dobrých pár minut, když Gingerovo

varovné syknutí Bigglese přimělo aby od tohoto způsobu

upustil. Seděl totiž u vesel, obrácen zády k přídi člunu a

171

nemohl vidět dopředu. Po Gingerově varování se rychle

otočil a sám viděl, co upoutalo přítelovu pozornost: v

jisté vzdálenosti – sotva se dalo přesně určit jak daleko –

se před nimi zjevil půlkruh modravého světla. Biggles si

uvědomil, že se blíží ke konci tunelu.

Rychle odrazil člun od stěny, chopil se vesel a

několika záběry loďku zcela otočil; pak začal veslovat

zpátky, směrem k onomu světlu, které sem – Jak brzy

zpozoroval – vrhal měsíc. Člun otočil proto, aby jeho

příď ukazovala správným směrem, kdyby se náhodou

strhl poplach a oni museli ustupovat.

Jejich nervy byly stále napjatější. Ginger se pevně

držel boku člunu aby zklidnil své chvějící se prsty, a

současně natahoval krk, aby viděl co se před nirni děje;

tušil totiž, že by se v každém okamžiku mohlo něco

přihodit, něco skutečně vážného. Avšak k jeho údivu a

samozřejmě také k jeho úlevě se nepřihodilo vůbec nic.

Člun plul nekonečně pomalu k východu, až se jim

konečně naskytla možnost vyhlédnout z jeskyně ven. V

ošidném světle bylo nejprve obtížné vypátrat, co to tam

vlastně je, ale když si celou tu scénu postupně úsek po

úseku prohlíželi, začala se situace vyjasňovat.

Biggles si okamžitě uvědomil, že se dívá do jakéhosi

starého kráteru, že to je kráter nějaké dávno vyhaslé

sopky, zaplněný vodou. Ta se tam dostala pravděpodobně

týmž kanálem, jímž právě propluli a který kdysi dávno

vznikl zřejmě tlakem plynů, když byla skála ještě v

tekutém nebo polotekutém stavu. Ostrov sám byl zcela

jistě vrcholem bývalé sopky, která zůstala dutá, když se

tekuté hmoty začaly postupné ochlazovat.

Boční stěny kráteru nebyly příliš vysoké: strmé

klesaly z výšky třiceti až padesáti metrů. Končily ovšem

172

přímo ve vodě; nedaleko od jejich člunu byla skalní stěna

členitější, takže se jinak strmé úboči dalo zlézt. Biggles

tam také zpozoroval stezku, jíž se posádka zřejmě

dostávala do ponorky ze svých obydlí a zase zpátky. Ta

obydlí byla zřízena na poloviční cestě za skalním útesem.

Právě nyní odpočívalo u jakéhosi kamenného mola na

úpatí zmíněného srázu nehybné temné těleso.

Když se Biggles v sobě vypořádal s dojmy, které u

něho obhlídka vyvolala, pocítil kdesi hluboko ve svém

nitru závist i obdiv k tomu člověku, který toto místo

objevil a proměnil v základnu pro ponorky; vždyť taková

jeskyně byla mnohem dokonalejším úkrytem než

jakýkoli jiný, který by vytvořila lidská ruka. Uvědomil si

dále, že i kdyby ten ostrov přeletěl a povšiml si odlesku

vodní hladiny v kráteru, byl by to určitě považoval jen za

nějaké jezírko. Budovy totiž byly vystavěny přímo z

kamene skalních stěn, případně byly maskovány tak, aby

se skále dokonale podobaly.

Tyto budovy nyní Biggles podrobně zkoumal

zkušeným okem leteckého pozorovatele. Byly celkem

čtyři a nebylo v nich vidět jediné světélko. Tři budovy,

umístěné níže, byly dlouhé a rozložité, zřejmě to byly

obytné stavby nebo skladiště, která se na tomto místě

dala očekávat. Horní budova stála skoro na okraji

kráteru, měla čtverhranný půdorys a byla menší. Biggles

nejprve nechápal, jakému účelu slouží, pak si ale povšiml

antény, lesknoucí se proti obloze jako pavučina ozářená

měsícem, a pochopil: byla to vysílací stanice.

Kromě ponorky tam byl na vodě už jen jediný

předmět: hned za ponorkou se na vodě nedaleko úpatí

skalní stezky houpal hydroplán se složenými křidly. Bylo

okamžitě zřejmé, jak toto letadlo používali. Z kráteru

173

přímo startovat nemohlo, ale s křídly složenými k trupu

snadno proplul tunelem či jeskyní ven na volné moře,

tam se křídla upevnila do letové polohy a hydroplán mohl

podle libosti manévrovat.

Zdálo se, že tam není už nic, co by si zasluhovalo

jejich pozornosti. Biggles se už chystal na zpáteční cestu,

spokojen s výsledkem jejich průzkumu, když ho vzal

Ginger za loket a ukázal dopředu. Ginger totiž ze svého

místa viděl o kousek dál. Biggles nejprve nechápal, co

mu to Ginger ukazuje, ale když zabral vesly a stočil člun

naznačeným směrem, zahlédl také on úzkou rozsedlinu,

jakýsi otvor ve skalní stěně, vzdálený od nich jen několik

metrů. Slabý záběr vesla je dovedl k rozsedlině, při

dalším záběru projeli a užasli nad tím, co viděli.

Vypadalo to, že toto místo je jakýsi vedlejší kráter, velmi

malý, ne větší než normální dům, zato však měl všechny

stěny zcela svislé. Byl to také přírodní útvar, byť

poněkud neobvyklý, ale Bigglese zajímalo jen to, co

viděl na vodní hladině. Nemohl se mýlit! Tyhle kulaté

předměty připomínající námořní bóje a opatřené ostny

mohly být jedině miny, a to takové, jichž se používá u

válečného námořnictva. Když Bigglesovy oči přivykly

šeru, rozeznaly uocela zřetelně ještě dlouhou řadu

kovových válců na konci zašpičatělých. Tyto válce byly

uloženy ve výklencích, vytesaných ve skále nepochybně

lidskou rukou. Biggles se nemusel dívat dvakrát aby

poznal, že to jsou granáty.

Tímto objevem se situace zásadně změnila. Tohle

místo tedy nebylo jen stanovištěm pro ponorku, ale

vypadalo na válečnou námořní zbrojnici, skladiště

střeliva, schopné zásobovat potřebným materiálem celé

loďstvo. Navíc bylo možné položit kolem jeskyně

174

minová pole a tím ji chránit. Soustřeďování zásob patrně

stále pokračuje: využívá se k tomu nevinně vypadajících

džunek. Na druhém konci kráteru byla ještě jedna temná

oblast, vypadající jako by skrývala další tajemství, ale

Biggles už viděl dost. Věděl všechno co potřeboval vědět

a měl jediný cíl: celý tenhle podnik zničit.

„Hrome, tihle chlapi jsou ale drzí! Co tomu říkáš?“

špitl Biggles Gingerovi do ucha. „Ti mají ale odvahu,

když si zřídí takovýhle podnik na britském ostrově!“

Bigglesův zrak ještě naposledy přehlédl řadu

zlověstně vyhlížejících min. Vesla se už už nořila do

vody, aby zabrala k odjezdu, když mu náhle hlavou

bleskla myšlenka – tak odvážná, že se mu na chvíli až

zatajil dech. A je to vůbec odvážné? Uvědomil si, že

jedna ponorka je venku.

Ginger ji přece viděl, když vyjela na moře a

nemohla se vrátit, aniž by ji viděli nebo slyšeli. Teď se

však mohla vracet každou chvilku! Kdyby teď dali jednu

minu do tunelu, ponorka by se jí při průjezdu jeskyní

nemohla vyhnout. Výbuchem by se tunel pravděpodobně

propadl. Ale i kdyby se nepropadl, ponorka by se v lodní

dráze potopila a zatarasila by tak výjezd z kráteru.

Letadla královského britského letectva by pak ten úkol

mohla v pravou chvíli dokončit. Všechno, co bylo třeba,

mohl udělat on: umístit jednu minu na správné místo a

pak prásknout do bot, uhánět směrem k Nemesis, odletět

k torpédoborci a ze Seafretu telegraficky zavolat

vojenská letadla ze Singapuru. A kdyby se tenhle plán

podařil, bylo by to mnohem účinnější a důslednější, tím

si byl Biggles jist, než kdyby rovnou zavolali vojenská

letadla, aby to místo bombardovala. Takhle totiž bylo

zcela vyloučeno, aby některá z ponorek unikla, vzala

175

snad s sebou i posádku ostrova a podala pak svému

hlavnímu štábu podrobnou zprávu o tom, co se stalo,

takže by se pak nepřítel mohl pustit do dalších lotrovin

jinde.

To všechno projelo Bigglesovi hlavou – mnohem

rychleji, než si to lze přečíst – a když si pak celý plán v

mysli ještě jednou probral, rozhodl se, že se hned pustí

do práce, že to na místě provede.

„Nač myslíš?“ zašeptal Ginger, který ho soustředěně

pozoroval.

„Já teď dám jednu tuhle minu do tunelu,“ prohlásil

Biggles oním řízným tónem, jímž mluvil vždycky,

kdykoli se rozhodl pro rázný čin.

„Takže to bude něco jako případ Zeebrugge v

malém, jo?“ zazubil se Ginger.

„Přesně tak. Seď, a já se podívám, jestli ty mrchy

nejsou navzájem spojené. Pozor, ať s člunem nevjedeš do

některého z těch roubíků! To bychom vylítli až do nebe a

těm šikmookým bychom připadali jako vrabci, co se

vypravili na svůj první samostatný a nevydařený let.“

Ony ,roubíky’, o nichž se Biggles zmínil, byly

ovšem hroty min, fungující jako spoušť: jakmile přijdou

do kontaktu s něčím pevným, stlačí se úderník na zápalku

a ta způsobí výbuch trhací nálože miny.

Biggles s uspokojením zjistil, že miny jsou spolu

svázány pouze tak, aby mezi sebou zachovávaly stejné

mezery a aby na sebe vzájemně nenarážely. Jednu z nich

odvázat bylo mnohem lehčí než očekával, a tak už jen

nařídil Gingerovi, aby se miny chopil a sám se posadil k

veslům.

Ginger rozkaz uposlechl, ale svým úkolem nebyl

nijak nadšen. Jako mnoho jiných lidí, nezvyklých

176

zacházet se silnými třaskavinami, i on se díval na

všechno, co to obsahovalo, se značnou nedůvěrou a

odporem. Přesto se však vyklonil nad záď člunu a popadl

minu za železný kroužek, který byl na ní právě k tomuto

účelu upevněn. Držel minu stále ještě vykloněn z člunu a

Biggles s ním v této poloze vesloval do tunelu.

„Dávej si pozor a nevraz do skály!“ varoval ho

nervózně Ginger. „Krucinál, rozsviť tu svítilnu!“

„Už je to dobré, teď ji můžeš pustit,“ odpověděl

Biggles. „A neznervózňuj mě a neremcej, nemám to rád,

a ty taky ne. Ještě dvě minuty a jsme z toho venku!“

Ginger ten nebezpečný předmět pustil a zhluboka si

oddechl. Nejradši by byl vykřikl radostí, protože se před

nimi už rýsoval východ z tunelu. Pozoroval ten stále

jasnější světlešedý otvor, k němuž se blížili, když tu ho

náhle něco ucpalo. Ve stejné chvíli se ozval i hluboký

hukot, který rozechvěl vzduch, a Gingerovi bylo

okamžitě jasné, co to je.

„Tamhle je ponorka!“ vykřikl nepřirozeně a

stísněně. „A míří sem k nám!“

177

Kapitola šestnáctá

Ve lvím doupěti

Byla to bezpochyby jedna z nejnebezpečnějších

chvil v jejich dosavadních odvážných a dobrodružných

akcích. Biggles ze sebe cosi vyrazil – Ginger nezaslechl

co – a otočil člun bleskurychle do opačného směru, aby

ho pak vší silou svých paží hnal zpátky do tunelu. Na

přídi ponorky se rozsvítilo světlo, které jeskyni rozzářilo

téměř denním světlem. Nato se ozval křik.

Biggles se však nezastavil. V tom zoufalém spěchu,

aby unikl ponorce, docela zapomněl na minu, a tak když

ji minuli sotva o decimetr, neubránil se Ginger

zděšenému výkřiku. Kýlová voda jejich člunu minu

rozkolébala a odkutálela do středu vodní dráhy.

„Neztrácej odvahu!“ vyštěkl vztekle Biggles. „Chci

se dostat k tomu molu, to je naše jediná spása. Seber se!

Musíme se dostat nahoru na tu stezku – a kdyby se tě

někdo pokoušel zastavit, klidně vytáhni pistoli!“

Koncem tunelu vyrazili do kráteru, osvětleného

měsíčním svitem, a Biggles až hekal, jak se celou svou

vahou opíral do vesel. Moc dobře věděl, že jejich život či

smrt může záviset na nepatrném zlomku vteřiny. Tajně

doufal, že se dostanou k molu ještě dříve, než mina

vybuchne, ale jeho naděje každou vteřinou slábla. Právě

když uviděl, že se v oknech budov stále neobjevují žádná

světla, vyrazily z ústí tunelu plameny a s burácením jako

o soudném dni šlehaly do kráteru.

178

Biggles vesloval neúnavně dál, ale zabral už jen asi

dvakrát. Pak cítil, že se pod jejich člun cosi přihnalo a

rychlostí motorové barkasy je unášelo kupředu. Vesla

sklesla podél boků, když se Biggles zachytil okraje

člunu, aby ho to nevymrštilo přes palubu. Dřív než mohl

cokoli podniknout, narazil člun do podvozku hydroplánu.

Ten náraz byl tak silný, že se člun rozštípl o jeden z

plováků letadla. V boku vznikla díra a člun se začal

rychle potápět. Ginger se zachytil nepoškozeného

plováku, takže se mu podařilo dostat se nahoru. Biggles

tolik štěstí neměl a spadl do vody. Nakonec se přece jen

zachytil poškozeného plováku, zavěsil se na něj a snažil

se vypátrat, co se děje na břehu. „Pevně se drž!“ houkl na

Gingera tlumeně. „A zbytečně se neukazuj!“

Ginger byl v té chvíli zcela zaměstnán tím, aby se

udržel na plováku, takže nemohl pozorovat okolí. Voda

všude kolem totiž bublala, vzdouvala se a pěnila. Při

výbuchu vrazila do kráteru jako obrovitý vítr, vyšplíchla

vysoko na skalní útes, odrazila se zpátky a srazila se s

vlnou, vracející se od protější stěny.

Tohoto vlnobití nebyla ušetřena ani těžká ponorka.

Zmítala se na vodě jako korková zátka a její ocelové

pláty s hrůzným skřípotem narážely na molo. Děsivé byly

i pohyby opuštěného lehkého hydroplánu. Letoun se

vzpínal a vyhazoval zadkem jako nezkrocený divoký

kůň; co chvíli ponořil vrtuli hluboko do vodních vln a

vzápětí se zase postavil na ocas, až polovina jeho

plováků čněla nad vodou. Kritický stav však naštěstí

netrval dlouho. Jakmile první nápor přešel, začala se tato

miniatura tornáda rychle zklidňovat.

Zato na břehu – pokud se vůbec stěny kráteru daly

zvát břehem – se začaly dít podivné věci. Ze všech tří

179

níže stojících budov se vyhrnuli lidé, vybíhali směrem k

molu a někteří z mužů v tom chvatu vykřikovali úsečné

rozkazy. Všude se objevila světla.

„Vypadá to jako úprk ze Sodomy a Gomory,“

ušklíbl se Biggles; jeho zvláštní smysl pro humor se

ozval i v této kritické situaci. „Rád bych věděl, co ti

chlapi teď asi mají za lubem.“

Zdálo se, že ani muži sami nevěděli, co by měli

podniknout; nahrnuli se na konec mola, který byl nejblíže

jeskyni a vzrušeně gestikulujíce tam rokovali a snažili se

zřejmě vypátrat příčinu výbuchu.

Když se tam shromáždili všichni ostrované,

uvědomil si Biggles, že lepší příležitost k úniku se jim už

asi sotva naskytne. Nepochyboval, že se tunel propadl

nebo že je přinejmenším natolik zatarasen troskami, že se

jím nedá projet. A i kdyby koneckonců průchodný byl,

oba letci stejně už neměli člun, takže jedinou cestu k

úniku nabízela stezka po úbočí skalního útesu, po níž

sem všichni ti lidé přišli. Věděl, že naděje na únik je

velice malá, ale jiné cesty tu nebylo a za jasného denního

světla, které na sebe už nedávalo dlouho čekat, by se

jejich možnosti zcela určitě nezlepšily.

„Gingere,“ ozval se Biggles velice klidně.

„Ano, pane,“ odpověděl Ginger s klidem, který bývá

důsledkem vědomí, že situace je natolik zlá, že už horší

být ani nemůže.

„Hodlám vyrazit na vrchol toho kopce, dokud jsou ti

pitomci všichni dole na molu,“ řekl Biggles. „To je naše

jediná naděje. Pokud se dostaneme nahoru, můžeme se

dostat taky zpátky k Algymu a to tak, že se vydáme do

džungle. Jsi na to připraven?“

„Samozřejmě, Bigglesi!“

180

„Tak jdeme!“

Oba muži opustili své útočiště na hydroplánu a

doplavali pár metrů k nejbližšímu místu, kde mohli

vylézt na břeh. Dostali se tak bohužel blíže k mužům

seskupeným na molu, ale jinou možnost neměli, protože

na protější straně spadal útes strmě do moře.

Zpočátku měli štěstí. Vylezli na břeh. Voda z nich

crčela jako z vodníků a skutečně se jim podařilo dostat se

až nahoru na molo, když vtom se jeden z místních mužů

ohlédl; patrně náhodou a bez důvodu. Ginger po očku

sledoval ten shromážděný dav, a všiml si, že na ně ten

chlapík upřeně zírá; zřejmě si uvědomil jejich neobvyklý

zjev nebo cosi neobvyklého tušil. Pak na ně upozornil

souseda, ten se také otočil a cosi vykřikl. Tak přiměl

několik dalších mužů, že se ohlédli, a pak se už všichni

vydali směrem k letcům. Nejprve šli volným krokem, ale

když Biggles a Ginger svou chůzi zrychlili, přidal i dav a

dal se do klusu. Biggles se tedy rozběhl, což bylo

znamení pro jejich pronásledovatele: strhla se docela

vážná honička. Obloha nahoře už začala přecházet do

šeda a tu a tam probleskly růžové paprsky svítání.

Šplhat nahoru by byl tvrdý oříšek i za dobrých

podmínek, protože skála se svažovala velmi příkře a

schůdky byly vytesány jen na těch nejnebezpečnějších

místech. Vzít takový sráz útokem – k tomu bylo třeba

značné vytrvalosti. A tak než se oba letci dostali aspoň o

kousek výš, velmi se zadýchali. Bigglese těšila jen jedna

věc: zdálo se, že se dolů na molo vyhrnula celá posádka

nepřátelského tábora, což bylo naprosto přirozené,

protože chtěli zjistit, co zavinilo ten výbuch. Z téhož

důvodu však nahoře nebyl jediný muž, který by našim

181

letcům zatarasil cestu. Kdyby tam někdo z nepřátel

zůstal, jejich útěk by byl od samého počátku beznadějný.

Zabočili na skalní výčnělek, kde zjistili neobyčejně

příhodnou situaci. Každý z nich radostí vykřikl. Vedle

stezky totiž ležela hromada štěrku, kterou tam nechali

dělníci; povalovaly se tam kusy kamení všech velikostí a

tvarů, jak tam zůstaly při vytesávání schodů. Biggles se

rychle vrhl k té haldě, kopal do kamenů a rukama

nohama je svaloval dolů. Ginger mu začal pomáhat,

takže na stezku pod nimi padala lavina kamení a prachu.

Když jejich pronásledovatelé viděli co se děje, se

zmateným pokřikem se rozprchli a hledali chatrný úkryt

na molu. A to právě Biggles chtěl: chtěl získat čas k

odpočinku, aby nabrali nové síly, než se zase dají do

běhu.

„Dokázali jsme to!“ vykřikl vítězoslavně, když se

vyřítili za poslední záhyb cesty a zjistili, že jim k vrcholu

kopce zbývá už jen dvacet metrů, zatímco jejich

pronásledovatelé byli dobrých čtyřicet až padesát metrů

za nimi. Biggles se však radoval příliš brzy, třebaže

nemohl předpokládat, co je ještě čeká. Za skalním útesem

zahlédli kuželovité slaměné střechy domorodých chýší a

vzápětí se už vyřítil dav Dajaků, ozbrojených četnými

domorodými zbraněmi, především krisy, jimiž dokáží

dovedné ruce useknout hlavu stejně dokonale jako

gilotina. Potvrdilo se tak to, čeho se Biggles obával už

předchozího dne – že totiž nepřátelé využívají služeb

těchto domorodců, které sem patrně dopravili z jejich

původních obydlí na ostrovech v Čínském moří.

Zdálo se, že oběma letcům zbývá jediná naděje.

Biggles zabočil k budově vysílací stanice, letěl jako střela

k té stavbě vybudované na skále, jejíž těžké dveře z

182

hrubě otesaných fošen slibovaly záchranu. Budou však ty

dveře odemčené? Kdyby nebyly…

Biggles se pokoušel otevřít, zatímco Ginger čelil

domorodému davu s pistolí v ruce. Dveře se naštěstí

snadno otevřely a oba muži vpadli dovnitř.

Tam seděli u stolu před moderním telegrafickým

přístrojem dva chlapíci orientálního vzezření v modrých

uniformách se zlatými prýmky. Když oba letci vrazili

dovnitř, vyskočili ti chlapíci, vytřeštěně zírali z jednoho

na druhého, načež starší z nich sáhl do zásuvky a vytáhl

pistoli.

Bigglesova pistole však vyštěkla první a drobný

mužík se hroutil na zem. Ten druhý zmateně poskakoval

kolem stolu a snažil se dostat ke dveřím. Ginger mu

zastoupil cestu, když však dal Biggles pokyn „Nech ho

odejít!“, ustoupil stranou, načež chlapík bleskově zmizel.

183

Bigglesova pistole vyštěkla první a drobný mužík se zhroutil.

184

Biggles za ním přibouchl dveře, zamkl a zasunul

závoru. Pak se otočil a pátravě si prohlížel místnost. Pro

Bigglese bylo příznačné, že u něho obecný zájem

vždycky převládl nad zájmem osobním, což se projevilo i

teď. Komodor nemařil čas úvahami jak se z té pasti

dostat a vyhrkl na Gingera:

„Dovedeš s tímhle přístrojem zacházet?“

„Nevím, proč bych to neměl dokázat,“ odpověděl

Ginger a přiskočil k telegrafu.

„Tak se tedy pokus dostat Singapur – na obvyklé

vlnové délce,“ přikázal Biggles. „A jakmile navážeš

spojení, řekni mi! Kdyby se ti do toho náhodou pletl

telegrafista na torpédoborci, řekni mu, ať jen poslouchá a

neruší vysílání.“ Když to dořekl, chopil se automatické

pistole a vypálil na jakousi žlutou tvář, která se objevila v

jediném okně, jímž byla tato stavba opatřena, v malém

čtverci světla nedaleko dveří. Jedna okenní tabulka se

rozprskla na střepy a tvář zmizela.

Ginger se ani neohlédl, protože už měl na uších

sluchátka a otáčel černými knoflíky z vulkanitu.

Biggles se postavil vedle a s pistolí připravenou ke

střelbě se díval do okna.

Nastala krátká chvíle ticha a pak cosi prásklo do

dveří. Kolem okna tu a tam proběhla tmavá postava, ale

Biggles je odháněl palbou. Teď byl ze všeho

nejdůležitější čas. Kdyby se tu dokázali udržet do té doby

až odešlou zprávu do Singapuru, už by se příliš nestaral,

co bude potom. Viděl, že venku je jasný den a vzpomínal

na Algyho. Dveře zapraštěly až to otřáslo celou budovou,

ale nepovolily. Biggles nevěděl, jak dlouho mohou ty

dveře odolávat, ale odhadoval to jen na pár minut. Náhle

185

se však ozval zvuk, jako když se štípe dřevo; dveřmi

prorazil déšť kulometných střel a zaplnil místnost

spoustou třísek. Protože však oba, muži byli mimo dosah

kulometu, střely neškodně pleskaly do protější stěny.

„Máš nějakou naději?“ ptal se Biggles Gingera.

„Chytil jsem torpédoborec – silně, hodně silně, ale

nejsem s to spojit se se Singapurem.“

„Tak se tedy o Singapur nestarej. Pošli tu zprávu

Sullivanovi a požádej ho, ať to nejrychleji předá dál?“

řekl klidně Biggles, vytáhl z kapsy mapu a rozložil ji na

stole. Chvíli ji pečlivě prohlížel, pak vzal tužku, kterou

tam upustil telegrafista a hbitě formuloval zprávu do

zápisníku. Vůbec přitom nedbal na to, že útoky na dveře

s rostoucí intenzitou pokračují. Když dopsal, podal

papírek Gingerovi a pak s pistolí v ruce zaujal hlídku pod

oknem.

Udělal to v pravou chvíli: mezi úlomky roztříštěného

skla se objevila hnědá ruka s pistolí, střela zasáhla desku

stolu a strhla z ní dlouhý pruh kůže. Biggles včas uskočil

a než mohl útočník znovu vystřelit, poskočil a vypálil na

ruku z bezprostřední blízkosti. Venku se ozval jekot,

pistole padla do místnosti a ruka se stáhla.

„Výborně,“ ozval se Ginger. „Sullivan zprávu

převzal. Chceš mu ještě něco říct?“

„Řekni mu, že jsme v pěkné kaši …“

„Už jsem mu řekl, kde jsme.“

„Tak to je fajn. Řekni mu ještě, ať se s námi netrápí

a ať se kouká co nejrychleji spojit se Singapurem.“

Ginger se věnoval svému úkolu, ale po chvíli se na

Bigglese rozpačitě podíval: „To se tedy povedlo!“

vykřikl a pak ze sebe vychrlil:

186

„Mluvil jsem se Seafretem, ale když mě telegrafista

řekl ,Počkej! Počkej na…‘ přístroj mi najednou zmlkl.

Už z něho nemůžu vyrazit ani hlásku.“

„To zřejmě ti chlapi venku přeřízli přívodní kabel,“

odpověděl Biggles, aniž odvrátil oči od okna! „Jistě je

napadlo, že bychom mohli radiotelegraficky volat o

pomoc. Jen bych rád věděl, co měl telegrafista na

Seafretu na mysli, když říkal, abychom počkali. Nač

máme vlastně čekat? Ale ono teď nemá smysl nad tím

dumat. Rád bych taky věděl, co se děje venku. Zdá se, že

ty chlapy už přestalo bavit bušit do dveří.“

„Řekl bych, že tu nemůžeme vydržet, než přiletí

britská vojenská letadla.“

Biggles zavrtěl rozhodně hlavou. „To určitě ne, o

tom ani nemusíme mluvit,“ energicky zarazil tento směr

rozhovoru. „To potrvá několik hodin. A kromě toho,

tohle je to poslední místo, kde bych si přál být, až naše

letadla začnou konat své dílo. Věř mi, tady by to za nic

nestálo.“ Když domluvil, vyhlédl instinktivně z okna.

Letmý pohled mu naprosto stačil. „Kriste pane!“ zaúpěl.

Venku uprostřed cesty stál na třínožce kulomet,

vzdálený ode dveří necelých deset metrů a namířený

proti nim; k zemi z něho visel jako přejetý had dlouhý

pás nábojů. To ještě nebylo tak překvapující, naopak,

takový obraz právě očekával, spíš ho udivilo, že je

kulomet opuštěn. O něco níž vlekla tlupa mužů – někteří

v uniformě, jiní, Dajaci, nazí – po stezce nahoru před

jejich dveře mnohem těžší kulomet. Po skalách byli na

různých stanovištích rozptýleni další muži, kteří

pozorovali, co se bude dít. Podle jejich uniforem se dalo

soudit, že to byli většinou důstojníci.

187

Rychlost a přesnost, s níž Biggles na tu nenadálou

situaci reagoval, byla výsledkem dlouholetých zkušeností

válečného letce. „Já si skočím pro ten kulomet,“ vyhrkl,

„a ty mě chraň pistolí, jak to jen půjde!“ Ale to už

odsunul závoru, dveře otevřel dokořán a uháněl ke

kulometu.

Tohle bylo zřejmě to poslední, co ti venku

očekávali. Nikoho přece nenapadne, že králík vyleze z

nory, když na něj venku číhá smečka jezevčíků. Jistě by

ani jediný ze stovky velitelů nepředpokládal, že se stane

něco, co právě udělal Biggles; dokonce by takovou

možnost ani nepřipustil. Vypadalo to jako vyslovená

sebevražda, ale jak už to bývá, právě ta neobvyklá taktika

byla v téhle situaci tím největším kladem. Biggles tohle

všechno samozřejmě věděl a nadto si dobře uvědomoval,

že jakákoli nerozhodnost a váhání může jedině znamenat

jejich záhubu. A tak byl odhodlán ke všemu.

Když Biggles vyběhl z budovy, oči všech venku

byly upřeny na kuriózní sestavu, která sem táhla další

kulomet. Domorodce sice mohlo zajímat co se děje uvnitř

vysílací stanice, její vnější vzhled však byl pro ně v tu

chvíli natolik nezajímavý, že pohled na dopravu

kulometu poskytoval daleko více zábavy. A tohle

všechno Bigglesovi nahrávalo: byl u kulometu dřív než si

ho vůbec povšimli, vmžiku otočil hlaveň do opačného

směru, sedl si do dřepu za něj a oběma palci stiskl

dvojitou spoušť. Mířit nebylo třeba. Cíl byl velký a velice

blízko. Z ústí hlavně vyšlehly žluté plaménky a zástup

nepřátel se před proudem olova rozptýlil jako chuchvalec

kouře ve vichru. Zasažení muži zůstali ležet tam, kde

padli, ostatní se hnali hlava nehlava do úkrytu.

188

Biggles se nezaměřil jen na hlavní skupinu nepřátel,

nýbrž občas stočil hlaveň kulometu do strany a pokropil

střelami i okolní skály, za nimiž se skrývali diváci. Koule

se odrážely od skal a jejich ozvěna rachot střelby

zdvojnásobila. Štěkot kulometu však náhle ustal a

Biggles vzápětí zjistil, že kulometný pás je prázdný!

„Pojď se mnou!“ zařval na Gingera, který se za ním

krčil s pistolí v ruce. Pak se jediným skokem vrhli do

džungle, vzdálené necelých deset metrů. Ginger Bigglese

následoval. Jejich únik byl tak úspěšný, že Ginger při této

potyčce nemusel vypálit jedinou ránu.

189

Kapitola sedmnáctá

Spravedlivá odplata

Krátký úsek běželi oba muži houštinou po úzké

stezce, ale pak Biggles odbočil stranou do bujného

porostu. Věděl, že je budou pronásledovat Dajaci, kteří

jsou v tomto prostředí jako doma a na stezce by je brzy

dohonili. Proto když odbočili, přísně dbal na to, aby po

sobě nezanechali stopy, které by je mohly prozradit.

Ginger měl v tu chvíli neskutečný pocit – připadalo mu

že se čas vrátil o několik let, a že si tu náhle hraje na

Indiány: poslušně však následoval svého velitele.

Uvnitř lesa ještě panovalo kalné, šedivé přítmí,

neboť propletené koruny stromů se nahoře spojovaly a

nepropouštěly sluneční světlo; dole pak hustý porost

téměř znemožňoval chůzi. Dostávali se vpřed jen tak, že

neustále měnili směr a vybírali si nejschůdnější cestu. Po

předchozím hluku a vzrušení měli dojem, že je všude klid

a mír, ale Biggles se tím nedal oklamat; věděl, že nepřítel

je hledá a že by mohl být nablízku.

Ginger si náhle uvědomil, že jsou z té pasti už venku

– nebo téměř venku – a že se situace změnila tak rychle,

že tomu ani nemohl uvěřit. „Kam se to ženeš?“ zašeptal.

„Abych pravdu řekl, nevolil jsem nějaký určitý směr

cesty,“ odpověděl Biggles upřímně. „Šel jsem, kam mě

nohy nesly a byl jsem rád, že vůbec někam jdeme. Ale

teď se musíme pokusit dostat se dolů na pobřeží. Jen se

modlím, aby Algy za tím ostrůvkem ještě čekal. Jestli

190

musel odletět – ale líp na to nemyslet! Jen pojď, pojď,

nesmíme se zastavit. A hele, copak to je? Slyšíš?“

Nedaleko od nich mezi stromy se rozlehl divoký

pokřik, pak znovu a nakonec zaslechli dupot v porostu.

Bigglesovi to bylo jasné: Dajakové jim jsou na stopě

a mají je v patách. „Tak jen pojď!“ zašeptal. „Nemá cenu

pokoušet se projít tímhle porostem tak, abychom

nezanechávali žádné stopy. Teď už jde jen o rychlost!“

Na následujících deset minut žádný z obou mužů

nikdy nezapomněl. Zpočátku se snažili jít tiše, ale to bylo

nemožné. Proto tento způsob cesty vzdali a snažili se

postupovat co nejrychleji, bez ohledu na to, jaký při tom

tropili hluk. Nehybný vzduch a mouchy, které se v celých

mračnech zvedaly z vlhké půdy a pronásledovaly je ve

stále

větším

množství,

jim

cestu

rozhodně

neusnadňovaly. Gingerovi připadalo, že se ten jejich útěk

skládá ze sledu trýznivých švihů větvemi a kapradím, ale

z Bigglesových zad nespustil oči a běžel mu těsně v

patách. V jednom místě zapadli do mokřiny, v níž se

povalovalo několik krokodýlů, ale ti netvoři se patrně

vyděsili stejně jako prchající letci, neboť sebou mrskli do

houští a zanechali za sebou jen hladkou stopu. Za

bažinou se terén svažoval strmě dolů k moři, jehož sytou

modř už mohli občas mezi listím stromů zahlédnout.

Prodírali se k němu, klouzali, smekali se a padali na

kluzké půdě, místy se dokonce kutáleli a chytali se

kdejaké opory, jen aby se udrželi na nohou. Občas

zaslechli jak to v křovinách za nimi v nebezpečné

blízkosti praská.

Z lesa vyrazili na místě, které Biggles okamžitě

poznal: bylo to poblíž onoho tekoucího písku, oni se mu

však mohli naštěstí vyhnout. Několik set metrů vpravo

191

čněly tenké pilíře hřbitova ve vzduchu, posazeného

obkročmo na skále nedaleko hřbetu skalního útesu.

Biggles uchopil pravicí Gingera za rameno a levou rukou

ukázal k moři.

„Hrome! Co to támhle je?“

Ale nemusel ani ukazovat, Ginger už je viděl sám:

tucet či ještě více letadel, seřazených ve tvaru šípu, jehož

špička mířila přímo na ostrov.

„To

jsou

letadla

typu

Vildebeest!“

zařval

vítězoslavně Ginger, když rozeznal tupé nosy a zvláštní

hrbaté trupy těch letadel. „Jak jen …“

„To nám může být jedno, jak se sem ta letadla

dostala! Jen jdi dál!“ osopil se Biggles na Gingera a

rychle se ohlédl: Dajakové se právě vyrojili z džungle.

Divoši uviděli svou kořist a spustili náramný pokřik.

Zjevení britských vojenských letadel bylo pro

Bigglese stejným zázrakem jako pro Gingera; bylo totiž

jasné, že za tu pouhou hodinu, která uplynula od vyslání

zprávy na Seafret, sem ze Singapuru nemohla doletět.

Teď však nebylo kdy nad tou záhadou bádat – Dajakové

se blížili stále víc. Byli teď vzdáleni už jen necelých

padesát metrů, zatímco k pobřeží to bylo stále ještě skoro

půl kilometru.

Když oba muži dorazili ke hřbitovu, mihl se nad

Bigglesovým ramenem kris a odrazil se do skály před

ním. Biggles si tedy uvědomil, že kdyby v běhu

pokračovali, řítili by se do zkázy, protože už příští kris by

se mohl strefit do jeho nebo do Gingerových zad. Letmo

si všiml, že letadla klesají směrem ke středu ostrova.

Hukot jejich motorů přehlušil všechny ostatní zvuky a

Biggles si uvědomoval, že jejich výprava nebyla marná,

ať už se stane cokoli. V jakémsi bujarém, radostném

192

vzrušení vytáhl pistoli, zamával jí kolem sebe a vystřelil.

Pistole štěkala: Beng! Beng! Beng!, když zahájil palbu na

dav divochů. Beng! Beng! Beng! To se přidala i

Gingerova pistole.

Dajakové zřejmě dobře znali účinky střelných zbraní

a tak se rozprchli, jako když do vrabců střelí. Každý

hledal kde by se ukryl. A právě v tom okamžiku dopadla

první bomba.

Biggles popadl Gingera za ruku a oba uháněli

kupředu s novými silami, protože si právě aspoň chvilku

oddechli. Uši jim zaléhaly od výbuchů bomb, ale to už

konečně doběhli na místo, kde se skály svažovaly do

zátoky. Ginger radostně vykřikl, protože zahlédl

Nemesis, jejíž dvě kovové vrtule vytvářely dva blýskavé

ohnivé oblouky. Letoun se lehce vznášel na hladině a pak

se rozjel směrem k nim. Za chvíli sledovali, že se nos

letadla obrátil k pobřeží a po chvilce se jeho kýl dotkl

písčitého dna. Viděli, jak Algy vyskočil ze svého sedadla,

na chvíli zmizel a pak se objevil s kulometem, který

vysunul nad ochranné sklo. Ale to bylo také všechno, co

stačili sledovat, protože právě v tom okamžiku měli

dojem, že celý ostrov letí do vzduchu.

Ginger se později dušoval, že se jim půda ostrova

pod nohama zdvihla o několik centimetrů, í Biggles

připustil, že něco podobného nikdy nezažil, dokonce ani

za světové války, třebaže exploze bomb se jistě daly

srovnat s pověstným výbuchem skladiště munice v osadě

Bailleul. Bylo to jako strašlivé hromobití, trvající po

celou minutu.

Vzduchová vlna vymrštila Bigglese i Gingera do

vzduchu, takže posledních dvacet metrů po skalnatém

svahu urazili způsobem, který se podobal spíše válení

193

sudů než běhu. A jak už to za takových situací bývá,

vtiskl se Gingerovi do paměti – když se ocitl na zádech –

neobyčejně živý obraz: byl to obraz letadla na modré

obloze. Letoun se vznesl kolmo nahoru a pak vířil jako

suchý list ve vichru. Jeho pilot zápasil s řízením aby

letadlo ovládl v sestupném vzdušném proudu, jaký se

vyskytne jen málokdy.

Ginger se celý třásl, ale byl při smyslech. Vzchopil

se a na Bigglesův příkaz se vydal k hydroplánu. Biggles

zatím s pistolí v ruce zkoumal svah za nimi, kde by se

snad mohli objevit Dajakové. Po těch však nebylo ani

památky a tak Biggles následoval Gingera k Nemesis.

Algy po něm mrkl.

„Pokud můžu soudit podle toho frmolu tady, tak ses

asi docela dobře bavil,“ podotkl.

„Nebylo to špatné,“ zazubil se Biggles. „Kde se tu,

hrome, všechno to letectvo vzalo?“

Algy pokrčil rameny. „Mě se neptej! Já o tom nevím

nic víc než ty. Já totiž …“ A Algy se odmlčel. Podivně se

zatvářil a zahleděl se přes Bigglesovo rameno na horské

úbočí porostlé džunglí.

Gingerovi, který jeho pohled sledoval v témže

směru, se naskytla podivná podívaná. Přímo ze středu

ostrova vystupoval bledě zelený průsvitný mrak, který

vířil a vinul se jako skotská mlha za říjnového dne a pak

v pomalých vlnách stékal po skalnatém svahu dolů

směrem k moři. Jak se tak valil a potichu zahaloval celý

les, listí stromů náhle měnilo barvu. Temná zeleň

přesličníků přecházela ve žluť a smaragdová barva

palmových korun se měnila ve špinavě bílou.

194

Když to postřehl Biggles, zbledl a vykřikl jediné

slovo. „Plyn!“ To stačilo. Ještě než doznělo, byli všichni

tři letci na svých místech v letadle.

Za minutu už Nemesis brázdila vodní hladinu a

nechávala za sebou pruh vířící pěny. Pak pěna náhle

skončila. To Biggles zvedl letoun z vody a zvolna stoupal

k místům, kde se letadla typu Vildebeest zase šikovala do

letového útvaru.

„Kampak?“ ptal se Algy.

„Rozhodně bychom si měli zaletět domů,“

odpověděl Biggles a díval se zeleným zamořeným

vzduchem dolů na tu skličující spoušť, kde ještě před

několika minutami byl živý les. „Ale nejdřív bychom

měli prohodit pár slov se Sullivanem,“ dodal a obrátil

letadlo k ostrovu Hastings.

O dvacet minut později Biggles přistál u kotviště,

které, jak se ukázalo, zvolili nevhodně. Roloval po

hladině k pobřeží nedaleko od ztroskotaného Seafretu,

kde je už očekával hlouček lodních důstojníků. Z velké

dálky k nim doléhal hukot množství leteckých motorů, tu

sílící, tu zase slábnoucí podle momentálního směru a síly

brízy. Když Biggles vystoupil na břeh, uviděl celý šik

vracejících se letadel typu Vildebeest. Ukázal na ně a

obrátil se k veliteli torpédoborec

„Sullivane, mohl byste mi něco prozradit?“ řekl

komodor. „Mohl byste mi říct, jak se vlastně stalo, že ta

letadla přiletěla v tak příhodný čas?“

Velitel torpédoborce se usmál. „To je jednoduché,“

odpověděl. „Já jsem je tam poslal.“

„Vy že jste je poslal?“

„Ovšem. Nebo si snad myslíte, že jsem němá tvář?“

195

Biggles se poškrábal na hlavě. „Já opravdu nevěděl,

co si o tom mám myslet,“ přiznal se komodor. „Vy jste

musel mít nějaké vnuknutí! Jak je to možné?“

„Bylo to zkrátka tím, že se Algy nevrátil. Přiznám

se, že mi to nahnalo pořádný strach a že mě to pěkně

potrápilo. Říkal jsem si, že Nemesis je naše poslední

stéblo, kterého se můžeme chytit, náš jediný dopravní

prostředek. To jsem si tedy říkal a tak mi zbývala jediná

možnost, totiž spojit se s hlavním štábem naší letecké

základny v Singapuru a požádat je o pomoc pro sebe i

pro vás. Bylo jasné, že dříve či později odtud musíme

odejít a já jsem nechtěl mít pocit, že jsem vás opustil, že

jsem se ani nepokusil vás hledat. Právě tu přistál velitel

Gore-Allison se skupinou svých letounů a já mu celý náš

příběh vyprávěl, když přišla ta vaše zpráva. Velitel letky

tedy pochopitelně ihned odletěl na Sloní ostrov. Doufám,

že tam odvedl dobrou práci.“

„To jo,“ souhlasil Biggles vážně. „Na tom ostrově

nezůstala živá duše, o to se s vámi vsadím, jediný

živáček, ať je to člověk, krokodýl nebo moskyt.“

Sullivan se zatvářil nedůvěřivě.

„Tu sebranku totiž vyhubil plyn,“ dodal Biggles na

vysvětlenou. „Nevěděl jsem, že naši hoši dnes vozí v

letadlech plynové bomby.“

„A kdo vám řekl, že mají takové bomby?“

„To je snad velice pravděpodobné, ne?“

Sullivan zavrtěl hlavou. „Pochopil jste to špatně,“

řekl po chvíli, „ale mám dojem, že vím, co se vlastně

přihodilo. Naše letadla měla obyčejné, vysoce výbušné

bomby o váze šedesáti kilogramů a ty nejspíš zasáhly

nepřátelské skladiště s plynovými granáty.“

196

„Skladiště s plynovými granáty? Prosím vás, kde

jste na tohle přišel?“

„Když jsme z džunky donesli na palubu

torpédoborce jedno z těch torpéd, napadlo mého

dělostřeleckého důstojníka vzít si také pár z těch granátů,

co džunka vezla, abychom se pokusili zjistit jméno firmy,

která je dodala. A pak mi říkal, že to jsou vesměs

plynové granáty – aspoň všechny ty, které jsme na

palubu přinesli.“

„Hernajs! Chcete tím říct, že ti lotři používali

plynové granáty, když šlo do tuhého?“

Sullivan rozhořčeně přikývl. „Nemyslím, že by je

tam měli jen jako lodní zátěž,“ podotkl drsně.

„Tak si tedy plně zaslouží, že je do vzduchu

vyhodily ty jejich vlastní zatracené petardy,“ prohlásil

mstivě Biggles. „Zdá se, že nějaká spravedlnost – i když

dost komická – přece jen existuje, a v tomhle případě jí

patří mé plné uznání.“

Biggles se otočil protože se chtěl podívat, jak v

zátoce přistávají letadla Vildebeest.

„Co teď chcete podniknout?“ zajímal se Sullivan.

Biggles se na něj ohlédl. „Co myslíte, pošlou sem ze

Singapuru loď, aby vás odvezla?“ zeptal se.

„Ano, britský torpédoborec je už na cestě.“

„V tom případě tedy co nejrychleji zmizím, abych

chytil ten správný vítr na cestu domů,“ řekl Biggles. „Ti

pánové, co nás na tenhle výlet poslali, už určitě hoří

nedočkavostí, aby se dozvěděli co se vlastně děje.

Nepřipadá mi příliš moudré abychom tak choulostivé

informace svěřovali obvyklým dopravním cestám.“

„Přece byste neodešel a neřekl nám co jste na tom

ostrově všechno zažili!“ naléhal Sullivan.

197

Biggles nevypadal příliš nadšeně, ale přece jen se

nechal přemluvit. „Můj milý příteli, něco takového bych

vám přece nemohl udělat. Co kdybychom dnes

uspořádali takovou klidnější večeři na oslavu toho, že

tahle celá záležitost skončila? Tam vám budu o tom všem

vyprávět.“

198

Pistole štěkala Beng! Beng! Beng!, když Biggles zahájil palbu

na dav divochů …

199

Kapitola osmnáctá

Na závěr

Za deset dní nato v podvečer vstoupil Biggles do

obývacího pokoje svého vlastního londýnského bytu.

Podíval se na Algyho a na Gingera, kteří vypadali, že se

ho už nemohou dočkat, zapálil si cigaretu a mrštil

zhaslou sirkou do krbu.

„Tak co? Povídej!“ vyzval ho netrpělivě Ginger.

„Copak říkal ten chlápek?“

Biggles se zamračil. „Ministrovi zahraničí přece

nesmíš říkat chlápek!“

„Hele, uslyšíš i horší věci, jestli nám hned neřekneš,

co ten chlápek říkal,“ zubil se Ginger.

„No dobrá, když to musíš vědět. Řekl mi: Děkuji

vám!“

Ginger zmateně zamžikal. „Co že říkal ten

chlápek?“

„Děkuji vám! Anebo, abych byl naprosto přesný,

řekl mi: Velice vám děkuji.“

„A to je všechno?“

„A cos čekal? Ty sis myslel, že mi dá snad

hubičku?“

„To ne, ale chceš tvrdit, že po tom všem, co jsme

udělali, tohle stačí?“

„Když se nad tím zamyslíš, tak nemůžeš chtít, aby

řekl víc, ledaže by na to složil nějakou písničku nebo

taneční kreaci. Co ty na to?“

200

„To určitě. Ale přece jen by měl něco udělat – dát

nám každému například zlaté hodinky.“

Biggles zavrtěl hlavou. „Vláda nevyjadřuje své díky

tím, že by rozdávala hodinky,“ odpověděl letec. „A tys

přece dostal něco lepšího než hodinky. Tvoje jméno je

zapsáno v archívech britského impéria. Stojí tam, žes

prokázal státu mimořádné služby a jednoho dne se ti to

může vrátit v podobě velmi výnosného místa. Kdybys

pracoval pro stát tak dlouho jako já, věděl bys, že

statečnost je sama sobě odměnou.“

„No dobře, pokud je to všechno, můžeme vyrazit a

koupit si něco dobrého k večeři,“ navrhl Algy a vstal.

„Není třeba,“ usmál se Biggles. „Lord Lottison byl

tak laskav a všechny nás pozval, abychom s ním dnes

povečeřeli v jeho domě. Aby se totiž i někteří členové

ministerské rady mohli dozvědět z první ruky co všechno

se přihodilo během operací britského vojenského letadla

Nemesis v úžinách Mergujského souostroví. Takže se

zvedejte a vemte si na sebe svoje nejlepší slintáčky a

krejzlíčky. Ale pořádně sebou hoďte, ministři nemají

rádi, když je člověk nechá dlouho čekat.“

201

OBSAH

Neobyčejná zpráva o počasí

Důležitý rozhovor

Zkáza lodi, která byla návnadou

Nezvěstný

Zoufalý boj

Směrem do džungle

Noc v bažině

Stíny na břehu

Špeh

Odvážný plán

Příšery z hlubin

Sloní ostrov

Příšerné útočiště

Kde je torpédoborec?

V pasti

Ve lvím doupěti

Spravedlivá odplata

Na závěr

202

W. E. Johns

BIGGLES VZDUŠNÝ KOMODOR

Ilustrace Zdeňka Buriana

Vydalo ve společné koprodukci nakladatelství

Toužimský & Moravec

a nakladatelství RIOSPORT – PRESS – Praha

Vedoucí edice Jaroslav Kalát

Náklad 20 000 výtisků

Vytiskly Brněnské papírny z dodaných předloh

pro reprodukci

ISBN 80-856-1108-2

Doporučená cena 42 Kčs

203